Райс Ан

Полунощ 2

Ан Райс

Вещиците: Полунощ

Във втората книга от романа «Полунощ» най-силната от вещиците Мейфеър, Роуан, се връща в Ню Орлиънс, за да открие отдавна изгубеното си семейство… И една тайна, по-страшна и вълнуваща дори от топлината на домашното огнище и енигматичната атмосфера на старото имение на Първа улица. А колкото по-дълго остава в града, толкова повече нараства изкушението да разбере всичко за тайнствения тъмнокос мъж, забелязван от мнозина в градината. Мъжът, който е свързан със семейство Мейфеър от самото начало на родовата им история и чието име не бива да се споменава. Но дали тази страст ще се окаже по-силна от предупрежденията и от любовта и??

Книга втора

Част втора

Продължение

Двайсет и две

Досие на вещиците Мейфеър

Част 8

Семейството от 1929 до 1956 година

Последствията от смъртта на Стела

През октомври и ноември 1929 година стоковият пазар претърпява срив и светът навлиза в Голямата депресия. Безумието на двайсетте е към края си. Богаташите губят състоянията си. Мултимилионери скачат от прозорците. Идва време на ново и нежелано пуританство, като неизбежна културна реакция срещу разгула на двайсетте. Късите поли и вечно пияните богаташи, както и наситените със сексуалност картини и книги излизат от мода.

В къщата на семейство Мейфеър на Първа улица в Ню Орлиънс светлините отслабнали след смъртта на Стела и никога вече не изгрели отново. Свещи озарявали отворения и? ковчег в двойния салон. Когато скоро след това бил погребан и Лайънъл, брат и?, който я бил прострелял с два куршума пред множество свидетели, в къщата нямало никакво поклонение - ковчегът бил поставен в стерилната погребална зала на Мегазин стрийт, няколко пресечки по-надолу.

Шест месеца след смъртта на Лайънъл мебелите на Стела в стил Ар деко, множеството модерни картини и безбройните плочи с джаз, рагтайм и блус, изчезнали от стаите на къщата. Онова, което не потънало в огромните тавански помещения, било изхвърлено на улицата.

Безброй старомодни викториански мебели, складирани след разрушаването на Ривърбенд, били извадени от тавана и подредени в стаите. На прозорците откъм Честнът стрийт били сложени капаци, които никога вече нямало да бъдат отворени.

Но тези промени имали малко общо с края на безумието през двайсетте, със срива на стоковия пазар или пък с Голямата депресия.

Семейната фирма «Мейфеър и Мейфеър» отдавна била изтеглила огромните си инвестиции от железниците и от нестабилния стоков пазар. Още през 1924 година Мейфеър продавали всичките си земи във Флорида с невероятна печалба. Но все още държали земите в Калифорния, защото те тепърва щели да носят голяма печалба. С милиони, инвестирани в злато, швейцарски франкове, южноафрикански златни мини и безброй други печеливши инвестиции, семейството отново било в позиция да заема пари на приятели и далечни сродници, изгубили всичко.

То така и направило - заемало пари наляво-надясно, вливало свежа кръв в невъобразимо огромния организъм от политически и социални връзки, и все така се пазело от намеса от какъвто и да било характер в него.

Лайънъл Мейфеър така и не бил разпитан дори от един-единствен полицай защо е убил Стела. Два часа след смъртта и? той вече бил пациент в частна психиатрия, където през следващите дни лекарите уморено слушали неговите безсмислици за демона, който бродел из стаите на къщата на Първа улица, и за малката Анта, която го пускала в леглото си.

«Той спеше с нея, сигурен съм. Правеше го през цялото време. А мама вече я нямаше, разбирате ли, вече нямаше никой. Само Карлота постоянно се караше със Стела. О, не можете да си представите крясъците, затръшването на врати. Бяхме като къща, пълна с изоставени от майка си деца. Голямата ми сестра Бел все стискаше куклата си и плачеше. Милата Мили, горката Мили, говореше на розите си на страничната веранда и клатеше глава. Карлота, която се опитваше да заема мястото на майка, и все не успяваше да го направи. Тя е твърде слаба в сравнение с нея. Стела я замеряше с разни неща. Крещеше истерично: «Искаш да ме заключиш в стаята ми!».

Същински деца, казвам ви, това бяхме ние. Аз чуках на вратата и?, а Пиърс беше вътре с нея! Знаех го. И всичко това - посред бял ден. Тя лягаше до мен, а той с Анта, видях го. Виждах го през цялото време! Видях го! Видях ги заедно в градината. Но тя знаеше, знаеше през цялото време, че той е с Анта. Позволяваше това да се случва.

«Нима ще му позволиш да я има?» - питаше Карлота. Как, по дяволите, можех да я спра? Тя нямаше как да бъде спряна. Анта беше под дървото и пееше с него, хвърляше цветя във въздуха, а той ги караше да се реят. Видях го! Виждал съм го безброй пъти! Чувах я как се смее. Така се смееше Стела навремето! И какво направи майка, за бога! О, боже, нима не разбирате. Къща, пълна с деца. И защо бяхме деца? Защото не знаехме как да бъдем лоши. А майка знаеше ли? Жулиен знаеше ли?

Знаете ли защо Бел е идиот? Защото е дете на кръвосмешение! И Милата Мили не е по-различна! Боже, знаете ли, че Мили е дъщеря на Жулиен! О, да, така е! Господ ми е свидетел. И тя го вижда, но лъже. Зная, че го вижда.

«Остави я на мира - казваше ми Стела. - Това няма значение.» Зная, че Мили може да го вижда. Зная, че може да го вижда. Те носеха каси шампанско за нейното празненство. Каса след каса, а Стела все танцуваше на музиката от грамофона. «Просто се опитай да се държиш добре на празненството, нали, Лайънъл.» За бога! Никой ли не виждаше какво става?

А Карл все говореше, че ще изпрати Стела в Европа! Как можеше някой да накара Стела да направи каквото и да било! И какво значение щеше да има, ако Стела иде в Европа? Опитах се да кажа на Пиърс. Стиснах това момченце за гушата и му казах: «Ще те накарам да ме послушаш». Трябваше да застрелям и него, но не можах. Трябваше, за бога, защо ме спряха! «Не виждаш ли, че сега той превзема Анта! Сляп ли си?» Това му казах. Кажете ми, всички ли са слепи!»

И така нататък и така нататък, все в тоя дух дни наред. Горният фрагмент е записан дословно от лекаря в болничното досие, а след него има бележка, че «пациентът продължава да говори за «нея» и «него», като явно смята, че един от тях е демонът». Или «отново започна да бълнува неразбираемо, настоява, че някой го е принудил да стигне до това, но не става ясно кой.»

В навечерието на погребението на Стела, три дни след убийството, Лайънъл се опитал да избяга, но го заловили и оттогава го държали постоянно в усмирителна риза.

- Не мога да разбера как успяха да закърпят Стела, но тя изглеждаше наистина прекрасно - казал един от братовчедите много по-късно.

- Това наистина беше последното празненство на Стела. Тя беше оставила подробни инструкции как точно да бъде организирано погребението. Знаете ли какво чух по-късно? Че е написала всичко, когато била на тринайсет. Представяте ли си, що за романтични идеи за едно тринайсетгодишно дете!

Юридическите слухове обаче говорят друго. Инструкциите на Стела за погребението и? (които нямали никаква юридическа стойност) били включени към завещанието и?, което тя написала през 1925 година след смъртта на Мери Бет. И въпреки целия им романтичен ефект те били съвсем прости. Поклонението да се извърши в къщата. Да се съобщи на цветарите, че «предпочитаните цветя» са кала или някакъв друг вид бяла лилия. Приземният етаж да бъде осветен единствено със свещи. Да бъде сервирано вино. Бдението да продължи от момента на полагане на ковчега в салона до отнасянето му в църквата за погребалната служба.

Но по всички стандарти било романтично това, че Стела била облечена в бяло в отворен ковчег в предния край на дългия салон. А десетките восъчни свещи хвърляли доста живописна светлина.

- Знаете ли на какво приличаше? - казва един от братовчедите. - На майска процесия! Да, с всичките тези лилии, с този аромат, и Стела, като истинска Майска кралица в бяло.

Кортланд, Баркли и Гарланд посрещали братовчедите, които идвали със стотици. На Пиърс било позволено да изкаже съболезнованията си, но веднага след това бил изпратен при семейството на майка си в Ню Йорк. Огледалата били закрити по стара ирландска традиция, въпреки че никой така и не разбрал по чие нареждане.

На погребалната меса дошли дори още повече хора, защото братовчедите, които Стела не канела на Първа улица приживе, дошли директно в църквата. Тълпата на гробището била многолюдна като на погребението на Мери Бет.

- Сигурно разбирате, че скандалът беше огромен! - казва Ъруин Дандрич. - Това беше убийството на годината! А и Стела си беше Стела. За някои хора не съществуваше по-интересно нещо. Знаете ли, че в самата нощ на убийството двама различни млади мъже от моето обкръжение се влюбиха в нея! Можете ли да си представите? И двамата не я бяха виждали преди и онази нощ се скараха за нея. Единият настояваше, че другият трябва да му отстъпи шанса да си опита късмета, а онзи казваше, че първи заговорил за нея. Боже господи, партито бе започнало в седем, а до осем и половина тя вече беше мъртва!

Нощта след погребението на Стела Лайънъл се събудил с писъци в лудницата.

«Той е тук, не иска да ме остави на мира.»

Останал в усмирителна риза до края на седмицата и накрая, на четвърти ноември, бил преместен в тапицирана килия. Докато лекарите спорели дали да му приложат електрошок, или просто да го държат упоен, Лайънъл клечал в ъгъла, неспособен да освободи ръцете си от усмирителната риза, скимтял и се опитвал да извръща глава от невидимия си мъчител.

Сестрите разказали на Ъруин Дандрич, че той крещял на Стела да му помогне.

«Той ще ме подлуди. О, защо, за бога, просто не ме убие? Стела, помогни ми. Стела, кажи му да ме убие.»

Коридорите кънтели от писъците му.

- Не исках да му слагам повече инжекции - казала на Дандрич една от сестрите. - Той като че никога не спеше. Непрестанно се бореше с демоните си, мърмореше и проклинаше. Така беше по-лошо за него, струва ми се.

«Той е обявен за напълно и неизлечимо луд - пише един от частните ни детективи. - Разбира се, ако беше излекуван, може би щеше да бъде изправен пред съда за убийството. Господ знае какво е казала Карлота на властите. Вероятно нищо. Вероятно никой нищо не е и питал.»

Сутринта на шести ноември, сам и оставен без наблюдение, Лайънъл очевидно получил гърч и умрял от задушаване, защото си глътнал езика. Нямало никакво бдение в погребалната зала на Мегазин стрийт. Братовчедите били върнати сутринта на погребението, като им било казано да идат направо на службата в «Свети Алфонс». Там пък специално наетите организатори на погребението им казали да продължават към гробището, защото госпожица Карлота искала всичко да е по-тихо.

Въпреки това те се събрали пред портата на гробището откъм Притама стрийт и гледали отдалече как ковчегът на Лайънъл е положен до този на Стела.

Семейната легенда:

«Всичко беше свършило и всичко го знаеха. Горкият Пиърс все пак успя да преживее станалото. Учи малко в Колумбийския университет, а на следващата година влезе в Харвард, но чак до смъртта му никой не споменаваше Стела в негово присъствие. И как само мразеше Карлота. Единственият път, когато го чух да и? проговаря, и? каза, че тя е виновна. Трябвало да дръпне лично спусъка.»

Пиърс не само че се възстановил, но и станал много способен адвокат, като играл важна роля в управлението и увеличаването на богатството на Мейфеър в продължение на десетилетия. Той умрял през 1986 година. Синът му, Райън Мейфеър, роден през 1936 година, е гръбнакът на «Мейфеър и Мейфеър» днес. Младият Пиърс, синът на Райън, в момента е най-обещаващият млад адвокат във фирмата.

Но братовчедите, които казали «Всичко свърши», били прави.

Със смъртта на Стела силата на вещиците Мейфеър била напълно прекършена. Стела била първата от надарените наследници на Дебора, която умряла млада. Тя била и първата, която умряла от насилствена смърт. Никога вече след това вещица Мейфеър не управлявала в къщата на Първа улица, нито пък имала контрол върху управлението на завещанието. Всъщност сегашната наследница е просто безмълвен кататоник, а нейната дъщеря - Роуан Мейфеър - е млад неврохирург и живее на две хиляди мили от Първа улица. Освен това тя не знае нищо за майка си, за наследството си, за дарбите на предците си или за дома си.

Как се е стигнало дотук и кой може да бъде обвиняван? Това са въпроси, над които можем вечно да си блъскаме главите. Но преди да ги разгледаме по-подробно, нека се върнем малко назад и да видим каква позиция възприема Таламаска след смъртта на Артър Лангтри.

Статус на разследването през 1929 г.

На тялото на Артър Лангтри така и не била направена аутопсия. Останките му били погребани в Англия в гробището на Таламаска, както той отдавна бе пожелал. Няма никакво доказателство да е умрял от насилствена смърт; всъщност последното му писмо, което описва убийството на Стела, показвало, че той вече страда от проблеми със сърцето. Някой може да каже, че стресът, който Лангтри преживял в Ню Орлиънс, е бил капката, преляла чашата. Вероятно той е можел да живее още, ако не бил отишъл там. От друга страна, той не се бил оттеглил от активна служба и може би е щял да срещне смъртта си при някой друг случай.

Управляващият съвет на Таламаска обаче сметнал смъртта на Артър Лангтри за още един от нещастните случаи около вещиците Мейфеър. Свидетелството на Артър, че е видял призрака на Стюарт, било прието от опитните изследователи като доказателство, че Стюарт е умрял в къщата на Мейфеър.

Но Таламаска искала да разбере как точно е станало това. Дали Карлота го бе убила? И ако е било така, защо?

Само че имало доста основания срещу подозрението, че Карлота може да е убиецът. Вероятно вече е очевидно защо и ще става още по-очевидно в течение на нашия разказ. Карлота цял живот е била католичка, безрезервно честен адвокат, както и почтен гражданин. Тя усилено се противопоставяла на Стела, защото очевидно се опитвала да и? наложи собствените си морални убеждения, или поне така смятали членовете на семейството, приятелите и дори странични наблюдатели.

От друга страна, поне десетина души твърдят, че Карлота е накарала Лайънъл да застреля Стела, като дори е сложила пистолета в ръката му.

Дори и тя да е дала пистолета на Лайънъл, подобен емоционален и публичен акт като убийството на Стела е нещо съвсем различно от тайно и хладнокръвно убийство на непознат.

Възможно ли е Лайънъл да е убиецът на Стюарт Таунсенд? Или пък самата Стела? И как бихме могли да управляваме Лашър? Ако това същество наистина има индивидуалност и история, същински профил, както казваме в съвременния свят, тогава убийството на Таунсенд не пасва ли повече на методите на призрака, отколкото на когото и да било друг от къщата?

За нещастие никоя от тези теории не може да бъде доказана и със сигурност на прислугата в къщата е било платено да твърди, че Стюарт Таунсенд никога не е бил там.

Вероятно най-приемлив е сценарият, в който са замесени всички заподозрени. Може Стела да е поканила Таунсенд на Първа улица, където той е срещнал смъртта си чрез намесата на Лашър. Ами ако паникьосаната Стела се е обърнала към Карлота или Лайънъл, или дори към Пиърс за помощ да скрие тялото и да се погрижат никой в хотела да не каже и дума?

За нещастие този сценарий, както и останалите, оставя твърде много въпроси. Защо, например, Карлота би участвала в подобно злодеяние? Не е ли можела да използва смъртта на Таунсенд, за да се отърве веднъж завинаги от малката си сестра? А колкото до Пиърс, почти невероятно е такъв невинен младеж да участва в подобно нещо. (Пиърс винаги е живял почтен живот.) А колкото до Лайънъл, трябва да си зададем въпроса: ако той е знаел за смъртта или изчезването на Стюарт, какво би го спряло да разкаже и за него, когато вече е «неизлечимо луд»? Той със сигурност е казал достатъчно за всичко останало, случило се на Първа улица, или поне така говорят записките.

И накрая можем да попитаме: ако някой от тези малко вероятни заподозрени наистина е помогнал на Стела да зарови тялото в задния двор, защо ще си прави труда да прибира вещите на Таунсенд от хотела и да подкупва персонала да не казва, че е бил там?

Погледнато в ретроспекция, вероятно от Таламаска са сгрешили, като са изоставили разследването на смъртта на Стюарт, защото никой не е настоявал пред полицията да продължи работата по случая. Всъщност настоявали сме. И семейството на Стюарт настоявало, когато научило за изчезването му. Но както една изтъкната адвокатска фирма в Ню Орлиънс информирала доктор Таунсенд: «Нямаме абсолютно нищо, за да продължим. Не можем да докажем, че този млад мъж изобщо е бил тук!».

В дните след убийството на Стела никой не искал да безпокои Мейфеър с още въпроси за мистериозния тексасец от Англия. Нашите детективи, включително и най-добрите в бизнеса, не успели да накарат никой от хотела да проговори, нито пък да открият и следа към онзи, който им е платил. Глупаво е да се мисли, че полицията е щяла да се справи по-добре.

Има обаче едно много интересно «мнение» на съвременниците, което трябва да отбележим, преди да изоставим това престъпление като неразкрито; и това е последният коментар на Ъруин Дандрич по случая. Той разговарял с един от нашите частни детективи във Френския квартал по Коледа на 1929 година.

«Ще ви кажа каква е тайната към разбирането на това семейство - казал Дандрич. - Наблюдавам ги от години. Не само заради вашите странни птици от Лондон. Наблюдавам ги така, както ги наблюдават всички останали - винаги се чудя какво се случва зад спуснатите завеси. Тайната е, че Карлота Мейфеър не е абсолютно порядъчната ревностна католичка, за каквато винаги се е представяла. Има нещо мистериозно и зло около тази жена. Тя е деструктивна и отмъстителна. Готова е по-скоро да гледа как малката Анта полудява, отколкото да и? позволи да израсне като Стела. Предпочита да гледа онази къща мрачна и изоставена, отколкото да остави хората да се забавляват.»

На повърхността тези забележки изглеждат опростенчески, но може би в тях има повече истина, отколкото можем да предположим. Пред света Карлота Мейфеър винаги се е представяла за порядъчна, разсъдлива и добродетелна. От 1929 година тя присъства на всяка служба в «Богородица на безкрайната благодат» на Притама стрийт, прави щедри дарения на църквата и нейните организации, и въпреки че води лична война с «Мейфеър и Мейфеър» по управлението на парите на Анта, тя винаги е щедра към нея самата. Заема пари на всекиго и на всички нуждаещи се Мейфеър. Изпраща скромни подаръци за рождени дни, сватби, кръщенета, дипломирания и присъства на погребенията, дори от време на време кани братовчеди на обяд или чай.

За онези, които били така горчиво обидени от Стела, Карлота е добра жена, пазителката на къщата на Първа улица, която самопожертвувателно се грижи за лудата дъщеря на Стела и за другите си подопечни - Милата Мили, Нанси и Бел.

Тя никога не е била критикувана заради това, че не отваря къщата за сродниците си или пък отказва да възобнови семейните срещи. Напротив, всички разбирали, че отговорностите и? са твърде много. Никой не искал да я ангажира още повече. И наистина, с течение на времето тя станала нещо като светица за семейството.

Моето мнение - ако мога да го споделя - след четирийсет години изследване на това семейство е, че в думите на Ъруин Дандрич за нея има много истина. Личното ми убеждение е, че тя е не по-малка мистерия от Мери Бет или Жулиен. Ние само драскаме по повърхността на онова, което се случва в къщата на Първа улица.

Доизясняване на позицията на ордена

През 1929 година орденът решил в бъдеще да не се осъществява друг личен контакт.

Нашият директор, Евън Невил, смятал, че, първо и най-важно, трябва да последват съвета на Артър Лангтри, и второ - да се вземе на сериозно предупреждението на призрака на Стюарт Таунсенд. Освен това в бъдеще трябвало да се стои надалече от семейство Мейфеър.

Неколцина по-млади членове на съвета смятали обаче, че трябва да поддържат контакт чрез писма с Карлота Мейфеър. Каква вреда можело да има от това, спорели те, и какво право имаме ние да не и? предоставяме информацията си? Но защо трябвало да и? се дава тази информация? Как ще бъде обяснено съществуването и?? Трябвало да се подготви нещо като резюме. Със сигурност най-ранните записи - писмата на Петир ван Абел - трябвало да и? бъдат предоставени, заедно с генеалогичните таблици, изработени от ордена.

Това предизвикало яростен и жлъчен дебат. По-старите членове на ордена напомнили на по-младите си братя, че е вероятно точно Карлота Мейфеър да е отговорна за смъртта на Стюарт Таунсенд и още по-вероятно - за смъртта на сестра си Стела. Какво задължение бихме могли да имаме към такъв човек? Подобно разкритие трябвало да бъде направено пред Анта, но за това и дума не можело да става, докато тя не стане на двайсет и една години.

Пък и без да има наш човек на място, как точно тази информация щяла да бъде предадена на Карлота Мейфеър и що за информация щяла да е тя?

През 1929 година описанието на историята на семейство Мейфеър все още не било готово за «чужди очи». При подготовката на това дискретно резюме всички имена на свидетели и изследователи трябвало да се заличат, и отново - защо изобщо подобно нещо да бъде давано на Карлота? Какво щяла да прави тя с него? Как би могла да го използва по отношение на Анта? Каква ще е нейната реакция? И ако дадем тази история на Карлота, защо да не я дадем и на Кортланд, и братята му? Всъщност защо да не я дадем на всички членове на рода? И ако направим това, какъв би бил ефектът от нея върху тези хора? Какво право имаме да предприемаме подобна грандиозна интервенция в техния живот?

Наистина природата на тази история била така особена, че тя включвала толкова странни и привидно мистериозни материали, на които никакво резюме не можело да бъде направено.

… И така нататък и така нататък. Дебатът ставал все по-ожесточен.

Както винаги в подобни времена, правилата, целите и етиката на Таламаска били напълно преоценени. Орденът бил принуден да потвърди пред самия себе си, че историята на семейство Мейфеър - заради нейната дължина и детайлност - е безценна за нас, като изучаващи окултното хора, и че ние трябва да продължим да събираме информация за него, без значение какво говорят по-младите членове за етиката и прочие. Но опитът да се осъществи «контакт» се оказал огромна грешка. Трябвало да се изчака Анта Мейфеър да стане на двайсет и една и тогава много внимателно щял да бъде осъществен повторен контакт от онзи, когото орденът избере.

Когато съветът продължил да спори, станало ясно, че почти никой в ордена - включително и Евън Невил - не знае цялата история на вещиците Мейфеър. Всъщност разразил се значителен спор не само за това какво и как да се направи, но и за това какво и кога всъщност се е случило в семейство Мейфеър. Досието било твърде голямо и объркано, за да може да бъде прегледано ефективно за приемлив период от време.

Очевидно Таламаска трябвало да открие някой свой член, който да поеме досието на вещиците Мейфеър като своя единствена задача - някой, способен да проучи материалите в детайли и тогава да вземе интелигентни и отговорни решения за бъдещата работа на терен. Като се имала предвид трагичната смърт на Стюарт Таунсенд, било решено този човек да е не само много вещ в изследователската работа, но и да има богат опит в полевата работа. Всъщност той трябвало да докаже, че е запознат добре с досието, като обедини всички материали в него в едно дълго, последователно и четивно повествование. Тогава и само тогава този човек щял да получи разрешение да разшири проучванията за семейство Мейфеър чрез по-директно разследване, с намерението накрая да бъде осъществен личен контакт.

С две думи, огромната задача да се резюмира досието в едно повествование била възприета като необходима подготовка за полева работа. И този подход е изключително мъдър.

Единственото тъжно нещо в целия план било, че подобен човек не бил открит в ордена чак до 1953 година, а през това време Анта Мейфеър срещнала печалния си край. Наследницата на завещанието била бледо дванайсетгодишно момиченце, вече изключено от училище, задето говорило с невидимия си приятел и карало цветята да се реят из въздуха, или пък намирало изгубени вещи и четяло мисли.

- Тя се казва Деидре - каза Евън Невил, а лицето му бе белязано от тревога и печал. - Расте в онази мрачна къща точно като майка си, сам-сама с онези стари жени и само Бог знае какво им е известно за миналото им, за силите и? и за онзи призрак, който вече е забелязван около детето.

Младият член на Таламаска, много запален по случая от един по-ранен разговор и чел доста напосоки документите от досието Мейфеър, решава да се заеме незабавно с тази работа.

Тъй като, очевидно, аз съм този член, ще направя пауза, преди да продължа с кратката и тъжна история на Анта Мейфеър, за да представя самия себе си.

Авторът на този разказ

Аарън Лайтнър се появява на сцената

Пълната ми биография може да се намери в досие с името «Аарън Лайтнър». За целите на този разказ следващата информация е повече от достатъчна.

Роден съм в Лондон през 1921 година. Станах пълноправен член на ордена през 1943 година, когато завърших Оксфорд, но работя с Таламаска още от седемгодишен и живея в метрополията, откакто навърших шестнайсет.

Всъщност към ордена се обърнали моят баща англичанин (латинист и преводач) и майка ми - американка, учителка по пиано - когато съм бил на шест години. Моята плашеща дарба за телекинеза ги принудила да потърсят външна помощ. Можех да местя обекти само като се концентрирах върху тях и им кажех да го направят. И въпреки че тази ми дарба никога не е била много силна, тя явно доста е притеснявала онези, които са виждали проявленията и?.

Моите загрижени родители подозирали, че тази сила върви редом с други психични способности, в което наистина успели на няколко пъти да се уверят, макар и само за миг. Водели ме при неколцина психиатри във връзка с тези странни феномени и накрая един от тях им казал: «Заведете го в Таламаска. Силите му са истински, а единствено там знаят как да работят с такива хора».

Орденът с удоволствие приел да обсъди въпроса с родителите ми, които били извънредно облекчени. «Ако се опитате да потиснете силите на сина си - казал Евън Невил, - няма да постигнете нищо. Всъщност така ще рискувате щастието му. Нека ние работим с него. Нека ние го учим как да контролира и използва психичните си способности.» И макар и неохотно, родителите ми се съгласили с него.

Тогава започнах да прекарвам всяка неделя в метрополията до Лондон и когато станах на десет оставах там през уикендите и през цялото лято. Баща ми и майка ми често ме посещаваха. През 1935 година татко започна да прави преводи за Таламаска на нейните стари и вече разпадащи се латински документи. Той работи за ордена до смъртта си през 1972 година, когато вече като вдовец живееше в метрополията. И двамата ми родители обичаха Голямата справочна библиотека в метрополията и въпреки че никога не пожелаха да станат официални членове на ордена, той се превърна в част от живота им във всеки смисъл на думата. Никога не ме спираха, макар да виждаха, че аз се увличам все повече по него, само настояваха да завърша образованието си и да не позволявам «специалните ми сили» да ме откъснат завинаги от «нормалния свят».

Телекинетичната ми дарба никога не стана много силна, но с помощта на приятелите си от ордена аз започнах да разбирам, че при определени обстоятелства мога да чета мислите на хората. Научих се и да скривам своите мисли и чувства от останалите, научих се как да предоставям силите си на хората, когато и където е подходящо, и как да ги използвам предимно за конструктивни цели.

Никога не съм бил онова, което останалите наричат екстрасенс. Наистина моята ограничена способност да чета мисли ми върши много добра работа при разследванията за Таламаска, особено в опасни ситуации. Телекинетичната ми способност рядко ми е влизала в употреба.

Когато станах на осемнайсет, вече бях отдал на ордена и живота, и целите си. Не можех да си представя света без Таламаска. Интересите ми бяха интересите на ордена и аз бях погълнат напълно от неговия дух. Без значение в кое училище учех, без значение колко много пътувах с родителите си или със съучениците си, орденът си остана моят истински дом.

Когато завърших Оксфорд, бях приет като пълноправен член, но фактически вече бях такъв от доста време. Любимата ми област винаги са били големите семейства на вещици. Бях прочел много и за преследванията им. А онези, които напълно пасваха на нашата дефиниция за вещица, ме очароваха извънмерно.

Първата ми полева работа бе във връзка с едно семейство на вещици в Италия. Тогава мой водач беше Илейн Барет, която по онова време и много години след това бе най-способната изследователка на вещици в нашия орден.

Точно тя ме запозна със случая на вещиците Мейфеър, и то в един обикновен разговор след вечеря. Тогава ми разказа за първи път и какво се е случило с Петир ван Абел, Стюарт Таунсенд и Артър Лангтри. Подтикна ме да започна да чета досието за Мейфеър в свободното си време. Много нощи поред през лятото и зимата на 1945 година аз заспивах с разхвърляните документи за Мейфеър из цялата ми спалня. Вече бях започнал да си водя записки за това повествование.

Хиляда деветстотин четиридесет и седма обаче, ме отдели напълно от метрополията и досието на Мейфеър, защото започнах полева работа с Илейн. Чак по-късно осъзнах, че онези години са ми предоставили точно опита, от който се нуждаех за авантюрата със семейството, която щеше да се превърне в делото на живота ми.

Официално случаят ми бе възложен през петдесет и трета. «Започни описанието и когато му придадеш някаква приемлива форма, ще обсъдим дали да те изпратим в Ню Орлиънс да видиш лично обитателите на къщата на Първа улица.»

Отново и отново ми бе напомняно, че каквито и аспирации към досието да имам, въпросът дали ще продължа ще бъде внимателно обмислен. Анта Мейфеър бе умряла от насилствена смърт, както и бащата на нейната дъщеря Деидре. Така бе умрял и един братовчед Мейфеър от Ню Йорк - доктор Корнел Мейфеър - който отишъл в Ню Орлиънс през четирийсет и пета, специално за да види едногодишната Деидре и да се увери в твърденията на Карлота, че Анта е страдала от някаква наследствена лудост.

Аз приех условията на назначението и се заех да превеждам дневника на Петир ван Абел. Междувременно ми бе отпуснат неограничен бюджет, който да подпомогне моите проучвания във всяка възможна посока. Освен това започнах и разследване «от разстояние» на онова, което понастоящем се случваше с дванайсетгодишната Деидре - единственото дете на Анта.

Иска ми се да допълня в заключение, че два фактора играят очевидно голяма роля във всяко мое разследване. Първо: като че маниерът ми и външният ми вид карат хората да се отпуснат, и то почти необяснимо за тях самите. Те говорят с мен много по-свободно, отколкото биха говорили с друг. Много трудно, почти невъзможно е да се определи доколко контролирам това с някакъв вид «телепатично убеждаване». От настоящата си гледна точка бих казал, че това по-скоро има нещо общо с факта, че изглеждам като «джентълмен от Стария свят», което за хората по принцип означава нещо добро. Освен това съм изключително съпричастен към онези, с които разговарям. В никакъв случай не мога да бъда наречен враждебен слушател.

Надявам се и се моля въпреки заблудите, които поддържам заради работата си, никога да не съм измамил нечие доверие. Да върша добро чрез знанията си, е главната цел в живота ми.

Вторият фактор, който влияе на моята полева работа, е умерената ми способност да чета мисли. Често извличам имена и подробности направо от умовете на хората. По принцип не включвам тази информация в докладите си. Твърде несигурна е. Но телепатичните ми открития със сигурност са ме снабдили с доста насоки през годините. А тази черта определено е свързана със способността ми да усещам опасността, както ще стане ясно в това повествование.

Сега е време да се върнем към повествованието си, за да разкажем трагичната история за живота на Анта и раждането на Деидре.

Вещиците Мейфеър след 1929 г.

Анта Мейфеър

Смъртта на Стела бележи края на цяла ера за семейство Мейфеър. А трагичната история на нейната дъщеря Анта, както и на нейното единствено дете Деидре, си остава забулена с мистерия и до днес.

С минаването на годините прислугата на Първа улица оредяла, докато не останали само двама мълчаливи, неуки и абсолютно лоялни слуги. Пристройките, в които вече не живеят прислужнички, кочияши и коняри, лека-полека били занемарени.

Жените на Първа улица живеели съвсем уединено. Бел и Милата Мили се превърнали в «сладки стари дами» от Гардън Дистрикт, които всеки ден ходели на сутрешната служба в параклиса на Притания стрийт или пък прекъсвали своите безсмислени и неефективни градинарски занимания, за да си побъбрят със съседите, които минават покрай желязната ограда.

Само шест месеца след смъртта на майка и? Анта била изключена от един канадски пансион, който бил последното обществено учебно заведение, в което учила. За частния детектив било учудващо лесно да разбере от един учител, че Анта плашела хората, като четяла мислите им и говорела с невидимия си приятел, и заплашвала онези, които и? се подигравали или пък говорели зад гърба и?. Тя била описвана като нервно момиче, което винаги плачело и се оплаквало, че му е студено по всяко време на годината и получавало дълги необясними трески.

Карлота Мейфеър я отвела от Канада с влак и доколкото знаем, Анта вече не прекарала и една нощ извън къщата на Първа улица, докато не станала на седемнайсет.

Нанси, навъсена и трътлеста млада жена, само две години по-голяма от Анта, продължила да ходи на училище, докато навършила осемнайсет. След това започнала работа като деловодител в юридическата кантора на Карлота, където останала четири години. Всяка сутрин, без изключение, двете с Карлота минавали по Първа улица и Честнът към Сейнт Чарлз авеню, където хващали трамвая към центъра.

По онова време къщата на Първа улица вече тънела във вечен сумрак. Капаците на прозорците никога не се отваряли. Виолетово-сивата боя започнала да се лющи, растенията в градината прораснали в желязната ограда, между старите камелии и гардении, така усърдно поддържани преди години, поникнали лавровишни. След като старата и вече празна конюшня изгоряла до основи през 1938 година, плевелите скоро превзели празното пространство в задната част на имота. Малко след това била срутена и друга стара постройка и не останало нищо освен старите гарсониери и един огромен красив дъб, чиито клони грозно се протягали над дивата трева към далечната къща.

През 1934 година ние сме започнали да получаваме първите доклади от работници, за които било невъзможно да извършат ремонти или пък друга работа по къщата. Братя Молой разказвали на всеки срещнат в «Корона бар» на Мегазин стрийт, че не могат да пребоядисат къщата, защото всеки път, щом се обърнели, стълбите им падали, кофите с боя се преобръщали или пък четките им някак си скачали в прахта. «Случи се сигурно към шест пъти - казва Дейви Молой, - боята ми да падне от стълбата и да се разлее по земята. Но да знаете, че никога през живота си не съм ритал кутия с боя! А госпожица Карлота точно това ми каза: «Ти си я ритнал сам». Само че когато стълбата падна и аз заедно с нея, чашата преля. Напуснах.»

Братът на Дейви, Томсън Молой, си имал теория кой е виновен за всичко това.

«Онзи тъмнокос приятел, дето винаги ни гледа. Казах на госпожица Карлота: «А не мислите ли, че може той да го прави? Онзи, дето винаги е там, под дървото?». А тя се държа все едно изобщо не знае за какво говоря. Но той винаги ни гледа. Опитвахме се да закърпим стената откъм Честнът стрийт и гледам - той ни зяпа през капаците на библиотеката. Направо ме побиха тръпки. Кой е тоя? Да не е някой от братовчедите им? Вече няма да работя там. Изобщо не ме интересува колко трудни са времената. Няма да работя отново в онази къща.»

Друг работник, нает само да боядиса черната ограда от ковано желязо, съобщава за същото. Предал се след половин ден опити - от покрива постоянно се сипели наноси върху него, а в боята му падали листа.

До 1935 година вече в целия Айриш Ченъл се знаело, че за «онази стара къща» не може нищо да се направи. Същата година двама млади мъже били наети да изчистят басейна, но единият бил блъснат в застоялата вода и почти се удавил. Другият страшно се измъчил, докато го извадил. «Сякаш нищо не виждах. Държах го и виках някой да ми помогне, а в това време потъвахме в тинята. Благодаря на Господ, той някак си се хвана за ръба и ме спаси. Онази чернокожа жена, леля Естер, излезе с кърпа и крещеше: «Махайте се оттам. Оставете чистенето. Махайте се оттам».»

Дори Ъруин Дандрич чул слуха. «Казват, че в къщата има призраци, че духът на Стела не позволява на никого да докосне каквото и да било. Сякаш цялата къща скърби за нея.» Чувал ли е Дандрич за мистериозния тъмнокос мъж? «Чувал съм всякакви неща. Някои казват, че това е призракът на Жулиен, който пази Анта. Е, ако е той, значи не върши много добра работа.»

Малко след това се появила една странна история в «Таймс Пикайюн», която описва «мистериозната къща в горната част на града», където нищо не може да бъде поправено. Дандрич я изрязал и изпратил в Лондон с бележката «От Голямата уста» в полето.

Един от нашите детективи завел репортерката на обяд. Тя с радост заговорила за случая и казала, че наистина става дума за къщата на Мейфеър. Всички знаели за нея. Един водопроводчик останал затворен в подземието с часове. Дори изгубил съзнание. Когато най-сетне дошъл на себе си и излязъл оттам, бил откаран в болницата. После пък един телефонен техник, извикан да поправи телефона в библиотеката, казал, че никога вече няма да стъпи в тази къща. Един от портретите на стената го наблюдавал. И бил сигурен, че във всяка стая е видял призрак.

«Мога да напиша още много за това - казала младата жена, - но хората във вестника не искат проблеми с Карлота Мейфеър. Да ви разкажа ли за градинаря? Той ходи там редовно да коси тревата и веднъж ми каза нещо изключително странно. Изрази се точно така: «О, той никога не ми пречи. Ние двамата си се разбираме съвсем добре. Ние двамата вече сме истински приятели». Е, кого мислите, че има предвид? Когато го попитах, каза: «Ами идете там и ще го видите. Открай време е там. Дядо ми често го е виждал. Изглежда си съвсем нормално. Не може да се движи и да говори. Просто стои и те гледа от сенките. В единия миг го виждаш, в следващия вече го няма. Но не ме безпокои. С мен няма проблеми. Получавам доста пари за работата там. Винаги съм работил в тази къща. Той не ме плаши».»

Семейната мълва от този период пренебрегва историите за духове. Така правят и богатите от горната част на града, въпреки че според Дандрич хората просто са наивни.

«Мисля, че самата Карлота пусна всички тези глупави истории за духове - казал един от братовчедите след години. - Тя иска да държи хората надалече. Ние само се смеем, когато ги чуем.»

«Призраци на Първа улица? Карлота е виновна, че къщата се превърна в руина. Винаги е била евтина на брашното и скъпа на триците. Това е разликата между нея и майка и?.»

Но каквото и да е мнението на братовчедите и на местното висше общество, свещениците от Църквата на изкуплението чували безброй истории за призраци и тайнствени събития на Първа улица. Отец Лафърти редовно се отбивал в къщата и хората говорели, че не позволявал да бъде отпратен.

Сестра му казала на един от нашите детективи: «Брат ми знае доста от нещата, които стават там, но никога няма да започне да клюкарства. Питам го как е Анта, а той не ми отговаря. Но знам, че я е видял. Често ходи в онази къща. След смъртта на Анта той отиде там една неделя, а след това закри лице в шепи на кухненската маса и се разплака. Това е единственият път, в който съм виждала брат си, отец Томас Лафърти, да плаче».

През този период семейството също е доста загрижено за Анта. Официалната версия е, че тя е «луда» и Карлота постоянно я води по психиатри, но «без никаква полза». Детето било непоправимо стресирано от убийството на майка си. Анта живеела в някакъв измислен свят на призраци и невидими приятели. Не можели да я оставят и за миг без надзор, не я пускали да ходи на гости.

Юридическите слухове показват, че братовчедите често се обаждали на Кортланд Мейфеър с молба да провери как е Анта, но той вече не бил добре дошъл в къщата на Първа улица. Съседите съобщават, че са виждали как на няколко пъти го отпращат.

«Той идваше всяка Бъдни вечер - казва един от съседите доста по-късно. - Колата му спираше пред предната порта и шофьорът излизаше и отваряше вратата, а после вадеше подаръците от багажника. Много, много подаръци. Тогава Карлота излизаше, здрависваше се с него на стълбището, но никога не го пускаше в къщата.»

Таламаска така и не е открила документ от лекар, прегледал Анта. Доста съмнително е тя изобщо да е била извеждана от къщата, освен за неделната служба. Съседите казват, че често са я виждали в градината.

Тя си четяла книжка под големия дъб в задната част на имота; седяла с часове на страничната веранда с опрени на коленете лакти.

Една прислужница, която работела в къщата отсреща, казвала, че я виждала как говори с «онзи мъж през цялото време, нали знаете, онзи тъмнокосия. Той винаги идваше да я види, сигурно е някой братовчед, един такъв елегантен».

Когато станала на петнайсет, Анта започнала да излиза от къщата сама. Един пощальон споменава, че често я е виждал - слабо момиче, с някак отнесено изражение, се разхождало само и понякога с един «много хубав тип» по улиците. «Много хубавият тип» бил с кестенява коса и кафяви очи, и винаги бил облечен с костюм и вратовръзка.

«Много обичаха да ми изкарват ангелите - казва един местен млекар. - Един път, тъкмо излизам от портата на доктор Милтън на Втора улица и си свиркам, когато те изникнаха точно срещу мен, в сенките под една магнолия. Тя стоеше съвсем неподвижно, а той до нея. Едва не налетях върху тях. Стори ми се, че тъкмо си шушукаха нещо. Май тя се изплаши не по-малко от мен.»

В досието няма никакви фотографии от този период. Но всички тези свидетели, както и още хора, описват Анта като красавица.

«Тя имаше някакъв отнесен поглед - казва една жена, която често я виждала в параклиса. - Не беше ярка като Стела. По-скоро изглеждаше унесена в мечти, и да ви кажа истината, много ми беше жал за нея - сам-самичка в онази къща и с онези жени. Ще ви помоля да не ме цитирате, но тая Карлота е лош човек. Наистина. Моята прислужница и готвачът ми знаят всичко за нея. Казват, че стискала детето за китките и забивала ноктите си в кожата му.»

Ъруин Дандрич съобщавал, че старите приятели на Стела се опитвали да навестят момичето от време на време, но винаги били отпращани. «Никой не може да проникне покрай Нанси или чернокожата прислужница, леля Естер», писал Дандрич на нашите детективи в Лондон. «Говори се, че Анта е истински затворник в онази къща.»

Освен тези откъслечни сведения не знаем абсолютно нищо друго за Анта в периода 1930-1938 година. Като че ли и никой от семейството не знае повече. Със сигурност обаче можем да заключим, че тогава Лашър е виждан по-често, отколкото в предходните десетилетия.

Всъщност хората, видели Лашър, били толкова много, че нашите детективи вече започвали просто да изпращат подобни кратки бележки: «Прислужница на Трета улица казва, че е видяла Анта и мъжът да вървят заедно». Или: «Жена от Първа и Притама видяла Анта да стои под дъба и да говори с мъжа».

Къщата на Първа улица сега била обгърната от атмосфера на злокобна тайнственост дори за наследниците на Реми Мейфеър и на братята и сестрите на Сузет, които навремето били доста близки със семейството.

Тогава, през април 1938 година, съседите станали свидетели на жестока семейна кавга на Първа улица. Чули викове, прозорци се чупели, и накрая една разярена млада жена, която стискала само дамска чанта изтичала от предната порта към Сейнт Чарлз авеню. Няма съмнение, че това е била Анта. Дори съседите знаят само толкова. Те гледали иззад дантелените пердета как една полицейска кола спряла само минути след това и Карлота излязла на тротоара да говори с двама полицаи, които потеглили веднага с виещи сирени, явно за да хванат избягалото момиче.

Същата нощ роднините от Ню Йорк получили телефонни обаждания от Карлота, която ги информирала, че Анта е избягала от дома си и е тръгнала за Манхатън. Дали биха помогнали да бъде намерена? Това били същите онези нюйоркски братовчеди. Те се обадили на други братовчеди. След няколко дни Ъруин Дандрич писал до Лондон, че «горката малка Анта предприела бягство от затвора». Избягала към Ню Йорк сити. Но докъде ли щяла да стигне? Е, не стигнала много далече.

Няколко месеца никой не знаел къде е Анта Мейфеър. Полицията, частните детективи и роднини не можели да открият и следа от нея. Карлота ходила три пъти до Ню Йорк и обещала голяма награда на всеки в тамошната полиция, който и? предложел помощта си. Тя се обадила и на Аманда Грейди Мейфеър, която току-що била напуснала съпруга си Кортланд, и директно я заплашила.

По-късно Аманда казала на един наш агент «под прикритие» във висшето общество следното: «Тя е просто кошмарна. Помоли ме да обядваме заедно в «Уолдорф». Е, на мен, разбира се, не ми се искаше. Все едно да влезеш в клетката на гладен лъв. Но знаех, че е много разстроена заради Анта и ми се прииска да и? кажа какво мисля. Исках да и? кажа, че тя я е отблъснала и че не е трябвало да изолира така бедното момиче от чичовците му и от братовчедите, които го обичат.

Но щом седнах на масата, тя веднага започна да ме заплашва: «Аманда, искам да ти кажа, че ако си скрила Анта, мога да ти създам неприятности, за каквито изобщо не си сънувала». Прищя ми се да плисна чашата си в лицето и?. Бях бясна. Казах и?: «Карлота Мейфеър, вече не искам да говориш с мен, да ми се обаждаш, да ми пишеш или да идваш в дома ми. Достатъчно те търпях в Ню Орлиънс. Достатъчно търпях онова, което твоето семейство причини на Пиърс и на Кортланд. Никога, ама никога не се приближавай до мен». Имах чувството, че от ушите ми излиза пушек, когато си тръгнах от «Уолдорф». Но да ви кажа, това си е характерно за Карлота. Тя започва да обвинява човек още щом го види. Прави го от години. Така нямаш никакъв шанс сам да я обвиниш в нещо».

През зимата на 1939 година нашите разследващи открили Анта по съвсем прост начин. На една рутинна среща с Евън Невил Илейн Барет, нашата изследователка на вещерството, изказала предположението, че Анта сигурно е финансирала бягството си с прочутите бижута и златни монети на Мейфеър. Защо да не проверим в магазините в Ню Йорк дали подобни неща не са продавани на безценица? Анта била открита до месец.

Всъщност тя бе продавала редки и много ценни златни монети, за да се издържа след пристигането си през 1938 година. Всеки нумизмат в Ню Йорк я познавал - красива млада жена с добри маниери и очарователна усмивка, която винаги носела изключително редки монети от семейната колекция във Вирджиния.

«Отначало си помислих, че са крадени - казва един от търговците. - Бяха три от най-прекрасните френски монети, които съм виждал. Дадох и? цена с пъти по-ниска от истинската и зачаках. Но не се случи абсолютно нищо. Когато ги продадох, и? запазих процент. Тя ми донесе няколко прекрасни римски монети и аз и? платих цялата цена. Сега идва редовно. Предпочитам да купувам от нея, отколкото от останалите, които идват при мен. Само това мога да ви кажа.»

Било съвсем лесно да проследим Анта от един от тези магазини до голям апартамент на Кристофър стрийт в Гринич Вилидж, където тя живееше с Шон Лейси - красив млад мъж с ирландско потекло, смятан за многообещаващ художник, който даже бе изложил някои от работите си и бе получил одобрението на критиката. Самата Анта бе станала писателка. Всеки в сградата и на цялата улица познавал младата двойка. Нашите детективи събрали тонове информация само за един ден.

Приятелите им казали, че Анта е единствената подкрепа на Шон. Тя му купувала каквото пожелаел, а той се отнасял с нея като с кралица. «Нарича я Южняшката ми красавица и прави всичко за нея. Но как иначе?» Апартаментът бил «прекрасно местенце», пълно с лавици с книги чак до тавана и големи стари и удобни тапицирани кресла.

«Шон никога не е рисувал толкова добре. Направи и? три портрета, и всичките много интересни. А нейната пишеща машина се чува постоянно. Доколкото чух, е продала един разказ на малко литературно списание в Охайо. Дори направиха парти по случая. Беше толкова щастлива. Наистина, малко е наивна. Но все пак е сладко дете.»

«От нея ще стане добър писател, ако започне да пише за онова, което познава - казала в един бар някаква млада жена, която твърдяла, че навремето била любовница на Шон. - Но тя пише само някакви мрачни фантазии за стара, боядисана във виолетово къща в Ню Орлиънс и за някакъв призрак, който живее в нея - всичко е много възвишено и затова ще се продаде трудно. Наистина трябва да се откаже от тоя боклук и да пише за собствените си преживявания в Ню Йорк.»

Съседите много обичали младата двойка.

«Тя не може да готви, нито да върши каквато и да било къщна работа - докладва една художничка, която живее над тях, - но защо ли и? е? Нали тя плаща всички сметки. Веднъж попитах Шон откъде Анта намира пари? А той отвърна, че имала бездънно портмоне и само трябвало да бръкне в него. После се засмя.»

Накрая през зимата на 1940 г. едно писмо на Илейн Барет от Лондон накарало най-добрите ни частни детективи в Ню Йорк да направят опит да говорят с Анта. Илейн много искала да замине сама за Ню Йорк, но за подобно нещо и дума не можеше да става. Затова говорила по телефона с Алън Карвър, учтив и изтънчен мъж, който работил за нас от години. Карвър беше около петдесетгодишен, много елегантен и с безупречни маниери. Той решил, че няма да е трудно да осъществи контакт. За него дори щяло да е удоволствие.

«Проследих я до Музея на изкуствата Метрополитън. Тя седна пред една картина на Рембранд и се загледа в нея, явно мислеше за нещо. Красива е, много красива, но изглежда доста бохемски. Бе увита в някаква вълнена дреха, косата и? беше пусната. Седнах до нея и видях, че държи книга с разкази на Хемингуей. Заговорих я. Каза, че чете Хемингуей и много го харесва. Дали обича Рембранд? Да, много. А какво мисли за Ню Йорк? О, много и? харесвало да живее тук. Не искала да ходи никъде другаде. Градът бил като личност за нея. Никога не се била чувствала така щастлива.

Нямаше начин да я заведа някъде. Беше твърде предпазлива, твърде сдържана. Затова реших да науча възможно най-много на момента.

Накарах я да заговори за себе си, за съпруга си и за творбите си. Каза, че много искала да стане писателка. И Шон го искал. Той никога нямало да бъде щастлив, ако и тя не успее. «Знаете ли, мога да стана единствено писател - каза ми тя. - Абсолютно неподготвена съм за всичко друго. Когато човек е живял като мен, не е добър в нищо. Само писането може да го спаси.» Всъщност всичко това беше много трогателно - начинът, по който говореше за него. Изглеждаше абсолютно беззащитна и искрена. Мисля, че ако бях трийсет години по-млад, щях да се влюбя в нея.

- Но що за живот сте водили? - настоях аз. - Не мога да определя откъде е акцентът ви. Зная само, че не сте от Ню Йорк.

- Живях на юг - каза тя. - В един друг свят. - Изведнъж се натъжи, дори се развълнува. - Искам да забравя всичко това. Решила съм го. Ще пиша за миналото си, но няма да говоря за него. Ще го превърна в изкуство, доколкото мога, но няма да говоря за него. Няма да го връщам към живот тук, извън изкуството, ако разбирате какво искам да кажа.

Реших, че това е много умно и интересно. Харесах я. Не мога да ви опиша колко я харесах. А вие знаете, че в моята работа съм свикнал просто да използвам хората!

Затова я помолих:

- Поне ми кажете за онова, което пишете. Разкажете ми някой от разказите си например, ако пишете проза, или пък някое от стихотворенията си.

- Ако са достатъчно добри, някой ден ще ги прочетете - каза тя, усмихна ми се за довиждане и си тръгна. Мисля, че заподозря нещо, но не съм сигурен. Оглеждаше се доста притеснено, докато говореше. По едно време я попитах дали очаква някого. Тя каза, че не, но «човек никога не знае». Държеше се така, сякаш мислеше, че някой я наблюдава. И разбира се, моите хора наистина я наблюдаваха през цялото време. В този момент се чувствах доста неудобно заради това.»

Още много сведения постъпват за месеците, в които Анта и Шон били щастливи. Той - едър, плещест мъж с мило чувство за хумор - прави изложба в Гринич Вилидж, която пожънва голям успех. Анта издава кратко стихотворение (от седем стиха) в «Нюйоркър». Двойката е на върха на щастието. Само че през април 1941 година започват да пристигат други слухове.

«Е, тя е бременна - казва художничката от горния етаж, - а той не иска бебето. Тя, разбира се, го иска. Само Господ знае какво ще стане. Той познава някакъв лекар, който можел да се погрижи, нали разбирате, но тя не иска и да чуе. Наистина не ми се ще да минава през всичко това. Толкова е крехка. Чувам я да плаче нощем.»

На първи юли Шон Лейси умрял при автомобилна катастрофа (механична повреда) на връщане от дома на болната си майка в богаташката част на града. Анта изпаднала в истерия и е затворена в «Белвю». «Просто не знаехме какво да правим с нея - казва художничката от горния етаж. - Тя крещя цели осем часа. Накрая се обадихме в «Белвю». Никога няма да разбера дали постъпихме правилно.»

Според записите от «Белвю» Анта е спряла да пищи, всъщност да издава какъвто и да било звук или да прави и най-малкото движение, още щом я приели. Останала в състояние на кататония повече от седмица. После написала едно име «Кортланд Мейфеър» на къс хартия, а до него думите: «адвокат, Ню Орлиънс». Към десет и половина на следващата сутрин се обадили във фирмата на Кортланд.

Той веднага се свързал с жена си Аманда Грейди Мейфеър в Ню Йорк и я помолил да иде в «Белвю» при Анта, докато той пристигне.

Тогава се разразила ужасна битка между Кортланд и Карлота. Той настоявал да се погрижи за Анта, защото тя самата поискала така. Мълвата от онова време казва, че Карлота и Кортланд взели заедно влака за Ню Йорк, за да доведат Анта у дома.

На един доста емоционален обяд, на който се изпил много алкохол, Аманда Грейди Мейфеър изляла цялата история пред своя приятел (и наш информатор) Алън Карвър, който се преструвал, че се интересува от старите южняшки фамилии и от техните готически нрави. Аманда му разказала всичко за горката си малка племенница в «Белвю»:

«Беше просто ужасно. Анта не можеше да говори. Просто не можеше. Опитваше се да каже нещо, но само се запъваше. Беше толкова крехка. Смъртта на Шон я бе съсипала напълно. Минаха двайсет и четири часа, преди да ми напише адреса на апартамента в Гринич Вилидж. Веднага отидох там заедно с Оли Мейфеър, един от внуците на Реми, за да и? съберем нещата. О, беше толкова тъжно. Разбира се, реших, че всички картини на Шон сега принадлежат на Анта, тъй като тя е негова съпруга, но тогава дойдоха съседите и ни казаха, че те не са женени. Майката и братът на Шон вече бяха там. Бяха пристигнали с камион и отнесоха всичко. Като че майката на Шон презираше Анта, защото смяташе, че тя е въвлякла сина и? в артистичния свят на Гринич Вилидж.

Казах на Оли: «Добре, да вземат всичко, но не и портретите на Анта». Аз ги взех, събрах дрехите и нещата и?, както и едно старо кадифено портмоне, пълно със златни монети. Чувала съм за това портмоне и съм сигурна, че и вие сте чували, ако изобщо знаете нещо за Мейфеър. Взех и ръкописите и?. Опаковах всичко - разказите и?, глави от роман, няколко стихотворения. И знаете ли какво по-късно открих, че едно от тях е публикувано в «Нюйоркър». В «Нюйоркър»! Но нямаше да разбера, ако синът ми Пиърс не ми беше казал. Той отиде в библиотеката и провери. Беше много кратко, нещо за падащия сняг и музея в парка. Не точно поема, но все пак. Просто късче от живота, да го кажа иначе. Но беше публикувано в «Нюйоркър». Това е важното. Беше толкова тъжно да и? събирам нещата от онзи апартамент. Нали разбирате, сякаш събирах парчета от живота и?.

Когато се върнах в болницата, Карлота и Кортланд бяха вече там. Караха се в коридора. О, трябваше да видите и чуете този скандал, за да повярвате. Само шепот, малки жестове, стиснати устни. Направо не е за вярване. Двамата стояха един срещу друг, говореха си по този начин, и аз знаех, че са готови да се избият.

- Това момиче е бременно - казах аз. - Лекарите казаха ли ти?

- Ще трябва да го махне - отвърна Карлота.

Мисля, че Кортланд щеше да умре на място. Аз самата бях толкова шокирана, че не знаех какво да кажа.

Безкрайно мразя Карлота. Не ме интересува кой ще разбере за това. Мразя я. Мразила съм я през целия си живот. Мисълта, че е сама с Анта, ми докарва кошмари. И тогава казах на Кортланд, пред нея:

- Някой трябва да се погрижи за това момиче.

Но той вече беше опитал да стане попечител на Анта, беше опитал още в самото начало, и Карлота го заплаши, че ще разкрие всичко за нас, така се изрази. О, тя е просто ужасна. Тогава Кортланд се предаде. А и мисля, че знаеше, че и сега няма да успее да постигне нищо. «Анта вече е почти жена - казах аз. - Просто я питайте къде иска да иде. Ако иска да остане в Ню Йорк, ще дойде при мен. Може да остане и при Оли.» Но никакъв шанс!

Карлота влезе да говори с лекарите и постъпи както винаги. Уреди Анта да бъде преместена в лудница в Ню Орлиънс. Изобщо не обръщаше внимание на Кортланд, сякаш го нямаше. Аз се обадих на всички братовчеди в Ню Орлиънс. На всички. Обадих се дори на Беатрис Мейфеър от Еспланада авеню - внучката на Реми. Казах им, че Анта е зле и е бременна и се нуждае от любов и грижи.

Тогава се случи нещо изключително тъжно. Заведоха Анта на гарата. Тя ми направи знак да ида до нея и ми прошепна в ухото: «Пази нещата ми, моля те, лельо Манди. Иначе тя ще изхвърли всичко». Но аз вече бях изпратила вещите и? у дома. Обадих се на сина си Шефилд и му разказах всичко. Казах му: «Шеф, направи всичко за нея, когато се върне».»

Анта отпътувала към Луизиана с влак заедно с чичо си и леля си и незабавно била приета в лудницата «Света Ана», където останала шест седмици. Много братовчеди отишли да я посетят. Семейната мълва говори, че тя била бледа и от време на време неадекватна, но се подобрявала.

В Ню Йорк нашият детектив Алън Карвър си уредил още една «случайна» среща с Аманда Грейди Мейфеър.

- Как е малката племенница?

- О, не сте чули най-лошото! - отвърнала Аманда Грейди Мейфеър. - Не можете да си представите. Знаете ли, че леля и? казала на лекарите в лудницата, че иска да и? направят аборт? Казала, че е наследствено луда и не бива да има деца. Чували ли сте подобно нещо? Когато съпругът ми ми каза, аз му отвърнах, че ако и сега не направи нещо, никога няма да му простя. Разбира се, той твърди, че никой няма да нарани бебето. Лекарите нямало да сторят такова нещо, не само за Карлота, за никого. Но аз се обадих на Беатрис Мейфеър на Еспланада авеню и и? казах всичко. Кортланд побесня. «Недей да вдигаш всички на бунт», каза той. Но точно това възнамерявам да направя. Казах на Беа: «Иди да я видиш. Не им позволявай да ти попречат».

Таламаска никога не е била в състояние да потвърди историята за тези намерения за аборт. Но сестрите в «Света Ана» казали на нашите разследващи, че десетки братовчеди Мейфеър дошли да посетят Анта в лудницата.

«Те не приемат отказ - пише Ъруин Дандрич. - Настояват да я видят и всички казват, че тя е добре. Много се вълнува заради бебето и, разбира се, те просто я отрупват с подаръци. Младата и? братовчедка Беатрис и? донесе някакви старинни дантелени бебешки дрешки, които били навремето на някоя си пралеля Сузет. Разбира се, всички знаят, че Анта не се е омъжила за онзи художник в Ню Йорк, но какво значение има това, когато името ти е Мейфеър и винаги ще бъде такова.»

Братовчедите останали все така настойчиви, когато Анта била изписана от «Света Ана» и се прибрала в къщата на Първа улица. Там заела старата спалня на Стела в северната част на къщата. За нея постоянно се грижели медицински сестри, които били съвсем лесен източник на информация за нашите детективи.

Мястото е описвано като «нетърпимо мрачно», но Милата Мили и Бел се грижели прекрасно за Анта. Всъщност те дори не оставяли работа за сестрите. Милата Мили седяла през цялото време с Анта на малката веранда пред спалнята и?. Бел пък плетяла красиви дрешки за бебето.

Кортланд се отбивал всяка вечер след работа. «Господарката на къщата не го искаше там - казва една от сестрите, - но той идваше всяка божа вечер. Идваше заедно с един млад джентълмен, мисля, че се казваше Шефилд. Сядаха при пациентката за малко и разговаряха с нея.»

Семейната мълва казва, че Шефилд прочел някои от творбите на Анта от дните в Ню Йорк и казал, че е много добра. Сестрите говорели за някакви кутии от Ню Йорк кашони с книги и вестници, които Анта все преглеждала, но била твърде слаба, за да ги разопакова напълно.

«Изобщо не ми се струваше луда - казва една от сестрите. - Лелята ни викаше долу в салона и ни задаваше много странни въпроси. Тя твърдеше, че момичето е наследствено лудо и може да нарани някого. Но лекарите не ни бяха казали нищо такова. Тя беше тихо, меланхолично момиче. Изглеждаше много по-млада, но изобщо не беше луда.»

Деидре Мейфеър се ражда на 4 октомври 1941 година в старата «Болница на милосърдието» до реката, която по-късно е разрушена. Явно при раждането е имало някакви усложнения, защото Анта е била под пълна упойка, както често става в наши дни. Коридорите на болницата се изпълвали с роднини по време на часовете за свиждане през петте дни, в които Анта останала там. Стаята и? била отрупана с цветя. Бебето било красиво здраво момиченце.

Но тогава потокът на информация, така драстично нараснал, благодарение на Аманда Грейди Мейфеър, като че секнал две седмици след като Анта се връща у дома. Братовчедите били отпращани от черната прислужница леля Естер или от Нанси, когато идвали на втора или трета визита. Всъщност Нанси дори напуснала работа като деловодителка, за да се грижи за бебето («Или да ни държи настрана!» - казва Беатрис на Аманда) и била непреклонна, че майката и бебето не бива да бъдат безпокоени.

Когато Беатрис се обадила да попита за кръщенето, и? казали, че бебето вече е кръстено в «Свети Алфонс». Вбесена, тя се свързала с Аманда в Ню Йорк и един неделен следобед около двайсетина братовчеди «проникнали» в къщата.

«Анта била много щастлива да ги види! - казва Аманда на Алън Карвър. - Била много развълнувана. Нямала никаква представа, че са се обаждали и са се опитвали да я посетят. Никой не и? бил казал. Тя не знаела, че хората правят празненства при кръщенета. Карлота била уредила всичко. Много се натъжила, когато разбрала какво всъщност се е случило, и всички веднага сменили темата. Беатрис беше бясна на Нанси. Но Нанси просто прави това, което Карлота и? нареди.»

На 30 октомври същата година Анта била обявена официално за пълноправен наследник на наследството на Мейфеър. Тя определила Кортланд и Шефилд Мейфеър за свои законни представители по всички финансови въпроси и поискала те незабавно да учредят голям фонд за «реставрацията» на къщата на Първа улица. Била много обезпокоена от състоянието на целия имот.

Юридическите слухове казват, че Анта била изумена, когато разбрала, че всъщност тя притежава къщата. Нямала и най-малка представа за това. Искала да я пребоядиса, да реставрира всичко, да я премебелира.

Карлота не била на срещата и? с чичовците, обаче настояла, от името на Анта, юридическата кантора «Мейфеър и Мейфеър» да представи пълен одит за всичките си начинания от смъртта на Стела насам, като обявила настоящите отчети за неадекватни и отказала да участва в какъвто и да било разговор, докато не получи този одит «за преглед».

По-късно Шефилд казал на майка си Аманда, че Анта съзнателно била заблуждавана по отношение на завещанието. Тя изглеждала наранена и дори шокирана, когато и? обяснили всичко. И точно Карлота я наранила. Обаче тя казала само, че вероятно Карлота е сторила това с добри намерения.

Тримата отишли на късен обяд в «Галатоар», за да празнуват. Анта била нервна, че оставя бебето, но като че си прекарала добре. Когато си тръгвали, Шефилд я чул да пита баща му:

- Значи искате да кажете, че тя не може да ме изхвърли от къщата? Не може да ме изкара на улицата?

- Тази къща е твоя, ма шери - отвърнал Кортланд. - Тя има разрешение да живее там, но това е въпрос единствено на твоята добра воля.

Анта изглеждала тъжна.

- Тя често ме заплашва - казала тихо. - Често казва, че ще ме изхвърли на улицата, ако не правя, каквото ми нареди.

Тогава Кортланд я отвел настрани от останалите и я откарал сама вкъщи.

След няколко дни Анта и бебето отишли на обяд с Беатрис Мейфеър в друг моден ресторант във Френския квартал. С тях имало и една сестра, която да разхожда бебето в красивата му бяла ракитена количка, докато двете дами се наслаждават на виното и рибните блюда. Когато по-късно описвала този обяд на Аманда, Беатрис казала, че Анта била станала истинска млада жена. Отново започнала да пише.

Сега работела върху роман и била решена да ремонтира напълно къщата на Първа улица.

Искала да поправи и плувния басейн. Споменала и майка си, колко много обичала тя празненствата. Въобще Анта изглеждала пълна с живот.

Всъщност наистина били наети неколцина майстори, които да направят пълна оценка на «цялостната реставрация, включително боядисване, дърводелски ремонти и зидарска работа». Съседите били доволни, когато разбрали за това от слугите. Дандрич пише, че били направени консултации с видна архитектурна фирма за възстановяване на старата сграда за каретите.

В средата на ноември Анта написала кратко писмо на Аманда Грейди Мейфеър, с което и? благодарила за помощта в Ню Йорк. Благодарила и? и че препраща пощата и? от Гринич Вилидж. Споменала и че пише кратки разкази и отново работи по романа си.

Когато мистър Бордрьо, пощальонът, извършвал обичайната си обиколка в девет сутринта на десети декември, Анта го чакала пред портата. Тя му дала няколко големи кафяви плика за Ню Йорк. Можела ли да плати пощенските разходи на него? Претеглили на око пликовете, защото тя не можела да остави бебето, за да иде до пощата - и той взел писмата. Анта му дала и цяла пачка по-малки пликове до много адреси в Ню Йорк.

«Беше много развълнувана - казва той. - Искаше да стане писателка. Такова сладко момиче. Никога няма да я забравя. Споменах нещо за бомбардирането на Пърл Харбър, че моят син се е записал предния ден в армията и че най-накрая влизаме във войната. И знаете ли какво? Тя не беше чула нищо за това. Не знаеше за никакви бомбардировки и за никаква война. Сякаш живееше в сън.»

«Сладкото момиче» умряло същия следобед. Когато пощальонът минал със следобедната поща в три часа, над тази част на Гардън Дистрикт се били струпали буреносни облаци. Валяло като из ведро. И все пак в градината на Мейфеър се била събрала цяла тълпа, а по средата на улицата се виждала колата на погребалния агент. Вятърът виел яростно. Господин Бордрьо също се застоял там въпреки лошото време.

«Госпожица Бел ридаеше на верандата. А госпожица Мили се опитваше да ми обясни какво се е случило, но не можеше да изрече и дума. После госпожица Нанси дойде до края на верандата и ми изкрещя: «Вървете си, господин Бордрьо. Имаме смъртен случай. Вървете си, че много вали».»

Тогава той прекосил улицата и се подслонил на верандата на съседа, който му казал през мрежестата врата, че Анта Мейфеър е починала. Явно била паднала от прозореца на третия етаж.

Бурята била ужасна, истински ураган. И все пак пощальонът останал да види как погребалният агент Ред Лониган прибира тялото в товарната си кола. Помагал му синът му, Лирой Лониган. След това потеглили. Накрая господин Бордрьо тръгнал да разнесе пощата и много скоро, едва бил стигнал до Притания стрийт, времето се оправило. Когато на следващия ден минал покрай къщата, тротоарът бил покрит с листа.

През годините Таламаска е събрала множество истории за смъртта на Анта, но може би никога няма да узнаем какво наистина се е случило през следобеда на десети декември 1941 година. Господин Бордрьо е последният «външен човек», който е виждал Анта и е разговарял с нея. Бавачката на бебето, една стара жена на име Алис Фланиган, се обадила, че е болна този ден.

От полицейските рапорти и от предпазливите коментари на семейство Лониган и свещеника на енорията разбрахме, че Анта скочила или е паднала от прозореца в стаята на Жулиен върху покрива на верандата на втория етаж някъде около три следобед.

Историята на Карлота, получена от същите източници, е следната:

Тя се скарала с момичето заради бебето, защото Анта вече била толкова зле, че дори не хранела детето.

«Тя изобщо не беше готова да стане майка - казала госпожица Карлота на полицая. - Анта прекарвала часове в писане на писма, разкази и поезия, а Нанси и останалите трябвало да чукат по вратата на стаята и?, за да я подсетят, че Деидре плаче в кошарката си и трябва да бъде накърмена или нахранена с биберон.»

По време на тази последна кавга Анта получила «истерична» криза и хукнала по стълбата към таванския етаж. Крещяла, че иска да я оставят на мира. Карлота се уплашила, че Анта ще се нарани, което според нея често се случвало. Последвала я до старата стая на Жулиен и там видяла, че тя се опитва да си извади очите и вече ги била разкървавила ужасно.

Карлота се опитала да я обуздае, но Анта се откопчила от нея и паднала назад през прозореца, а оттам на покрива на верандата от ковано желязо. Като че залазила към ръба и?, но после загубила равновесие или нарочно скочила. Умряла на мига, защото главата и? се ударила силно в плочите три етажа по-долу.

Кортланд бил извън себе си, когато научил за смъртта на племенницата си и веднага отишъл на Първа улица. По-късно казал на жена си в Ню Йорк, че Карлота била напълно обезумяла. С нея бил свещеникът, отец Кевин от Църквата на изкуплението. Тя постоянно повтаряла, че никой не разбирал колко крехка е Анта. «Опитах се да я спра! - казвала тя. - Какво повече можех да направя, за бога!» Милата Мили и Бел били твърде разстроени, за да говорят за случилото се. Бел като че бъркала смъртта на Анта със смъртта на Стела. Само Нанси имала да каже някои доста неприятни неща - оплакала се, че Анта разрушила целия си живот и че главата и? била пълна с глупави мечти.

Когато Кортланд се обадил на бавачката Алис Фланиган, тя изглеждала изплашена. Била възрастна и почти сляпа. Казала, че не знае Анта някога да е изпадала в истерия, да се е наранявала или нещо от този род. Тя самата получавала нареждания от госпожица Карлота, която била много добра към семейството си. Госпожица Фланиган не искала да изгуби работата си. «Искам само да се грижа за онова сладко бебе - казала тя на полицията. - То има нужда от мен сега.»

И тя наистина се грижила за Деидре Мейфеър, докато детето не навършило пет години.

Накрая Кортланд казал на Беатрис и Аманда да оставят Карлота на мира. Тя била единственият свидетел на случилото се онзи следобед и смъртта на Анта без съмнение била просто ужасен инцидент. Как би могло да бъде иначе?

Не било проведено никакво разследване. Нямало и аутопсия. Все пак у погребалния агент се породили някои съмнения, след като прегледал трупа. Той заключил, че раните по лицето на Анта не биха могли да бъдат причинени от самонараняване, затова се свързал със семейния лекар, който обаче го посъветвал да забрави за случая. Анта била луда и това било неофициалното заключение. Била нестабилна през целия си живот. Била лекувана в «Белвю» и в лудницата «Света Ана» и не можела да се грижи нито за себе си, нито за детето си.

След смъртта на Стела смарагдът на Мейфеър не е споменаван във връзка с Анта. Нито един роднина или приятел не го е виждал на нея. Шон Лейси никога не е рисувал Анта с огърлицата и никой в Ню Йорк не е знаел за нея. Но смарагдът бил на шията и?, когато умряла. Въпросът се налага от само себе си. Защо Анта е носила смарагда точно в този ден? Дали това не е станало повод за фаталната кавга? Възможно ли е не Анта да е издрала очите си, а Карлота, и ако е така, защо?

Така или иначе, къщата на Първа улица била отново обгърната от тайнственост. Плановете на Анта за реставрация никога не били изпълнени. След няколко скандала в кантората на «Мейфеър и Мейфеър» - Карлота се развикала и дори разбила стъклото на вратата - Кортланд стигнал дотам, че подал иск за попечителство над Деидре. Внукът на Клей Мейфеър, Александър, също се включил. Двамата със съпругата му Ейлин имали хубаво имение в Метаир.

Можели да осиновят детето или поне да го вземат неформално.

Аманда Грейди Мейфеър казала на нашия човек под прикритие във висшето общество Алън Карвър, че «Кортланд иска да се прибера, за да се грижа за бебето. Наистина ми е много жал за детето, но не мога да се върна в Ню Орлиънс след всичките тези години».

Карлота само се изсмяла на всички «доброжелатели», както ги наричала. Казала на съдията и на всеки, който я опитал, че Анта била много болна. Имала наследствено психическо заболяване, което можело да се прояви и при Деидре. Тя нямала никакво намерение да позволява на когото и да било да отведе Деидре от майчината и? къща, от милата госпожица Фланиган, от сладката Бел и прекрасната Мили, които просто обожавали детето и имали достатъчно време да се грижат за нея.

Кортланд не пожелал да се откаже и Карлота го заплашила направо. Жена му го била напуснала, нали така? Дали семейството ще иска да научи след всичките тези години що за човек е той? Братовчедите обмисляли тези намеци. Съдията по случая започнал да става «нетърпелив». За него Карлота Мейфеър била безукорна и целомъдрена жена с отлична преценка. Защо семейството не можело да приеме тази ситуация? Господи боже, ако всяко осиротяло бебе имало такива прекрасни лели като Мили, Бел и Карлота, светът щял да е много по-добър.

Завещанието било оставено в ръцете на «Мейфеър и Мейфеър», а детето останало в ръцете на Карлота. Въпросът бил приключен.

По-късно е предприета само още една атака срещу властта на Карлота. През 1945 година.

Корнел Мейфеър, един от нюйоркските братовчеди и наследник на Лестан, току-що бил приключил специализацията си в Главната болница на Масачузетс. Специализирал психиатрия. Бил чувал «невероятни истории» за къщата на Първа улица от своята братовчедка Аманда Грейди Мейфеър, а също и от Луиза Ан Мейфеър. Луиза Ан, най-голямата от внучките на Гарланд, прекарала известно време в Ридклийф и имала връзка с Корнел. Какви били всички тези приказки за наследствена лудост? Корнел бил много заинтригуван, а и бил влюбен в Луиза Ан, която се върнала в Ню Орлиънс, вместо да се омъжи за него и да заживее в Масачузетс. Той не можел да разбере защо е толкова привързана към дома, искал да посети Ню Орлиънс и семейството на Първа улица, а нюйоркските братовчеди сметнали това за добра идея.

«Кой знае? - казал той на Аманда по време на един обяд в «Уолдорф». - Може би ще харесам града и с Луиза Ан ще измислим нещо.»

Корнел пристигнал в Ню Орлиънс през февруари и се регистрирал в един хотел в центъра. Помолил Карлота за разговор и тя се съгласила да го приеме в къщата.

Както казал по-късно на Аманда по телефона, той останал в къщата към два часа, като част от времето бил насаме с петгодишната Деидре. «Не мога да ти кажа какво открих - казал той, - но това дете трябва да се махне от тази среда. Честно да ти кажа, не искам да замесвам Луиза Ан. Ще ти разкажа всичко, когато се върна в Ню Йорк.»

Аманда настояла той да се обади на Кортланд и да му сподели притесненията си. Корнел признал, че Луиза Ан предложила същото.

«Но не искам да го правя сега - казал той. - Карлота ми дойде в повече, не искам да се виждам с друг Мейфеър този следобед.»

Аманда била уверена, че Кортланд ще му помогне, затова му се обадила и му казала какво става. Кортланд се зарадвал на интереса на младия си роднина и по-късно същия следобед се обадил на Аманда, за да и? каже, че го е поканил на вечеря в «Колбс» в центъра. Щял да и? се обади и след срещата, но чувствал, че ще хареса младия лекар. Нямал търпение да чуе мнението му.

Корнел така и не дошъл на вечерята. Кортланд го чакал цял час в «Колбс». Обадил се в стаята му, но никой не отговорил. На сутринта камериерката открила тялото на младия лекар. Лежал напълно облечен на разбърканото легло, очите му били полуотворени, а на масичката до него имало полупразна чаша с бърбън. Не била установена непосредствената причина за смъртта.

По искане на майката на Корнел, както и на следователя в Ню Орлиънс, била извършена аутопсия, която разкрила, че в кръвта му има малко количество силен наркотик, смесен с алкохол. Случаят бил обявен за смърт от свръхдоза и така и не бил разследван повече. Аманда Грейди Мейфеър никога не могла да си прости, че е изпратила доктор Корнел Мейфеър в Ню Орлиънс. Луиза Ан не се възстановила от загубата и до ден-днешен е неомъжена. Съсипаният Кортланд придружил ковчега до Ню Йорк.

Дали Корнел е също жертва на вещиците Мейфеър? Още веднъж сме принудени да кажем, че не знаем. Една подробност обаче ни дава известна индикация, че Корнел не е умрял от наркотика и алкохола, открити в кръвта му. Следователят, който прегледал тялото, преди то да бъде изнесено от хотелската стая, отбелязва, че в очите на Кортланд имало много спукани кръвоносни съдове. А ние знаем, че това е симптом на задушаване. Възможно е някой просто да е упоил Корнел, като е сипал наркотик в питието му (на масичката била оставена чаша с бърбън), и когато той е заспал, го е задушил с възглавница.

Когато Таламаска решила да разследва случая (чрез един виден частен детектив), следата вече била студена. Никой в хотела не помнел дали Корнел Мейфеър е получил някакви обаждания този следобед. Дали е поръчал бърбън по румсървиса? Никой не задал този въпрос. Отпечатъци? Не били свалени. Все пак това не било убийство.

Но сега е време да се обърнем към Деидре Мейфеър, настоящата наследница на завещанието на Мейфеър, осиротяла още като двумесечно бебе и оставена на грижите на старите си лели.

Деидре Мейфеър

Къщата на Първа улица продължила да запада след смъртта на Анта. Плувният басейн по това време вече се бил превърнал в истинско тресавище, обрасло с плевели и диви ириси, ръждясалият му фонтан изхвърлял струи зеленикава вода в тинята. Капаците на прозорците в северната спалня отново били залостени. Боята по виолетово-сивите стени продължавала да се лющи.

С годините старата госпожица Фланиган ослепяла почти напълно, но се грижила за малката Деидре до петия и? рожден ден. От време на време тя извеждала детето на разходка с плетената от ракита количка, но никога не пресичала улицата.

Кортланд идвал на Коледа и пиел чаша шери на дългата предна веранда с Милата Мили, Бел и Нанси.

«Казах им, че този път няма да позволя да ме отпратят - обяснява той на сина си Пиърс, който по-късно го разказва на майка си. - Не, този път ще виждам детето със собствените си очи на рождения му ден и на Коледа.» Той правел подобни изявления и пред секретарите си в «Мейфеър и Мейфеър». Те често купували подаръци, които Кортланд носел в къщата.

След години внукът на Кортланд, Райън Мейфеър, говорел със съчувствие за това на една сватбена церемония.

«Моят дядо мразеше да ходи там. В нашата къща в Метаир винаги цареше радост. Баща ми казваше, че дядо все си идвал у дома разплакан. Когато Деидре станала на три години, той и? направил първото коледно дърво. Занесъл и? пакет с коледна украса, купил и? лампички от «Катц и Бестоф» и сам ги сложил на дървото. Не е за вярване, че е възможно хора да живеят в подобен мрак. Ще ми се наистина да съм познавал по-добре дядо си. Той е роден в онази къща. Представете си само. А неговият баща, Жулиен, е роден още преди Гражданската война.»

По това време Кортланд станал същинско копие на баща си Жулиен. Негови снимки от средата на петдесетте го показват като слаб, строен мъж с черна коса, посивяла единствено по слепоочията. Прорязаното от бръчки лице много напомняло това на баща му, само дето очите му били по-големи и приличали на тези на Стела. И все пак имал добросърдечното изражение на Жулиен и неговата очарователна усмивка.

От всички сведения заключаваме, че семейството на Кортланд го е обичало много, а служителите му направо го боготворели. Дори Аманда Грейди Мейфеър винаги го е обичала, въпреки че го напуснала преди години, или поне така твърди Алън Карвър в Ню Йорк. В годината преди смъртта си Аманда плакала на рамото му, задето синовете и? така и не разбрали защо напуснала баща им, а тя нямала никакво намерение да им казва.

Райън Мейфеър много обичал дядо си, въпреки че не го познавал много добре. За него и за баща му Кортланд бил герой. Той така и не разбрал защо, за бога, баба му е избягала в Ню Йорк.

А каква е била Деидре през този ранен период? Не успяхме да отрием никакво нейно описание през първите и? пет години, освен мълвата сред семейството на Кортланд, че тя е много красиво малко момиченце.

Черната и? коса била мека и вълниста, също като на Стела. Сините и? очи били огромни и мрачни.

Но къщата на Първа улица отново била затворена за външния свят. Минувачите вече били свикнали с нейната безнадеждно западнала и страховита фасада. Работниците отново не успявали да поправят нищо. Един от тях, който работел на покрива, паднал два пъти от стълбата си и отказал да стъпи вече там. Само старият градинар и синът му идвали с охота от време на време да косят буренясалата трева.

Някои от легендите за Мейфеър умрели заедно с онези, които ги разказвали. Други истории пък били трансформирани до неузнаваемост. Новите детективи заменили старите. Скоро вече никой разпитван за Мейфеър не споменавал имената на Жулиен, Катерин, Реми или Сузет.

Синът на Жулиен, Баркли, умрял през 1949 година, а брат му Гарланд - през 1951 година. Синът на Кортланд, Грейди, умрял същата година, след като паднал от коня си в парка Одюбон. Майка му Аманда Грейди Мейфеър умряла скоро след това, сломена от смъртта на любимия си син. От двамата сина на Пиърс само Райън Мейфеър «познава семейната история» и разказвал странни истории на по-младите си братовчеди, повечето от които не знаели нищо за рода.

Ъруин Дандрич умрял през 1952 година. Неговата роля обаче била поета от друг агент под прикритие във висшето общество, една жена на име Жулиет Милтън, която през годините събрала доста информация от Беатрис Мейфеър и от други братовчеди от долната част на града. Тя редовно обядвала с тях и те като че ли нямали нищо против това, че тя клюкарства пред тях за всички и пред всички за тях. Подобно на Дандрич Жулиет не е никак лош човек. Всъщност тя е даже мила, но с вкус към мелодрамите. Пише невероятно дълги писма на нашите адвокати в Лондон, които и? плащат всяка година сума, равна на нейната рента.

Както и Дандрич, Жулиет така и не разбира на кого предоставя информацията за Мейфеър. И въпреки че повдига въпроса поне веднъж годишно, никога не настоява за отговор.

През 1953 година, когато започнах пълния превод на писмата на Петир ван Абел, прочетох докладите за дванайсетгодишната Деидре, които постъпваха по онова време. Изпращах хора да разследват всяко сведение. «Копайте - казвах им - и ми разкажете всичко за нея от самото начало. Ще ви платя добре за всяка информация.»

Поне през ранните си години Деидре явно следва пътя на майка си, защото е изключена от едно, а после и от друго училище, заради «номерата си» и «странното си поведение». Тя пречела на класа и избухвала в плач, без да може да бъде успокоена.

Сестра Бриджит Мари, тогава вече на шейсет години, видяла за пореден път «невидимия приятел» в действие в училищния двор на «Свети Алфонс». Той намирал изгубени вещи и карал цветята да летят. «Светото сърце», училището на урсулинките, «Свети Йосиф», «Светата Дева на ангелите» - всички изключвали Деидре само няколко седмици след постъпването и?. Детето стояло с месеци у дома. Съседите я виждали да «тича като луда» из градината и да се катери по огромния дъб в задния двор.

В къщата вече нямало почти никаква прислуга. Дъщерята на леля Естер, Ирен, готвела и чистела. Веднъж в месеца метяла и паважа.

Всъщност Нанси Мейфеър била истинската домакиня. Тя вършела всичко със своя рязък и противен маниер, или поне така казват доставчикът и свещеникът, които от време на време се отбивали.

Милата Мили и Бел вече се били превърнали в красиви старици и се грижели за розовите храсти до страничната веранда, които някак се спасили от плевелите и сега опасвали къщата от предната ограда до задната стена.

Цялото семейство отивало в параклиса за неделната служба в девет сутринта. Малката Деидре била красива като картинка в моряшкото си костюмче и сламена шапка с панделка. Карлота била винаги в тъмен бизнес костюм и блуза с висока яка. Старите дами, Милата Мили и Бел, били облечени много официално - с черни обувки с каишки, габардинени рокли с дантела и тъмни ръкавици. Госпожица Мили и госпожица Бел често ходели заедно на пазар в почивните дни, като хващали такси от Първа улица до «Гюс Майер» или «Годшо», най-хубавите магазини в Ню Орлиънс, където си купували перленосиви рокли и украсени с цветя шапки с воалетки, както и други префинени дрехи. Дамите на щандовете за козметика ги познавали по име. Продавали им пудра за лице, руж и парфюм «Коледна нощ». След това двете стари дами обядвали в ресторанта в «Д. Х. Холмс», преди да вземат друго такси за дома. И единствено те представлявали семейството от Първа улица на всички погребения, от време на време ходели и на кръщенета, а понякога и на сватби, въпреки че рядко оставали за приема след брачната церемония.

Мили и Бел присъствали даже на погребения на външни хора от енорията, като ходели и на бденията, ако те били в «Лониган и син». Посещавали службата на Велики четвъртък и понякога през летните нощи взимали и Деидре, като постоянно я гълчали високомерно и и? давали парченца шоколад по време на службата, за да пази тишина.

Никой вече не помни да е имало нещо «не наред» със сладката госпожица Бел.

Всъщност двете стари дами лесно спечелили симпатиите и уважението на Гардън Дистрикт, особено на семействата, които не знаели нищо за трагедиите и тайните на Мейфеър. Къщата на Първа улица вече не била единствената порутена сграда зад ръждясала ограда.

Нанси Мейфеър обаче като че била родена и отгледана от съвсем различна обществена прослойка. Дрехите и? винаги били развлечени, а кафявата и? коса - неизмита и небрежно сресана. Лесно било да я сбъркаш с наета прислужница. Но никой никога не поставил под въпрос, че тя е сестра на Стела, каквато, разбира се, не била. Тя започнала да носи черни обувки с връзки, когато била едва на трийсет. Плащала нацупено на доставчиците от износен портфейл или пък викала от верандата на горния етаж, за да отпрати някой амбулантен търговец.

С тези жени прекарвала дните си малката Деидре, когато не се мъчела да внимава в претъпканата класна стая, което, разбира се, довело до упадък и нещастие.

Слуховете в енорията постоянно я сравнявали с майка и?. Братовчедите твърдели, че вероятно става дума за «наследствена лудост», въпреки че никой не знаел със сигурност. Но тези, които можели да наблюдават семейството отблизо - дори и да били отдалечени на мили от тях - скоро разбрали, че между майката и дъщерята има доста разлики.

Докато Анта била крехка и стеснителна по природа, в Деидре имало нещо бунтарско и определено чувствено още от самото начало. Съседите често я виждали да тича като момче из градината. Едва петгодишна, тя се катерела чак до върха на стария дъб. Понякога дори се криела в храстите покрай оградата, за да стряска минувачите.

Когато станала на девет, Деидре избягала за първи път от къщи. Карлота се обадила на Кортланд паникьосана; после звъннала и в полицията. Накрая намерили измръзналата и трепереща Деидре на прага на сиропиталището «Света Елизабет» на Наполеон авеню. Тя казала на сестрите, че е «прокълната», «обладана от дявола» и че трябвало да извикат свещеник. Кортланд и Карлота дошли и я отвели у дома.

«Твърде активно въображение» - казала Карлота. Това се превърнало в редовна реплика.

Година по-късно полицията открила Деидре да се скита в дъжда по един ръкав на реката. Тя треперела, плачела и повтаряла, че се страхува да се върне у дома. За два часа успяла да наговори куп лъжи за името си и миналото си. Била циганка, дошла в града с някакъв цирк. Майка и? била убита от дресьор на животни. Тя се опитала да «се самоубие с рядка отрова», но я завели в болница в Европа, където източили цялата кръв от вените и?.

«Имаше нещо много тъжно в това дете, нещо много откачено - казва след това един полицай на наш детектив. - Тя беше абсолютно сериозна и сините и? очи гледаха диво. Дори не вдигна поглед, когато чичо и? и леля и? дойдоха да я вземат. Преструваше се, че не ги познава. После каза, че я държат окована в една стая на горния етаж.»

Когато става на десет, Деидре е изпратена в Ирландия, в пансион, препоръчан от един свещеник с ирландско потекло от катедралата «Свети Патрик» - отец Джейсън Пауър. Семейната мълва говори, че това всъщност е идея на Кортланд.

«Дядо искал да я махне оттам» - казва по-късно Райън Мейфеър.

Но след месец сестрите в «Каунти Корк» изпращат Деидре у дома.

Следващите две години Деидре е обучавана от гувернантка, госпожица Ламптън, стара приятелка на Карлота от «Светото сърце». Госпожица Ламптън казва на Беатрис Мейфеър (от Еспланада авеню), че Деидре е очарователно и много умно дете. «Просто има изключително богато въображение и прекарва твърде много време сама.» Но по-късно госпожица Ламптън заминава на север, за да се омъжи за един вдовец, когото среща по време на лятната му почивка, и Деидре плаче с дни за нея.

Но и през тези години в къщата на Първа улица има скандали. Хората често чували крясъци. Деидре изтичвала плачеща от къщата и често се качвала на дъба, за да не могат Ирен или госпожица Ламптън да я стигнат. Понякога оставала там до мръкване.

След пубертета обаче у нея настъпила промяна. Тя станала затворена, потайна и вече не била толкова палава. На тринайсет била по-чувствена жена, отколкото Анта някога е била като голяма. Носела черната си вълниста коса разпусната, разделена на път и прихваната от бледолилава панделка. Големите и? сини очи гледали някак недоверчиво и като че с мъка. Всъщност детето изглеждало наранено, твърдят хората, които я виждали на неделната служба.

«Тя вече се е превърнала в красива жена - казва една от матроните, които посещавали редовно параклиса. - А онези старици не го разбират. Обличат я все едно е още дете.»

Юридическите слухове разкриват и други проблеми. Един следобед Деидре връхлетяла в офиса на Кортланд.

«Беше в истерия - казва секретарят му по-късно. - Почти цял час крещя и плака пред чичо си. Но ще ви кажа и нещо друго, нещо, което не бях забелязал, докато тя не си тръгна. Обувките и? бяха различни. Едната беше кафява мокасина, а другата черна, с ниска подметка. Не мисля обаче, че тя забелязваше. Кортланд я заведе у дома. Не зная дали и той забеляза. Повече не я видях.»

Лятото преди четиринайсетия си рожден ден Деидре е приета по спешност в новата «Болница на милосърдието». Опитала да пререже вените си. Беатрис отива да я посети.

«Това момиче има дух, който Анта просто не притежаваше - казва тя на Жулиет Милтън. - Но има нужда от женски съвет за някои неща. Поиска да и? купя козметика. Каза, че през целия си живот е влизала само веднъж в магазин за козметика.»

Беатрис носи козметиката в болницата, но и? казват, че Карлота е забранила всякакви посещения. Тя се обажда на Кортланд и той признава, че не знае защо Деидре е прерязала вените си. «Може би просто е искала да се махне от онази къща.»

Същата седмица Кортланд урежда Деидре да замине за Калифорния. Тя отлита за Лос Анджелис, за да остане при дъщерята на Гарланд, Андреа Мейфеър, която е омъжена за лекар от болницата «Ливански кедри». След две седмици обаче Деидре отново си е у дома.

Мейфеър от Лос Анджелис не казват на никого какво се е случило, но години след това единственият им син, Елтън, признава пред нашите разследващи, че горката му братовчедка от Ню Орлиънс е луда. Мислела, че е прокълната от някакво завещание, говорела, че ще се самоубие, и ужасявала родителите му. Те я завели на лекар, който казал, че никога вече няма да бъде нормална.

«Родителите ми искаха да и? помогнат, особено майка ми. Но цялото семейство беше разстроено. Мисля, че чашата преля, когато една нощ я видяха с някакъв мъж в задния двор, а тя не поиска да си признае, все отричаше. А те се страхуваха, че може да се е случило нещо. Деидре беше на тринайсет и наистина бе много красива. Затова я върнаха у дома.»

Беатрис разказва доста подобна история на Жулиет Милтън.

«Мисля, че Деидре изглежда много зряла - казва тя, но не вярвала, че би излъгала за онзи мъж в градината. - Просто е объркана.» И Беатрис е непреклонна, че няма никаква наследствена лудост. Това било само семейна басня, измислена от Карлота, на която някой наистина трябва да сложи край.

Беатрис отива в къщата на Първа улица да види Деидре и да и? занесе подаръци, но Нанси не я пуска вътре.

Същият мистериозен мъж е отговорен и за особено драматичното изключване на Деидре от пансиона към «Света Роза от Лима», когато тя е на шестнайсет. Тя изкарва почти цял семестър без никакви провинения и точно в средата на пролетния срок се случва инцидент. Семейната мълва твърди, че Деидре била безкрайно щастлива в «Света Роза» и казала на Кортланд, че не иска никога да си отива у дома. Дори по Коледа си оставала в пансиона, излизала единствено с Кортланд за ранна вечеря на Бъдни вечер.

Тя обичала люлките в задния двор за игра, които били достатъчно големи за момичетата, и по здрач често пеела там заедно с едно друго момиче, Рита Мей Дуайър (по-късно Лониган), която си спомня Деидре като изключителен човек - елегантна, невинна, романтична и сладка.

Едва напоследък, през 1988 година, е събрана още информация за изключването и?, и то от самата Рита Мей Дуайър Лониган, в разговор с мен.

«Мистериозният приятел» на Деидре се срещал с нея в градината на монахините, на лунна светлина. Говорел тихо, но все пак Рита Мей го чула. «Нарече я любима моя « - каза ми Рита Мей. Тя самата не била чувала такива романтични думи, освен по филмите.

Беззащитна и ридаеща, Деидре не казала нищо, когато монахините я обвинили, че «води мъж в пансиона». Те видели срещата им в градината през прозорците на манастирската кухня. «Не беше момче - каза гневно една от монахините пред всички ученички по-късно. - Беше мъж! Мъж!»

Записите от онзи период са почти яростни в упреците си. «Момичето е лъжкиня. Позволява на онзи мъж да я докосва. Невинността и? е била просто фасада.»

Не може да има никакво съмнение, че този мистериозен компаньон е Лашър. Той е описван от монахините, а по-късно и от госпожа Лониган, като кестеняв, с кафяви очи и красиви старомодни дрехи.

Но важното тук е, че Рита Мей Лониган, ако, разбира се, не преувеличава, е чула Лашър да говори.

Друга стряскаща информация, пак получена от госпожа Лониган, е, че Деидре е носела смарагда на Мейфеър в пансиона. Тя дори го показала на Рита Мей и тя видяла на гърба му гравирано името «Лашър». Ако историята на Рита Мей е вярна, значи Деидре е знаела много малко за майка си и баба си. Знаела е, че е получила смарагда в наследство от тях, но не и как са умрели Стела и Анта.

През 1956 година в семейството се разчува, че Деидре е съсипана заради изключването и? от «Света Роза от Лима». Тя дори влиза за шест седмици в лудницата «Света Ана». Въпреки че болничните записи се оказват недостъпни, сестрите говорят, че Деидре поискала да бъде лекувана с електрошок, и процедурата била извършена два пъти. По това време тя е почти на седемнайсет.

От онова, което знаем за медицинските практики тогава, можем със сигурност да заключим, че тези процедури са включвали електричество с по-висок волтаж, отколкото се прилага днес; вероятно са били доста опасни и са причинявали загуба на паметта за часове и дори дни.

Но не знаем защо не е приложен целият курс, както е било прието. Кортланд бил категорично против подобно лечение, или поне така казва Беатрис Мейфеър. Той не можел да повярва, че е възможно да се прилага нещо толкова драстично на съвсем млад човек.

«Какво му има на това момиче?» - попитала накрая Жулиет, а Беатрис отговорила: «Никой не знае, скъпа. Никой не знае».

Карлота отвела Деидре у дома и там тя продължила да линее още месец, но упоритото разследване на нашите хора показва, че до Деидре в градината често е забелязвана тъмна фигура. Един доставчик от бакалията «Солан» «си изкарал ангелите», докато си тръгвал от къщата, защото видял «онова момиче с див поглед и странния мъж» във високия бамбуков гъсталак до стария басейн.

Една стара мома, която живее на Притама стрийт, видяла двойката в параклиса след мръкнало. «Казах на госпожица Бел. Спрях до портата на следващата сутрин. Това не ми се струваше редно. Случи се вечерта, точно след мръкнало. Отидох в параклиса да запаля свещ и да си кажа молитвата, както винаги, а тя беше там, на една пейка отзад, с онзи мъж. Отначало почти не ги забелязах. Тя като че се изплаши, стана и изтича навън. Видях я съвсем ясно на светлината на уличната лампа. Беше Деидре Мейфеър. Не знам какво стана с младия мъж.»

Неколцина други свидетели докладват за подобни появи. Картината винаги била една и съща - Деидре и мистериозен млад мъж в сенките. Деидре и мистериозният млад мъж, който се взира в непознатия по доста разстройващ начин. Имаме петнайсет различни вариации на тези две теми.

Някои от историите стигнали и до Беатрис от Еспланада авеню. «Не знам дали някой наглежда това момиче. Тя е толкова… добре развита физически», казва тя на Жулиет. И двете отиват на Първа улица.

«Момичето бродеше из градината. Беатрис отиде до оградата и и? извика. Няколко минути Деидре като че не можеше да познае Беа. После отиде да вземе ключа за портата. Разбира се, след това говореше предимно Беатрис.

Тя е направо шокиращо красива. Може би и отчасти заради това изглежда толкова странна. Направо се влюби в една камея, която носех. Подарих и? я и тя се радваше съвсем като дете. Не ми беше удобно да и? намекна, че е боса и носи раздърпана памучна рокля.»

С идването на есента постъпват още доклади за скандали и крясъци в къщата. Съседите дори на два пъти викат полиция. Първият път е през септември. След две години аз успях да се сдобия с пълния разказ за случилото се.

«Не ми се искаше да ходя там - каза ми полицаят. - Нали знаете, не обичам да безпокоя семействата от Гардън Дистрикт. А и онази дама ни държа на предната врата. Казва се Карлота Мейфеър, но всички я наричат госпожица Карл. Нали я знаете, работи за съдията.

«Кой ви извика? Какво искате? Кой сте? Искам да видя картата ви. Ще се наложи да говоря със съдия Бърнис, ако дойдете отново.» Накрая партньорът ми каза, че хората са чули младата дама в къщата да пищи и че бихме искали да говорим с нея, за да се уверим, че е добре. Мисля, че госпожица Карл бе готова да го убие на място, но отиде и доведе момичето, Деидре Мейфеър. Тя плачеше и цялата трепереше. Каза на Си Джей, партньора ми: «Накарайте я да ми даде нещата на майка ми. Тя взе нещата на майка ми».

Госпожица Карл рече, че и? е омръзнало от подобно «натрапване», че това щял да е последният скандал и вече нямало да има нужда да идва полиция. Ако не сме си тръгнели, щяла да се обади на съдия Бърнис. Тогава момичето изтича от къщата към патрулната кола и закрещя: «Вземете ме с вас!».

И тогава се случи нещо странно. Госпожица Карл гледаше как момичето стои на тротоара до патрулната кола и започна да плаче. Опита се да го скрие - извади кърпичката си и закри лицето си - но ние видяхме, че плаче. Момичето наистина я бе довело до края на силите и?.

Си Джей попита: «Мис Карл, какво да направим?». Тя мина край него по тротоара, прегърна момичето и рече: «Деидре, искаш ли да се върнеш в лудницата? Моля те, Деидре, моля те». И после просто замлъкна. Не можеше да говори. Момичето се взираше в нея с широко отворени очи и налудничав поглед и после също се разплака.

Тогава госпожица Карл прегърна Деидре и я поведе по стълбите към къщата.»

- Сигурен ли сте, че е била госпожица Карл? - попитах аз полицая.

- О, да, всички я познават. Боже, никога няма да я забравя. На следващия ден се обади на капитана и поиска двамата със Си Джей да бъдем уволнени.

Друга патрулна кола отговаря на обаждане на съседите следващата седмица. За този случай знаем само, че Деидре се е опитвала да си тръгне от къщата, когато е дошла полицията; те я убедили да седне на предните стъпала и да чака, докато дойде чичо и? Кортланд.

На следващия ден Деидре избягала. Юридическите слухове твърдят, че били проведени много телефонни разговори и Кортланд хукнал към Първа улица. От «Мейфеър и Мейфеър» се обадили на нюйоркските роднини да търсят Деидре, както навремето са търсили Анта.

Аманда Грейди Мейфеър вече била мъртва. Майката на доктор Корнел Мейфеър, Розалинд Мейфеър, не искала да има нищо общо с «онези от Първа улица», но все пак се свързала с останалите братовчеди в Ню Йорк. След това обаче полицията се обадила на Кортланд в Ню Орлиънс, че Деидре е открита да броди боса и неадекватна из Гринич Вилидж. Имало съмнения, че е била изнасилена. Същата нощ Кортланд хванал самолета за Ню Йорк и на сутринта довел Деидре в Ню Орлиънс.

Историята се повтаря напълно, защото затворили за втори път Деидре в «Света Ана». Седмица по-късно я изписали и тя отишла да живее с Кортланд в старата му фамилна къща в Метаир.

Семейната мълва говори, че Карлота била напълно победена и обезкуражена. Тя казала на съдия Бърнис и на съпругата му, че се е провалила със своята племенница. Страхувала се, че момичето вече «никога няма да бъде нормално».

Една събота Беатрис Мейфеър се отбила при Карлота и я видяла да седи сама в големия салон, на дръпнати завеси. Не продумвала.

«По-късно осъзнах, че тя се взираше в мястото, където навремето поставяха ковчезите, когато още бденията се извършваха у дома. Когато я питах нещо, отвръщаше само с «не» или изсумтяваше. Накрая дойде онази ужасна Нанси и предложи чай с лед. Явно се намуси, когато приех. Казах и?, че ще си го донеса сама, а тя отвърна: «О, не, леля Карл не би позволила».»

Когато се наситила на толкова тъга и грубост, Беатрис си тръгнала.

Отишла в Метаир, в къщата на Кортланд на Кънтри Клъб Лейн, за да види Деидре.

Тази къща е построена от Кортланд, когато бил млад. Представлява голямо тухлено имение с бели колони и френски прозорци, а вътре е обзаведена с «всички модерни удобства». По-късно тя става собственост на Райън Мейфеър, син на Пиърс, който и до днес живее в нея. В Метаир заедно с Кортланд дълго време живели и Шефилд и Южени Мейфеър. Там е родено и единственото им дете, Ели Мейфеър - жената, която впоследствие осиновява Роуан, дъщерята на Деидре.

По онова време Шефилд Мейфеър е вече покойник - умира от сърдечен удар. Южени също си била отишла преди години. Ели живеела в Калифорния, където наскоро се била омъжила за адвокат на име Греъм Франклин. Така че Кортланд живеел съвсем сам в имението.

По всички сведения къщата била изключително приветлива, боядисана в светли цветове, с пъстри тапети, традиционни мебели и много книги. Множеството френски прозорци гледали към градината, басейна и предната морава.

Явно целият род бил на мнение, че това е най-доброто място за Деидре Мейфеър, далече от мрака на Гардън Дистрикт. Кортланд уверил Беатрис, че Деидре си почива, че проблемите и? са плод на потайност и неразбиране от страна на Карлота.

«Но той всъщност не ми каза какво се е случило - оплаква се Беатрис на Жулиет. - Какво, за бога, имаше предвид с тази «потайност»?»

Беатрис често разпитвала слугинята по телефона. Деидре била много добре, отвръщала тя. Тенът и? се подобрил. Дори имала гост - много хубав млад мъж. Слугинята го видяла само за секунда-две - двамата с Деидре били в градината - но веднага разбрала, че е хубав млад джентълмен.

«Е, кой може да е този мъж? - казала Беатрис на Жулиет Милтън на един обяд. - Да не би да е същият негодник, който се е промъквал в градината на монахините, за да я притеснява в «Света Роза»!»

Жулиет писала на нашия агент в Лондон:

«Струва ми се, че това семейство не осъзнава, че момичето си има любовник. Имам предвид един любовник - един много забележителен и лесно разпознаваем любовник, който постоянно е виждан в нейната компания. Всичките описания на въпросния млад мъж са все едни и същи!»

Забележителното в тази история е, че до Жулиет Милтън никога не стигат слухове за духове, вещици, проклятие и прочие неща, свързани със семейство Мейфеър. Двете с Беатрис наистина смятат, че мистериозният непознат е човешко същество.

И все пак по същото време хората в Айриш Ченъл говорят за «Деидре и мъжа». Като под «мъжа» не разбират човешко същество. По-голямата сестра на отец Лафърти също знае за «мъжа». Тя се опитала да говори с брат си за него, но той не поискал да и? се довери. Тя клюкарствала за това с възрастния си приятел Дейв Колинс; говорила е и пред нашия детектив, който повървял с нея по Констанс стрийт, когато тя се прибирала у дома след неделната служба.

Госпожица Роз, която работела в сакристията, сменяла покривките на олтара и се грижела за светеното вино, също знае шокиращи факти за Мейфеър и «мъжа». «Първо беше Стела, после Анта, а сега и Деидре», казала тя на своя племенник - колежанин в «Лойола», който я сметнал за суеверна глупачка.

Една стара чернокожа прислужница от съседна къща също знаела за «мъжа». Той бил стар семеен призрак и единственият призрак, когото е виждала да седи на дневна светлина с онова момиче в задната част на градината. Тя вярвала, че ще иде в ада заради това.

Точно по това време, през лятото на 1958 година, аз се подготвях да замина за Ню Орлиънс.

Бях приключил с обединяването на цялата история на семейството в една по-ранна версия на настоящото повествование, която беше почти същата. Много силно се тревожех за Деидре Мейфеър.

Усещах как психичните и? сили и особено способността и? да вижда духове и да разговаря с тях са на път да я доведат до лудост.

След множество дискусии със Скот Рейнолдс, новия ни директор, и няколко срещи на целия съвет, бе решено да отпътувам за Ню Орлиънс, за да реша дали Деидре Мейфеър е достатъчно голяма и стабилна, за да бъде осъществен контакт с нея.

Илейн Барет, един от най-старите и най-опитни членове на Таламаска, бе починала предната година и сега аз бях смятан, незаслужено, за водещ експерт на ордена по вещерските семейства. Моите акредитиви никога не бяха поставени под съмнение. Наистина, онези, които най-много се бяха уплашили от смъртта на Стюарт Таунсенд и Артър Лангтри - и вероятно щяха да се опасяват и във връзка с моето заминаване за Ню Орлиънс - вече не бяха сред живите.

Двайсет и три

Досие на вещиците Мейфеър

Част 9

Историята на Деидре Мейфеър

Преразгледана в цялост през 1989 г.

Пристигнах в Ню Орлиънс през юли 1958 година и веднага се регистрирах в малък обикновен хотел във Френския квартал. После започнах да се срещам с нашите най-способни професионални детективи и да преглеждам някои от публичните регистри, за да съгласувам собствената си гледна точка с техните.

През годините бяхме научили имената на неколцина близки до семейство Мейфеър хора. Опитах да се свържа с тях. При Ричард Леуелин постигнах доста голям успех, както вече бе описано, и само този доклад ми отне няколко дни.

Освен това успях да «разприказвам» една млада послушница, която преподаваше в «Света Роза от Лима» и познаваше Деидре. Тя до някаква степен изясни причините за изключването и?. За жалост тази млада жена вярваше, че Деидре наистина е имала връзка с «по-възрастен мъж» и е била отвратителна лъжкиня. И други момичета знаели за смарагда на Мейфеър. Заключението било, че Деидре го е откраднала от леля си. Защо иначе едно дете ще държи толкова ценно бижу в училище?

Колкото повече говорех с жената, толкова по-ясно разбирах, че чувственото излъчване на Деидре е правило впечатление на всички около нея. «Знаете ли, тя беше толкова… зряла. Не е редно едно младо момиче на шестнайсет да има толкова големи гърди.»

Горката Деидре. Улових се, че съм на ръба да я попитам дали един учител смята, че осакатяването е подходящо при тези обстоятелства, но после прекъснах разговора. Върнах се в хотела, изпих доста бренди и си изнесох една лекция за опасностите от емоционалното обвързване към обекта на разследване.

За нещастие не бях по-малко емоционален, когато на следващия ден посетих Гардън Дистрикт, и на по-следващия, когато бродих с часове из тихите улици и наблюдавах къщата от всички ъгли. След години на четене за това място и неговите обитатели това бе много вълнуващо за мен. Но ако някога е имало къща, която да излъчва зло, то това е тази.

Запитах се «защо».

По това време сградата беше вече много запусната. Виолетовата боя бе избледняла напълно. Бурени и тънки папрати растяха от цепнатините по перилата. Цъфтящи пълзящи растения бяха покрили страничните веранди така, че орнаментираната решетка от ковано желязо едва се виждаше. Дивите лавровишни закриваха от погледа цялата градина.

И все пак изглеждаше някак романтично. Въпреки че жегата беше много тежка, а изгарящите лъчи на сънливото слънце се провираха на прашни снопове през дърветата, мястото изглеждаше някак влажно, мрачно и определено неприятно. В тези лениви часове, в които стоях и съзерцавах къщата, забелязах, че минувачите неизменно пресичат от другата страна на улицата, когато я наближат. Вярно, че каменният тротоар беше покрит с мъх и разцепен от корените на дъбовете, но и от другата страна положението беше същото.

Нещо зло живееше в тази къща, живееше и дишаше там, чакаше и вероятно скърбеше.

Отново се обвиних, и то основателно, че съм свръхемоционален, и се опитах да дефинирам по-ясно онова, което усещах. Това нещо беше зло, защото беше разрушително. То «живееше и дишаше» в смисъл, че влиянието му върху средата и въобще присъствието му беше ясно доловимо. А смятах, че то «скърби», защото нито един работник не бе успял да поправи нещо тук от смъртта на Стела насам. Оттогава разрухата бе станала постоянна и неизменна. Дали това нещо не искаше къщата да гние като тялото на Стела в гроба?

О, толкова много въпроси без отговор. Отидох до гробището «Лафайет» и намерих гробницата на Мейфеър. Един любезен гробар с охота ме информира, че в каменните вази отпред винаги има свежи цветя, въпреки че никога не е виждал някой да ги носи и слага.

- Мислите ли, че е някой стар любовник на Стела Мейфеър? - попитах аз.

- О, не - отвърна старецът и се изсмя. - Господи боже, не. Той ги носи, призракът на Мейфеър. Точно той слага цветята във вазите. И да ви кажа ли още нещо? Понякога ги взима от олтара на параклиса. Нали го знаете, параклиса на Притания и Трета? Отец Морган дойде един следобед просто побеснял. Точно сложил гладиолите на олтара и след миг те се озовали пред гробницата на Мейфеър. Отиде и вдигна врява на Първа улица. Чух, че госпожица Карлота му казала да върви по дяволите. Той много се смя тогава… представяте ли си, някой да каже на свещеник да върви по дяволите.

Наех кола и потеглих надолу по шосето покрай реката към Ривърбенд, за да видя какво е останало от старата плантация. После се обадих на нашия агент под прикритие във висшето общество, Жулиет Милтън, и я поканих на обяд.

Тя беше повече от щастлива да ме представи на Беатрис Мейфеър. Беатрис се съгласи да се срещнем за обяд, като прие без никакви въпроси моето не особено съдържателно обяснение, че се интересувам от история на Юга и в частност от историята на семейство Мейфеър.

Беатрис Мейфеър беше към трийсет и пет годишна, красиво облечена тъмнокоса жена, която говореше с очарователна смесица от южняшки, нюорлиънски, бруклински и бостънски акцент, и беше доста «бунтарски» настроена по отношение на семейството.

Разговаряхме три часа без прекъсване в «Галатоар» и тя ме заля с всякакви истории за семейство Мейфеър, като потвърди онова, което вече подозирах - че сегашните Мейфеър знаят съвсем малко и дори нищо за далечното минало на семейството. Всичко това бяха някакви доста мъгляви легенди, в които имената бяха объркани, а скандалните елементи бяха станали почти абсурдни.

Беатрис не знаеше кой и кога е построил Ривърбенд. Нито дори кой е построил къщата на Първа улица. Смяташе, че е построена от Жулиен. Колкото до историите за духове и легендите за пълни с монети портмонета, тя вярвала в тях като малка, но вече не. Майка и? била родена на Първа улица (тази жена, Алис Мейфеър, е втората дъщеря на Реми Мейфеър; Милата Мили, или госпожица Мили, е най-малкото дете на Реми и леля на Беатрис) и тя често разказвала някои ужасяващо странни неща за онази къща. Но я напуснала още седемнайсетгодишна, за да се омъжи за Олдрич Мейфеър, правнук на Морис Мейфеър, а той никак не обичал Алис да говори за това място.

- И двамата ми родители бяха много потайни - каза Беатрис. - Не мисля, че татко наистина помни нещо вече. Той минава осемдесетте, а мама просто не искаше да говори. Самата аз не се омъжих за Мейфеър, както знаете. Съпругът ми не знае нищо за семейството, наистина. - (Ще отбележим, че съпругът на Беатрис почина, прехвърлил седемдесетте, от рак на гърлото.) - Не си спомням Мери Бет. Била съм на две години, когато е починала. Но имам няколко снимки, на които съм до нея на семейните срещи, нали знаете, заедно с всички други деца от рода. Обаче си спомням Стела. О, много обичах Стела. Толкова я обичах.

Фактът, че не мога да ида там, просто ме убива. Преди години спрях да посещавам леля Мили. Тя е сладка, но всъщност не е съвсем наясно коя съм. Всеки път трябва да и? обяснявам, че съм дъщеря на Алис и внучка на Реми. Тя помни известно време и после пак забравя. А Карлота не иска да ходя там, не иска никой да ходи там. Ужасна жена. Тя уби тази къща! Пропъди целия живот от нея. Не ми пука какво говорят останалите, тя е виновна.

- Вярвате ли, че тази къща е обитавана от духове, че в нея може би има нещо зло.

- Да - Карлота. Тя е злото! Но разбирам за какво ме питате и е твърде жалко, че не можете да разговаряте с Аманда Грейди Мейфеър. Тя беше съпруга на Кортланд, но е покойница от години. Вярваше в някои доста невероятни, но наистина много интересни неща. Е, поне до известна степен. Казват, че заради това напуснала Кортланд. Тя твърдеше, че той знае, че къщата е обитавана от духове, че дори ги вижда и разговаря с тях. Винаги ме е изумявало как е възможно възрастна жена да вярва в подобни глупости! Но тя бе напълно убедена в тези небивалици за сатанински заговор. Мисля, че Стела е причината за това, но съвсем неволно. Тогава бях твърде малка, за да зная със сигурност. Но Стела изобщо не беше лош човек! Никаква магьосница не беше. Просто си лягаше с всеки, но ако това е вещерство, то половината град трябва да бъде изгорен на кладата на часа.

И така нататък, и така нататък, клюките станаха по-интимни и дръзки, докато Беатрис продължаваше да рови храната си и да пуши «Пал Мал».

- Деидре просто притежава повишена сексуалност - каза тя, - това е целият и? проблем. Постоянно я държаха затворена. Нищо чудно, че се хвана с някакъв непознат мъж. Разчитам изцяло на Кортланд да се погрижи за нея. Той се превърна в уважавания старейшина на фамилията. А и със сигурност е единственият, който може да се противопостави на Карлота. Мен ако питате, точно тя е вещицата. Направо тръпки ме побиват от нея. Длъжни са да отърват Деидре.

Наистина, вече се говорело за някакво училище в Тексас, малък университет, където Деидре можела да постъпи през есента. Като че Ронда Мейфеър, правнучка на сестрата на Сузет, Мариан (лелята на Кортланд), бе омъжена за млад тексасец, който преподавал там. Всъщност това било малко щатско девическо училище, което получавало щедри дарения и се отличавало с добрата традиция и всички характеристики на скъпо частно училище. Въпросът бил обаче дали ужасната Карлота ще позволи на Деидре да иде там. «Карлота е вещицата!»

Беатрис отново се спря на темата за Карлота, критиките обхванаха дори начина и? на обличане (деловите костюми) и начина и? на говорене (деловия маниер). Но след малко дамата се наведе през масата и ми каза:

- И сигурно знаете, че тази вещица уби Ъруин Дандрич, нали?

Не само че не знаех подобно нещо, но и не бях чул и най-малкия намек в този смисъл. През 1952 година до нас достигна вест, че Дандрич е починал от сърдечен удар в апартамента си някъде след четири часа следобед. Всички знаеха, че той има проблеми със сърцето.

- Аз говорих с него - каза Беатрис надуто и с едва прикрита мелодраматичност. - Говорих с него в деня, когато умря. Той каза, че Карлота му се обадила. Обвинила го, че шпионира семейството и?, и казала: «Е, щом толкова искате да знаете всичко за нас, елате на Първа улица. Ще ви кажа повече, отколкото ви се ще да разберете». Казах му да не отива, рекох му точно това: «Тя ще те осъди. Ще ти направи нещо ужасно. Тя не е с всичкия си». Но той не искаше да ме послуша. «Ще ида да видя къщата с очите си - отвърна ми. - Никой не е стъпвал там след смъртта на Стела.» Накарах го да обещае да ми се обади, щом се прибере. Е, не успя да го направи. Умря същия следобед. Тя го е отровила. Сигурна съм. Отровила го е. Когато го намериха, казаха, че е било сърдечен удар. Тя го е отровила, но му е дала точно толкова, че да може да се прибере и да умре в дома си.

- И какво ви кара да мислите така? - попитах аз.

- Защото това не се случва за първи път. Деидре казала на Кортланд, че на тавана на къщата има труп. Да, труп!

- Кортланд ли ви каза?

Тя кимна печално.

- Горката Деидре. Наговорила всичко това на лекарите и те и? направили електрошок! Кортланд мисли, че и? се привиждат разни неща. - Поклати глава. - Този Кортланд! Вярва, че в къщата има духове, призраци, с които можеш да разговаряш… Но труп на тавана? О, не, това не може да повярва! - Тя се засмя тихо, после стана изключително сериозна. - Обзалагам се, че е истина. Помня, че някакъв млад мъж изчезнал точно преди Стела да умре. Чух за това след години. Леля Мили каза нещо такова на братовчедката Анжела. По-късно Дандрич също ми го спомена. Търсила го и полицията, и частни детективи. Ъруин каза, че бил някакъв тексасец от Англия, който всъщност бил прекарал една нощ със Стела и после просто изчезнал. Ще ви кажа кой още знаеше за това. Аманда. Последния път, когато я видях в Ню Йорк, обсъждахме случая и тя каза: «Ами онзи мъж, който изчезна така странно!». Разбира се, тя го свързва с Корнел, нали се сещате, онзи, дето умря в хотела в центъра, след като посетил Карлота. Казвам ви, тя ги трови, те си отиват у дома и умират там. Сигурно е от отровите със забавен ефект. Този тексасец бил нещо като историк от Англия. Знаел доста за миналото на семейството…

Тя внезапно направи връзката. Аз също бях историк от Англия. Засмя се и рече:

- Господин Лайтнър, по-добре да внимавате! - Облегна се в стола и се засмя тихо.

- Предполагам, че имате право. Но наистина ли вярвате във всичко това, госпожице Мейфеър?

Тя се замисли за момент и отвърна:

- Е, и вярвам и не вярвам. - Отново се засмя. - Нищо за Карлота не би ме учудило. Но ако трябва да бъда искрена, смятам, че е твърде скучна, за да отрови някого. И все пак си го помислих. Помислих си го, когато Ъруин Дандрич умря. Много го обичах. А и все пак той умря точно след срещата с нея. Надявам се Деидре да иде в колежа в Тексас… Но все пак, господин Лайтнър, ако Карлота ви покани на чай, не отивайте!

- Ами за призраците? - попитах я аз. (По време на това интервю почти нямах възможност да кажа каквото и да било.)

- О, за кой точно! Там има призрак на Жулиен - всички са го виждали. Мисля, че и аз веднъж го видях. Има и един, дето събаря стълбите на хората. Той е най-обикновен невидим призрак.

- Но няма ли и такъв, когото наричат «мъжа»?

Тя никога не беше чувала точно този израз. Трябвало да говоря с Кортланд. Ако той пожелае, разбира се. Кортланд не обичал да го разпитват външни хора. Живеел в света на семейството.

Разделихме се на ъгъла, след като и? помогнах да хване такси.

- Ако наистина се видите с Кортланд, моля ви, не му казвайте, че сте говорили с мен. Той мисли, че съм ужасна клюкарка. Но го питайте за тексасеца. Никога не се знае какво може да каже.

Щом таксито замина, аз се обадих на Жулиет Милтън, нашата шпионка във висшето общество.

- Изобщо не припарвайте до къщата - казах и?. - Не бива да имате никакви лични контакти с Карлота Мейфеър и повече не обядвайте с Беатрис. Ще ви напиша чек за много добра сума. Просто излезте от играта.

- Но какво да направя? Какво да кажа? Беатрис е невероятна клюкарка. Тя разнася тези истории. Аз не съм казала нищо, което другите да не знаят.

- Свършихте отлична работа, но има някои опасности. Съвсем реални опасности. Просто ме послушайте.

- О, тя ви е казала, че Карлота убива хора. Това са глупости. Карлота е просто една надута старица. Беатрис може да ви каже и че Карлота е отишла в Ню Йорк и е убила Шон Лейси, бащата на Деидре. Стига, това са пълни глупости!

Аз повторих предупрежденията си, или по-скоро нарежданията си, и настоях да ги изпълни.

На следващия ден поех към Метаир, паркирах колата си и продължих пеша по тихите улици към къщата на Кортланд. Освен огромните дъбове и мекото зелено кадифе на тревата, кварталът не притежаваше нищо от атмосферата на Ню Орлиънс. Със същия успех това можеше да е и богато предградие на Хюстън в Тексас, или в Оклахома Сити. Много красиво, много спокойно, някак безопасно. Не видях Деидре. Надявах се да е щастлива на това прекрасно място.

Бях убеден, че първо трябва да я видя отдалече, преди да пробвам да поговоря с нея. Междувременно се опитах да се свържа с Кортланд, но той не отговори на обажданията ми. Накрая секретарят му ми каза, че не желае да разговаря с мен, че бил чул, че говоря с братовчедите му, и иска да оставя семейството на мира.

Не знаех дали да настоявам. Същите стари въпроси, които винаги ни тормозят в такива ситуации - какви са моите задължения, целите ми? Накрая оставих съобщение, че имам много информация за семейство Мейфеър, която започва още от седемнайсети век, и бих се радвал да поговорим. Така и не получих отговор.

Следващата седмица научих от Жулиет Милтън, че Деидре е отпътувала за Тексаския женски университет в Дентън, където съпругът на Ронда Мейфеър, Елис Клемент, преподавал английски на малки класове от момичета от добри семейства. Карлота била абсолютно против; направили го без нейно разрешение и тя вече не говорела с Кортланд.

Той закарал Деидре до Тексас и останал там известно време, за да се увери, че тя се чувства удобно в дома на Ронда Мейфеър и Елис Клемент, а после се върнал в Ню Орлиънс.

За нас не беше трудно да разберем, че Деидре е приета като «специална ученичка», обучавана у дома. Беше получила самостоятелна стая в общежитието на първокурсниците и бе регистрирана за цялата учебна програма.

Пристигнах в Дентън след два дни. Тексаският женски университет беше красиво малко училище, разположено сред ниски зелени хълмове. Сградата бе покрита с лози, а около нея се простираха грижливо поддържани морави. Не беше за вярване, че това е държавна институция.

Тогава бях на трийсет и шест години, с почти посивяла коса и вече пристрастен към добре скроените ленени костюми. Не беше никакъв проблем да се разхождам около кампуса, вероятно защото всички ме смятаха за преподавател. Заседавах се дълго на някоя от пейките и пишех в бележника си. Порових в една малка отворена библиотека и поскитах из коридорите на старите сгради, като си разменях любезности с възрастни учителки и млади жени със свежи лица, облечени с блузи и плисирани поли.

Зърнах за първи път Деидре съвсем неочаквано, на втория ден от пристигането си. Тя излезе от общежитието на първокурсниците - много скромна сграда в стил крал Джордж - и около час се разхожда из кампуса. Вече беше се превърнала в красива млада жена с дълга черна коса. Скиташе се безцелно из малките виещи се под старите дървета пътечки. Беше облечена с памучна блуза и пола.

Тази дългоочаквана среща ме изпълни с объркване. За мен Деидре бе нещо като голяма знаменитост. Но когато я последвах, на разстояние, започнах да се измъчвам какво трябва да сторя. Да я оставя ли на мира? Да и? разкажа ли каквото знам за ранната история на семейството и?? Какво право имах изобщо да бъда тук?

Не направих нищо, само я гледах как се връща в сградата на първокурсниците. На следващата сутрин я последвах към първия и? час, а после и до големия стол в безистена, където тя седна сама на една малка масичка, изпи чаша кафе и пъхаше монети в джубокса, за да слуша отново и отново някаква скръбна песен от Гершуин в изпълнение на Нина Симон.

Струваше ми се, че се наслаждава на свободата си. Почете малко, после започна да се оглежда наоколо. Изведнъж се почувствах напълно неспособен да стана от стола и да се приближа до нея. Страхувах се да не я изплаша. Колко ли ужасно е да разбереш, че си следен. Тръгнах си преди нея и се прибрах в малкия си хотел в центъра на града.

Същия следобед отново отидох в кампуса и тя се появи още щом наближих сградата на първокурсниците. Този път беше облечена с памучна рокля с къси ръкави, красиво ушито елече и доста свободна бухнала пола.

Отново тръгна да се разхожда без посока; обаче този път направи неочакван завой към задната част на кампуса, иначе казано - надалече от окосените морави и хората. Последвах я и скоро се озовах в голяма, много занемарена ботаническа градина - беше толкова сенчеста и дива, че започнах да се притеснявам за Деидре, която навлизаше все по-надълбоко в нея по една неравна пътека.

Най-накрая високите бамбукови дървета закриха изцяло гледката към далечните сгради и заглушиха дори шума от далечните улици. Въздухът бе някак душен, като в Ню Орлиънс, и все пак малко по-сух.

Тръгнах по една алейка към малко мостче и щом погледнах нагоре, видях, че Деидре стои неподвижно с лице към мен под огромните цъфнали дървета. Тя вдигна дясната си ръка и ми помаха да се приближа. Дали не ме лъжеха очите? Не. Взираше се право в мен.

- Мистър Лайтнър - каза тя, - какво искате от мен? - Гласът и? беше нисък, леко треперлив. Не изглеждаше нито гневна, нито изплашена. Не бях в състояние да и? отговоря. Внезапно осъзнах, че носи смарагда на Мейфеър на шията си. Сигурно го беше скрила под роклята си, когато излизаше от сградата, но сега той се виждаше съвсем ясно.

В мен се надигна тревога. Опитах се да кажа нещо просто и откровено, нещо смислено, но вместо това рекох:

- Следвах те, Деидре.

- Да, знам - каза тя.

Обърна се и ми направи знак да вървя след нея. Тръгна по една тясна, обрасла с треви стълба към тайно местенце наблизо, където няколко циментови пейки бяха наредени в кръг, напълно скрити от главната пътека. Бамбукът потракваше леко на бриза, от близкото езеро миришеше на гнило, но местенцето притежаваше неоспорима красота.

Тя се настани на една от пейките, роклята и? блестеше като бяло петно в сенките, смарагдът сияеше на гърдите и?.

«Опасност, Лайтнър», казах си аз. «Ти си в опасност.»

- Господин Лайтнър - каза тя и погледна към мен, когато се настаних срещу нея, - просто ми кажете какво искате!

- Деидре, аз знам много неща - отвърнах. - Неща за теб, за майка ти и за майката на твоята майка, както и за нейната майка. История, тайни, слухове, генеалогии… всякакви неща. В една къща в Амстердам има портрет на жена, която е твоя предтеча. Казва се Дебора. Тя е купила този смарагд от един бижутер в Холандия преди стотици години.

Нищо от казаното не я изненада. Тя ме изучаваше, очевидно се опитваше да разбере дали лъжа и дали имам лоши намерения. Аз самият бях доста притеснен. Говорех с Деидре Мейфеър. Най-после седях до Деидре Мейфеър.

- Деидре - казах аз, - кажи ми, ако искаш да научиш това, което знам. Искаш ли да видиш писмата на един мъж, който е обичал твоята прародителка Дебора? Искаш ли да чуеш как тя е умряла във Франция и как нейната дъщеря е прекосила морето до Сан Доминго? В деня на нейната смърт Лашър е разразил ужасна буря над града…

Млъкнах. Като че думите пресъхнаха в устата ми. Лицето и? бе претърпяло шокираща промяна. За миг си помислих, че я завладява гняв, но после осъзнах, че е някаква огромна вътрешна борба.

- Господин Лайтнър - прошепна тя, - не искам да знам нищо. Искам да забравя това, което вече знам. Дойдох тук, за да се махна.

- О - промълвих аз и замълчах.

Усещах как се успокоява. Изобщо не знаех какво да кажа. Но след малко тя рече:

- Господин Лайтнър - гласът и? беше овладян, макар и преливащ от емоция, - леля ми казва, че вие ни изучавате, защото вярвате, че сме специални хора. Искате да помогнете на злото в нас, и то само от любопитство. Не, не ме разбирайте погрешно. Тя има предвид, че като говорите за злото, вие го подхранвате. Като го изучавате, му давате още живот. - Меките и? сини очи молеха за моето разбиране. Колко невероятно спокойна изглеждаше, изненадващо спокойна.

- Разбирам какво има предвид леля ви - казах аз. Всъщност бях изумен. Изумен, че Карлота Мейфеър знае кои сме и дори разбира до известна степен каква е целта ни. Но после се сетих за Стюарт. Той сигурно бе разговарял с нея. Това беше доказателство. Тази и още хиляди мисли изпълваха главата ми.

- Това е като при спиритуалистите, господин Лайтнър - каза Деидре със същата любезност и благоразположеност. - Те искат да говорят с духовете на мъртвите си предци. И въпреки всичките си добри намерения, само увеличават силата на демони, за които не знаят нищо…

- Да, зная за какво говориш, но повярвай ми, искам само да ти дам информация, да ти позволя да научиш…

- Но не разбирате ли, аз не желая. Искам да оставя миналото зад гърба си. - Гласът и? леко потрепна. - Не искам да се връщам у дома.

- Е, добре - отвърнах аз. - Разбирам те напълно. Но ще ми направиш ли една услуга? Запомни името ми. Вземи тази визитна картичка и запомни телефонните номера на нея. Обади ми се, ако имаш нужда от мен.

Тя взе картичката. Гледа я доста време, после я пъхна в джоба си.

Усетих се, че я гледам притихнал, гледах огромните и? невинни сини очи и се опитвах да не се спирам на красотата на младото и? тяло, на прекрасно изваяните и? гърди в памучната рокля. Лицето и? изглеждаше много тъжно в сенките.

- Той е дяволът, господин Лайтнър - прошепна тя. - Наистина.

- Но тогава защо носиш смарагда, скъпа моя? - попитах аз импулсивно.

Тя се усмихна. Посегна към камъка, стисна го и после го дръпна така силно, че верижката се скъса.

- По една определена причина, господин Лайтнър. Това беше най-лесният начин да го донеса тук, защото имам намерение да го дам на вас. - Тя протегна ръка и го пусна на дланта ми.

Аз се втренчих в него, не можех да повярвам, че държа това нещо.

Казах и? напълно объркан:

- Нали знаеш, че той ще ме убие. Ще ме убие и ще ти го върне обратно.

- Не, не може да го направи! - рече тя. Гледаше ме невиждаща, ужасена.

- Разбира се, че може - казах аз. Но бях засрамен от думите си. - Деидре, нека ти кажа какво зная за този дух. Нека ти кажа какво зная за останалите, които са виждали подобни неща. Ти не си сама в това. Не е нужно да се бориш сама.

- О, господи - прошепна тя и затвори очи. - Той не може да го направи - повтори след малко, но не звучеше убедена. - Не вярвам, че може да направи такова нещо.

- Добре, ще рискувам - казах аз. - Ще взема смарагда. Някои хора също притежават известни оръжия, ако мога така да се изразя. Ще ти помогна да узнаеш кои са твоите. Леля ти направи ли това за теб? Кажи ми как да ти помогна.

- Искам да си тръгнете - каза тя нещастно. - И… и… никога да не говорите с мен за тези неща.

- Деидре, той явява ли ти се, когато ти не желаеш да го виждаш?

- Искам да престанете, господин Лайтнър. Ако не мисля за него, ако не говоря за него - тя вдигна ръце към слепоочията си, - ако отказвам да го виждам, може би…

- Какво искаш? За себе си.

- Живот, господин Лайтнър. Нормален живот. Не можете да си представите какво означават за мен тези думи. Нормален живот. Живот като техния, като на момичетата в университета, живот сред плюшени мечета, приятели и целувки на задните седалки на колите. Просто живот!

Беше толкова разстроена, че и аз се развълнувах. Ала всичко това беше толкова опасно, а тя все пак сложи онова нещо в ръката ми! Прокарах палец по камъка. Беше студен и много твърд.

«Съжалявам, Деидре. Толкова съжалявам, че те разстроих. Много съжалявам…»

- Господин Лайтнър, можете ли да го накарате да се махне! Никой ли не може да го накара? Моята леля казва, че само свещеникът може да го направи, но той не вярва в него, господин Лайтнър. Не можеш да прогониш демон, в когото не вярваш.

- Е, това не говори добре за свещеника, нали, Деидре?

- Не - каза тя с горчива усмивка. - Но и да вярваше, какво от това. Той не е някакъв нисш дух, който може да бъде прогонен със светена вода и «Аве Мария». Той прави всички на глупаци.

Тя се разплака. Посегна към смарагда, издърпа го за верижката от ръката ми и го хвърли колкото можа по-далече през храстите. Чух го как пльосна във вода, неясен, мимолетен звук. Деидре трепереше силно.

- Но той ще се върне. Ще се върне! Винаги се връща.

- Може би ти можеш да го прогониш! - казах аз. - Ти и само ти.

- О, да, и тя казва същото, винаги това казва. «Не го гледай, не говори с него, не му позволявай да те докосва!» Но той все се връща. Не ми иска разрешение! И…

- Да?

- Когато съм самотна и нещастна…

- Той е до теб.

- Да, той е до мен.

Момичето се тормозеше ужасно. Трябваше да се направи нещо!

- И какво като идва, Деидре? Искам да кажа, какво ще стане, ако спреш да се бориш с него и му позволяваш да идва и да става видим? Тогава какво?

Тя ме погледна с болка, беше като замаяна.

- Не знаете какво говорите.

- Но тази непрекъсната борба те подлудява. Какво ще стане, ако спреш да се бориш?

- Ще умра - отвърна тя. - И целият свят около мен ще умре, ще остане само той. - Избърса устата си с опакото на дланта си.

В този миг се зачудих от колко време живее в този ужас, колко силна трябва да е, колко беззащитна и колко уплашена.

- Да, господин Лайтнър, така е. Страхувам се, но няма да умра. Ще се боря с него. И ще победя. А вие трябва да ме оставите на мира. Никога не се приближавайте отново до мен. Аз вече няма да произнасям неговото име, няма да го гледам, няма да го викам да дойде. И той ще ме напусне. Ще си отиде. Ще намери някой друг, на когото да се явява. Някой друг, когото да… обича.

- Той обича ли те, Деидре?

- Да - прошепна тя. Вече се стъмваше и не виждах ясно лицето и?.

- А какво иска той, Деидре? - попитах.

- Знаете какво иска! - отвърна тя. - Иска мен. Същото, което искате и вие! Защото той живее чрез мен.

Тя извади една смачкана кърпичка от джоба си и си избърса носа.

- Той ми каза за вас. Каза нещо много странно, нещо, което не можах да запомня добре. Беше като проклятие: «Ще пия вино, ще ям месо и ще познавам топлината на жена, когато от теб няма да са останали и кости».

- Чувал съм тези думи и преди - отвърнах аз.

- Искам да си вървите - каза тя. - Вие сте добър човек. Харесвате ми. Не искам да ви нарани. Ще му кажа, че не бива да… - Тя спря объркана.

- Деидре, наистина мисля, че мога да ти помогна…

- Не!

- Мога да ти помогна да се бориш с него, ако това е твоето решение. Познавам хора в Англия, които…

- Не!

Изчаках малко, после добавих тихо:

- Ако някога имаш нужда от мен, обади ми се. - Тя не отговори. Усещах крайното и? изтощение. Беше почти отчаяна. Казах и? къде съм отседнал в Дентън и че ако до следващия ден не получа вест от нея, ще си тръгна. Имах чувството, че съм претърпял пълен провал, но не можех да я наранявам повече! Загледах се в шептящия бамбук. Ставаше все по-тъмно, а в тази градина нямаше никакво осветление.

- Но леля ти греши за нас - добавих, без да знам дали още ме слуша. Вдигнах очи към малкото парченце небе, което сега бе напълно бяло. - Ние искаме да ти кажем каквото знаем. Искаме да ти дадем каквото имаме. Наистина ни е грижа за теб, защото ти си специална, но ни е грижа за теб, а не за него. Можеш да дойдеш при нас в Лондон. Можеш да останеш, колкото пожелаеш. Ще те запознаем с хора, които също са виждали такива неща, борили са се с тях. Ще ти помогнем. И кой знае, вероятно ще успеем някак да го прогоним. И ще можеш да си тръгнеш, когато пожелаеш. - Тя не отговори. - Знаеш, че ти казвам истината.

Погледнах я, страхувах се да видя болката на лицето и?. Тя се взираше в мен точно както преди, очите и? бяха тъжни и блеснали от сълзи, ръцете и? лежаха безжизнено в скута. А отзад, само на сантиметри от нея, стоеше той. Беше съвсем като жив, взираше се в мен с кафявите си очи.

Изкрещях, не можах да се сдържа, и скочих на крака, също като глупак.

- Какво има! - изпищя тя. Беше ужасена. Скочи от пейката и се хвърли в прегръдките ми. - Кажете ми! Какво има?

Той беше изчезнал. Порив на горещ ветрец разлюля извисяващите се издънки на бамбука. Но там бяха останали само сенки… и зловонната близост на градината. Стана осезаемо по-хладно. Сякаш вратата на някаква пещ внезапно бе захлопната.

Затворих очи, притисках силно Деидре и се опитвах да не треперя, да я успокоя, да запаметя видяното - заплашителен млад мъж, с официални тъмни дрехи, в които не се различаваше никакъв детайл - сякаш цялата енергия на съществото беше абсорбирана от лъскавите очи, от белите зъби и сияещата кожа. Иначе беше точно какъвто всички го описваха.

Деидре беше на ръба на истерията. Бе закрила устата си с ръка и преглъщаше риданията си. Отблъсна се грубо от мен и побягна към малката, обрасла с буренаци стълба, към пътеката.

- Деидре! - извиках аз след нея, но тя вече бе потънала в сенките. Видях бялата и? рокля да се мярка сред далечните дървета, но скоро дори стъпките и? заглъхнаха.

Останах сам в ботаническата градина, беше тъмно, бях уплашен до смърт - за първи път в живота си. Толкова ме беше страх, че чак се ядосах на себе си. Тръгнах след нея, или поне по пътеката, по която бе поела, и се насилих да не тичам, а да вървя със сигурна крачка, докато не видях далечните светлини на общежитията и локалното шосе зад тях, чух трафика и изведнъж се почувствах в безопасност.

Щом влязох в общежитието на първокурсниците, попитах една сивокоса жена на рецепцията дали Деидре е влязла току-що. Да, беше влязла. Е, значи е жива и здрава, рекох си.

- Но те сега вечерят, господине. Можете да и? оставите бележка, ако желаете.

- Да, разбира се, ще я навестя друг път. - Взех един малък бял плик, написах на него името на Деидре, а после и бележка, с която още веднъж и? обяснявах, че съм в хотела и ако реши, може да се свърже с мен. После сложих бележката заедно с една визитна картичка в плика, запечатах го, дадох го на жената и си тръгнах.

Стигнах до хотела без произшествия, влязох в стаята си и се обадих в Лондон. Мина цял час, докато ме свържат. През това време лежах на леглото с телефона до себе си и мислех единствено, че го бях видял. Бях видял мъжа. Бях видял мъжа с очите си. Бях видял онова, което Петир и Артър бяха видели. Бях видял Лашър.

Когато най-после се свързах, Скот Рейнолдс, нашият директор, беше спокоен, но непреклонен.

- Веднага се махай оттам. Ела си у дома.

- Моля те, Скот, успокой се. Не съм минал толкова път, за да се оставя да ме уплаши призрак, който изучаваме вече от триста години.

- Значи така смяташ да използваш своята проницателност, Аарън? Ти, който познаваш историята на вещиците Мейфеър от самото начало? Това нещо не се опитва да те изплаши. То иска да те подлъже. Иска да изтормозиш момичето с въпросите си. Губи я и ти си последната му надежда да си я върне. Лелята, каквато и да е, все пак е на верен път. Ти караш това момиче да говори с теб за онова, което е преживяло, и така даваш на призрака енергията, от която се нуждае.

- Не я карам да прави нищо, Скот. Но не мисля, че е на път да спечели тази битка. Връщам се в Ню Орлиънс. Искам да съм наблизо.

Скот беше на ръба да ми заповяда да се върна, но аз се позовах на ранга си. Бях по-възрастен от него и бях отказал поста, на който той се намираше. Нямаше да позволя да ме изтеглят от случая.

- Е, това е като да предложиш приспивателно на човек, когото ще изгорят жив, но все пак не шофирай до Ню Орлиънс. Вземи влака.

Това беше много добра идея. Няма да има мрачни безкрайни шосета през тресавищата на Луизиана, а прекрасен и ведър претъпкан влак.

На следващия ден оставих бележка за Деидре, че ще съм в «Роял Корт» в Ню Орлиънс. Отидох с наетата кола до Далас и оттам взех влака за Ню Орлиънс. Пътуването продължи осем часа и аз писах в дневника си през цялото време.

Най-сетне имах възможност да обмисля случилото се. Момичето се бе отказало от историята си и от психичните си сили. Леля и? я бе възпитала да отхвърля призрака, но с годините тя бе започнала да губи битката, това беше очевидно. Не можехме ли ние да и? помогнем? Може би имаше начин наследствената верига да бъде разрушена? Дали призракът щеше да изостави семейството като дух, излитащ от горяща къща, която е обитавал с години?

Докато записвах тези мисли, отново бях завладян от спомена за привидението. Това нещо беше много мощно! Бе по-силно и по-способно да се въплъщава от всеки фантом, когото бях виждал. И все пак то бе само фрагментарен образ.

От опит знаех, че единствено духовете на хора, починали наскоро, могат да изглеждат така привидно материални. Например призракът на пилот, убит по време на битка, може да се появи в деня на смъртта на верандата на сестра си, която по-късно ще каже: «Но той изглеждаше толкова истински. Виждах дори калта по обувките му!».

Призраци на отдавна починали хора почти никога не изглеждат така плътни и реални.

А бродещите духове? Те могат да обсебват телата на живите и на мъртвите, но не могат да се явяват сами в такъв плътен и интензивен образ?

Това същество обичаше да се появява, нали така? Разбира се. Затова толкова много хора го бяха виждали. Харесваше му да има тяло, та дори и за част от секундата. То не говореше на вещицата с беззвучен глас, нито се явяваше само в ума и?. Не, то се материализираше така, че и другите го виждаха, дори го чуваха. И още нещо - макар и с огромно, вероятно с неистово усилие, успяваше да се усмихва или да плаче.

Така че каква беше целта му? Да събере сила, за да може да се явява за все по-дълги периоди и с все по-голямо съвършенство? И не на последно място: какво означаваше проклятието, за което бе писал Петир: «Ще пия вино, ще ям месо и ще познавам топлината на жена, когато от теб няма да са останали и кости».

И накрая, защо Лашър не ме тормозеше сега? Дали бе използвал енергията на Деидре, или пък моята, за да се появи? (По това време бях виждал малко призраци и не бях силен медиум. Всъщност никога не бях виждал привидение, което да не може да бъде обяснено с някакъв вид илюзия, с игра на светлината, или пък с превъзбудено въображение.)

Вероятно е глупаво, но имах чувството, че ако съм далече от Деидре, то не може да ме нарани. Случилото се с Петир ван Абел трябваше да има нещо общо с неговите собствени способности на медиум и начина, по който това същество ги беше манипулирало. Аз самият притежавах съвсем малко от тази сила.

Но щеше да е много опасно да го подценявам. Оттук нататък трябваше вечно да бъда нащрек.

Пристигнах в Ню Орлиънс в осем вечерта и веднага започнаха да се случват странни и неприятни неща. Едно такси пред Юниън Стейшън едва не ме сгази. После таксито, на което се качих към хотела, едва не се сблъска с друга кола, докато спираше до тротоара.

В малкото фоайе на «Роял Корт» един пиян турист се блъсна в мен и се опита да започне кавга. За щастие жена му го отведе, като на няколко пъти се извини, докато пиколата и? помагаха да го качи по стълбите. Но при този малък инцидент рамото ми беше наранено. Бях доста разстроен и от скорошните премеждия с таксито.

«Просто превъзбудено въображение» рекох си. Но докато се качвах по стълбите към стаята си на първия етаж, един по-разхлабен участък от старите дървени перила поддаде и едва не паднах. Едно пиколо веднага започна да се извинява. Час по-късно, докато записвах последните събития в дневника си, на третия етаж на хотела избухна огън.

Останах повече от час на малката улица във Френския квартал заедно с останалите недоволни гости. Стана ясно, че пламъкът е бил потушен без никакви последствия за останалите стаи. Когато попитах каква е причината за пожара, един объркан служител измърмори нещо за склада и ме увери, че вече всичко е наред.

Обмислях ситуацията доста време. Наистина всичко можеше да е просто съвпадение. Бях невредим, както и всички останали участници в тези малки инциденти, и сега от мен се искаше само да запазя хладния си разум. Реших да забавя малко темпото, да се оглеждам по-внимателно и да се опитам да разсъждавам трезво.

Нощта мина без повече произшествия, но въпреки това аз спах много неспокойно и често се будех. На сутринта, след закуска, се обадих на нашите разследващи детективи в Лондон и ги помолих да наемат в Тексас детектив, който да се опита да разбере възможно най-много за Деидре Мейфеър, но с голяма дискретност.

После седнах и написах дълго писмо на Кортланд. Обясних му кой съм, какво представлява Таламаска и как сме проследили историята на семейство Мейфеър още от седемнайсети век, когато един от нашите братя е спасил Дебора Мейфеър от много голяма опасност в родния и? град Донелайт. Писах и за нейния портрет от Рембранд в Амстердам. Продължих с това, че се интересуваме от наследниците на Дебора, защото те очевидно притежават истински психични сили, които се проявяват във всяко поколение, че ние имаме голямо желание да осъществим контакт със семейството, за да предоставим нашите записи на онези, които се интересуват, и най-вече на Деидре Мейфеър, която като че ли е много обременена от своята способност да вижда призрак, наричан в миналото, а вероятно и днес, Лашър.

«Нашият представител Петир ван Абел първи вижда този призрак в Донелайт през седемнайсети век. Оттогава той е забелязван безброй пъти около вашия дом на Първа улица. Аз самият наскоро го видях със собствените си очи на съвсем друго място.»

После преписах това писмо и за Карлота Мейфеър, като след известен размисъл добавих адреса и телефонния номер на хотела си. В края на краищата, какъв смисъл имаше да се крия зад номера на някаква пощенска кутия?

Отидох на Първа улица и пуснах в кутията писмото до Карлота. После се отбих и в Метаир, където пуснах писмото до Кортланд в процепа на вратата на къщата му. След това обаче изведнъж се почувствах доста потиснат от проклятието и въпреки че се върнах в хотела, не се качих в стаята си. Казах на рецепцията, че ще бъда в бара на първия етаж и останах в него цяла вечер. Отпивах бавно от чаша с много добро уиски от Кентъки и описвах всичко в дневника си.

Барът беше малък и тих, отваряше се към очарователен заден двор. Аз седях с гръб към гледката и с лице към вратите на фоайето по причини, които не мога да обясня. Но все пак се чувствах много добре в това помещение. Усещането за проклятие малко по малко започна да се стопява.

Към осем часа вдигнах поглед от дневника си и видях, че някой стои много близо до масата ми. Беше Кортланд.

Както вече споменах, току-що бях завършил повествованието си за досието на Мейфеър и бях видял безброй фотографии на Кортланд. Но не се сетих за тях, когато погледите ни се срещнаха.

Високият чернокос мъж, който ми се усмихваше, сякаш беше самият Жулиен Мейфеър, починал през 1914 година. Разликите изглеждаха незначителни. Това беше Жулиен, но с по-големи очи, с по-тъмна коса и вероятно по-голяма уста. Но все пак Жулиен. Изведнъж усмивката му ми се стори гротескна. Като маска.

Отбелязах си наум тези странни впечатления и го поканих да седне при мен.

Беше облечен с ленен костюм, много подобен на моя, с бледожълта риза и светла вратовръзка.

«Слава богу, че не е Карлота», рекох си аз и тогава той каза:

- Не смятам, че ще чуете вест от братовчедка ми Карлота. Но мисля, че е време ние двамата да си поговорим. - Много приятен и напълно неискрен глас. Звучеше южняшки, но същевременно с това някак специфично по нюорлиънски. Блясъкът на тъмните му очи бе очарователен, но и леко страховит.

Този мъж или ме мразеше, или ме смяташе за някаква отвратителна неприятност. Обърна се и даде знак на бармана.

- Още едно питие за господин Лайтнър, моля, и шери за мен.

После се настани срещу мен до малката мраморна масичка, кръстоса дългите си крака и се извъртя на една страна.

- Ще имате ли нещо против да запаля, господин Лайтнър? Благодаря. - Извади красива златна табакера от джоба си, сложи я на масата и ми предложи цигара. Аз отказах, но той запали. Сърдечното му отношение отново ми се стори напълно изкуствено. Чудех се как ли би изглеждало на някой съвсем обикновен човек.

- Много се радвам, че дойдохте, господин Мейфеър - казах аз.

- О, моля ви, наричайте ме Кортланд - отвърна той. - Все пак има твърде много господинмейфеъровци.

Усетих как от него се излъчва някаква опасност и направих съзнателно усилие да скрия мислите си.

- Ако вие се обръщате към мен с Аарън, ще ви наричам Кортланд с удоволствие.

Той кимна леко, дари младата жена, която ни донесе напитките, с хладна усмивка и веднага отпи от шерито си.

Беше изключително привлекателен човек. Черната му коса лъщеше, имаше и съвсем тънки мустачки, осеяни със сиво. Бръчките по лицето му като че служеха за украшение. Сетих се за Леуелин и неговото описание на Жулиен, което бях чул само дни по-рано. Но трябваше напълно да освободя съзнанието си от това. Бях в опасност. Интуицията ми нашепваше това много настоятелно и чарът на този човек бе част от опасността. Той се смяташе за много красив и за много умен. И беше точно такъв.

Втренчих се в чашата с бърбън, разреден с вода, и внезапно забелязах, че ръката му, която лежеше върху златната табакера, е само на сантиметри от питието ми. Знаех, бях абсолютно сигурен, че този мъж иска да ми навреди. Колко неочаквано. Мислех, че Карлота е по тези неща.

- О, извинете ме - каза той, изглеждаше леко изненадан, сякаш току-що си беше спомнил нещо. - Трябва да взема едно лекарство, ако успея да го открия. - Започна да тършува из джобовете си и накрая извади нещо от палтото си. Малко шишенце с таблетки. - Много досадно! - каза и поклати глава. - Е, как ви се струва в Ню Орлиънс? - Обърна се и помоли за чаша вода. - Разбира се, вие сте били и в Тексас, за да се видите с племенницата ми. Но без съмнение вече сте разгледали града. Какво мислите за тази градина? - И посочи вътрешния двор зад гърба си. - Има много интересна история за нея. Разказаха ли ви я вече?

Обърнах се на стола си и погледнах през рамо към градината. Видях някакви неравни плочи, стар фонтан и отвъд него, в сенките, един мъж стоеше пред ветрилообразна врата. Висок слаб мъж. Светлината падаше откъм гърба му. Не виждах лицето му. Стоеше абсолютно неподвижен. Хладните тръпки, които полазиха по гърба ми, бяха почти приятни. Аз продължих да гледам мъжа, докато той не се стопи бавно пред очите ми.

Зачаках да усетя топло течение, но такова нямаше. Вероятно бях твърде далече от призрака, или пък съвсем не бях видял него.

Сякаш мина цял век. Когато се обърнах, Кортланд каза:

- Една жена се е самоубила в тази малка градина. Казват, че цяла година след това от фонтана текла кръв.

- Очарователно - казах под нос. Гледах го как вдига чашата с вода и я изпива наполовина. Дали беше глътнал таблетките? Малкото шишенце беше изчезнало. Хвърлих поглед към моя бърбън. За нищо на света нямаше да го докосна. Втренчих се невиждащо в писалката си, която лежеше до дневника ми, и после я прибрах в джоба си. Бях така погълнат от онова, което бях видял и чул, че не усещах и най-малката нужда да заговоря.

- Е, господин Лайтнър, нека минем на въпроса. - Отново усмивка, сияйна усмивка.

- Разбира се - казах аз. Какво беше това усещане? Бях някак странно развълнуван. Седях близо до сина на Жулиен, Кортланд, който без съмнение току-що бе пуснал смъртоносна таблетка в питието ми. Мислеше си, че така ще се измъкне. Цялата мрачна история изведнъж проблесна в ума ми. Аз бях част от нея. Вече не четях досието в Англия. Сега бях тук.

Вероятно съм му се усмихнал. Знаех, че чудатият изблик на емоция ще бъде последван от голяма злочестина. Този проклет кучи син се опитваше да ме убие.

- Запознах се с тази история, за Таламаска и прочие - каза той с жизнерадостен изкуствен глас, - но не можем да направим нищо. Не можем да ви принудим да не разкривате информацията за нашето семейство, защото очевидно тя е напълно поверителна и не е предназначена за публикуване или пък за зли цели. Не можем да ви накараме да спрете да събирате сведения за вас, тъй като не нарушавате законите.

- Да, предполагам, че е така.

- Но все пак можем да създадем доста неудобства на вас и вашите представители. И можем да направим юридически невъзможно да се приближавате до нас или до имуществото ни. Но това ще ни излезе доста скъпо и всъщност няма да ви спре, ако наистина сте такива, за каквито се представяте.

Замълча, дръпна от тъмната си тънка цигара и хвърли поглед към бърбъна и водата.

- Да не би да съм ви поръчал неподходящото питие, господин Лайтнър.

- Не сте ми поръчвали нищо - казах аз. - Просто сервитьорът донесе още едно от това, което пия цял следобед. Трябваше да ви спра. Вече пих достатъчно.

Погледът му стана някак по-твърд и усмихнатата му маска изчезна напълно. В този момент той изглеждаше объркан, безхитростен и почти млад.

- Не биваше да ходите в Тексас, господин Лайтнър - рече той студено. - Не биваше да безпокоите племенницата ми.

- Съгласен съм с вас. Не биваше да я безпокоя. Тревожех се за нея. Исках да и? предложа помощта си.

- Това е доста арогантно от ваша страна, както и от страна на приятелите ви в Лондон. - У него започна да се заражда гняв. Или пък беше просто подразнен, че нямам намерение да изпия бърбъна. Гледах го доста време, съзнанието ми се изпразни напълно, докато вече не чувах нищо, не виждах нищо, освен това лице, и тънкото гласче в главата ми, нашепващо ми онова, което исках да узная.

- Да, самонадеяно е - отвърнах. - Но, виждате ли, нашият представител Петир ван Абел е баща на Шарлот Мейфеър, родена във Франция през 1664 година. Когато отишъл в Сан Доминго да види дъщеря си, той станал неин затворник. И преди вашият дух, Лашър, да го подгони към смъртта му на един пуст път извън Порт-о-Пренс, той е преспал със собствената си дъщеря и така е станал баща на нейната дъщеря, Жан-Луиз. Това означава, че е дядо на Анжелик и прадядо на Мари Клодет, която е построила Ривърбенд и е създала завещанието, което вие управлявате от името на Деидре. Следвате ли мисълта ми?

Той явно беше напълно неспособен да отговори. Седеше и ме гледаше, цигарата димеше в ръката му. Не долових никакъв гняв или злонамереност. Без да откъсвам очи от него, аз продължих:

- Вашите предци са наследници на нашия брат Петир ван Абел. Ние сме свързани, Таламаска и вещиците Мейфеър. И то не само чрез Петир, а и чрез Стюарт Таунсенд, нашият представител, който изчезна в Ню Орлиънс, след като е посетил Стела през 1929 година. Помните ли Стюарт Таунсенд? Случаят на неговото изчезване така и не беше разрешен.

- Вие сте луд - каза той без никаква доловима промяна в изражението. Дръпна от цигарата си и я смачка, въпреки че беше изпушена едва наполовина.

- Този ваш призрак, Лашър, е убил Петир ван Абел - казах аз. - Него ли видях преди малко? Ей там? - И направих жест към далечната градина. - Той е довел племенницата ви до лудост, нали?

Сега изражението на Кортланд претърпя значителна промяна. Лицето му, красиво обрамчено от тъмната му коса, изразяваше напълно искрено недоумение.

- Ама вие май наистина говорите сериозно? - попита той. Това бяха първите искрени думи, които бях чул да произнася, откакто влезе в бара.

- Разбира се - рекох аз. - Защо ще се опитвам да заблуждавам хора, които могат да четат чуждите мисли? Би било глупаво, не мислите ли? - Погледнах към чашата. - Както е глупаво, че очаквате да изпия този бърбън, заедно с лекарството, което сте пуснали в него, както при Стюарт Таунсенд, или пък при Корнел Мейфеър.

Той се опита да прикрие шока си зад безизразен поглед и каза под нос:

- Отправяте доста сериозни обвинения.

- През цялото време мислех, че е била Карлота. Но не е била тя, нали? Вие сте били.

- На кого му пука какво мислите! - прошепна той. - Как смеете да говорите такива неща. - После потисна гнева си, премести се леко на стола си и без да откъсва очи от мен, отвори табакерата и извади цигара. Цялото му поведение изведнъж се бе променило, като че бе готов да започне откровен разговор. - Какво, по дяволите, искате от мен, господин Лайтнър! - попита той тихо и настойчиво. - Не, сега вече сериозно - какво искате?

Аз помислих малко. Задавах си същия въпрос от седмици. Какво очаквах да постигна в Ню Орлиънс? Какво всъщност искахме аз и орденът?

- Искаме да ви опознаем! - казах аз, сам изненадан от това изявление. - Да ви познаваме, защото вече знаем толкова много за вас и все още не сме разбрали нищо. Искаме да ви покажем какво сме научили - цялата информация, която сме събрали, всичко, което знаем за далечното минало! Искаме да ви кажем всичко за мистерията около това кои сте вие и кой е той. И бихме искали да разговаряте с нас. Да ни се доверите и да ни приемете! И накрая, искаме да кажем на Деидре Мейфеър, че има и други като нея, хора, които виждат духове. Да и? кажем, че знаем, че страда и можем да и? помогнем. Че не е сама!

Той ме изучаваше, очите му гледаха непритворно, лицето му беше лишено от всякаква преструвка. После се отдръпна назад, хвърли поглед наоколо, изтръска цигарата си в пепелника и направи знак да му донесат още едно питие.

- Защо не изпиете бърбъна? - попитах аз. - Не съм го докоснал. - И отново се изненадах от себе си. Но изчаках да ми отговори.

Той ме погледна и рече:

- Не обичам бърбън, благодаря.

Като че потъна в мислите си. Изглеждаше дори някак нещастен. Гледаше как момчето му донесе питието. Отново шери, в кристална чаша.

- Истина ли е - започна той и ме погледна - онова, което сте написали в писмото, за портрета на Дебора Мейфеър в Амстердам?

Кимнах.

- Имаме портрети на Шарлот, Жан-Луиз, Анжелик, Мари Клодет, Маргьорит, Катерин, Мери Бет, Жулиен, Стела, Анта и Деидре…

Той ми направи нетърпелив жест да замълча.

- Вижте, дойдох тук заради Деидре - добавих аз, - защото тя е на път да полудее. Момичето, с което разговарях в Далас, е на ръба на лудостта.

- И мислите ли, че и? помогнахте?

- Не, и дълбоко съжалявам, че не можах. Ако вие не желаете да контактувате с нас, ще ви разбера. Защо ще го правите. Но ние можем да помогнем на Деидре. Наистина.

Никакъв отговор. Отпиваше от шерито си. Опитах се да видя нещата от неговата гледна точка. Не можах. Никога не съм пробвал да отровя някого. Нямах и най-малката представа що за човек е, знаех само, че не е човекът, когото познавах от досието.

- Вашият баща Жулиен би ли разговарял с мен? - попитах аз.

- Изключено - каза той и ме погледна така, сякаш току-що го бях събудил от унеса му. За миг изглеждаше искрено потресен. - Нима не знаете от вашите наблюдения, че и той е един от тях! - Отново изглеждаше напълно искрен, очите му търсеха лицето ми, като че да се уверят, че и аз съм откровен.

- А вие не сте ли един от тях? - попитах.

- Не - натърти той, после бавно поклати глава. - Никога не съм бил един от тях! - Изведнъж ми се стори тъжен и по-стар. - Вижте, щом ви харесва, шпионирайте ни. Третирайте ни като някакво кралско семейство…

- Точно така.

- Вие сте историци, така ми казаха моите хора в Лондон. Историци, изследователи, напълно безобидни, напълно порядъчни…

- О, за мен е чест.

- Но оставете племенницата ми на мира. Сега тя има шанс да бъде щастлива и тази история трябва най-сетне да приключи. Трябва.

- Нима тя не е една от тях?! - попитах аз.

- Разбира се, че не е! - отвърна той. - Точно в това е въпросът! Днес не е останал никой от тях! Не разбирате ли? Какво точно проучвате за нас? Нима не виждате разпадането на силата? Стела също не беше една от тях! Последната беше Мери Бет. И Жулиен - баща ми - преди нея.

- Да, зная. Но какво ще кажете за вашия призрачен приятел? Той ще позволи ли да се сложи край?

- Нима вярвате в него? - Той вирна глава с лека усмивка, тъмните му очи се присвиха, сякаш се смееше безмълвно. - Наистина ли, господин Лайтнър? Вярвате ли в Лашър?

- Аз го видях - отвърнах простичко.

- Просто въображение. Моята племенница ми каза, че в градината е било много тъмно.

- О, моля ви. Нима стигнахме дотам да си говорим подобни нелепици? Видях го, Кортланд. Той ми се усмихна. Изглеждаше съвсем материален и като жив.

Усмивката на Кортланд започна да гасне, стана по-иронична. Той изви вежди и въздъхна леко.

- О, той би харесал вашето определение, господин Лайтнър.

- А Деидре може ли да го накара да се махне, да я остави на мира?

- Разбира се, че не. Но може да не му обръща внимание. Може да си живее живота, сякаш той не е там. Анта не можа. Стела не искаше. Но Деидре е по-силна от Анта, по-силна е дори от Стела. Деидре носи в себе си много от Мери Бет. Точно това не могат да осъзнаят другите… - Той замълча внезапно, сякаш изведнъж се бе хванал, че е казал повече, отколкото е възнамерявал.

Втренчи се в мен за дълго, после прибра табакерата и запалката си и бавно се изправи.

- Моля ви, не си тръгвайте - помолих го аз.

- Изпратете ми вашата история. Изпратете ми я и аз ще я прочета. Тогава може би отново ще разговаряме. Но вече не припарвайте до племенницата ми, господин Лайтнър. Разберете, че ще направя всичко, за да я защитя от онези, които се опитват да я използват или наранят. Всичко!

И се обърна да си тръгне.

- Ами питието? - попитах аз, докато ставах. Посочих бърбъна. - Предполагам, че трябва да се обадя в полицията и да го предложа за доказателство?

- Това е Ню Орлиънс, господин Лайтнър! - Той се усмихна и ми смигна чаровно. - А сега, моля ви, идете си у дома, във вашата наблюдателна кула, при вашия телескоп, и се взирайте в нас отдалече!

Гледах го как излиза. Вървеше грациозно, с широки, леки крачки. Хвърли поглед назад, когато стигна до прага, и ми помаха бързо и сърдечно с ръка.

Прибрах дневника и писалката си и тръгнах към стълбището, когато видях едно пиколо да стои точно до вратата на фоайето. Дойде до мен и каза:

- Господин Лайтнър, куфарите ви са готови. Колата ви чака. - Весело, сърдечно лице. Никой не му бе обяснил, че всъщност ме гони от града.

- О, така ли? - казах аз. - И вие сте събрали всичко? - Огледах двата си куфара. Дневникът ми беше в мен, разбира се. Тръгнах към фоайето и видях голяма черна лимузина да изпълва тясната улица като огромна коркова тапа. - Това ли е колата ми?

- Да, сър. Господин Кортланд каза да се погрижа да хванете полета в десет за Ню Йорк. Каза, че ще изпрати някой да ви посрещне на летището с билета. За да имате достатъчно време.

- О, колко е предвидлив - рекох аз и зарових в джоба си за банкноти, но момчето ги отказа.

- Господин Кортланд се погрижи за всичко, сър. Но по-добре да побързате. Не бива да изпускате самолета.

- Да, така е. Но съм суеверен, не се качвам в черна кола. Повикайте ми такси и моля ви, вземете парите.

Таксито ме откара не до летището, а на гарата. Успях да ангажирам спално купе за Сейнт Луис и оттам продължих за Ню Йорк. Когато се чух със Скот, той беше непреклонен. Новата информация трябва да бъде обмислена. Не предприемай повече разследвания в Ню Йорк. Ела си у дома.

На половината път през Атлантика ми стана лошо. Когато пристигнах в Лондон вече имах висока температура. Линейката ме чакаше, за да ме откара в болница. Скот ме придружи дотам. Ту идвах в съзнание, ту пак припадах.

- Търсете отрова - казах аз.

Това бяха последните ми думи за следващите осем часа. Когато най-после дойдох на себе си, още бях трескав и се чувствах зле, но все пак знаех, че ще живея и ще се възстановя. В стаята ми седяха Скот и още двама приятели.

- Наистина си бил отровен, но най-страшното мина. Помниш ли какво си пил последно, преди да се качиш на борда на самолета?

- Онази жена - казах аз.

- Разкажи ми.

- Бях в бара на летището в Ню Йорк, пих скоч със сода. Тя беше сама, едва влачеше огромна чанта. Помоли ме да и? намеря количка. Кашляше като туберкулозна и имаше много нездрав вид. Седна на масата ми, докато аз търсех количка. Вероятно са я наели от улицата.

- Сипала ти е отрова, наречена рицин, прави се от рициново масло. Много силна и доста често срещана. Кортланд е сипал същото в бърбъна ти. Вече си вън от опасност, но ще се чувстваш зле още два дни.

- Господи боже. - Стомахът ми отново се свиваше.

- Те дори не пожелаха да говорят с нас, Аарън - каза Скот. - Как е възможно? Та те убиват хора. Край. Поне засега.

- Винаги са убивали, Скот - казах аз немощно. - Но Деидре Мейфеър не убива хора. Донесете ми дневника. - Спазмите станаха непоносими. Лекарят дойде и поиска да ми направи инжекция, но аз отказах.

- Аарън, той е шеф на токсикологията и има непоклатима репутация. Проверихме и сестрите. Хората ни са в стаята.

Чак в края на седмицата бях в състояние да се върна в метрополията. Почти не можех да се накарам да хапна. Бях убеден, че скоро може да се опитат да отровят цялата метрополия. Какво би ги спряло да наемат хора да сложат някакви съвсем обичайни отрови в храната ни? Та тя можеше да бъде отровена още преди да стигне до кухнята ни.

Въпреки че нищо подобно не се случи, мина цяла година, преди да се отърва от тази мисъл, толкова бях уплашен от случилото се.

През същата тази година до нас достигнаха доста шокиращи новини от Ню Орлиънс…

По време на възстановяването си аз прегледах отново цялата история на Мейфеър. Спрях се по-обстойно на някои части от нея, в това число на показанията на Ричард Леуелин и неколцина други хора, които бях срещнал, преди да отпътувам за Тексас, за да се видя с Деидре.

Заключих, че Кортланд се е разправил със Стюарт и вероятно с Корнел. Всичко си пасваше. И все пак оставаха толкова много мистерии. Кого точно е защитавал Кортланд с тези престъпления и защо е в постоянна война с Карлота?

Междувременно получихме вести и от нея - цял куп заплашителни юридически писма от фирмата и? до нашата в Лондон. Настояваше, да «прекратим» нашето «натрапване в личния и? живот», да направим «пълно разкритие» на всяка лична информация, която сме събрали за нея и за семейството и?, да не се приближаваме на повече от сто ярда от всеки член на семейството и? и от всяка семейна собственост, както и да не правим никакви опити да осъществяваме контакт под никаква форма с Деидре Мейфеър, и прочие и прочие, до втръсване. И все пак нито една от тези юридически заплахи или претенции не притежаваха каквато и да било законна стойност.

Нашите юридически представители бяха инструктирани да не изпращат отговор.

Обсъдихме въпроса на общо събрание.

Отново бяхме опитали да осъществим контакт и пак бяхме отблъснати. Щяхме да продължим с разследването си и аз имах картбланш за това, но никой нямаше да припарва до семейството в обозримото бъдеще. «Или никога», добави натъртено Рейнолд.

Не спорих. По това време не можех да изпия и чаша мляко, без да се запитам дали няма да умра от него. А и не можех да прогоня от ума си спомена за изкуствената усмивка на Кортланд.

Удвоих броя на детективите ни в Ню Орлиънс и в Тексас, като лично ги предупредих по телефона, че обектите на тяхното наблюдение са изключително неприятелски настроени и са потенциално много опасни. Дадох на всеки възможността да откаже работата, ако сметне за добре.

Никой обаче не се отказа, но неколцина вдигнаха цената.

Колкото до Жулиет Милтън, нашата клюкарка под прикритие - пенсионирахме я с неофициална пенсия въпреки протестите и?. Направихме всичко възможно да я накараме да разбере, че някои от членовете на това семейство са способни на насилие. И накрая тя, макар и неохотно, спря да ни пише. В последното си писмо от 10 декември 1958 година ни умоляваше да и? обясним къде е сбъркала. Все пак се чухме на няколко пъти след това. Тя все още живее (през настоящата 1989 година) в един луксозен старчески дом в Мобил, Алабама.

Продължение на историята на Деидре

Моите разследващи в Тексас бяха трима професионални детективи, двама от които навремето бяха работили за правителството на Щатите. Всички бяха предупредени, че Деидре не бива да бъде притеснявана или плашена по никакъв начин.

- Много съм притеснен за щастието на това момиче и за здравия и? разум. Но разберете, тя е телепат. Ако се приближите и на петдесет крачки от нея, вече ще знае, че я наблюдавате. Бъдете внимателни.

Дали ми повярваха, не знам, но следваха инструкциите ми. Поддържаха голяма дистанция, събираха информация за нея от училищните канцеларии и от слуховете сред състудентите и?, от старите дами, които работеха на рецепцията на нейното общежитие, и от учителите, които с охота говореха за нея на чашка кафе. Дори Деидре да бе разбрала, че я наблюдаваме, ние не разбрахме.

Беше се справила доста добре през есенния семестър в Тексаския женски университет. Имаше отлични оценки. Момичетата я харесваха, учителите - също.

На всеки шест седмици тя излизаше на вечеря с братовчедка си Ронда Мейфеър и съпруга и?, професор Елис Клемент, който по това време и? преподаваше английски. Дори на 10 септември на рецепцията в училището беше записано, че тя е излязла с момче на име Джоуи Доусън, но тази среща бе продължила един час, ако може да се вярва на регистъра.

В същия този регистър е отбелязано, че Кортланд често посещавал Деидре, водел я в петък или събота вечер в Далас, а тя се връщала преди «последната проверка» в един часа през нощта.

Знаем, че Деидре е отишла за Коледа в Метаир, в дома на Кортланд. Семейната мълва гласи, че не пожелала да види Карлота, когато тя дошла да я посети.

Юридическите слухове поддържат твърдението, че Карлота и Кортланд все още не си говорели. Тя дори не отговаряла на обичайните обаждания по работа. Между тях постоянно се разменяли злъчни писма и за най-дребните финансови въпроси, свързани с парите на Деидре.

«Той се опитва да поеме пълния контрол върху нея, и то за нейно добро - казва неговата секретарка на своя приятелка, - но онази старица няма да му позволи. Заплашва го със съд.»

Както и да са протекли тези борби, Деидре започнала да се влошава по време на пролетния срок. Започнала да отсъства от часовете и съквартирантките и? казвали, че понякога през нощта викала, но не отговаряла, когато чукали на вратата и?. Една нощ полицията на кампуса я открила в малък парк в центъра. Била очевидно объркана и сякаш не знаела къде се намира.

Накрая тя била извикана в кабинета на декана за дисциплинарно наказание. Пропуснала твърде много часове. Била поставена на специален режим и въпреки че вече се появявала в класната стая, учителите казвали, че не внимава и вероятно е болна.

Накрая през април Деидре започва да повръща всяка сутрин. Момичетата по целия коридор я чували как се напъва в общата тоалетна. Накрая се обърнали към възпитателката.

- Не искаме да доносничим, но просто сме притеснени. Ами ако опитва да се нарани?

Когато възпитателката предположила, че може да е бременна, Деидре се разплакала неудържимо и я откарали в болницата. На първи май Кортланд дошъл и я отвел.

И до днес не е ясно какво се е случило после. От регистрите на новата «Болница на милосърдието» в Ню Орлиънс можем да предположим, че Деидре вероятно е заведена там веднага след завръщането си от Тексас и е била настанена в индивидуална стая. Мълвата сред старите монахини, много от които са пенсионирани учителки от училището към «Свети Алфонс» и помнят Деидре, бързо потвърждава, че личният лекар на Карлота, доктор Галахър, я посетил и установил, че тя наистина чака дете.

«Това момиче ще се омъжи - казал той на сестрите. - И не искам никакви клюки. Бащата е преподавател от Дентън, Тексас, и в момента е на път за Ню Орлиънс.»

За онези, които от много поколения се интересували от семейството, това било същински скандал. Старите дами клюкарствали за Деидре на стълбите на църквата. Деидре Мейфеър и женен мъж! Хората поглеждали крадешком госпожица Мили и госпожица Бел, когато те минавали наблизо. Някои казвали, че Карлота няма да си мръдне пръста за това. Но после госпожица Бел и госпожица Мили завели Деидре в «Гюс Майер» и и? купили красива синя рокля, сини сатенени обувки, бяла чантичка и бяла шапка.

«Тя беше така упоена, че май не разбираше къде се намира - казва една от продавачките. - Госпожица Мили избра всичко сама. Деидре само седна, бяла като платно, и все повтаряше завалено: «Да, лельо Мили».»

Жулиет Милтън не устоя и отново ни писа. Получихме дълго писмо от нея с подробности как Беатрис Мейфеър е посетила къщата на Първа улица, за да види Деидре и и? занесла огромна чанта с подаръци. «Защо изобщо се е прибрала в тази къща, вместо да иде при Кортланд!» - завършваше тя.

Има обаче някои доказателства, че Деидре не е имала особен избор. Медицината през тези дни смяташе, че плацентата на бебето го предпазва от лекарствата, инжектирани на майката. Сестрите казваха, че Деидре била толкова упоена, когато напускала болницата, че дори не осъзнавала какво се случва с нея. Карлота дошла в ранния следобед и издействала изписването и?.

«Кортланд Мейфеър идваше да я види всяка вечер - каза ми сестра Бриджит Мари в един по-късен поверителен разговор. - И направо побесня, когато разбра, че са отвели детето!»

Юридическите слухове задълбочават мистерията. Кортланд и Карлота имали яростен спор по телефона зад вратите на кабинетите си. Вбесен, Кортланд казал на секретарката си, че ако Карлота си мисли, че може да го прогони от къщата, в която е роден, явно не е с всичкия си!

Години по-късно Райън Мейфеър говори за това:

«Казват, че дядо ми просто не бил допускан вътре. Отивал на Първа улица, а Карлота излизала на вратата и го заплашвала: «Ако влезеш вътре, ще извикам полиция».»

На първи юли още един залп от клюки залива енорията. Бъдещият съпруг на Деидре, «преподавателят от колежа», който напуснал жена си, за да се ожени за нея, катастрофирал по пътя за Ню Орлиънс на шосето до реката. Кормилният вал се счупил и когато завил надясно с висока скорост, се ударил в един дъб и колата избухнала в пламъци. Деидре Мейфеър, неомъжена и едва на осемнайсет, щяла да роди бебето си. То щяло да бъде осиновено от роднини, госпожица Карлота уреждала всичко.

«Дядо ми беше бесен, когато разбра за осиновяването - казва Райън Мейфеър много години по-късно. - Искаше да говори с Деидре, да чуе от собствената и? уста, че тя иска да остави детето, но просто не можеше да влезе в онази къща. Накрая отиде при отец Лафърти, енорийския свещеник, но Карлота явно държеше и него. Свещеникът беше твърдо на нейна страна.»

Всичко това звучи крайно трагично. Сякаш Деидре почти е щяла да се отърве от проклятието на Първа улица, ако бащата на детето и? не бил умрял. С годините тази тъжна скандална история е повтаряна безброй пъти из цялата енория. През 1988 година Рита Мей Лониган я разказа и на мен. По всичко личи, че отец Лафърти е повярвал на историята за тексаския баща на бебето. Безброй свидетелства сочат, че и братовчедите Мейфеър са вярвали в нея. Беатрис Мейфеър и Пиърс Мейфеър - също. Дори Ронда Мейфеър и съпругът и? Елис Клемент в Дентън като че са я приемали за истина, или поне неясната версия, която им е била разказана накрая.

Но тази история не е вярна.

Почти от самото начало нашите детективи си блъскат главата над тази загадка. Колежански преподавател и Деидре Мейфеър? Кой е той? Постоянното наблюдение изключва възможността да е съпругът на Ронда Мейфеър - Елис Клемент. Той едва е познавал Деидре.

Всъщност в Дентън, Тексас, няма мъж, който да се е срещал с Деидре Мейфеър, нито пък да е забелязван в нейната компания. В този университет или което и да било друго училище в района няма преподавател, загинал при автомобилна катастрофа в Луизиана. Всъщност, доколкото знаем, през 1959 година на шосето над реката не е имало подобна автомобилна катастрофа със смъртен случай.

Дали зад тази измислица не лежи доста по-скандална и трагична история? Ние не бързахме със сглобяването на пъзела. Всъщност по времето, когато разбрахме за инцидента на шосето над реката, осиновяването на детето на Деидре вече беше уредено юридически. А когато научихме, че такъв инцидент изобщо не се е състоял, то вече беше приключило.

По-късните съдебни протоколи показват, че някъде през август Ели Мейфеър отива в Ню Орлиънс, за да подпише документите за осиновяване в кантората на Карлота Мейфеър. Явно никой друг от семейството не знае за пристигането и?.

Греъм Франклин, съпругът на Ели, казва след години на един от бизнес съдружниците си, че това осиновяване било голяма бъркотия.

«Жена ми спря да говори изобщо с дядо си. Той не искаше да осиновяваме Роуан. За щастие старото копеле умря, още преди детето да се роди.»

Отец Лафърти казва на своята възрастна сестра в Айриш Ченъл, че цялата история била някакъв кошмар, но Ели Мейфеър била добра жена и щяла да отведе детето в Калифорния, където то имало шанс за добър живот. Всички внуци на Кортланд одобрявали това решение. Единствено той самият не можел да го понесе. «Това момиче не може да се грижи за бебе. Та тя е луда» - казал старият свещеник. Седял със сестра си на кухненската маса, ядял червен боб и ориз и пиел своята малка чашка бира. «Искам да кажа, че наистина е луда. Това просто трябваше да се направи.»

«Но няма да стане - казва по-късно старата жена на един от нашите представители. - Не можеш да избягаш от семейно проклятие, като заминеш надалече.»

Госпожица Мили и госпожица Бел купили красиви нощни роби и нощници за Деидре от «Гюс Майер». Продавачките попитали как е «бедната Деидре».

«О, опитва се да се справи - отвърнала госпожица Мили. - Това е същински кошмар, кошмар.» Госпожица Бел казала на една жена в параклиса, че Деидре отново е изпаднала в един от лошите си периоди.

«През повечето време дори не знае къде се намира!» - казала начупената Нанси, която метяла пътеката, когато една от матроните от Гардън Дистрикт минала покрай портата.

Какво се е случвало зад кулисите на Първа улица през всичките тези месеци? Ние притиснахме нашите детективи да открият каквото успеят. Знаехме само за един човек, който е виждал Деидре по време на тези последни месеци от нейното «затворничество» - ако можем да използваме този старомоден термин, който в случая може би е най-подходящ - но не успяхме да говорим с него чак до 1988 година.

По онова време лекуващият лекар идвал и си отивал в мълчание. Така правела и сестрата, наета да се грижи за Деидре по осем часа на ден.

Отец Лафърти казва, че момичето приело осиновяването с примирение. Беатрис Мейфеър отишла да я посети, но и? било казано, че не може да я види. Все пак тя изпила чаша вино с Милата Мили, която и? споделила, че цялата история наистина била ужасна трагедия.

Към първи октомври Кортланд вече бил ужасно притеснен от ситуацията. Неговите секретари докладват, че постоянно се обаждал на Карлота, дори взимал такси до Първа улица, но винаги бил отпращан. Накрая, следобеда на 20 октомври, той казал на секретарката си, че ще влезе в онази къща да види племенницата си, дори ако се наложи да разбие вратата.

Към пет часа една съседка забелязала Кортланд да седи на тротоара на Първа и Честнът, дрехите му били раздърпани, а от рана на главата му течала кръв.

«Извикай линейка - казал Кортланд. - Той ме бутна по стълбите!»

Въпреки че жената седнала до него, докато дойде линейката, той не казал нищо повече. Бил откаран по спешност в близката амбулатория «Туро». Там дежурният стажант го прегледал и установил, че целият е покрит със сериозни рани, китката му е счупена и има кръвотечение от устата. «Този човек има вътрешни наранявания» - казал лекарят и веднага извикал спешния екип.

Кортланд стиснал ръката на лекаря и настоял да го изслуша, било много важно да помогне на Деидре Мейфеър, която била държана като затворник в собствения си дом.

«Те ще вземат бебето против волята и?. Помогнете и?!» - И после издъхнал.

Аутопсията установила масивни вътрешни кръвоизливи и сериозни наранявания на главата, но когато младият стажант настоял за полицейско разследване, синовете на Кортланд незабавно се погрижили да го успокоят. Били говорили с братовчедка си Карлота Мейфеър. Баща им паднал по стълбището и после отказал медицинска помощ, като сам излязъл от къщата. Карлота и представа си нямала, че е пострадал толкова зле. Дори не знаела, че седи на тротоара. Не била на себе си от мъка. Съседката трябвало да звънне на вратата.

На погребението на Кортланд в Метаир - на което дошли много хора - същата история била разказана и на семейството. Докато госпожица Бел и госпожица Мили седели тихо на заден план, Пиърс, синът на Кортланд, разказвал на всеки, че баща му не бил на себе си, когато разказал онази неясна история на съседката - че някакъв мъж го е блъснал по стълбите. Всъщност на Първа улица нямало никакъв мъж, който би могъл да стори това. Самата Карлота видяла Кортланд да пада. Видяла го и Нанси и веднага се втурнала да го хване, но не успяла.

Колкото до осиновяването, Пиърс бил абсолютно съгласен с него. Неговата племенница Ели щяла да създаде на бебето най-подходящата среда за развитие. Наистина, трагично било, че Кортланд бил срещу това, но той бил вече на осемдесет години и от известно време преценката му вече не била така ясна.

Погребението било пищно и минало без инциденти, въпреки че години по-късно погребалният агент си спомня, че някои от братовчедите, възрастни мъже, които стояли в дъното на стаята по време на «малката реч» на Пиърс, се шегували помежду си с горчивина и сарказъм. «А, разбира се, в къщата няма никакъв мъж - казал един от тях. - Неееее, ама съвсем никакъв мъж. Само тези прекрасни дами.» «Аз никога не съм виждал мъж там, а ти?» и така нататък. «Не, никакъв мъж няма на Първа улица. Ама съвсем никакъв!»

Когато братовчеди идвали да посетят Деидре, и на тях била пробутвана историята, разказана от Пиърс на погребението. Деидре била твърде болна, за да излезе от стаята си.

Не пожелала дори да види Кортланд, толкова била зле. А освен това не знаела и не бивало да узнае, че той е мъртъв.

«Виж само тези мрачни стълби - казала Милата Мили на Беатрис. - Кортланд трябваше да използва асансьора, но той не обичаше да се качва с него. Само да беше взел асансьора, нямаше да падне така лошо.»

Семейните легенди днес твърдят, че всички били съгласни, че осиновяването е най-доброто решение. Кортланд не бивало да се бърка. Както казва внукът му, Райън Мейфеър: «Горката Деидре вече не беше в състояние да бъде майка повече от например Лудата от Шайло1. Но мисля, че дядо ми се чувстваше отговорен. Той бе завел Деидре в Тексас и като че ли се обвиняваше. Искаше да е сигурен, че тя е съгласна да даде бебето. Но може би вече не беше важно какво точно иска Деидре».

По онова време аз посрещах с боязън всяка нова информация от Луизиана. Нощем, докато лежах в стаята си в метрополията, непрестанно мислех за Деидре, чудех се дали няма някакъв начин да разберем какво точно иска и чувства тя. Скот Рейнолдс беше по-непреклонен отвсякога, че не бива да се месим. Деидре знаеше как да се свърже с нас. Знаеше го и Кортланд. И най-важното - знаеше го и Карлота Мейфеър. Така че нямаше какво друго да направим.

Едва през януари 1988 година, почти трийсет години по-късно, в един разговор със старата приятелка на Деидре от училище, Рита Мей Дуайър Лониган, аз научих, че Деидре отчаяно се е опитвала да се свърже с мен, но не е успяла.

През 1959 година Рита Мей току-що се била омъжила за Джери Лониган от «Лониган и синове» - погребалното бюро. Когато чула, че Деидре си е у дома, бременна и вече загубила бащата на детето си, тя събрала кураж да я посети. Както много други преди нея, била отпратена още на вратата, но успяла да зърне момичето на върха на стълбището и Деидре и? извикала отчаяно:

- Рита Мей, те ще ми вземат детето! Рита Мей, помогни ми. - И докато госпожица Нанси се опитвала да я върне на втория етаж, Деидре хвърлила малка бяла визитна картичка към Рита Мей. - Свържи се с този човек. Кажи му да ми помогне. Кажи му, че те ще ми вземат бебето.

Карлота Мейфеър буквално нападнала Рита Мей и се опитала да и? вземе картичката. Рита обаче успяла да я задържи и да изтича сред вихрушка от листа към портата, въпреки че Карлота я скубела за косите и деряла лицето и?.

Когато се прибрала у дома, Рита видяла, че написаното на картичката вече не се чете. Карлота била откъснала част от нея, а и тя самата била стискала силно картончето във влажната си длан. Четяла се само думата Таламаска и моето име, написано на ръка на гърба на картичката.

Едва през 1988 година, когато срещнах Рита Мей на погребението на Нанси Мейфеър и и? дадох същата картичка, тя направи връзката и ми се обади в хотела, за да ми разкаже всичко, което си спомня от онзи ден преди толкова години.

За настоящия изследовател беше ужасно мъчително да научи за напразния зов за помощ на Деидре. Беше мъчително да си спомням онези нощи преди трийсет години, когато лежах в леглото си и мислех: «Не мога да и? помогна, но трябва да опитам. Как обаче бих дръзнал да направя подобно нещо? И какъв е шансът ми да успея?».

Вероятно нямаше да мога да помогна с нищо на Деидре. Щом Кортланд не бе успял да спре осиновяването, и аз нямаше да мога. И все пак още виждам в сънищата си как извеждам Деидре от онази къща на Първа улица и я водя в Лондон. Виждам я днес като здрава, нормална жена. Но реалността е много по-различна.

На 7 ноември 1959 година в пет часа сутринта Деидре ражда Роуан Мейфеър, здраво светлокосо момиченце, което тежи девет паунда и осем унции. Няколко часа след това, когато излиза от упойката, Деидре вижда, че е заобиколена от Ели Мейфеър, отец Лафърти и Карлота Мейфеър, както и от две монахини, които по-късно описват най-подробно сцената на сестра Бриджит Мари.

Отец Лафърти държал детето в ръцете си. Той обяснил, че новороденото е кръстено в параклиса на болницата и е наречено Роуан Мейфеър. Показал подписано кръщелно свидетелство.

«Целуни бебето си, Деидре - казал той, - и аз ще го дам на Ели. Тя е готова да тръгва.»

Мълвата в енорията твърди, че Деидре целунала детето, но казала, че ще позволи да го отведат само при условие, че то ще запази името Мейфеър. И като плачела така, че едва виждала, тя целунала детето си и позволила на Ели да го вземе. После, ридаеща, извърнала глава към възглавницата, а отец Лафърти казал: «Най-добре да я оставим сама».

Десет години по-късно сестра Бриджит Мари обяснява значението на името на детето.

«Карлота стана кръстница. Мисля, че извикаха някакъв лекар за кръстник, толкова бяха решени да извършат кръщенето веднага. Карлота каза на отец Лафърти, че детето ще бъде кръстено Роуан, а той и? рече: «Това не е име на светица. Звучи ми доста езическо».

А тя, нали я знаете как говори, отвърна: «Отче, не знаете ли, че със самодивското дърво2 някога са се гонели вещици и всякакви зли сили? Нямало колиба в Ирландия, където стопанката да не слагала клонка от това дърво над вратата, за да защити семейството си от вещици. Правели го и след приемане на християнството. Така че детето ще се казва Роуан!». А Ели Мейфеър, тази малка лицемерка, само кимна.»

«Наистина ли? - попитах аз. - Наистина ли в Ирландия слагат клонка от самодивско дърво над вратата?»

Сестра Бриджит Мари кимна печално.

Кой е бащата на Роуан Мейфеър?

Според болничните регистри кръвната група на бебето съвпада с тази на Кортланд Мейфеър, който умира около месец преди това. Нека напомним, че вероятно той е баща и на Стела Мейфеър, а наскоро придобитата информация от «Белвю» най-после потвърди, че Анта Мейфеър вероятно също е негова дъщеря.

Деидре «полудява» още преди да напусне «Болница на милосърдието» след раждането на Роуан. Монахините казват, че плачела непрекъснато, дори крещяла в празната стая: «Ти го уби!». После влязла в болничния параклис по време на службата и отново изкрещяла: «Ти го уби. Ти ме остави сама сред враговете ми. Ти ме предаде!». Наложило се да я обуздаят със сила и веднага след това била приета в лудницата «Света Ана», където изпаднала в кататония до края на месеца.

«Крещеше на невидимия си любовник - твърди сестра Бриджит Мари. - Крещеше му и го проклинаше, задето бе убил нейния професор от колежа. Този дявол го е направил, защото я искаше само за себе си. Той беше нейният демон любовник, точно тук, в град Ню Орлиънс. Той броди по улиците на Гардън Дистрикт нощем.»

Това е много красиво и сладкодумно обяснение, но тъй като въпросният колежански преподавател най-вероятно никога не е съществувал, какво друго може да означават думите на Деидре! Лашър ли е блъснал Кортланд по стълбите, или пък го е изплашил така силно, че той сам е паднал? И ако е така, защо?

Всъщност тук приключва животът на Деидре Мейфеър. Следващите седемнайсет години тя прекарва в различни заведения за психичноболни, където приема огромни дози лекарства и е подложена на безмилостни процедури с електрошок, само с кратки прекъсвания, по време на които се връща у дома - вече като призрак на някогашното момиче.

Накрая, през 1976 година, тя се връща завинаги в къщата на Първа улица. Превърнала се е в ням инвалид, с широко отворени очи и постоянно будна, но като че изцяло лишена от памет.

Заради нея страничната веранда на долния етаж е покрита с мрежа. В продължение на години Деидре е извеждана там всеки ден, и в дъжд, и в пек, и стои неподвижна на един люлеещ се стол, извърнала леко лице към далечната улица.

«Тя няма памет дори за непосредствено отминалия момент - казва един лекар. - Живее изцяло в настоящето, по начин, който ние дори не можем да си представим. Може да се каже, че е напълно лишена от съзнание.» Подобно състояние е описвано при някои много възрастни хора, достигнали крайна степен на сенилност, когато само седят и се взират пред себе си. Въпреки това тя приема огромни дози лекарства, за предотвратяване на всякакво «вълнение», или поне така е казано на многобройните лекари и сестри, които се грижат за нея.

Как Деидре Мейфеър се превръща в такъв «безмозъчен идиот», или както я наричат в Айриш Ченъл, в «красив зеленчук»? Терапията с електрошок със сигурност има заслуга за това, тя е прилагана постоянно във всяка болница, в която Деидре постъпва след 1959 година. А после идват и лекарствата - огромни дози от почти парализиращи успокоителни са и? давани в невероятни комбинации, или поне така съдим от болничните регистри, до които все още не сме имали пълен достъп.

Как би могло да бъде оправдано подобно лечение? През 1962 година Деидре Мейфеър вече не е в състояние да говори свързано. Когато не е под влиянието на лекарствата, тя постоянно пищи и плаче. От време на време чупи разни предмети. Понякога просто лежи по гръб и вие, а очите и? се извъртат обратно в орбитите.

Ние продължихме да събираме информация за Деидре Мейфеър през годините. Горе-долу на всеки месец успявахме да уредим «интервю» с някой лекар или сестра, или пък с друг човек, посетил къщата на Първа улица. Но нашите записи за случващото се там си остават фрагментарни. Болничните досиета, разбира се, са поверителни и изключително трудно достъпни. Но знаем, че в поне две от лудниците, където Деидре е постъпвала, не съществуват никакви записи за нейното лечение.

Един от лекарите признава пред наш агент, че по свое желание е унищожил всичките си записки по случая на Деидре. Друг лекар се пенсионира малко след като я лекува и оставя само няколко загадъчни бележки в краткото и? болнично досие: «Нелечимо. Трагедия. Лелята настоява да продължим с медикаментите, но все пак нейното описание на поведението на пациентката не е надеждно».

По очевидни причини ние продължихме да разчитаме на по-скоро анекдотичните доказателства по отношение на историята на Деидре.

Въпреки че благодарение на лекарствата тя прекарва живота си на зряла жена в полусън, има безброй очевидци на «тайнствен тъмнокос мъж», който се появява до нея. Сестрите от лудницата «Света Ана» също твърдят, че са го виждали: «Някакъв мъж влизаше в стаята и?! Сигурна съм!». Един лекар от болница в Тексас, където Деидре е приета за кратко, твърди, че е виждал «тайнствен посетител», който винаги «като че изчезваше, когато се опитвах да го попитам кой е».

Поне една от сестрите в лудница в Северна Луизиана е твърдяла пред управата, че е видяла призрак. Чернокожите санитари в различните болници постоянно са виждали «мъжа». Една жена ни каза: «Той не беше човек. Разбрах това още щом го видях. Аз виждам призраци и мога да ги призовавам. Веднага го познах и той ме позна, и изобщо не се приближаваше до мен».

В това време работниците, наемани на Първа улица, не могат да свършат повече работа, отколкото в дните, когато Деидре е още дете. Разказват се все същите истории. Говори се дори за «някакъв мъж», който не иска нищо да бъде поправяно.

И все пак са извършени някои ремонти: инсталирана е климатична инсталация в част от стаите и е поправена цялата електрическа мрежа. Но всичко това почти винаги е било изпълнявано в присъствието на Карлота Мейфеър.

Старият градинар все още идвал и от време на време боядисвал ръждясалата ограда.

Иначе къщата на Първа улица продължавала да се руши под клоните на дъбовете. Жабите крякали нощем около басейна на Стела, с неговите лилии и диви ириси. Дървената люлка на Деидре отдавна била паднала от дъба в дъното на имота и дървената седалка - просто парче дърво - лежала избеляла сред високата трева.

Много хора, спрели да погледат Деидре в люлеещия се стол на страничната веранда, зървали и «красивия братовчед», дошъл да я посети. Сестрите понякога напускали, заради «мъжа, който идвал и си отивал като някакъв призрак» или защото постоянно виждали разни неща с ъгълчето на окото си или пък им се струвало, че някой ги наблюдава.

«Там витае дух - казва една млада сестра и е категорична, че никога, ама никога няма да се върне в къщата. - Видях го веднъж, и то на слънчева светлина. Най-страшното нещо, което са зървали очите ми.»

Когато заведох тази сестра на обяд, тя добави няколко подробности към историята.

«Просто мъж. Мъж с кафява коса и кафяви очи, в много хубаво палто и с бяла риза. Но, мили боже, никога не бях виждала по-ужасяващо нещо! Той стоеше до нея, огрян от слънцето, и ме гледаше. Аз изтървах таблата и се разкрещях.»

Още много медицински лица внезапно отказват да работят за семейството. През 1976 година един лекар е отстранен от случая. Ние продължаваме да търсим тези хора, за да запишем техните свидетелства за архива ни. Опитваме се да им казваме възможно най-малко относно причината, поради която се интересуваме от видяното от тях.

От тези данни обаче изниква една доста плашеща възможност - че съзнанието на Деидре е разрушено до степен, в която тя вече не може да контролира появите на Лашър. Като че подсъзнателно му дава сила да се появява до нея, и то в много убедителна форма. И все пак не е достатъчно адекватна, за да го контролира, или дори да го прогони, ако не желае присъствието му.

С две думи, тя е нещо като безмозъчен медиум; вещица, която вече се е оказала неефикасна и изцяло на милостта на призрака, който е винаги наблизо.

Има и друга доста вероятна възможност. Лашър може би се опитва да я успокоява, да се грижи за нея и да я прави щастлива по начин, който ние вероятно не можем да разберем.

През 1980 година, преди повече от осем години, аз успях да се сдобия с парче от дреха на Деидре - памучен парцал, който беше изхвърлен в кофата за боклук зад къщата. Отнесох тази дреха в Англия и я сложих в ръцете на Лорън Грант, най-силният психометрик в ордена днес.

Тя не знаеше нищо за вещиците Мейфеър, но в такива случаи не бива да се изключва и възможността за телепатия. Аз се опитах да прикрия собствените си мисли, доколкото можах.

- Виждам щастие - каза тя. - Това е дреха на блажено щастлив човек. Тя живее в мечти. Мечти за зелени градини и здрачни небеса, за разкошни залези. Там има някакви надвиснали клони. Една люлка виси от красиво дърво. Тази дреха на дете ли е? Не, на жена е. Вее топъл ветрец. - Лорън стисна дрехата още по-силно и я притисна към бузата си. - О, тя има толкова красив любовник. Толкова красив. Изглежда като нарисуван. Като излязъл от «Дейвид Копърфийлд». Толкова е нежен, когато я докосва, тя му се отдава напълно. Коя е тази жена? Целият свят трябва да бъде като нея. Поне за малко.

Беше ли това подсъзнателният живот на Деидре Мейфеър? Нямаше как да я попитаме.

Нека в заключение добавя няколко подробности. От 1976 година Деидре Мейфеър винаги носи смарагда на Мейфеър, без значение дали е облечена с фланелена бяла нощница, или с памучна роба.

От 1976 година насам съм я виждал няколко пъти. Дотогава бях посетил Ню Орлиънс три пъти, за да събера информация, а впоследствие съм се връщал многократно там.

Неизменно прекарвах известно време в разходки из Гардън Дистрикт; присъствах на погребенията на госпожица Бел, госпожица Мили и госпожица Нанси, както и на Пиърс, последния от синовете на Кортланд, който почина от сърдечен удар през 1984 година.

На всяко погребение виждах Карлота Мейфеър. Погледите ни се срещаха. На три пъти през тези десетилетия, пъхах визитната си картичка в ръката и?, когато се разминавахме, но тя така и не се свърза с мен. Трябва да отбележа обаче, че вече не отправи никакви юридически заплахи.

Сега тя е много възрастна, белокоса и болезнено слаба. И все пак ходи на работа всеки ден. Вече не може да се качва в трамвая по линията «Сейнт Чарлз», затова редовно взима такси. В къщата понастоящем работи само една черна прислужница, ако не се брои сестрата, която се грижи за Деидре.

При всяка своя визита аз срещах нов «свидетел», който ми разказваше за «тъмнокосия мъж» и за мистериите около къщата на Първа улица и всички истории много си приличаха. Но историята на самата Деидре наистина свършва тук, въпреки че тя все още е жива.

Време е да се спрем по-подробно на нейната единствена дъщеря и наследница Роуан Мейфеър, която не е стъпвала в родния си град от деня, в който е отведена оттам - шест часа след раждането си.

И въпреки че е твърде рано да се опитваме да обединим информацията за Роуан в един цялостен наратив, можем да направим някои изключително важни бележки от нашите откъслечни материали. Има съществени индикации, че Роуан Мейфеър - която не знае нищо за семейството си, за историята си и за наследството си - може би е най-силната вещица в цялата история на рода Мейфеър.

Двайсет и четири

Хладът от климатиците и? дойде добре след жегата на улицата. Но докато стоеше притихнала във фоайето на «Лониган и синове», незабелязана от никого и затова анонимна, тя осъзна, че вече леко и? призлява от жегата. Хладният полъх я връхлетя внезапно. Беше като студена тръпка, когато те изгаря треска. Само на няколко крачки от нея се бе скупчила невероятно огромна тълпа.

Когато тръгна от хотела, влажният летен следобед изглеждаше поносим. Но докато стигна до тъмната къща на Честнът и Първа, вече се чувстваше слаба и усещаше хладната тръпка, въпреки че въздухът беше много влажен, топъл и прилепчив, изпълнен с аромат на земя и зеленина.

Да, всичко беше като в сън - тази стая с облепени с бяла дамаска стени и малки кристални полилеи, и шумните, добре облечени хора, скупчени на групички. Като излязъл от сън изглеждаше и сенчестият свят на старите къщи и железни огради, покрай които беше минала.

От мястото си не можеше да види ковчега, защото беше поставен до стената на втората стая. Докато шумното множество се щураше насам-натам, тя успя да зърне лакираното дърво, сребърните дръжки и надипления сатен под отворения капак.

Усети, че неволно стяга лицевите си мускули. «Това е ковчегът», каза си. Трябва да минеш през стаята, да влезеш в следващата и да погледнеш. Лицето и? беше странно сковано. Чувстваше тялото си като вкочанено. Просто иди при ковчега. Нали така трябва да се направи?

Всичко го правеха. Приближаваха се един след друг до ковчега и поглеждаха жената вътре.

Рано или късно някой щеше да я забележи. Някой щеше да попита коя е. «Вие ми кажете. Кои са всички тези хора? Те знаят ли? Коя е Роуан Мейфеър?»

Но за момента беше невидима и гледаше присъстващите - мъже в строги костюми и жени с красиви рокли, много от които носеха шапки, дори ръкавици. Бяха минали години, откакто за последно беше видяла жени в ярки рокли, с колани на кръста и меки бухнали блузи. Сигурно се бяха събрали около двеста души от всички възрасти.

Видя един плешив старец с розово теме, облечен в бял ленен костюм и с бастун в ръка. Видя и млади момчета, които явно се чувстваха съвсем неудобно с тези твърди яки и вратовръзки. Тиловете и на стари, и на млади изглеждаха еднакво голи и уязвими. Имаше дори малки деца, които играеха наоколо, бебета в бели дантелени пелени, които възрастните люлееха в скута си, проходили деца, които лазеха по тъмночервения килим.

Видя и едно момиче, вероятно дванайсетгодишно, с панделка в червената коса, което се взираше в нея. Никога в Калифорния не бе виждала момиче на тази възраст - или каквото и да било дете - с панделка в косата, а тази беше голяма, от коприна с цвят на праскова.

«Всички са облекли най-хубавите си дрехи», помисли си. Така ли беше изразът? А и разговорите бяха почти тържествени. Като на сватба, реши тя внезапно, въпреки че никога не бе присъствала на подобна сватба. Стаята беше без прозорци, но белите драперии, които висяха по всички стени, и без това биха ги закрили.

Тълпата се раздвижи, разкъса се и тя отново успя да види ковчега. Една крехка дребна старица в сив костюм от крепон на ивици стоеше сама и гледаше към мъртвата жена, а след малко коленичи с огромно усилие на кадифената молитвена възглавничка. Какво бе казала Ели за тези неща? Искам пред ковчега ми да има молитвен стол. Роуан не бе виждала човек, облечен в крепонен костюм на ивици, освен по филмите - старите черно-бели филми, в които вентилаторите се въртят, папагалът се обажда от своята пръчка, а Сидни Грийнстрийт казва нещо зловещо на Хъмфри Богарт.

Значи така е изглеждало всичко. Не беше зловещо, просто бе в друго време. Сякаш се беше плъзнала в миналото, в свят, който в Калифорния вече бе погребан дълбоко под земята. И може би точно затова беше някак неочаквано уютен, като в онзи епизод от «Зоната на здрача», когато един бизнесмен слезе от влака в градче, щастливо застинало в деветнайсети век.

Погребението в Ню Орлиънс е точно каквото трябва да бъде едно погребение. Кажи на приятелите ми да дойдат. Но погребението на Ели нямаше нищо общо с това, с нейните кльощави, загорели от слънцето приятели, объркани от смъртта, седнали неохотно на ръба на столовете. Тя наистина не искаше да изпращаме цветя, нали? А Роуан бе казала: «Мисля, че щеше да е ужасно, ако нямаше цветя…». Стоманен кръст, думи без значение, абсолютно непознат мъж, който произнася речта.

О, какви цветя само! Накъдето и да погледнеше, виждаше само цветя, огромни замайващи букети от рози, лилии, гладиоли. Дори не знаеше имената на всички. Бяха скупчени около малките столове с извити крака, имаше и огромни венци на телени крачка, подпрени и зад столовете, и по пет-шест в ъглите. По тях лъщяха капчици вода и листчетата потръпваха от хладната струя на климатиците. Бяха натруфени с бели панделки и фльонги, на някои от които със сребърни букви бе отпечатано името на Деидре. Деидре.

Внезапно това име като че ли бе навсякъде, накъдето погледнеше. Деидре, Деидре, Деидре. Панделките безмълвно прошепваха в ридание името на майка и?, докато дамите с красивите рокли пиеха бяло вино от чашки със столчета, а малкото момиче с панделката в косата се взираше в нея. Една монахиня в тъмносиня дреха, бяла кърпа на главата и черни чорапи седеше на крайчеца на един стол, приведена над бастуна си. Някакъв мъж и? говореше нещо в ухото и тя бе кривнала глава настрани. Малкият и? заострен нос лъщеше на светлината, а около нея се бяха скупчили момичета.

Донесоха още цветя, малки телени дръвчета от червени и розови рози сред копия потрепваща папрат. Колко красиво. Едър рус мъж с голяма гуша остави разкошен малък букет съвсем близо до ковчега.

А какъв аромат се носеше от тези цветя. Ели често казваше, че цветята в Калифорния не ухаят. Цялата стая бе изпълнена със сладък парфюм. Сега Роуан разбра. Прекрасна беше жегата навън, прекрасен беше и влажният бриз. Като че всички цветове наоколо ставаха все по-ярки и по-живи.

Но отново и? призля, силният аромат само влошаваше нещата. Ковчегът беше далече и тълпата сега го закриваше напълно. Роуан отново се замисли за онази къща, за високата мрачна къща на «ъгъла откъм реката», както бе казал администраторът в хотела. Това трябва да бе къщата, която Майкъл непрекъснато виждаше. Освен ако нямаше хиляди като нея, хиляди с ограда от ковано желязо с рози по него, с огромна тъмна каскада от бугенвилия, която се излива по избелялата сива стена. Боже, каква красива къща!

Къщата на майка ми. Моята къща? Къде е Майкъл? Внезапно в тълпата се отвори пролука и Роуан отново видя дългата страна на ковчега. Дали не бе мярнала профила на жената на фона на сатенената възглавница? Ковчегът на Ели бе затворен. За Греъм не беше устроено погребение. Приятелите му се бяха събрали в един бар в центъра.

Трябва да идеш до този ковчег. Трябва да я видиш. Затова дойде, затова наруши обещанието си пред Ели, за да видиш с очите си лицето на майка си. Но наистина ли всичко това се случва, или просто сънувам? Виж как онова момиче прегръща старата жена през рамото. На роклята на момичето има широк сатенен колан! Дали носи и бели чорапи?

Само Майкъл да беше тук. Това беше неговият свят. Само да можеше да свали ръкавиците си и да положи ръка върху ръката на мъртвата. Но какво щеше да види? Дали погребалният агент беше инжектирал балсамираща течност във вените и?, или пък кръвта и? беше източена в улея на бялата маса за балсамиране? «Деидре.» Това име беше написано със сребърни букви на бялата панделка, която висеше от близкия венец от хризантеми. «Деидре» пишеше и на панделката, опасваща огромния букет розови рози…

Е, какво чакаш? Защо не помръдваш? Тя отстъпи назад, към рамката на вратата, гледаше как една старица с бледожълта коса отваря ръце, за да прегърне три малки деца.

Едно след друго те я целунаха по отпуснатите бузи и тя кимна. Тези хора ли са семейството на майка ми?

Отново си представи къщата, лишена от детайлност, тъмна и фантастично огромна. Разбра защо Майкъл я обичаше толкова, защо обичаше толкова този град. А той не знаеше, че това е къщата на майка и?. Той не знаеше какво става. Майкъл го нямаше. И вероятно това бе всичко съществуващо, само този уикенд и това несвършващо усещане завинаги…

Трябва да си ида у дома, това не са просто видения. Мястото ми вече не е тук. Разбрах го още в деня, в който тръгнах към океана…

Вратата зад нея се отвори и тя тихо отстъпи встрани. Една стара двойка мина покрай нея, сякаш я нямаше. Величествена жена с красива металносива коса се завъртя рязко към тях. Беше облечена с прекрасна копринена рокля с шемизета. Някакъв дебеловрат мъж в омачкан бял костюм и? заговори нещо тихо.

- Беатрис! - възкликна един хубав млад мъж и дойде да целуне красивата жена с металносивата коса.

- Скъпа, ела - каза женски глас. - Не, никой още не я е виждал, но трябва да пристигне по някое време.

Гласовете приличаха много на този на Майкъл, и все пак бяха различни. Двама мъже, които разговаряха шепнешком над чашите с вино, минаха между нея и двойката и тръгнаха към втората стая. Входната врата отново се отвори и пропусна жегата и шума от трафика.

Роуан тръгна към другия край на стаята. Сега вече виждаше съвсем ясно ковчега, виждаше, че от кръста надолу тялото на жената е закрито от половината на капака. Незнайно защо това и? се стори много гротескно. Над главата на мъртвата в бухналата коприна бе сложено разпятие. Роуан всъщност не можеше да види главата на жената, но знаеше, че е там, дори успя да мерне късче плът на фона на сияещото бяло. Хайде, Роуан, иди.

Иди при ковчега. Нима е по-трудно, отколкото да влезеш в операционната? Разбира се, всички ще те видят, но те не знаят коя си. Отново започна да се сковава, мускулите на лицето и на гърлото и? се свиха. Не можеше да помръдне.

И тогава някой и? заговори. Тя знаеше, че трябва да обърне глава и да отвърне, но не можеше. Малкото момиче с панделката я гледаше. Сигурно се чудеше защо не отговаря.

- Джери Лониган, мога ли да ви помогна? Вие ли сте, доктор Мейфеър?

Тя го погледна тъпо. Пълен мъж с едра челюст и най-прекрасните порцелановосини очи. Не, не бяха като порцелан, а като мрамор, съвършено кръгли и сини.

- Доктор Мейфеър?

Тя сведе поглед към ръката му. Голяма, тежка, като лапа. Хвана я. «Отговори така, щом не можеш да продумаш.» Лицето и? се скова още повече, дори очите и? като че се сковаваха. Какво ставаше? Тялото и? бе замръзнало от тревога, въпреки че съзнанието и? беше в някакъв транс, в някакъв ужасен транс. Тя килна леко глава към далечния ковчег. Искам да… Но думите пак не излизаха. «Хайде, Роуан, измина две хиляди мили заради това.»

Мъжът сложи внимателно ръка на гърба и?. Съвсем лек натиск.

- Искате ли да я видите, доктор Мейфеър?

Да я видя, да и? говоря, да я познавам, да я обичам, да бъда обичана от нея… Лицето и? сякаш беше издялано от лед и очите и? бяха неестествено разширени, знаеше го.

Тя погледна за миг към неговите малки сини очи и кимна. Тогава сякаш всички притихнаха. Дали го беше казала на глас? Не, не беше казвала нищо. Те със сигурност не знаеха коя е, но като че ли до един се бяха обърнали към нея, докато вървеше заедно с мъжа към другата стая. Между присъстващите прелетя шепот. Тя погледна отблизо червенокосото момиче с панделката, а после, без да иска, спря на прага на стаята, като заседнал кораб. Джери Лониган стоеше до нея.

Дори децата бяха престанали да играят. В стаята като че притъмня, всички се движеха безшумно и бавно, правеха само по няколко крачки. Господин Лониган каза:

- Искате ли да седнете, доктор Мейфеър?

Тя се взираше в килима. Ковчегът беше на двайсетина крачки. Не поглеждай нагоре, рече си, не поглеждай, докато не стигнеш до него. Защото може да видиш нещо ужасно отдалече. Но какво беше ужасното във всичко това, какво можеше да е по-страшно от масата за аутопсии, освен факта… че там лежи нейната майка.

Една жена пристъпи иззад малкото момиче и сложи ръка на рамото му.

- Роуан, аз съм Алисия Мейфеър, четвърта братовчедка на Деидре. Това е Мона, дъщеря ми.

- Роуан, аз съм Пиърс Мейфеър - каза един красив млад мъж вдясно от нея и внезапно и? протегна ръката си. - Правнукът на Кортланд.

- Скъпа, аз съм Беатрис, твоя братовчедка. - Полъх на парфюм. Жената с металносивата коса. Мека кожа докосна бузата на Роуан. Огромни сиви очи.

- Сесилия Мейфеър, внучка на Баркли, моят дядо е вторият син на Жулиен и е роден в къщата на Първа улица. А това… ела, сестро, това е сестра Бриджит Мари. Сестро, това е Роуан, момичето на Деидре!

Дали не трябва да кажеш нещо уважително на монахинята, но тя и без това няма да те чуе, буквално крещят в ухото и?. «Момичето на Деидре, Роуан!»

- Тимъти Мейфеър, твой четвърти братовчед, радваме се да те видим, Роуан…

-… радвам се да те видя, макар и на толкова тъжно…

- Питър Мейфеър, ще поговорим по-късно. Гарланд беше мой баща. Ели говорила ли ти е за Гарланд?

Мили боже, нима всички бяха Мейфеър. Поли Мейфеър, Агнес Мейфеър, момичетата на Филип и Южени Мейфеър и така нататък, и така нататък. Колко можеха да са? Не семейство, а цял легион. Тя стискаше една ръка след друга и в същото време не се отделяше от господин Лониган, който я придържаше здраво. Дали се беше разтреперила? Не, на това му казваха тресене, а не треперене.

Устни докоснаха бузата и?.

- Кланси Мейфеър, правнучка на Клей. Той е роден на Първа улица преди Гражданската война. Майка ми е Труди Мейфеър, ето я. Мамо, ела, нека мама мине…

-… много се радвам да те видя, скъпа. Видя ли Карлота?

- Госпожица Карлота се чувства доста зле - каза господин Лониган. - Ще се видим с нея в църквата…

-… на деветдесет години е, нали знаеш.

-… искаш ли чаша вода? Боже, бяла е като платно. Пиърс, дай и? чаша вода.

- Магдален Мейфеър, правнучка на Реми. Той е живял много години на Първа улица. Това е синът ми Гарви и дъщеря ми Линдзи. Ела, Дан, Дан, ела да поздравиш доктор Мейфеър. Дан е правнук на Винсент. Говорила ли ти е Ели за Клей и Винсент, и за…

Не, никога, за никого. Обещай ми да не се връщаш там и никога да не се опитваш да разбереш нещо за тях. Но защо, защо, за бога? Всички тези хора - за какво беше онзи документ, цялата потайност?

-… Джералд е с нея. Пиърс се отби. Видял я е. Тя е добре, ще дойде в църквата.

- Искаш ли да седнеш, скъпа?

- Добре ли си?

- Лили, скъпа, Лили Мейфеър, никога няма да запомниш имената на всички, не се и опитвай.

- Робърт, скъпа. Ще поговорим по-късно.

-… тук сме, ако имаш нужда от нас, Роуан. Добре ли си?

Добре съм. Добре съм. Просто не мога да говоря. Не мога да помръдна. Аз…

Лицето и? отново се скова. Цялата се скова. Притисна се към ръката на господин Лониган и той им каза, че сега тя трябва да поднесе почитанията си на мъртвата. Дали не искаше да ги отпрати? Един мъж докосна лявата и? ръка.

- Аз съм Гай Мейфеър. Син на Андреа. А това са жена ми Стефани и дъщеря ми Грейди. Тя е първа братовчедка на Ели.

Роуан искаше да отговори нещо, дали ръкостискането и кимането бяха достатъчни? Дали беше достатъчно, че отвърна на целувката на старата жена? Някакъв друг мъж и? говореше нещо, но съвсем тихо. Беше стар, говореше за някакъв Шефилд. Ковчегът беше най-много на двайсетина крачки, но тя не смееше да вдигне поглед, нито да се извърне от тях, защото я беше страх да не би, без да иска, да го види.

Но нали затова дойде, трябва да го направиш. А те са тук, стотици са…

- Роуан - каза някой вляво от нея, - това е Фийлдинг Мейфеър, син на Клей. - Беше ужасно стар човек, толкова стар, че тя виждаше всичките кости на черепа му през бледата кожа, виждаше горните и долните зъби, и костните издатини около хлътналите очи. Задържаха го изправен; не можеше да стои сам. И всичко това само за да я види? Тя протегна ръка.

- Той иска да те целуне, скъпа.

Роуан докосна бузата му с устни.

Говореше тихо и очите му се жлътнаха, когато погледна нагоре към нея. Тя се опитваше да чуе какво и? казва, нещо за Лестан Мейфеър и Ривърбенд. Какво беше Ривърбенд? Тя кимна. Беше много стар и заслужаваше уважение. Трябваше да му отговори нещо! Беше направил неимоверни усилия, за да и? поднесе почитанията си. Стисна ръката му - беше толкова гладка, като коприна, възлеста и силна.

- Мисля, че тя ще припадне - прошепна някой. Сигурно не говореха за нея.

- Искаш ли да те заведа до ковчега? - Отново младият мъж, хубавецът, с чисто детско лице и искрящи очи. - Аз съм Пиърс, запознахме се преди секунди. - Съвършените му зъби проблеснаха. - Първи братовчед съм на Ели.

Да, до ковчега. Вече е време, нали така? Тя погледна към него и и? се стори, че някой отстъпва назад, за да не и? пречи. Очите и? изведнъж се вдигнаха нагоре, над лицето на издигнатата възглавница. Видя цветята, струпани около вдигнатия капак, цяла джунгла от цветя, а далече вдясно, под ковчега, стоеше един белокос мъж, когото тя познаваше. До него една тъмнокоса жена плачеше и шептеше молитви. И двамата гледаха към нея. Откъде, за бога, можеше да познава този мъж, или когото и да било тук? И все пак го познаваше! Знаеше, че е англичанин, знаеше как ще прозвучи гласът му, когато и? заговори.

Джери Лониган и? помогна да пристъпи напред. Онзи, хубавият Пиърс, беше до нея.

- Зле и? е, Монти - каза красивата стара жена. - Дайте и? малко вода.

- Скъпа, може би трябва да поседнеш…

Тя поклати глава и успя да оформи с устни думата «не». Гледаше към белокосия англичанин и жената, която се молеше до него. Ели също бе поискала броеница през последните си дни. Роуан трябваше да иде чак до Сан Франциско, за да и? купи. Главата на жената се тресеше, тя плачеше и бършеше носа си. Белокосият мъж и? шепнеше нещо, но очите му бяха фиксирани в Роуан. Познавам те. Гледаше, сякаш тя му говореше нещо. И тогава си спомни - гробището в Сонома Каунти, където бяха погребани Греъм и Ели. Това беше мъжът, когото срещна онзи ден до гроба. Познавам семейството ви в Ню Орлиънс. И тогава, съвсем неочаквано, още едно парченце от пъзела дойде на мястото си. Този мъж стоеше и пред къщата на Майкъл преди две нощи на Либърти стрийт.

- Скъпа, искаш ли чаша вода? - попита Джери Лониган.

Но как беше възможно? Как беше възможно този мъж да е и там, и тук, и какво общо имаше всичко това с Майкъл, който и? бе описал собствената и? къща с метална ограда с рози от ковано желязо?

Пиърс каза, че ще донесе стол.

- Оставете я да поседне малко.

Трябваше да се раздвижи. Не можеше просто да стои така, да се взира в белокосия англичанин и да очаква той да и? обясни кой е и какво е правил на Либърти стрийт. А някъде извън полезрението и? беше онова, което не можеше да се застави да погледне, жената в ковчега, която я очакваше.

- Ето, Роуан, хубаво е и е охладено. - Аромат на вино. - Пийни си, скъпа.

Иска ми се, наистина, но не мога да движа устните си. Поклати глава и се опита да се усмихне. Май не мога да помръдна и ръката си. А всички вие очаквате да помръдна, наистина трябва да го направя. Винаги бе смятала, че лекарите, които припадат при аутопсии, са глупаци. Наистина. Как бе възможно подобно нещо да се отрази на някого физически? Ако ме ударите с бейзболна топка, сигурно ще припадна. О, боже, всичко, което не знаеш за живота, като че започва да ти се открива тук, в тази стая. А в онзи ковчег там лежи твоята майка.

Какво си мислеше, че ще те чака жива, докато дойдеш? Докато накрая осъзнаеш, че… Тук, в тази странна земя! Защото това е някаква друга страна.

Белокосият англичанин вървеше към нея. Да, кой си ти? Защо си тук? Защо изглеждаш така драматично и гротескно не на място? Но не, всъщност не беше. Приличаше на тях, на обитателите на тази странна земя, така благоприличен и любезен. В милото му изражение не се долавяше и намек за ирония, смут или пък престорена скръб. Той се приближи до нея, като внимателно направи знак на хубавия млад мъж да се отдръпне.

Тя си спомни онези измъчени лица на погребението на Ели. Нито един под шейсет години и все пак нито една посивяла коса, нито един отпуснат мускул. Тук нямаше нищо подобно.

Сведе поглед. Около молитвения стол имаше купища цветя. Тя пристъпи напред и без да се усети, впи нокти в ръката на господин Лониган. Опита се да я отпусне и с голямо изумление установи, че е на път да припадне. Англичанинът я подхвана за лявата ръка, а господин Лониган я поддържаше отдясно.

- Роуан, чуй ме - прошепна в ухото и? англичанинът със своя накъсан и все пак мелодичен акцент. - Майкъл щеше да дойде, но е възпрепятстван. Аз съм тук вместо него. Майкъл ще дойде довечера. Веднага щом може.

Тя го погледна изумена, почти потрепери от облекчение. Майкъл щеше да дойде. Майкъл беше някъде наблизо. Но как беше възможно?

- Да, съвсем наблизо, но наистина е възпрепятстван - каза той така искрено, сякаш сам бе изобретил тези думи - и просто се случи така, че не можа да дойде…

Пред очите и? отново се появи неясната тъмна къща на Първа улица, къщата, за която Майкъл постоянно говореше. А когато го видя за първи път във водата, той приличаше на миниатюрно петно, дрехите му се носеха по повърхността. Това не можеше да е удавник, не и тук, не и на мили от сушата…

- Какво мога да направя за теб? - каза англичанинът, гласът му беше тих, потаен и изразяваше силна загриженост. - Искаш ли да идеш до ковчега?

Да, моля, заведи ме. Моля, помогни ми! Накарай краката ми да се раздвижат. Но те не искаха. Той я обгърна с ръка и започна да я води, съвсем лесно. Слава богу, разговорите бяха подновени. Въпреки че всички шепнеха уважително, можеше да долови най-различни нишки, ако пожелаеше.

«… тя не искаше да идва в погребалната зала, това е истината. Бясна е, че сме тук.»

«Престанете, тя е на деветдесет, а навън е близо четирийсет градуса.»

«Зная, зная. Е, след това всички ще дойдете на моята, казвам ви.»

Роуан все още не вдигаше поглед, гледаше сребърните дръжки, цветята, кадифената възглавничка, която сега беше точно пред нея. Отново и? призля. Призля и? от жегата, от този застоял хладен въздух, изпълнен с аромат на цветя, който висеше около нея като невидима мъгла. Но трябва да го направиш. Трябва да го направиш спокойно и тихо. Не можеш да се лишиш от това. Обещай ми никога да не се връщаш там, нито да се опитваш да се свържеш с тях.

Англичанинът я държеше, Майкъл щеше да дойде, усещаше дясната му ръка до своята. С лявата той подкрепи лявата и? китка, когато тя докосна покритата с кадифе стена на ковчега.

Съвсем бавно вдигна очи и се насили да погледне лицето на мъртвата жена, която лежеше точно пред нея на сатенената възглавница. Устата и? леко започна да се отваря, докато зина напълно и сковаността премина в спазъм. Впрегна всичките си сили, за да затвори уста. Стисна здраво зъби, но тръпката, която плъзна през нея, беше толкова силна, че англичанинът я стисна още по-здраво. Той също гледаше към Деидре. Беше я познавал!

Погледни я. Нищо друго няма значение сега. Няма защо да бързаш или да мислиш за нещо друго, или да се тревожиш. Просто я погледни, погледни лицето и? с всичките му тайни, вече недостъпни за теб.

Стела беше толкова красива в ковчега. Имаше прекрасна черна коса…

- Тя ще припадне, хванете я! Пиърс, помогни и?.

- Не, държим я, няма страшно - каза Джери Лониган. Боже, изглеждаше напълно, отвратително мъртва, и все пак толкова красива. Косата и? беше сресана грижливо за вечността - на прекрасната и? уста имаше розово червило, а на съвършените и? момичешки бузи бе сложен руж. Черната и? коса бе пръсната по коприната като на дете, свободна и красива. А мъниста от броеница, да, мъниста от броеница бяха вплетени между пръстите и?, които изглеждаха като от тесто, отпуснати върху гърдите. Изобщо не приличаха на човешки ръце, а на някаква груба скулптура.

Роуан никога не бе виждала подобно нещо. Беше виждала удавници и промушени с нож, умрели след това в съня си. Беше ги виждала бледи, напомпани с химикали, разрязани след седмици, месеци, дори години, за урока по анатомия. Беше ги виждала при аутопсиите, когато лекарят вадеше червените от кръвта органи.

Но никога това. Никога не беше виждала красив мъртвец в синя коприна и дантела, ухаещ на пудра за лице, с ръце, сключени над мънистата на броеницата. Като че нямаше възраст, изглеждаше почти като голямо малко момиченце с тази невинна коса, с това лишено от бръчки лице, дори със сияещото червило с цвят на розови листенца.

О, само да можех да отворя очите и?! Искам да видя очите на майка си! В тази стая, пълна със самата старост, тя е все още толкова млада…

Наведе се, отдръпна съвсем внимателно ръце от англичанина и ги положи върху бледите ръце, върху нежните восъчни ръце. Твърди! Твърди като мъниста на броеница. Студени и твърди. Тя затвори очи, притисна пръсти към тази неподатлива бяла плът, толкова мъртва, така далече от живота, така необратимо свършила.

Ако Майкъл беше тук, щеше ли да разбере от тези ръце дали тя е умряла без мъки и страх? Дали би разбрал за какво е цялата тази потайност? Дали би могъл да докосне тази ужасна безжизнена плът и да чуе песента на живота чрез нея? О, моля те, Господи, която и да е била и без значение защо се е отказала от мен, нека да е умряла без мъка и страх. В покоя, който е изписан на лицето и?. Боже, виж само затворените и? очи, гладкото чело.

Тя бавно вдигна ръка, избърса сълзите по бузата си и осъзна, че лицето и? вече се е отпуснало, че може да говори, ако пожелае, и че останалите около нея също плачат - жената с металносивата коса плачеше, бедната чернокоса жена, която бе плакала през цялото време, сега ридаеше тихо, сгушена в мъжа до себе си, а лицата на останалите - тя се огледа като в мъгла около ковчега - бяха станали някак замислени, притихнали, много подобни на лицата по великите картини на флорентинските художници, на които замрели, леко тъжни души се взират отпаднало, само с ъгълчето на окото си в света отвъд рамката.

Отстъпи назад, но без да откъсва поглед от жената в ковчега. Отново остави англичанина да я води към някаква малка стая. Господин Лониган казваше, че сега е време да идват един по един, че свещеникът е тук и е готов.

Роуан с изненада видя как един възрастен мъж се наведе грациозно и целуна мъртвата по челото. Беатрис, хубавицата със сивата коса, пристъпи след него, прошепна нещо и също целуна Деидре. Едно дете беше повдигнато, за да стори същото, а плешивият стана и като пристъпваше тежко, дойде до ковчега, целуна мъртвата и прошепна хрипливо: «Довиждане, скъпа».

Господин Лониган побутна внимателно Роуан да седне на един стол и когато се обърна, жената с черната коса внезапно се наведе към нея, погледна я в очите и рече със съвсем тънък гласец:

- Тя не искаше да те дава.

- Рита Мей - изсъска Лониган, обърна се, хвана я за ръката и я издърпа назад.

- Наистина ли? - прошепна Роуан и посегна да задържи отдръпващата се ръка. Лицето на Лониган пламтеше и челюстта му леко трепереше. Той изблъска тъмнокосата жена през вратата и по някакъв малък коридор.

Англичанинът гледаше към Роуан от вратата на голямата стая. Тя му кимна лекичко и той вдигна вежди, сякаш всичко това го изпълваше с тъга и почуда.

Роуан бавно откъсна поглед от него и започна да се взира в хората, които се редуваха пред ковчега - всеки коленичеше, сякаш за да отпие от студената струя на някоя ниска чешмичка. «Довиждане, Деидре, скъпа». Дали всички знаеха? Дали всички си спомняха; поне старците, които първи бяха дошли при нея? Дали и децата не бяха разбрали по някое време? Хубавецът я гледаше отдалече.

- Довиждане, мила… - Следваха един след друг, сякаш нямаха край, стаята зад тях беше тъмна и претъпкана, а опашката от хора напираше напред.

Не искаше да те дава.

Какво ли е да целунеш гладката твърда кожа? Те го правеха сякаш бе най-естественото, най-простото нещо на света. Едно бебе е вдигнато нависоко, майката се навежда, мъж преминава бързо, а после друг, много стар, с петна по ръцете и оредяла коса казва: «Помогни ми, Сесил». Дванайсетгодишното момиче с панделката в косата се вдига на пръсти.

- Роуан, искаш ли отново да останеш насаме с нея? - прозвуча гласът на Лониган. - Когато всички си отидат, ще имаш възможност. Свещеникът ще почака. Но не си длъжна да го правиш.

Тя погледна към меките сиви очи на англичанина. Не, не беше проговорил той, а Лониган с червеното лъскаво лице и сините очи. Жена му стоеше в малкия коридор и не смееше да се приближи.

- Да, сама, още веднъж - прошепна Роуан. Очите и? търсеха очите на Рита Мей, която оформи с устни думите: «Истина е», и кимна печално.

Да. Да я целуне за довиждане, както я целуваха те…

Двайсет и пет

Досие на вещиците Мейфеър

Част 10

Роуан Мейфеър

Строго поверително допълнено резюме

Виж поверителното досие «Роуан Мейфеър» в Лондон за всички свързани материали

Роуан Мейфеър е осиновена законно от Елън Луиз Мейфеър и нейния съпруг Греъм Франклин в деня на раждането и? - 7 ноември 1959 година.

Часове след това е отнесена със самолет в Лос Анджелис, където живее с осиновителите си, докато става на три години. След това семейството се мести в Сан Франциско, Калифорния, и се установява за две години в Пасифик Хейтс.

Когато Роуан навършва пет, семейството се мести за последно в къща на крайбрежието, в Тибурон, Калифорния - отвъд залива на Сан Франциско. Къщата е проектирана от архитектите Трамъл, Портър и Дейвис специално за Греъм, Ели и тяхната дъщеря. Тя е истинско произведение на изкуството, със стъклени стени, открити греди от секвоя, модерна водопроводна инсталация и всякакви удобства. Към нея има огромни пристани, собствен двайсет и петфутов кей и яхтен канал, който се чисти два пъти годишно. От къщата се разкрива гледка към Сосалито отвъд залива Ричардсън и към Сан Франциско на юг. Понастоящем Роуан живее там сама.

По време на написването на това повествование Роуан е почти на трийсет. Висока е сто седемдесет и седем сантиметра. Има къса, леко бухнала руса коса и големи бледосиви очи. Определено е привлекателна жена с изключително красива кожа, тъмни прави вежди, тъмни мигли и много красива уста. И все пак, ако трябва да направим сравнение, може да се каже, че не притежава нищо от блясъка на Стела, нито от сладката хубост на Анта, или пък от мрачната чувственост на Деидре. Роуан е нежна, но с доста момчешки вид. На някои снимки изражението и? - може би заради правите тъмни вежди - напомня това на Мери Бет.

Аз лично смятам, че тя прилича на Петир ван Абел, но все пак с някои доста важни отлики. Няма неговите дълбоко поставени очи, а русата и? коса е по-скоро пепелява, отколкото златиста. Но лицето и? е тясно като неговото и видът и? е донякъде скандинавски, както и този на Петир на портретите.

Хората смятат Роуан за студена. И все пак гласът и? е топъл, дълбок и леко дрезгав - това, което в Америка се нарича «уиски» глас. Хората казват, че трябва да я познаваш наистина добре, за да я харесаш. Но това е странно, тъй като нашето разследване показа, че малцина всъщност я познават и все пак почти всички я харесват.

Резюме на материалите за Роуан

Осиновителите Ели Мейфеър и Греъм Франклин

Ели Луиз Мейфеър е единствената дъщеря на Шефилд, син на Кортланд Мейфеър. Тя е родена през 1923 година и е на шест, когато Стела умира. На осемнайсет години постъпва в университета «Станфорд» и оттогава живее предимно в Калифорния. На трийсет и една се омъжва за Греъм Франклин, юрист, дипломирал се в «Станфорд» и осем години по-млад от нея. Ели като че не поддържа много контакти със семейството си още преди да замине за Калифорния, защото от осемгодишна е изпратена в пансион в Канада, шест месеца след смъртта на майка си.

Баща и? Шефилд Мейфеър като че не успява да се възстанови след загубата на жена си и въпреки че често посещава Ели и я води на покупки в Ню Йорк, я държи далече от дома. Той е най-затвореният от синовете на Кортланд и вероятно най-разочароващият, тъй като работи усилено в семейната фирма, но рядко е отличаван и обикновено не взима участие във важните решения. И все пак всички разчитали на него, както казва Кортланд след смъртта му.

Важното тук е, че след като става на осем, Ели рядко се среща с останалите Мейфеър и приятелите и? в Калифорния са все хора, които е срещнала там, както и неколцина момичета от канадския пансион, с които поддържа връзка. Не знаем доколко е била запозната с обстоятелствата около живота и смъртта на Анта, нито пък с живота на Деидре.

Съпругът и? Греъм Франклин очевидно не знае нищо за семейството на Ели и през годините прави някои доста странни изказвания: «Тя идва от някаква голяма плантация на юг».

«Те са от хората, които крият злато под дъските на пода.»

«Мисля, че са наследници на буканиерите.»

«О, роднините на жена ми? Те са били търговци на роби, нали, скъпа? Всички са със смесена кръв.»

Семейната мълва по време на осиновяването казва, че Карлота е накарала Ели да подпише документ, с който се задължава никога да не позволява на Роуан да разбере нещо за истинските си роднини и да се връща в Луизиана.

Всъщност тези документи са част от официалните документи по осиновяването, с които се уточняват някои частни споразумения между страните и трансфери на смайващи суми.

През първата година от живота на Роуан са прехвърлени пет милиона долара на последователни вноски от сметката на Карлота Мейфеър в Ню Орлиънс в сметката на Ели Мейфеър в Калифорния, в Банк ъф Америка и Уелс Фарго Банк.

Ели, която също е много богата, тъй като има попечителски фондове от баща си Шефилд и по-късно от дядо си Кортланд (може би Кортланд е щял да промени тези си намерения, ако е имал време за това, но документите били подписани десетилетия по-рано), открива огромен попечителски фонд в полза на осиновената си дъщеря Роуан, към който през следващите пет години са добавени половината от тези пет милиона.

Останалата част е прехвърлена, както се оказва, директно на Греъм Франклин, който инвестира парите с успех, предимно в недвижими имоти (истинска златна мина в Калифорния) и продължава да влага парите на Ели - редовните плащания от нейния тръст - в обществено имущество и инвестиции. Въпреки че печели много добре като адвокат, той всъщност няма наследени пари и огромното състояние - което е собственост и на жена му - останало след смъртта му, е резултат от умелото управление на нейното наследство.

Има значителни доказателства, че Греъм е презирал жена си, и емоционалната си и финансова зависимост от нея. Не е можел да поддържа начина си на живот - яхти, спортни коли, екстравагантни ваканции и великолепната модерна къща в Тибурон - само със заплатата си. През годините източвал огромни суми от парите на Ели, вложени в общи сметки, и ги раздавал на многобройните си любовници.

Няколко от тези жени разказват на нашите детективи, че Греъм е бил суетен и дори донякъде садистичен човек. И все пак те го намирали за неустоим, но го изоставяли чак когато осъзнавали, че всъщност наистина обича Ели. Не било само заради парите и?. Не можел да живее без нея. «Той просто имаше нужда да се откъсва от нея понякога и единствено заради това и? изневеряваше.»

Веднъж Греъм казал на една млада стюардеса, която впоследствие вкарал в колеж, че жена му го поглъща и затова имал нужда от «нещо странично» (в смисъл на любовница), иначе щял да бъде никой.

Когато открил, че Ели е болна от рак, той изпаднал в паника. Партньорите му в кантората и приятелите му описват подробно неговата «пълна неспособност» да се справи с болестта на Ели. Той никога не обсъждал това с нея; не искал да слуша и лекарите; отказвал да стъпи в болничната и? стая. Преместил метресата си в апартамент на Джаксън стрийт, точно срещу офиса си в Сан Франциско, и ходел да се вижда с нея по три пъти на ден.

Веднага разработил сложна схема, с която да лиши Ели от цялото и? семейно богатство - което вече било огромно - и дори направил постъпки за обявяването на Ели за неспособна да управлява имуществото си, за да може да продаде къщата в Тибурон на своята метреса. Но точно тогава умрял внезапно - два месеца преди Ели - от удар. Тя наследила цялото му състояние.

Последната любовница на Греъм, Карън Гарфилд, красив млад фотомодел от Ню Йорк, излива мъката си пред един от нашите детективи на няколко коктейла. Останала с половин милион, и това било добре, но двамата с Греъм планирали живота си заедно. «Виржинските острови, Ривиерата, такива работи.»

Самата Карън умира след серия масивни сърдечни пристъпи, първият от които настъпил час след като посетила къщата на Греъм в Тибурон, за да се опита да «обясни нещата» на дъщеря му Роуан. «Тази кучка дори не искаше да ми даде нещо от вещите му! Само нещо за спомен. Тя ми каза: «Махай се от къщата на майка ми».»

Карън умира две седмици след това посещение, достатъчно да наговори доста гадни неща за Роуан, но очевидно никога не е свързвала своето внезапно и необяснимо сърдечно заболяване с тази визита. Пък и как би могла!

Ние обаче направихме тази връзка, както последващото повествование ще покаже.

Когато Ели умира, Роуан казва на най-близките и? приятели, че тя самата е изгубила своята най-добра и единствена приятелка на този свят. Това вероятно е истина. Ели Мейфеър през целия си живот е била много мила и някак крехка жена, обичана от дъщеря си и многобройните си приятели. Според същите тези приятели, тя имала нещо от чара на южняшките хубавици, въпреки че във всяко отношение била атлетична модерна калифорнийска жена. Изглеждала двайсет години по-млада от истинската си възраст, което не е нещо необичайно в нейната среда. Като че именно стремежът и? да изглежда по-млада е единствената и? мания, ако не се брои грижата и? за благополучието на дъщеря и? Роуан.

Когато става на петдесет, тя се подлага два пъти на козметични операции (лифтинги на лицето), често посещава скъпи салони за красота и винаги боядисва косата си. На снимките с нейния съпруг, направени година преди смъртта и?, тя изглежда доста по-млада от годините си. Отдадена на Греъм и напълно зависима от него, Ели не обръща внимание на изневерите му. Дори казва на една своя приятелка: «Той винаги е у дома в шест за вечеря. И винаги е до мен, когато изгасям светлините».

Явно чарът на Греъм, както за Ели, така и за останалите, като се изключи външният му вид, е очевидно голямото му желание за живот и начинът, по който бързо се привързва към околните, включително и към жена си.

Един от неговите приятели, по-възрастен адвокат, обяснява това на един наш детектив.

«Той можеше да си позволи тези забежки, защото винаги бе внимателен към Ели. Доста мъже трябва да се поучат от него. Жените мразят да си студен. Ако се отнасяш с тях като с кралици, ще те оставят да си имаш една-две метреси извън двореца.»

По това време ние просто не знаехме колко важно е да съберем повече информация за Греъм Франклин и Ели Мейфеър. Тогава изглеждаше важно само че са обикновени представители на горните слоеве на средната класа в Калифорния, и са много щастливи, въпреки неговите изневери.

Всеки вторник вечер те ходят на опера в Сан Франциско, на симфонични концерти - в събота, и от време на време на балет. Редуват една след друга прекрасни коли - бентлита, ролс-ройси, ягуари и прочие. Харчат по десет хиляди долара на месец за дрехи. Забавляват приятелите си в разкош на откритите палуби на красивата им къща в Тибурон. Летят до Европа и Азия за кратки луксозни ваканции. И са много горди с «нашата дъщеря, лекаря», както наричат Роуан пред своите многобройни приятели.

Ели вероятно е притежавала телепатични сили, но те не са били нищо повече от салонен трик. Знаела е кой се обажда, когато звънне телефонът. Можела е да каже каква карта държиш при игра, например. Иначе около нея няма нищо необикновено, освен може би, че е била много хубава, както мнозина от наследниците на Жулиен Мейфеър, и е притежавала интригуващия маниер и прелъстителна усмивка на прадядо си.

За последен път видях лично Ели на погребението на Нанси Мейфеър в Ню Орлиънс през януари 1988 година. Тогава тя беше на около шейсет и четири години. Красива жена, висока около метър шейсет и пет, с тъмна загоряла кожа и лъскава черна коса. Сините и? очи бяха скрити зад слънчеви очила с бели рамки; модерната и? памучна рокля подчертаваше стройната и? фигура. Наистина притежаваше нещо от блясъка на филмовите актриси, нещо като калифорнийска патина. След половин година вече беше мъртва.

След нейната смърт Роуан наследява всичко, включително и семейния попечителски фонд на Ели, както и допълнителния фонд, учреден на нейно име още при раждането и?, без да знае нищо за това.

Тъй като тогава, и сега, тя работи изключително много, наследството всъщност не оказва голямо влияние върху ежедневието и?. Но по-късно вероятно ще окаже.

Роуан Мейфеър от детството до днес

Ненатрапчивото наблюдение на Роуан я показва като преждевременно развито дете с множество психични сили, за които осиновителите и? явно не са били наясно. Има и някои свидетелства, че Ели Мейфеър отказва да признае каквито и да било «странности» в дъщеря си. Както и да е, Роуан изглежда е била «гордостта и радостта» както на Ели, така и на Греъм.

Вещиците Мейфеър

Както вече бе посочено, връзката между майка и дъщеря е била изключително силна чак до смъртта на Ели. Роуан обаче никога не е споделяла обичта на майка си към празненствата, обядите, пазаруването и прочие, и никога, дори вече като жена, не се присъединява към широкия кръг от приятелки на Ели.

Тя обаче споделя страстта на родителите си към яхтите. Идва с тях по време на пътуванията им по море още от най-ранна възраст. Дори се научава да управлява малката яхта на Греъм «Уинд Сингър», когато е едва на четиринайсет. Когато Греъм купува океанския крузър «Голямата Анжела», цялото семейство предприема дълги пътувания няколко пъти годишно.

Когато Роуан става на шестнайсет, Греъм и? купува собствена двумоторна яхта с голяма водоизместимост, годна за океански пътувания. Роуан я кръщава «Сладката Кристин». «Голямата Анжела» по това време е «пенсионирана» и цялото семейство пътува със «Сладката Кристин», но винаги под управлението на Роуан. Въпреки съветите на всички Роуан често излиза с яхтата в открито море съвсем сама.

С годините и? става навик още щом се прибере от училище да излезе с яхтата в залива на Сан Франциско и да се отправи към океана поне за два часа. Много рядко кани по някой приятел на борда по време на тези пътувания.

«Никога не се прибира преди осем - казва Ели. - А аз се безпокоя! О, много се тревожа. Но ако и? вземем лодката, направо ще се съсипе. Просто не зная какво да правя.»

Въпреки че е много добра плувкиня, Роуан не е безразсъден моряк, ако мога така да се изразя. «Сладката Кристин» е построен в Холандия крузър - тежък, бавен и много стабилен в открито море, но не може да развива голяма скорост.

Явно Роуан изпитва удоволствие от усамотението, когато е сред морската шир, и то при всякакво време. Като много хора, свикнали на по-студения калифорнийски климат, тя като че ли се наслаждава на мъглата, вятъра и студа.

Всички, наблюдавали Роуан, са единодушни, че тя е самотник и изключително затворен човек, който предпочита да работи, отколкото да се забавлява. В училище е силна ученичка, а по-късно и изключително отдаден на работата си учен. Въпреки че всички съученички и? завиждат заради многото дрехи, Роуан винаги твърди, че са купувани от Ели и самата тя няма никакъв интерес към тях. Облича се небрежно и по моряшки - джинси, обувки за ветроходство, големи пуловери, моряшки каскети и моряшко яке от морскосиня вълна.

В областта на медицината и в частност неврохирургията натрапчивите навици на Роуан не са така забележителни, като се има предвид естеството на професията. И все пак дори в тази област тя се отличава като «фанатично отдадена». Всъщност като че ли е родена да бъде лекар, въпреки че изборът и? да се заеме с хирургия, вместо с научна работа, изненадва мнозина от онези, които я познават. «Когато е в лабораторията, се налага майка и? да и? се обажда, за да и? напомни, че трябва да отдели малко време за ядене и сън» - казва един от колегите и?.

Един учител в началното училище отбелязва в досието на осемгодишната Роуан, че «това дете явно смята, че е вече възрастен човек. Идентифицира се с възрастните. Става нетърпелива спрямо останалите деца, но е твърде добре възпитана, за да го показва. Изглежда ужасно, ужасно самотна».

Телепатични сили

Психичните сили на Роуан започват да се проявяват още в училище, когато тя става на шест години. Не е изключено да са се проявявали и дълго преди това, но не сме успели да се доберем до подобно доказателство. Учителите, разпитвани неформално (или със заобикалки) за Роуан, разказват наистина изумителни истории за нейната способност да чете мисли.

Обаче нищо от онова, което сме разкрили, не показва, че Роуан някога е била смятана за аутсайдер или пък за неприспособима. По време на цялото си обучение тя се изявява като изключително способна и несъмнено успешна ученичка. Снимките и? от това време я показват като изключително хубаво дете, със загоряла кожа и изсветляла от слънцето руса коса. Изглежда някак потайна, сякаш не и? се нрави натрапничеството на фотоапарата, но не и престорена или пък враждебна.

Телепатичните и? способности стават известни по-скоро на учителите, отколкото на съучениците и?, и следват един специфичен шаблон.

«Майка ми почина - казва една преподавателка в първи клас. - Не успях да се върна във Върмонт за погребението и се чувствах ужасно. Никой не знаеше за това, нали разбирате. Но Роуан дойде, седна до мен и взе ръката ми. Едва се сдържах да не се разплача от тази нежност. «Съжалявам за майка ви» - каза тя. После двете поседяхме, без да говорим. По-късно, когато я попитах откъде знае, тя каза: «Просто изникна в главата ми». Мисля, че това дете постоянно узнаваше такива неща. Знае кога другите деца и? завиждат. Боже, колко самотна беше винаги!»

Друг път, когато едно малко момиче отсъства от училище три дни без никакво обяснение и училищните власти се опитали да се свържат с нея, Роуан тихо казала на директора, че няма причина за безпокойство. Баба и? била починала, обяснила тя, и цялото семейство заминало за погребението в друг щат; съвсем са забравили да се обадят в училище. Оказало се точно така. Роуан отново не могла да обясни откъде знае, казала само: «Просто ми хрумна».

Имаме около десетина подобни истории и характерното за всички е, че в тях не става дума само за телепатия, но и за емпатия и съчувствие от страна на Роуан - чистото желание да успокои или да помогне на страдащ или объркан човек. Но този човек винаги е възрастен. Телепатичната сила никога не е свързана с някакви номера, с плашене на хората и не става причина за кавги.

През 1966 година, когато е на осем, Роуан използва своята телепатична способност за последен път, доколкото ние знаем. Когато е в четвърти клас в едно частно училище в Пасифик Хейтс, тя казва на директорката, че друго малко момиче е много болно и трябва да иде на лекар, но не знаела как да и? го каже. Детето щяло да умре.

Директорката била ужасена. Обадила се на майката на Роуан и настояла тя да бъде заведена на психиатър. Само едно дълбоко разстроено дете можело да каже «подобно нещо». Ели обещала да говори за това с Роуан, но вече не казала нищо по въпроса.

Скоро обаче въпросното дете било диагностицирано с рядка форма рак на костите и то починало преди края на срока.

Директорката често разказвала тази история. Много съжалявала, че се отнесла така с Роуан. И най-вече и? се щяло да не се е обаждала на госпожа Мейфеър, защото тя ужасно се разстроила.

Може би именно Ели се е погрижила подобни инциденти да не се случват повече. Приятелите и? знаят за този случай. «Ели беше на ръба на истерията. Искаше Роуан да бъде нормално дете. Казваше, че не иска дъщеря със странни дарби.»

Греъм явно е сметнал всичко това за съвпадение и се развикал на директорката, задето се е обадила на Ели, когато малкото дете починало.

Съвпадение или не, този случай като че слага край на всякакви демонстрации на психичните сили на Роуан. Вероятно тя нарочно е потискала способностите си до степен, в която те като че ли съвсем изчезнали или пък са станали много слаби. Колкото и да се опитвахме, не успяхме да открием никакво доказателство за телепатичните и? сили от този момент нататък. Хората я помнят единствено като изключително умна, неуморимо енергична и отдадена на науката и медицината.

«В гимназията тя беше от онези деца, които събират буболечки и камъни и ги наричат с дългите им латински наименования.»

«Беше просто изумителна - казва учителят и? по химия в гимназията. - Нямаше да се учудя, ако беше изобретила водородна бомба в свободното си време.»

В Таламаска бяха изказани предположения, че като потиска способността си за телепатия, Роуан може по някакъв начин да е засилила способността си за телекинеза, пренасочила е енергията си, иначе казано, и по този начин двете сили са станали като двете страни на една и съща монета. С други думи, Роуан е изхвърлила от съзнанието си тази си способност. Науката и медицината стават нейните страсти още от гимназията.

Единственият приятел на Роуан от тийнейджърските и? години също е много умен и затворен младеж. Той обаче като че не можел да издържи на съревнованието. Когато Роуан била приета в «Бъркли», а той - не, двамата се разделили с горчивина. Приятелите им обвиняват него. По-късно той заминава на изток и става учен-изследовател в Ню Йорк.

Един от нашите детективи «налетял на него» на едно откриване на музей и завързал разговор за екстрасенси и хора, които могат да четат мисли. Тогава младежът заговорил за своето гадже от гимназията, което било екстрасенс. Все още изпитвал горчивина. «Много я обичах. Наистина. Казваше се Роуан Мейфеър и изглеждаше доста необикновено. Не беше хубавица в класическия смисъл на думата. Но беше направо невъзможна. Винаги знаеше какво си мисля дори преди аз самият да си дам сметка за това. Знаеше кога излизам с друга. Но винаги си мълчеше, беше направо зловещо. Чух, че е станала неврохирург. Направо страховито. Ами какво ще стане, ако пациентът си помисли нещо лошо за нея, преди да му сложат упойката? Дали няма да изреже тая мисъл направо от мозъка му?»

Всъщност никой, разпитван за Роуан, не я описва със съжаление. Тя винаги е определяна като «страховита», точно както са говорили някога и за Мери Бет Мейфеър. Но никога не е обвинявана в дребнавост, отмъстителност или прекомерна агресивност.

Когато постъпва в Бъркли през 1976 година, Роуан вече иска да стане лекар. Завършва подготвителната програма с пълно отличие, всяко лято записва курсове (въпреки че все още често ходи на ваканции с Греъм и Ели), взима две години за една и завършва първа по успех през 1979 година. Постъпва в медицинското училище двайсетгодишна, като явно смята да посвети живота си на научни изследвания в областта на неврологията.

Академичният и? прогрес през този период е направо феноменален. Много преподаватели казват за нея, че е най-добрата студентка, която са имали.

«Тя не е просто умна. Тя е интуитивна! Прави изумителни връзки. Тя не просто чете, а поглъща книгите и излиза с шест различни приложения на базисната теория на автора, за които той дори и не е мечтал.»

«Студентите я наричат Доктор Франкенщайн, защото постоянно говори за мозъчни трансплантации и за създаване на изцяло нов мозък от различни части. Но важното при нея е, че е много човечна. Защото на кого му е притрябвал голям ум, когато няма сърце.»

«О, Роуан. Дали я помня? Да не се шегувате! Та тя можеше да преподава вместо мен. Да ви кажа ли нещо смешно - но не го споменавайте пред никого! Веднъж ми се наложи да замина, беше в края на семестъра, и дадох на Роуан да оцени всичките класни работи. Тя оцени собствените си състуденти! Но ако се разчуе за това, с мен е свършено. Сключихме сделка, нали разбирате. Тя искаше ключа за лабораторията по време на коледната ваканция, а аз и? казах: «Добре, а какво ще кажеш да оцениш тези работи?». Най-лошото беше, че това беше първият път, когато нито един студент не възропта срещу оценката си. Роуан… о, ще ми се да можех да я забравя. Хората като нея карат нас останалите да се чувстваме като пълни нещастници.»

«Тя не е просто много умна. Знам, че хората мислят така, но тя е нещо много повече от това. Тя е нещо като мутант. Не, сериозно говоря. Може да изучава опитни животни и да ти каже какво ще стане. Слага ръце върху тях и казва: «Това лекарство няма да свърши работа». Ще ви кажа и още нещо. Тя може да излекува тези малки създания. Наистина. Един от по-възрастните лекари веднъж ми каза, че ако не внимава, може напълно да обърка експериментите със своите лечебни сили. И аз вярвам в това. Веднъж излязох с нея. Не, не ме излекува от нищо, но, боже, беше изключително гореща. Имам предвид буквално. Беше като да се любиш с човек с треска. А точно това е отличителното при лечителите, или поне така е установено. Можеш буквално да усетиш топлината, която струи от ръцете им. Да, вярвам в това. Мисля, че не трябваше да се захваща с хирургия, а с онкология. Защото тя наистина може да лекува хора. Хирургия? Всеки може да ги реже, нали така.»

(Нека добавим, че този лекар е онколог, а нехирурзите често правят крайно пейоративни изявления по адрес на хирурзите, като ги наричат водопроводчици и прочие от рода. Хирурзите, от своя страна, отправят подобни язвителни забележки към останалите си колеги, като казват например: «Те само подготвят пациентите за нас».)

Лечителската дарба на Роуан

Още щом Роуан постъпва в болницата като стажант (по време на третата си година в медицинското училище), започват да се чуват истории за лечителските и? и диагностични дарби. Те са толкова много, че нашите детективи е трябвало да подбират кои да запишат.

С две думи, Роуан е първата вещица Мейфеър, описвана като лечителка, от времето на Маргьорит Мейфеър от Ривърбенд преди 1835 година.

Почти всяка сестра, разпитвана някога за Роуан, има да разкаже по някоя «фантастична» история за нея. Роуан можела да диагностицира всичко; Роуан знаела точно какво да направи. Роуан закърпвала хора, които изглеждали готови за моргата.

«Тя може да спре кървене. Виждала съм я да го прави. Просто хвана момчето за главата, погледна в носа му и прошепна: «Спри!». Чух я. И кървенето спря окончателно.»

По-скептичните и? колеги - включително и някои лекари (и мъже, и жени) - приписват постиженията и? на «силата на внушението». «Тя всъщност практикува нещо като вуду, нали разбирате. Казва на пациента: «Сега ще спрем болката!». И тя, разбира се, изчезва, защото Роуан просто хипнотизира хората.»

По-възрастните черни сестри от болницата също знаят за «силите» на Роуан и понякога я молят да «сложи ръце» на тях, когато например ги мъчи артрит или някоя друга болежка. Те се кълнат в Роуан.

«Тя гледа в очите ти, пита къде те боли, после потрива мястото с ръце и болката изчезва! Това е!»

«Страшно е да видиш как изкушават млад учен! - казва тъжно един от преподавателите и?. - Знаех, че я губим. А щом веднъж стъпи в операционната, беше свършено. Каквото и да казват, че жените били твърде емоционални, за да стават мозъчни хирурзи, никой никога не би казал подобно нещо за Роуан. Тя има най-хладните ръце на света.»

(Моля, забележете съвпадението при употребата на «хладни» и «горещи» по отношение на ръцете и?.)

Има индикации, че решението на Роуан да изостави науката в полза на хирургията е било много трудно, но не и травмиращо. През есента на 1983 година тя очевидно прекарва доста време с доктор Карл Лемли от института «Кеплингер» в Сан Франциско. Лемли се опитва да разработи методика на лечение на болестта на Паркинсон.

Слухове в болницата говорят, че Лемли се е опитал да привлече Роуан чрез невероятно висока заплата и идеални работни условия, но тя смятала, че не е готова да изостави Спешното, операционната и клиничните отделения.

По Коледа на 1983 година Роуан като че преживява огромно разочарование от Лемли и след това не отговаря на обажданията му. Или поне така твърди той пред всички в Университетската болница през следващите няколко месеца.

Така и не успяхме да научим какво се е случило между двамата. Очевидно тя не се е съгласила да се види с него на обяд през пролетта на 1984 година. Една свидетелка ги видяла да се карат в болничното кафене. Седмица по-късно Лемли постъпва в частната болница към института «Кеплингер» заради серия слаби инсулти. По-късно получава още един инсулт, после още един и след месец умира.

Някои от колегите на Роуан я критикуват доста сурово, че не е посетила Лемли в болницата. Неговият асистент, който по-късно заема мястото му в института, казва на един от нашите детективи, че Роуан много завиждала на шефа му и се опитвала да се съревновава с него. Това обаче не изглежда много вероятно.

Доколкото знаем, никой никога не е свързвал Роуан със смъртта на Лемли. Ние обаче направихме връзката.

Каквото и да се е случило между Роуан и нейния ментор - тя често го описва като такъв преди разрива - скоро след 1986 година тя напълно се отдава на неврохирургията и се занимава почти само с мозъчни операции след приключването на стажа и? през 1985 година. По това време без съмнение получава пълна правоспособност и до края на годината е наета като редовен хирург в Университетската.

По-нататък работата на Роуан като неврохирург - въпреки че технически оперира под наблюдение на щатен лекар - е, както се и очаква, образцова.

Знаем много истории за спасените от нея на операционната маса, за невероятната и? способност да разбира още в Спешното дали пациентът ще бъде спасен, за умението и? да закърпва рани, нанесени от брадва, дупки от куршуми, черепни фрактури, причинени от падане или автомобилни катастрофи, за това, че може да оперира десет часа, без да припадне, за това, че спокойно и умело се справя с изплашените стажанти и по-нестабилни сестри, както и за неодобрението на колегите и администраторите, които от време на време я съветват да не поема толкова много рискове.

С времето всички започват да я наричат Роуан Чудотворката.

Въпреки успехите и? като младши хирург, тя си остава много харесвана в болницата и е лекар, на когото всички могат да разчитат. Освен това е много обичана и от сестрите, с които работи. Всъщност отношенията и? с тези жени (наистина, има неколцина мъже с такава професия, но все пак тя си остава предимно женска) са толкова необичайни, че се нуждаят от обяснение.

Роуан, изглежда, притежава свой специален подход към сестрите и проявява същата изключителна емпатия към техните проблеми, каквато е показвала и към учителите си преди години. Макар никоя от тях да не е докладвала за случай на телепатия, те често говорят, че Роуан знае кога се чувстват зле, отнася се със съчувствие към семейните им затруднения и винаги намира начин да изрази благодарността си за специалните услуги, които и? оказват. И всичко това от безкомпромисен лекар, който очаква най-доброто от своя персонал.

Начинът, по който Роуан завоюва операционните сестри, включително и известните с неприязънта си към жените хирурзи, става почти легендарен в болницата. Докато другите жени хирурзи са наричани «злобни», «твърде надути» или «просто кучки» - което, разбира се, е плод на известни предубеждения - същите тези сестри говорят за Роуан като за светица.

«Тя никога не крещи, нито избухва като мъжете, твърде добра е за това.»

«Тя е кадърна като мъж.»

«Предпочитам да съм на нейна операция, отколкото с някой от мъжете хирурзи.»

«С нея е направо удоволствие да се работи. Тя е най-добрата. Просто обожавам да я гледам как оперира. Тя е истински артист.»

«Тя е единственият лекар, на когото бих позволила да отвори черепа ми. Казвам ви.»

Но за да изясним нещата в перспектива, трябва да кажем, че все още живеем в свят, в който в операционните сестри понякога отказват да подадат инструменти на някоя жена-хирург, а пациентите в Спешното отказват да бъдат лекувани от жени и настояват да ги лекува някой начинаещ стажант, вместо по-възрастна, по-опитна и по-компетентна жена, която е принудена да стои отстрани и да гледа.

Роуан по някакъв начин преодолява напълно тези предубеждения. Ако сред колегите и? някога се е чуло оплакване по неин адрес, то е, че е твърде затворена. Не говори достатъчно за работата си на младите лекари, които трябва да се учат от нея. За нея това е трудно, но все пак се опитва.

До 1984 година изглежда, че тя е успяла напълно да се спаси от проклятието на Мейфеър, от страховитите преживявания, които унищожават майка и? и баба и?, и е на път да развие брилянтна кариера.

Изтощителното разследване на нейния живот не успява да извади на бял свят нито едно доказателство за присъствието на Лашър, или пък каквато и да било връзка между Роуан и всякакви призраци, духове и привидения.

Силните и? телепатични и лечителски сили като че са впрегнати в изцяло съзидателна посока в работата и? като неврохирург.

Въпреки че всички я обожават за изключителните и? постижения, никой не я намира за «странна», нито пък усеща в нея нещо свръхестествено.

Както казва един лекар, когато е помолен да говори за репутацията на Роуан: «Тя е гений. Какво друго мога да кажа?».

По-късни открития

Но в историята на Роуан има неща, които излизат на бял свят едва през последните няколко години. Една част от тях са съвсем лични и не засягат Таламаска. Но други събуждат тревога, която надхвърля и най-страховитите ни очаквания за онова, което може да се случи с Роуан в идните години.

Нека първо да обясним в детайли по-незначителните от тези събития.

През 1985 година любопитството ни бе събудено от пълната липса на социални контакти при Роуан. Помолихме нашите детективи да се заемат с по-близко разследване.

За няколко седмици те откриха, че Роуан всъщност има доста особен вид контакти, и то предимно с мъже от работническата класа, с които се запознава в четири различни бара в Сан Франциско.

Тези мъже са предимно пожарникари или униформени полицаи. Те винаги са ергени, винаги са много хубави и добре сложени. Роуан ги води само на «Сладката Кристин», с която от време на време излизат в морето, а понякога остават и на пристана. Тя рядко се среща с някой от тези мъже повече от три пъти.

Въпреки че е много дискретна, Роуан става обект на клюки в баровете, които посещава. Двама огорчени мъже, отхвърлени от нея, говорят с охота пред нашите детективи, но бързо става ясно, че не знаят почти нищо. Те смятали, че тя е «богато момиче от Тибурон», което се надува или просто ги използва. Нямат никаква представа, че е лекар. Един от тях на няколко пъти описва «Сладката Кристин» като «готината лодка на татко».

Други мъже, които също познават Роуан, са по-обективни: «Тя е самотница, това е. Харесвам я, наистина. Но тя не иска да се обвързва и никога няма да го направи. Това е добре за веднъж или два пъти, но все пак трябва да има взаимност. Разбирам я. Тя е образовано момиче, което обича старомодни мъже».

Едно повърхностно разследване на дванайсет различни мъже, видени да напускат къщата на Роуан в периода 1986-1987, показва, че всички те са много уважавани полицаи или пожарникари, с чисти досиета и големи постижения, смятани от колегите си и от бившите си приятелки за «свестни мъже».

По-нататъшно проучване потвърди, че родителите на Роуан са знаели за нейните предпочитания към такъв сорт мъже още от студентските и? години. Греъм е казал на секретарката си, че Роуан дори не би говорила с мъж, който е завършил колеж. И че тя излиза само с «мъжкари с космати гърди» и скоро ще разбере, че тези невменяеми горили са доста опасни.

Ели също изразява загрижеността си пред приятелки: «Тя казва, че всички били полицаи или пожарникари, въобще хора, които спасяват животи. Но аз все пак мисля, че не знае какво точно върши. Предполагам, че всичко ще е наред, докато не реши да се омъжи за някой от тях. Трябваше да видиш какъв доведе снощи. Само го зърнах на страничната палуба. Красив, червенокос и с лунички. Просто най-сладкото ирландско ченге, което някога си виждала».

Но с оглед на настоящото положение на нещата, аз се виждам принуден да спра дотук с това разследване, защото усещам, че няма причина да се ровим повече в тази страна на живота на Роуан. И наистина, баровете, в които тя се запознава с нейните ченгета и пожарникари, са толкова малко, че ако започнем да разпитваме там, ще се намесим много грубо в личния и? живот, ще привлечем вниманието към нея и в някои случаи нашите въпроси могат да станат причина за унизителни коментари от страна на мъже, които всъщност не знаят нищо за Роуан, но твърдят, че са чули по някоя вулгарна подробност от други хора.

Не мисля, че този аспект от живота на Роуан изобщо ни засяга, само ще отбележа, че вкусът и? е доста подобен на този на Мери Бет Мейфеър и тези случайни и ограничени контакти само потвърждават представата, че Роуан е самотница и пълна мистерия за всички, които я познават. Очевидно е, че не е споделяла нищо за себе си с креватните си партньори. Вероятно не може да говори за себе си пред никого и точно тук вероятно е ключът към разбирането на нейните импулси и амбиции.

Телекинетичната сила на Роуан

Другият аспект от живота на Роуан, открит едва наскоро, е доста по-значителен и представлява една от най-озадачаващите глави в цялата история на семейство Мейфеър. Едва бяхме започнали да документираме този втори таен аспект от живота на Роуан, когато решихме, че е време да продължим с нашите разследвания и да обмислим възможността в близко време да се свържем с нея, въпреки че бяхме силно разтревожени дали няма да нарушим пълната и? неосведоменост по отношение на семейната и? история, а такъв контакт неизменно щеше да доведе до това. Отговорността беше твърде голяма.

През 1988 година, когато Греъм Франклин умира от церебрална хеморагия, един наш детектив изпраща в ордена кратко описание на случилото се, като добавя само няколко подробности, а именно, че Греъм е умрял в ръцете на Роуан.

Тъй като вече знаехме за големия разрив между Греъм Франклин и умиращата му жена, ние прочетохме този рапорт с голямо внимание. Беше ли възможно Роуан да е причинила смъртта на Греъм? Бяхме решени да узнаем.

Когато потърсиха още информация за намеренията на Греъм да се разведе, нашите хора влязоха в контакт с любовницата му Карън Гарфилд. Скоро след това докладваха, че тя е получила няколко сериозни сърдечни пристъпа, а после съобщиха и за смъртта и?, два месеца след кончината на Греъм.

Без да правят каквато и да било връзка между тези събития, те съобщават също и за срещата между Роуан и Карън в деня, в който Карън постъпва в болница с първия си сериозен пристъп. Тя казва пред наш детектив: «Ти си сладък, харесвам те» - само часове след като се е видяла с Роуан. Всъщност и? прилошава по време на разговора с него.

Разследващите не правят връзката, но ние я правим. Карън Гарфилд е само на двайсет и седем години. Докладът от аутопсията и?, с който ние се сдобихме доста лесно, показва, че е имала вродено заболяване на сърдечния мускул и вродена слабост на стената на артерията. Получила кръвоизлив точно оттам, а после и силен сърдечен пристъп. След това първоначално увреждане на сърдечния мускул вече не успяла да се възстанови. Последвалите сърдечни пристъпи я отслабвали все повече, докато накрая настъпила смъртта.

Можело да я спаси единствено трансплантация, а тя била с много рядка кръвна група, тъй че това се оказало невъзможно. Пък и нямало време.

Този случай ни поразява като крайно необичаен, особено като се има предвид, че Карън никога преди не е страдала от подобни проблеми. Когато проучихме доклада от аутопсията на Греъм, открихме, че и той е починал от аневризма или слабост на стената на артерията. Масивният кръвоизлив го е убил почти на мига.

Наредихме на нашите детективи да се върнат в миналото на Роуан и да потърсят случаи на внезапна смърт, причинена от сърдечен пристъп или инсулт, или каквито и да били вътрешни кръвоизливи. С две думи, това означаваше да бъдат разпитани уж случайно и ненатрапчиво учителите и?, съучениците и?, както и състудентите и? от университета или от Университетската болница. Това не е лесна работа, но не е и чак толкова трудна, колкото може би ще предположи човек, незапознат с нашите методи.

Всъщност аз очаквах от това разследване да не излезе нищо.

Хората с подобна телекинетична сила - сила да причиняват сериозни вътрешни наранявания - са огромна рядкост, дори и в аналите на Таламаска. И със сигурност не сме срещали представител на семейство Мейфеър, който може да убива с подобна сила.

Мнозина Мейфеър са можели само с мисълта си да местят обекти, да затръшват врати и да карат стъклата на прозорците да звънтят. Но при почти всеки от тези инциденти става дума за чисто вещерство - сила на волята, манипулиране на Лашър или други нисши духове, а не за чиста телекинеза. И ако все пак е било телекинеза, тя не е нищо сериозно.

Всъщност историята на рода Мейфеър е история на род вещици, примесена съвсем слабо с елементи на телепатия, лечителски сили или други психични дарби.

Междувременно аз проучих цялата информация, която бяхме събрали за Роуан. Не можех да не си помисля, че Деидре би била щастлива, ако можеше да я прочете, ако можеше да научи, че дъщеря и? е толкова обичана и така невероятно успешна. Заклех се пред себе си никога да не правя нищо, което да наруши щастието или спокойствието на Роуан Мейфеър - че ако историята на Мейфеър, както ние я познаваме и разбираме, свършва с тази свободна личност, тогава можем да бъдем само щастливи за нея и вече няма да сме в състояние да влияем на ставащото по какъвто и да било начин.

Все пак дори най-дребната информация за миналото можеше да промени курса на живота на Роуан. Затова не биваше да рискуваме с подобна намеса. Всъщност аз усещах, че трябва да се подготвим да приключим досието за Роуан, и това за вещиците Мейфеър, щом Деидре намереше освобождение чрез смъртта. От друга страна, трябваше да се приготвим да сторим нещо, ако след смъртта на Ели Роуан реши да се върне в Ню Орлиънс, за да открие миналото си.

Две седмици след погребението на Ели ние разбрахме, че Роуан няма да се върне. Тя точно беше започнала последната си година като старши стажант в неврохирургията и явно нямаше никакво време. Освен това нашите детективи откриха, че Ели я е накарала да подпише документ, с който официално се заклева, че никога няма да се върне в Ню Орлиънс, нито ще се опитва да разбере кои са истинските и? родители. Нямаше никакъв признак, че Роуан няма да спази тази клетва.

Вероятно тя никога нямаше да види с очите си къщата на Първа улица. Вероятно «проклятието» някак се бе развалило и Карлота Мейфеър най-накрая щеше да победи.

От друга страна, беше твърде рано да правим такива изводи. А и какво можеше да спре Лашър да се разкрие на тази силно сетивна млада жена, която може да чете мислите на хората по-добре, отколкото вероятно майка и? или баба и?, и чиито огромни амбиции и сила са просто ехо от предшественици като Мари Клодет, Жулиен или Мери Бет, за които тя не знае нищо, но за които съвсем скоро може да разбере много.

Докато си блъсках главата над тези неща, се улавях, че често се сещам за Петир ван Абел - неговият баща е бил велик хирург и анатом в Лайден и името му се среща в историческите книги. Копнеех да кажа на Роуан Мейфеър: «Виж, това е прочут холандски анатом и твой предшественик. Неговата кръв и неговите умения вероятно са стигнали до теб през всичките тези поколения и векове».

Такива бяха мислите ми, когато в края на 1988 година нашите детективи започнаха да докладват невероятни открития във връзка с внезапни случаи на смърт в миналото на Роуан. Някакво малко момиче, което се сбило с нея в училищния двор в Сан Франциско, бе получило сериозен мозъчен кръвоизлив и бе починало само на метри от изпадналата в истерия Роуан, преди да успеят да повикат линейка.

После през 1974 година, когато е вече тийнейджърка, Роуан успява да се спаси от изнасилване. Нападателят, рецидивист-изнасилвач, получил смъртоносен сърдечен пристъп, докато тя се опитвала да избяга от него.

През 1984 година, в следобеда, когато за първи път се оплаква от силни болки в главата, доктор Карл Лемли от института «Кеплингер» казва на секретарката си Беатрис, че току-що случайно е срещнал Роуан и че не можел да разбере неприязънта и? към него. Роуан така се ядосала, когато се опитал да я заговори, че го срязала пред очите на останалите лекари от Университетската болница. Всъщност точно тя му била докарала това ужасно главоболие. Имал нужда от малко аспирин. Още същата нощ бил приет в болница, а починал след няколко седмици.

Това прави пет смъртни случая от мозъчен кръвоизлив или сърдечен пристъп сред хора от близкото обкръжение на Роуан. Трима от тях са починали в нейно присъствие. Двама са се срещали с нея часове преди да се почувстват зле.

Казах на детективите си да предприемат изтощителна проверка на всеки от съучениците и колегите на Роуан, както и да проверят всяко име в регистрите на починалите в Сан Франциско и в градовете на месторождението им. Разбира се, това щеше да отнеме месеци.

Но само до няколко седмици те откриха още един смъртен случай. Обади ми се Оуен Гандър, човек, който работи директно за Таламаска от двайсет години. Не е член на ордена, но е посещавал метрополията и е един от най-доверените ни приятели, както и един от най-добрите детективи, които имаме.

Ето и неговият доклад. През 1978 година в «Ю. С. Баркли» Роуан имала ужасна свада с друга студентка по повод някаква лабораторна работа. Тя почувствала, че момичето нарочно разбърква оборудването и?. Изтървала си нервите - нещо изключително нетипично за нея - строшила някаква част от оборудването, а после обърнала гръб на момичето. То започнало да и? се подиграва, докато останалите студенти не се намесили и не настояли да престане.

Същата нощ момичето си отишло у дома в Пало Алто, Калифорния, за пролетната ваканция, която започвала от следващия ден. Към края на ваканцията обаче починало от мозъчен кръвоизлив. Нямало никакви данни Роуан да е знаела за това.

Когато прочетох този доклад, веднага се обадих на Гандър от Лондон.

- Какво те кара да мислиш, че Роуан не е знаела? - попитах аз.

- Никой от приятелите и? не е знаел. След като разбрах случая от регистрите в Пало Алто, разпитах приятелите на Роуан. Всички си спомнят за скандала, но не знаеха какво се е случило с момичето след това. Никой от тях не знаеше. Нарочно ги попитах дали са я виждали отново, а те казваха само: «Предполагам, че е прекъснала следването си» или «Не я познавах добре. Не знам какво е станало с нея. Може би се е прехвърлила в «Станфорд». Това е. «Ю. С. Баркли» е огромен университет. Съвсем възможно е никой да не е разбрал.

След това аз настоях да проучи с огромна дискретност какво е знаела Роуан за смъртта на любовницата на Греъм, Карън Гарфилд.

- Обади и? се по някое време вечерта. Попитай за Греъм Франклин. Когато ти каже, че е мъртъв, обясни, че се опитваш да откриеш Карън Гарфилд. Гледай да не я разстройваш и не оставай много дълго на линията.

Детективът ми се обади на следващата вечер.

- Беше прав.

- За какво? - попитах аз.

- Тя не знае какво прави! Няма никаква представа, че Карън Гарфилд е мъртва. Каза ми, че живее някъде на Джаксън стрийт в Сан Франциско. Предложи да попитам старата секретарка на Греъм. Аарън, тя наистина не знае.

- Как ти прозвуча?

- Уморена, леко подразнена, но любезна. Има красив глас. Доста необикновен. Попитах я дали е виждала Карън. Наистина бях малко настоятелен. Тя каза, че всъщност не я познава, че е била приятелка на баща и?. Сигурен съм, че беше напълно искрена!

- Е, но все пак трябва да знае, че е убила втория си баща и онова малко момиче на детската площадка. Трябва да знае и за изнасилвача.

- Да, но вероятно не го е направила нарочно. Не разбираш ли? Била е направо в истерия, когато онова дете е умряло; била е в истерия и след опита за изнасилване. Колкото до втория и? баща, направила е всичко, за да го спаси, когато линейката е пристигнала. Не знае. Или ако знае, не може да го контролира. Може би това я плаши до смърт.

Казах на Гандър да поработи по-задълбочено по въпроса за младите любовници. Да търси някакви сходни смъртни случаи сред полицаи или пожарникари в Сан Франциско или Марин Каунти. Да се върне в баровете, които Роуан е посещавала, да завърже разговор с някой от бившите и? любовници; да му каже, че търси Роуан Мейфеър. Виждал ли я е някой? Познава ли я някой? Но да бъде възможно най-дискретен и внимателен. И все пак да копае надълбоко.

Гандър се обади след четири дни. Нямало никакви подозрителни смъртни случаи сред младите мъже в полицията и пожарната, които евентуално са имали връзка с Роуан. Но при един разговор в бара изскочило нещо друго. Някакъв млад пожарникар, който признал, че познава и харесва Роуан, казал, че не била никаква мистерия за него, а направо отворена книга. «Тя е лекар, спасява хора и виси тук с нас, защото ние вършим същото.»

- Роуан ли му е казала това?

- Да, тя му го е казала. Той дори се пошегува: «Представете си, легнах си с мозъчен хирург. Тя се влюби в медалите ми. Беше страхотно, макар и за кратко. Мислите ли, че ако извадя някого от горяща сграда, тя ще ми даде още един шанс?». - Гандър се засмя. - Тя не знае, Аарън. Пристрастена е към спасяването на хора и може би изобщо не знае защо.

- Не, трябва да знае. Твърде добър лекар е, за да не знае - казах аз. - Не забравяй, че това момиче е просто гениален диагностик. Трябва да знае за втория си баща. Освен, разбира се, ако не грешим тотално за цялата тази история.

- Не, не грешим - каза Гандър. - Просто си имаме работа с гениален неврохирург, който произлиза от семейство на вещици и може да убива хора само като ги погледне. На някакво ниво разбира това, сигурно го разбира, и затова е посветила живота си на операционната, за да поправи случилото се. А когато излиза в града, то е с някой герой, който току-що е спасил дете от горящ таван, или с ченге, попречило на някой пияница да намушка жена си. Тази дама май не е съвсем наред. Като всички нас, може би.

През декември 1988 година заминах за Калифорния. Бях ходил до Щатите през януари, за да присъствам на погребението на Нанси Мейфеър, и дълбоко съжалявах, че не бях отишъл до крайбрежието да хвърля един поглед на Роуан. Но тогава никой не знаеше, че Ели и Греъм ще се споминат в следващите шест месеца.

Сега Роуан беше сам-сама в къщата в Тибурон. Исках да я видя, дори и отдалече. Исках да направя някои преценки, но за целта трябваше да я зърна с очите си.

Дотогава, слава богу, не бяхме открили други смъртни случаи в миналото на Роуан. Като старши лекар в неврохирургията, тя работеше трескаво, програмата и? беше почти нечовешка. Затова и се оказа доста по-трудно да я видя, отколкото предполагах. «Сладката Кристин», закотвена току до предната и? врата, беше напълно скрита от висока ограда от секвоя.

Най-накрая влязох в Университетската болница и потърсих кафенето на лекарите. Почти седем часа се въртях около него, в малката чакалня за посетители, но Роуан не се появи дори за миг.

Реших да я последвам на излизане от болницата, но се оказа, че няма как да разбера кога ще си тръгне. Мистерия беше и кога ще пристигне. Не можех да попитам някого, дори и дискретно. Чакалнята за роднините на болните се наблюдаваше постоянно. Останалата част от болницата беше същински лабиринт, така че накрая вече не знаех какво да направя.

Бях изпаднал в изумително затруднение. Исках да видя Роуан, но не смеех да я обезпокоя, тъй като не можех да допусна мисълта да помрача с нещо живота и?, да наруша изолацията и? от миналото, която като че ли досега и? бе послужила много добре. От друга страна, ако наистина беше виновна за тези шест смъртни случая… Е, трябваше да я видя, преди да взема решение. Трябваше да я видя.

И така, без да мога да реша каквото и да било, аз поканих Гандър на питие в хотела си. Той сподели, че според него Роуан е много притеснена. Наблюдавал я вече повече от петнайсет години. Изглеждала съсипана от смъртта на родителите си и вече можело да се каже със сигурност, че случайните и? контакти с «момчетата в синьо», както наричала любовниците си, съвсем са прекъснали през последните няколко месеца.

Казах му, че няма да напусна Калифорния, преди да съм я видял, дори ако трябва да се мотая из подземния паркинг близо до колата и? - възможно най-лошият начин да зърнеш някого.

- О, не бих опитал подобно нещо, старче - каза Гандър. - Подземните паркинги са доста неприятни места. Малката и? психоантенка ще те засече на мига. А тогава сигурно ще схване погрешно големия ти интерес към нея и внезапно ще получиш доста силно главоболие. А после…

- Да, схванах мисълта ти, Оуен - казах аз унило. - Но трябва да я видя поне на обществено място, където няма да ме забележи.

- Е, ами направи го тогава - рече Гандър. - Защо не пробваш някоя малка магийка. Как му казвахте вие, синхронизъм?

На другия ден реших да свърша малко рутинна работа. Отидох на гробището, където бяха погребани Греъм и Ели, за да фотографирам надписите върху надгробните камъни. Два пъти бях молил Гандър да свърши това, но той някак си все забравяше. Мисля, че предпочиташе другите аспекти на разследването.

Докато бях там, се случи нещо невероятно. Появи се Роуан Мейфеър.

Бях коленичил под ярките слънчеви лъчи и тъкмо си водех бележки за надписите - вече бях направил няколко снимки - когато изведнъж видях, че по хълма се изкачва висока млада жена с моряшко яке и избелели джинси. За миг ми се стори, че цялата е крака и развяваща се руса коса. Лицето и? беше много свежо, изобщо изглеждаше прекрасно. Не беше за вярване, че е вече на трийсет години.

На лицето и? нямаше ни една бръчица и тя изглеждаше точно както на снимките и? отпреди няколко години. И все пак изключително много ми заприлича на някой друг. Тази моментна прилика така ме обърка, че в първия миг не успях да определя точно каква е. Но после се сетих. Приличаше на Петир ван Абел. Имаше същата руса коса и светли очи. Беше почти напълно скандинавски тип, изглеждаше съвсем независима и изключително силна.

Приближи се до гроба, но спря на няколко крачки от мен. Видя, че съм коленичил и явно преписвам надписите от надгробния камък на втората и? майка.

Аз веднага и? заговорих. Сега не мога точно да си спомня какво, бях напълно шашардисан и не знаех как да обясня присъствието си, а и бавно започнах да усещам някаква опасност, също като на срещата с Кортланд преди години. Огромна опасност. Всъщност нейното гладко бледо лице с огромни сиви очи като че изведнъж се изпълни с чиста злоба.

После някаква стена се вдигна и закри това изражение. Роуан се затвори, сякаш беше някакъв огромен приемник, който внезапно и безшумно е бил изключен.

С ужас осъзнах, че говоря за семейството и?. Бях и? казал, че познавам Мейфеър от Ню Орлиънс. Това беше хилавото ми извинение за онова, което вършех на гроба. Дали не би искала да пийне с мен и да поговорим по старите семейни дела. Господи боже! Ами ако беше казала «да»!

Но тя не каза нищо. Абсолютно нищо, поне не с думи. Мога да се закълна обаче, че същият този изключен приемник изведнъж се превърна в силно фокусиран предавател и тя почти съзнателно ми предаде, че не би могла да приеме поканата ми, защото нещо тъмно, ужасно и болезнено и? пречи да го направи, а после като че потъна в объркване, в нещастие. Рядко в живота си съм долавял такава чиста болка.

Внезапно ме споходи мисълта, че тя знае, че е убила хора. Знаеше, че е по-различна, и то по ужасен и смъртоносен начин. Знаеше го, и тази мисъл я караше да се запечатва така, сякаш беше погребана жива някъде вътре в самата себе си.

Вероятно в първия момент не бях почувствал точно злоба, но каквото и да беше, вече бе свършило. Бях я изгубил. Тя се обърна. Защо беше дошла, какво означаваше това, никога нямаше да разбера.

Веднага и? подадох визитната си картичка. Сложих я в ръката и?, но тя ми я върна. Не беше груба, но просто я върна. Постави я обратно в моята ръка. Злото като че изскочи от нея като проблясък през ключалка. После тя някак угасна, цялата се напрегна, обърна се и си тръгна.

Бях толкова силно потресен, че доста време не успях да помръдна. Стоях насред гробището и я гледах как крачи надолу по хълма. Видях я да се качва в един зелен ягуар седан. После подкара, без да се озърне назад.

Зле ли ми беше? Дали не ме болеше някъде? Щях ли да умра? Разбира се, че не. Нищо подобно не се беше случило.

И все пак знаех, че може да го направи. Аз знаех и тя знаеше, беше ми го казала! Но защо?

Когато стигнах до хотел «Камптън Плейс» в Сан Франциско, вече бях напълно объркан. Реших засега да не предприемам нищо повече.

Срещнах се с Гандър и му казах:

- Продължавай с наблюдението. Приближи се възможно най-много. Следи за всякакви признаци, че тя използва силата си. Докладвай ми веднага.

- Значи няма да осъществиш контакт.

- Не сега. Просто не е оправдано. Не и докато не се случи още нещо, иначе казано, ако не убие още някого, нарочно или случайно. Или пък, ако майка и? почине в Ню Орлиънс и тя реши да се прибере у дома.

- Но, Аарън, това е лудост. Трябва да осъществиш контакт. Не можеш да чакаш да се върне в Ню Орлиънс. Виж, старче, през тези години ти ми разказа почти цялата история. Не претендирам да знам колкото твоите хора, но от това, което си ми казал, излиза, че тя е най-мощният психичен феномен, раждан в това семейство. Кой би посмял да твърди, че не е и мощна вещица? Когато майка и? си отиде, какво би попречило на Лашър да се възползва от тази възможност?

Не можах да му отговоря, казах му само неща, които вече знаеше: че нямаме никакви данни Лашър да се е появявал в живота на Роуан.

- Просто не му е дошло времето. Онази жена е още жива и носи огърлицата. Но след смъртта и?, ще дадат смарагда на Роуан. От твоите думи знам, че това е закон за тях.

Обадих се на Скот Рейнолдс в Лондон - вече не беше наш директор, но бе най-компетентният човек в ордена по въпроса на вещиците Мейфеър, освен мен, разбира се.

- Съгласен съм с Оуен. Трябва да осъществиш контакт. Длъжен си. На гробището си и? казал каквото трябва, и на някакво ниво сам знаеш, че е така. Именно затова си и? споменал, че познаваш семейството и?. Затова си и? дал визитката си. Говори с нея. Трябва да го направиш.

- Не, не съм съгласен. Не е оправдано.

- Аарън, тази жена е съвестен лекар, и все пак убива хора! Нима мислиш, че иска да върши подобни неща? От друга страна…

- Какво?

- Ако наистина знае, този контакт може да се окаже опасен. Трябва да призная, че не зная как бих се чувствал на твое място.

Реших, че въпросът е приключен. Нямаше да го направя. Да, Оуен и Скот наистина бяха прави. Но това бяха само предположения. Не знаехме дали Роуан е убивала преднамерено. Вероятно изобщо не беше отговорна за тези шест смъртни случая.

Не можехме да знаем и дали някога ще получи смарагдовата огърлица. Не знаехме дали ще отиде в Ню Орлиънс. Не знаехме дали силата и? включва и способността да вижда духове или да помага на Лашър да се материализира… но, разбира се, можехме да предположим с голяма вероятност, че е способна на всичко това… И все пак си оставаше само предположение. Предположение и нищо повече.

Все пак си имахме работа с лекар, който денонощно спасява хора в Спешното на многолюден град. Жена, недокосната от мрака, обгърнал къщата на Първа улица. Да, тя наистина имаше страховити сили и можеше да ги използва отново, преднамерено или не. Тогава, тогава щях да разговарям с нея.

- О, разбирам, искаш още един труп на масата - каза Оуен.

- Не мисля, че ще има друг труп - отвърнах аз ядосано. - Освен това, ако тя не знае какво върши, защо ще повярва на нас?

- Предположение - каза Оуен. - Като всичко останало.

Обобщение

До януари 1989 година Роуан не се свързва с друга съмнителна смърт. Напротив, тя работи неуморно в Университетската болница, «твори чудеса» и има голяма вероятност да бъде назначена за главен лекар в неврохирургията преди края на годината.

В Ню Орлиънс Деидре Мейфеър продължава да седи в своя люлеещ се стол и да се взира в буренясалата градина. Последният рапорт за човек, видял Лашър - «хубав млад мъж, застанал до нея» - пристигна преди две седмици.

Карлота Мейфеър вече наближава деветдесетте. Косата и? е напълно бяла, въпреки че стилът и? на обличане не се е променил през последните петдесет години. Кожата и? е бяла като мляко, а глезените и? са постоянно подути над простите черни кожени обувки. Гласът и? обаче си остава стабилен. Тя все още ходи всяка сутрин в офиса и работи по четири часа. Понякога обядва с по-младите адвокати, преди да си вземе такси до дома, както винаги.

В неделите отива пеша до параклиса «Богородица на безкрайната благодат», за да присъства на службата. Хората в енорията често и? предлагат да я откарат дотам, както и навсякъде където пожелае, но тя казва, че обича да се разхожда. Имала нужда от чист въздух и така поддържала доброто си здраве.

Когато сестра Бриджит Мари почина в края на 1987 година, Карлота присъства на погребението и? заедно с племенника си (всъщност братовчед) Джералд Мейфеър, правнук на Клей Мейфеър. Казват, че тя харесва Джералд. Казват също и че се страхува, че няма да доживее да види момента, в който Деидре ще намери покой. Може би Джералд ще трябва да се грижи за Деидре след смъртта на Карлота.

Доколкото знаем, Роуан Мейфеър не знае нищо за тези хора. Всъщност днес тя не знае повече за семейната си история от времето, когато е била малко момиче.

«Ели много се страхуваше, че Роуан ще се опита да открие истинските си родители - казва наскоро на Гандър една нейна приятелка. - Имах чувството, че става дума за някаква кошмарна история. Но Ели никога не говореше за това, казваше само, че Роуан трябва да бъде защитена на всяка цена от своето минало.»

Аз съм решен да чакам и да наблюдавам.

Усещам, вероятно съвсем ирационално, че дължа това на Деидре. За мен е напълно ясно, че тя не е искала да дава Роуан, но изобщо не се съмнявам и че би искала нормален живот за дъщеря си. На няколко пъти дори се изкушавах да унищожа цялото досие за вещиците Мейфеър. Та нима има друга история, която да ни е донесла толкова насилие и толкова болка? Но, разбира се, подобно нещо е немислимо. Таламаска никога няма да го позволи. И никога няма да ми прости, ако го сторя на своя глава.

Миналата нощ, след като завърших настоящото обобщение, сънувах Стюарт Таунсенд, когото съм срещал само веднъж, и то още като малко момче. В съня ми той беше в моята стая и ние разговаряхме с часове. Когато се събудих, успях да си спомня само последните му думи.

«Нима не разбираш какво ти казвам? Всичко е планирано!»

Беше много разстроен.

«Не, не разбирам!» - извиках аз и се събудих. Всъщност именно гласът ми ме събуди. С изумление установих, че стаята е празна и че съм сънувал всичко и Стюарт всъщност не е при мен.

Не, не разбирам. Това е истината. Не зная защо Кортланд се опита да ме убие. Не зная защо би стигнал до подобна ужасна крайност. Не зная какво всъщност се е случило със Стюарт. Дори не зная защо Стела е била толкова отчаяна, че е поискала Артър Лангтри да я отведе. Не зная какво е сторила Карлота на Анта и дали Кортланд наистина е баща на Стела, Анта и на бебето на Деидре. Не, не разбирам!

Но в едно съм сигурен. Някой ден, без значение какво е обещала на Ели Мейфеър, Роуан Мейфеър ще се върне в Ню Орлиънс и ще поиска отговори. Много, много отговори. И се страхувам, че аз съм единственият - ние в Таламаска сме единствените - които вероятно ще сме в състояние да и? разкажем цялата тази тъжна история.

Аарън Лайтнър, Таламаска

Лондон, 15 януари 1989»

Двайсет и шест

И така продължи всичко, екзотично и подобно на сън, и все пак толкова странно, като чуждоземски ритуал, старомоден и мрачно красив, сякаш цялата церемония се разливаше в топлия въздух и после във флотилията от лимузини, които ги понесоха безшумно по тесните, многолюдни и лишени от дървета улици.

Дългите бавни лъскави коли спряха една след друга пред висока тухлена църква - «Свето Успение Богородично»; като че никой не забелязваше запуснатите училищни сгради с изпотрошени прозорци и триумфиращо избуяли от всяка пролука плевели.

Карлота стоеше на стъпалата пред църквата - висока и скована, слабите и?, осеяни с петна ръце бяха сключени върху дръжката на лъскавия и? дървен бастун. До нея стоеше хубав мъж, с бяла коса и сини очи, не много по-възрастен от Майкъл. Старицата му направи рязък жест да се отдалечи и махна на Роуан да я последва.

Мъжът отстъпи назад с младия Пиърс, но преди това бързо стисна ръката на Роуан. Имаше нещо потайно в начина, по който произнесе името си: «Райън Мейфеър», и се озърна към старицата. Роуан разбра, че той е бащата на Пиърс.

И тогава всички тръгнаха към огромния неф на църквата. Цялата процесия следваше ковчега, сложен на поставка с колелца. Стъпките отекваха меко под грациозните готически арки, а през великолепните стъклописи на прозорците струеше светлина и озаряваше прекрасно изрисуваните статуи на светци.

Дори в Европа рядко можеше да се види подобна елегантност и великолепие. Изведнъж Роуан си спомни думите на Майкъл за старата енория от детството му, за построените една до друга църкви, които били големи като катедрали. Дали това беше мястото?

Сигурно се бяха събрали поне хиляда души. Деца плачеха пискливо, а майките ги успокояваха. Думите на свещеника кънтяха в огромната църква и се превръщаха в мелодия.

Старицата с изправен гръб до нея не и? продумваше. Държеше в отпуснатите си, крехки на вид ръце тежка книга, пълна с ярки и живи илюстрации на светци. Бялата и? коса, опъната назад в кок, лежеше гъста и тежка върху малката и? глава под черната филцова шапка без периферия. Аарън Лайтнър остана някъде назад в сенките, до предните врати, въпреки че на Роуан и? се искаше да е до нея сега. Беатрис Мейфеър ридаеше тихо на втората пейка. Пиърс седна от другата страна на Роуан, събра ръце и се загледа замислено в статуите до олтара и в нарисуваните далече горе ангели. Баща му като че бе изпаднал в същия транс, въпреки че веднъж се обърна и острите му сини очи се втренчиха съвсем открито в Роуан.

Всички станаха да получат Светото причастие, стари, млади, малки деца. Карлота отказа помощ, когато тръгна напред и после се върна на мястото си. Бастунът и? с гумен накрайник тупкаше глухо по пода. Тя седна на пейката със сведена глава и започна да мълви молитвите си. Беше толкова слаба, че тъмният габардинен костюм изглеждаше почти празен, сякаш бе окачен на телена закачалка.

От сребърната кадилница се издигна аромат на тамян, когато свещеникът започна да обикаля около ковчега. Накрая процесията се понесе към очакващата я флотилия от лимузини на лишената от дървета улица. Десетки малки чернокожи деца - някои боси, други без ризи - гледаха, насядали на напукания паваж пред буренясалия и порутен училищен салон. Черни жени, скръстили голи ръце, примижаваха на слънцето.

Това Америка ли беше всъщност?

И тогава процесията се понесе през гъстите сенки на Гардън Дистрикт, броня до броня. От двете и? страни вървяха много хора, децата тичаха напред. Всички навлизаха в дълбоката зелена светлина.

Ограденото с висока стена гробище беше същински град от гробници със заострени покриви. Някои дори си имаха миниатюрни градинки. Пътеките лъкатушеха около порутена гробница или около огромен паметник, издигнат в чест на пожарникари от друг век, около гробовете на сираци от този или онзи приют, или покрай могилите на богаташи, които бяха имали време и пари да гравират надгробните камъни с поезия, чиито думи сега бяха изпълнени с прах и лека-полека се заличаваха.

Гробницата на Мейфеър беше огромна, оградена с цветя. Малка желязна оградка опасваше постройката, в четирите края на леко скосения перистилен покрив имаше мраморни вази. Трите свода съдържаха дванайсет ниши с размерите на ковчег, а от една от тях гладкият надгробен камък бе отместен и сега тя зееше тъмна и празна, очакваща ковчега на Деидре Мейфеър да бъде положен в нея като някакъв дълъг хляб.

Като си проправи внимателно път до предните редици, Роуан застана до старицата. Слънцето блестеше в малките кръгли посребрени очилца на Карлота, която се взираше мрачно в името «Мейфеър», издълбано с огромни букви в ниския триъгълник на перистила.

Роуан също погледна към него, отново замаяна от цветята и лицата наоколо. Пиърс и? обясняваше тихо и почтително, че макар нишите да са само дванайсет, в тези гробове са погребани много Мейфеър, както личи от камъните отпред. Старите ковчези се разпадали с времето и отстъпвали място за нови, а останките били премествани в една крипта под гроба.

Роуан си пое рязко дъх и прошепна изумена:

- Значи всички те са там долу? Просто така, един върху друг.

- Не, те са в ада и в рая - каза Карлота Мейфеър, гласът и? беше твърд и без възраст, също като очите и?. Тя дори не извърна глава.

Пиърс се отдалечи, сякаш се беше изплашил от Карлота. По лицето му пробяга неловка усмивка. Райън се взираше в старицата.

Вече придвижваха ковчега напред, носачите буквално го поддържаха на раменете си, лицата им бяха червени от усилието и пот течеше по челата им, когато го сложиха на поставката с колелца.

Дойде време за последните молитви. Свещеникът беше тук, заедно с дякона си. Изведнъж въздухът стана още по-горещ, неподвижен. Беатрис попиваше зачервените си бузи със сгъната носна кърпичка. Всички старци, с изключение на Карлота, бяха седнали където намерят по бордюрите около по-малките гробове.

Роуан остави погледът и? да се зарее към върха на гробницата, към орнаментирания перистил с издълбаното име «Мейфеър», над който се виждаше контурно изображение на дълга отворена врата. Или пък голяма ключалка? Не беше сигурна.

Тогава повя лек, влажен ветрец, който разклати неподвижните допреди миг листа на дърветата по пътеката. Изглеждаше като истинско чудо. Далече назад, през предните врати, се виждаха ярките петна на преминаващите коли. Аарън Лайтнър стоеше до Рита Мей Лониган, която плачеше и изглеждаше съсипана като хората, стояли до леглото на умиращ в болничните отделения цялата дълга нощ.

Последната мисъл порази Роуан като частица от цялата тази живописна лудост. Защото когато излязоха от портата на гробището, стана ясно, че неколцина от тях ще отидат в елегантния ресторант от другата страна на улицата!

Господин Лайтнър се сбогува шепнешком с нея и и? обеща, че Майкъл ще дойде. Искаше и? се да настоява за подробности, но старата жена се взираше студено и гневно в него, а той явно видя това и изгаряше от нетърпение да се оттегли. Изумената Роуан му помаха за довиждане, отново и? прималяваше от жегата. Рита Мей Лониган прошепна някакви тъжни думи за сбогом. Стотици хора и? казваха «довиждане», докато минаваха бързо покрай нея; стотици дойдоха да прегърнат старицата. Сбогуването сякаш нямаше край, жегата стана още по-голяма, но скоро намаля, щом огромните дървета им предложиха шарената си сянка.

- Ще си поговорим отново, Роуан.

- Ще останеш ли, Роуан?

- Довиждане, лельо Карл. Пази се.

- Ще се видим скоро, лельо Карл. Трябва да дойдеш до Метаир.

- Ще ти се обадя следващата седмица, лельо Карл.

- Лельо Карл, добре ли си?

Накрая улицата се изпразни, остана да профучава само обичайният пъстър и безразличен трафик. Неколцина добре облечени хора излизаха от очевидно разкошния ресторант и примижваха на ярката светлина.

- Не искам да ходя там - каза старицата. Взираше се студено в синьо-бялата тента.

- О, хайде, лельо Карл, моля те, само за малко - каза Беатрис Мейфеър.

Някакъв строен млад мъж на име Джералд хвана старицата за ръката.

- Да идем само за няколко минутки, а? - каза той на Карлота. - После ще те заведа у дома.

- Искам да остана сама - отвърна тя. - Ще повървя до дома. - Очите и? се спряха на Роуан и проблеснаха някак призрачно с неостаряващата си интелигентност на сбръчканото и? лице. - Остани с тях колкото пожелаеш - каза тя, почти като заповед, - а после ела при мен. Ще те чакам. В къщата на Първа улица.

- А кога искаш да дойда? - попита Роуан плахо.

Студена иронична усмивка изкриви устните на старицата, и тя без възраст, като очите и гласът и?.

- Ела, когато решиш. Все ще е твърде скоро. Имам да ти кажа някои неща. Ще те чакам.

- Иди с нея, Джералд.

- Ще се погрижа, лельо Беа.

- Ако искаш, можеш да караш до мен - каза Карлота, като наклони глава и заби бастуна пред себе си, - но аз ще вървя сама.

Изведнъж стъклените врати на ресторанта, на име «Мястото на командора», се затвориха зад тях и Роуан осъзна, че вече е в смътно познатия свят на униформени сервитьори и маси с бели покривки. Озърна се назад през стъклените врати към белите стени на гробището и малките заострени покриви на гробниците, които стърчаха над тях.

«Мъртвите са толкова наблизо, че може да ни чуят», помисли си.

- О, мила, в Ню Орлиънс ние никога не ги изоставяме - каза високият белокос Райън, сякаш беше прочел мислите и?.

Двайсет и седем

Над Оук Хейвън се спускаше пепеляв сумрак. Небето едва се различаваше.

Дъбовете изглеждаха черни и гъсти, сенките под тях се разширяваха, за да погълнат и последната частица лятна светлина, която висеше над чакълестия път.

Майкъл седеше на голямата предна веранда, килнал стола назад, с крака на дървения парапет и цигара в устата. Беше прочел историята на Мейфеър и се чувстваше някак див, оживен и изпълнен с тихо вълнение. Знаеше, че сега двамата с Роуан ще са героите на новата, още ненаписана глава в досието, те щяха да бъдат действащите лица на това повествование.

За един дълъг момент той се отдаде почти отчаяно на удоволствието от цигарата и гледаше как се променя здрачното небе. Тъмнината се събираше навсякъде по разпрострелия се ландшафт, далечната дига вече се стопяваше в мрака и той не можеше да различава колите, които минаваха по шосето. Виждаше само жълтите светлинки на фаровете им. Всеки звук, миризма, игра на цветовете, събуждаше у него прилив на сладки спомени, някои без дори да са свързани с определено място. Просто всичко му се струваше някак познато, като дом - там, където цикадите пеят така, както никъде другаде.

Но това беше агония, тази тишина, това очакване, тези хиляди мисли, тълпящи се в главата му.

Светнатите лампи в стаята зад него ставаха по-ярки с умирането на деня. Сега мекото им сияние падаше върху мукавените папки в скута му.

Защо Аарън не му се обаждаше? Сигурно погребението на Деидре Мейфеър вече беше приключило. Той трябваше да пътува насам и може би Роуан беше с него, може би на мига му бе простила, че не е бил там - но той все още не можеше да си прости - и идваше насам, за да бъде с него.

Щяха да поговорят тази нощ, да поговорят за всичко в това сигурно и благотворно място.

Но имаше да прочете още една папка, още един сноп листове, очевидно предназначени точно за неговите очи. По-добре беше да го свърши бързо. Той смачка цигарата в пепелника на малката сгъваема масичка до него, вдигна папката към жълтата светлина и я отвори.

Неподвързани листове, някои изписани на ръка, други на машина, трети разпечатани на принтер. Започна да чете.

Копие, изпратено до метрополията на Таламаска в Лондон от Аарън Лайтнър

Август, 1989

Хотел «Парк Меридиън», Ню Йорк

«Току-що приключих един «случаен разговор» с лекаря на Деидре Мейфеър (от 1983 година) тук, в Ню Йорк, както е написано по-горе. Има няколко изненади.

Ще изпратя пълен ръкописен препис на интервюто (касета няма; лекарят ми я поиска и аз му я дадох), който ще завърша в самолета за Калифорния.

Но искам да съобщя едно изключително интересно развитие на историята и да помоля за известно проучване на досието.

Лекарят твърди, че е виждал Лашър не само близо до Деидре, но и на известна дистанция от къщата на Първа улица, и то на два пъти, като поне при единия от тях - в един бар на Мегазин стрийт - Лашър се е материализирал съвсем ясно. (Обърнете внимание на жегата, на раздвижването на въздуха, съвсем ясно описани от лекаря.)

Той освен това е убеден, че Лашър се е опитвал да му попречи да инжектира транквилант на Деидре. А когато му се явил следващия път, се опитал да го накара да се върне в къщата на Първа улица и да и? помогне по някакъв начин.

Лекарят е стигнал до тази интерпретация на случилото се по-късно. Бил е много изплашен при явяването на призрака. Не е чул никакви думи от него; нито е приел телепатично съобщение. Напротив, имал чувството, че духът отчаяно се опитва да му каже нещо, но можел да изрази посланието си единствено чрез нямото си присъствие.

Този лекар не показва никакви признаци да е естествен медиум.

Необходими действия: да се извадят всички свидетелства за появата на Лашър от 1958 година и да се проучат много внимателно. Да се потърсят най-вече появи, когато Деидре не е наблизо. Да се направи списък на тези появи и да се уточни приблизителната им отдалеченост от нея.

До този момент, преди да бъде направено това проучване, мога да заключа само, че Лашър може да е набрал значителна сила през последните двайсет години или пък винаги е имал повече мощ, отколкото сме смятали; и всъщност може да се материализира където пожелае.

Не искам да прибързвам с подобно заключение, но то ми изглежда най-вероятно. Неспособността на Лашър да внуши някакви ясни думи или мисли в ума на лекаря само подкрепя моето мнение, че лекарят не е естествен медиум и не може да е подпомогнал тези материализации.

Както добре знаем, при Петир ван Абел, Лашър е използвал енергията и въображението на човек със силни психични способности, с огромно чувство за вина и вътрешни конфликти. При Артър Лангтри си е имал работа с обучен медиум и тогавашните му появи са се случили единствено в къщата на Първа улица, в близост до Анта и Стела.

Възможно ли е Лашър да се материализира когато и където пожелае? Иначе казано, има ли силата да го направи на голямо разстояние от вещицата?

Ето това трябва да разберем.

Ваш, предан на Таламаска, Аарън

П.П. Няма да се опитвам да се видя с Роуан Мейфеър, докато съм в Сан Франциско. Този път целта на пътуването ми ще е да се свържа с Майкъл Къри. От един телефонен разговор с Гандър тази сутрин, преди да напусна Ню Йорк, разбрах, че Къри се е превърнал почти в инвалид в собствената си къща. Обаче моля да бъда известен в хотел «Свети Франциск», ако има някакво развитие по случая Мейфеър. Ще остана в Сан Франциско колкото е необходимо, за да осъществя контакт с Къри и да му предложа помощта си.

Бележки към досието, август 1989

(Ръкопис, с черно мастило на карирана хартия.)

Сега съм на борда на Боинг 747 за крайбрежието. Току-що препрочетох преписа. Твърдо съм убеден, че в историята на лекаря има нещо много необичайно. Прегледах набързо досието на Мейфеър и ме поразиха няколко неща:

Рита Мей Лониган е чула гласа на Лашър през 1955-1956 година.

Лекарят твърди, че го е виждал на голямо разстояние от къщата на Първа улица.

Може би трябва да се уреди една «случайна среща» между Гандър и Роуан, за да може той да определи дали тя самата е виждала Лашър. Но на мен лично това ми се струва малко вероятно…

Не мога да предприема лично това. Абсолютно невъзможно е. Положението на Къри е твърде важно.

Няколко бележки относно Къри… Продължавам да смятам, че има нещо специално около този човек, освен опасното му изживяване.

Той се нуждае от нас, в това няма съмнение. Гандър е прав в това отношение. Но аз имам по-различно усещане - че той може да поиска да стане един от нас.

Как бих могъл да оправдая подобно усещане?

1) Прочетох всички статии за неговия случай, и то няколко пъти, и в тях има нещо недоизказано, нещо общо с това, че животът му като че е бил в застой преди инцидента. Имам впечатлението, че Майкъл Къри е човек, който е чакал нещо.

2) Миналото на този мъж е забележително, особено образованието му. Гандър потвърждава, че той е специалист историк, в частност по европейска история, а ние имаме голяма нужда от такъв човек.

Слаб е в езиците, но днес всеки е слаб в това.

3) Но главният въпрос в случая Къри е: «Как да се видя с него?». Ще изоставя изцяло случая Мейфеър за известно време. Не искам да мисля за Роуан, докато се занимавам с него…»

Майкъл бързо разлисти останалото в последната папка. Бяха все статии за него, които вече беше чел. Две големи гланцирани негови снимки от «Юнайтед Прес Интернешънъл». Негова биография, написана на машина и събрана предимно от приложените материали.

Е, той знаеше за случая на Майкъл Къри. Остави папката настрана, запали цигара и се върна към ръкописа за срещата на Аарън с лекаря в хотел «Паркър Меридиън».

Красивият почерк на Аарън се разчиташе много лесно. Описанията на появите на Лашър бяха стриктно подчертани. Когато приключи, бе напълно съгласен с бележките на Лайтнър.

Стана от стола на верандата, взе папката и влезе вътре. Отиде до бюрото и взе кожения бележник. Седна и се втренчи невиждащо в стаята. Не забелязваше нито бриза откъм реката, който развяваше пердетата, нито чернотата на нощта отвън. Нито пък че вечерята му го чакаше на поднос до дивана пред люлеещия се стол. Явно току-що я бяха донесли, блюдата бяха покрити със сребърни капаци.

Взе химикалка и започна да пише:

«Бях на шест, когато видях Лашър в църквата по Коледа; стоеше зад яслата с малкия Исус. Трябва да е било през 1947 година. Деидре трябва да е била на същата възраст като мен и може би е била в църквата. Но имам силното усещане, че не е така.

Когато Лашър ми се яви в Общинската концертна зала, тя също вероятно е била там. Но отново уточнявам, че - нека цитирам любимата фраза на Аарън - не можем да сме сигурни.

Освен това тези му появи нямаха нищо общо с Деидре. Никога не съм виждал Деидре в градината на Първа улица, нито някъде другаде, доколкото си спомням.

Без съмнение Аарън вече е написал разказаното от мен. Към него е приложимо същото предположение: Лашър ми се яви, когато не беше в близост до вещицата. Той вероятно може да се материализира когато и където пожелае.

Но все още стои въпросът: «Защо пред мен?». Що се отнася до другите ми връзки със случая, то те са още по-мъчителни и изнервящи.

Например - това може и да няма голямо значение - аз също познавам Рита Мей Дуайър Лониган. Бях с нея и Мари Луиз на онова речно корабче в нощта, когато тя се напи с приятеля си Тери О’Нийл. Заради това беше изпратена в «Света Роза», където е срещнала Деидре Мейфеър. Помня, че Рита постъпи в този пансион.

Дали това има някакво значение?

Има и още нещо. Ами ако моите предци са работили в Гардън Дистрикт? Не зная дали е така. Знам, че майката на баща ми е сираче, отгледано в приюта «Света Маргарет». Не мисля, че изобщо е имала законен баща. Ами ако нейната майка е била прислужница в къщата на Първа улица… не, от подобни мисли направо мога да полудея.

Все пак вижте как тези хора се отнасят към въпроса за размножаването. Когато това става при коне или кучета, се нарича вътрешно размножаване или селекция.

Най-качествените мъже се чифтосват с вещиците, за да се затвърдят генетично определени черти, без съмнение включващи някакви психически способности. Но не е ли имало и други? Ако съм разбрал правилно тази невероятна история, Кортланд не е бил баща само на Стела и Роуан. Той трябва да е бил баща и на Анта, въпреки че всички са мислили, че тя е дете на Лайънъл.

Ако Жулиен наистина е баща на Мери Бет, значи те са направили нещо като компютърна генетична таблица за вътрешнородова селекция. Ако имаше фотографии на тази схема, тя щеше да влезе в самата наука генетика. Трябва да кажа това на Роуан. Тя ще разбере. Когато говорихме, тя каза, че генетичните изследвания са доста непопулярни. Хората не искали да признаят, че човешките същества могат да бъдат програмирани генетично. Което ме води до свободната воля, а именно заради вярата си в нея почти откачих.

Както и да е, Роуан само е спечелила от тези вътрешнородови кръстоски - висока, слаба, секси, много здрава, умна, силна и успешна. Медицински гений с телекинетична сила да отнема и да спасява живот. И ето я отново, свободната воля. Свободната воля.

Но как, по дяволите, бих могъл да запазя свободната си воля? Ако всичко е «планирано», както казва Таунсенд в съня на Аарън. Господи!

Вероятно съм някак свързан с тези хора чрез ирландските слуги, работили за тях? Или те просто се свързват с чужди хора, когато имат нужда от приток на свежа кръв? Но по тази логика всеки от полицаите или пожарникарите на Роуан щеше да свърши същата работа. Защо аз? Защо трябваше да се давя, ако наистина те са причинили това, което все още не мога да повярвам - и защо Лашър се появяваше само на мен в детството ми.

Господи, няма начин да се оправя в тази бъркотия. Може би просто съм предопределен за Роуан и удавянето ми няма нищо общо, и тъкмо затова бях спасен. Не мога да приема, че удавянето ми е предизвикано от тях! Защото ако е така, може би още много неща са предопределени, а това е ужасно.

Не мога да чета досието и да си мисля, че тези ужасни трагедии са били неизбежни - например Деидре да умре така.

Мога още три дни да пиша, да се чудя, да развивам теории. Но това означава да полудея. Още нямам и следа към значението на онзи портал. Нищо от прочетеното не осветлява този образ. Не виждам връзка и с онзи номер. Освен ако тринайсет не е номер на портал, и това да значи нещо.

Този портал може да е просто порталът на Първа улица; или самата къща може да е нещо като портал. Не, това са просто предположения, а от тях няма смисъл.

Колкото до психометричната сила на ръцете ми, аз все още не знам как да я използвам, освен ако не трябва да докосна Лашър, когато се е материализирал, и така да узная що за дух всъщност е той, откъде идва и какво иска от вещиците. Но как бих могъл да го докосна, ако той не пожелае това?

Разбира се, ще махна ръкавиците и ще положа ръце на всички предмети, които имат връзка с тази история, в къщата на Първа улица, ако Роуан, нейната господарка, ми позволи. Но все пак тази мисъл ме изпълва с ужас. Не мога да видя в нея целта на мисията си. Виждам я само като близост до безброй предмети, повърхности и образи… и… за първи път се страхувам да докосвам предмети, принадлежали на мъртъвци. Но трябва да опитам. Трябва да опитам всичко!

Почти девет часът е. Аарън още го няма. Тук е мрачно, тихо и някак зловещо. Не искам да звуча като Марлон Брандо в «На кея», но щурците в провинцията също ме изнервят. Някак ми е страшно в тази стая, дори и осветена от красивите месингови лампи. Не искам да гледам към картините по стените или към огледалата, от страх да не видя нещо странно там.

Мразя да се страхувам.

Не мога да издържам да чакам тук. Вероятно не е честно да очаквам Аарън да пристигне в минутата, в която свърша с четенето. Но погребението на Деидре е свършило и аз сега го чакам, а историята на Мейфеър напира в главата ми, притиска сърцето ми. И все пак чакам! Чакам, защото така съм обещал. Но Аарън не се обади, а аз трябва да видя Роуан.

Той ще трябва да повярва на думата ми, ще повярва. Ще поговорим тази нощ, или утре, или на следващия ден, но сега трябва да бъда с Роуан!

Една последна бележка: ако остана тук и затворя очи, ако започна да мисля за виденията, ако се опитам да извикам онова усещане, сега, когато всички факти са вече изличени, със сигурност ще установя, че хората, които видях, са добри. Аз бях изпратен за някаква важна мисия, която сам избрах - със свободната си воля.

Сега не мога да свържа никакво негативно или позитивно усещане с идеята за портала или с номер тринайсети. А това е ужасно, много потискащо. Но продължавам да чувствам, че моите хора там горе са добри.

Не вярвам, че Лашър е добър. Изобщо. Доказателствата сочат точно обратното, той унищожава някои от тези жени. Може би унищожава всички, които се опитат да му се противопоставят. И наистина въпросът «Какъв е планът на това същество» е съвсем уместен. Той може да върши нещата и сам. Но защо го наричам същество? Кой го е създал? Същият, който е създал и мен? И кой е той тогава? Кой го е направил същество?

А това същество е зло.

Защо ми се усмихна в църквата, когато бях на шест? Сигурно не иска да го докосна и да разбера какъв е планът му. Или пък иска?

Този «план» ме влудява. Всичко в мен просто въстава срещу подобна идея. Не мога да повярвам, че има някаква мисия, съдба или велико предопределение. Тези думи трябва някак да са свързани със смелост и героизъм, със свободна воля, но всъщност ме изпълват с отчаяние.

Както и да е, в момента не се чувствам отчаян. Чувствам се полудял, неспособен да остана и минута повече в тази стая, отчаяно искам да се видя с Роуан. И отчаяно искам да подредя пъзела, да изпълня мисията, с която ме натовариха там горе, защото вярвам, че душата ми наистина я приема.

Защо чувам онзи тип от Сан Франциско, Гандър или както там му беше името, да казва: «Предположение!».

Иска ми се Аарън да беше тук. За протокола ще кажа, че го харесвам. Харесвам го. Разбирам какво правят те тук. Разбирам. Никой от нас не обича да го наблюдават, животът му да се описва, шпионира и прочее. Но аз разбирам. Роуан също ще разбере. Тя ще разбере.

Това досие е просто уникално, извънредно важно. И когато си помисля колко дълбоко съм забъркан във всичко това, още от момента, в който онова същество ме погледна през желязната ограда - о, благодаря ти, Боже, че те са тук, че «наблюдават», както сами се изразяват. Че знаят.

Защото иначе… И Роуан ще разбере. Роуан ще разбере вероятно по-добре от мен, защото тя ще види неща, които аз не мога. Сигурно точно така е планирано… но ето, пак започвам.

Аарън! Върни се!»

Двайсет и осем

Тя стоеше пред желязната ограда, когато таксито се отдалечи. Около нея като че се спусна ръждива тишина. Не можеше да си представи по-запустяла и страховита къща. Безжалостната светлина на уличните лампи струеше като сиянието на пълна луна през клоните на дърветата - падаше върху напуканите плочки и мраморните стъпала, покрити с мъртви листа, и по високите дебели колони с лющеща се бяла боя и черни петна мухъл, по изкривените дъски на верандата, които се простираха неравно чак до отворената врата и до мътната бледа светлина, която струеше слабо оттам.

Роуан остави погледа си да се вдигне към закепенчените прозорци, към гъсто обраслата градина. Беше започнало да ръми още когато напусна хотела. Сега дъждът бе така ситен, че се бе превърнал в мъгла, бе лъснал асфалта на улицата и кръжеше над блещукащите листа над оградата, като съвсем леко докосваше лицето и раменете и?.

«Тук майка ми е прекарала целия си живот, помисли си. Тук се е родила и нейната майка, и баба и?. В тази къща Ели е седяла до ковчега на Стела.»

Със сигурност е било така, въпреки че през целия следобед, по време на коктейлите, салатата и пикантната храна, бяха говорили съвсем повърхностно за тези неща. «Карлота ще иска да ти каже…», «… след като поговориш с Карлота.»

Дали вратата беше отворена за нея? Дали портата бе отворена, за да я посрещне? Голямата дървена рамка на вратата изглеждаше като огромна ключалка, която се стесняваше нагоре. Къде беше виждала подобна форма на ключалка? Да, беше издълбана на гробницата в гробището «Лафайет». Колко иронично, защото тази къща бе станала гробница за майка и?.

Дори прелестният тих дъждец не успяваше да я разхлади. Но се беше появил и вятър, речен бриз, както го бяха нарекли, когато се сбогуваха само на няколко пресечки от хотела. Носеше мирис на дъжд и я обля като хладка вода. Какъв беше този аромат на цветя, така силен, така дълбок, така различен от всички цветни аромати, които бе усещала?

Не можеше да устои. Стоеше унесена, някак безтегловна и почти гола в леките копринени дрехи. Опитваше се да огледа тъмната къща, да си поеме дълбоко дъх, да забави потока на случващото се, на всичко видяно и не напълно разбрано.

«Животът ми е прекършен наполовина», помисли си тя. Миналото ми си отива, отплава назад, като отвързана лодка, сякаш водата е времето и хоризонтът е границата на онова, което все още има значение.

Ели, защо? Защо бяхме откъснати от това? Защо, когато те всички знаят? Знаят моето име, знаят вашите имена, знаят, че съм нейна дъщеря! За какво е всичко това? Те са стотици и все повтарят това име - Мейфеър.

«Ела в офиса в центъра, след като си поговорите» - беше и? казал младият Пиърс, Пиърс с розовите бузи, вече съдружник във фирмата, основана преди много години от прадядо му. «Той е дядо и на Ели, нали знаеш» - беше казал Райън, онзи с бялата коса и красиво издяланите черти, които се падаше първи братовчед на Ели. Не, тя не знаеше. Не знаеше кой на кого какъв се пада, нито какво означава това, нищо, нищо не и? беше разказвано. Заля я горчивина. Кортланд това, Кортланд онова… и Жулиен, и Клей, и Винсент, и Мери Бет, и Стела, и Анта, и Катерин.

О, колко прекрасна южняшка музика, колко богати и дълбоки думи, като аромата, който вдишваше сега, като надвисналата наоколо жега, която караше дори меката и? копринена риза да тежи.

Дали всички отговори се криеха зад тази отворена врата? Дали бъдещето беше зад тази врата? А защо да не се върнеше във външния свят, където бе пазена толкова години, отвъд заклинанията и очарованията, които я владееха сега, и всичко случило се днес да остане само един епизод от живота и?, отбелязван и препрочитан често? О, нямаше да стане така. Защото, когато се чувстваш завладян от така силна магия, вече не си същият. Всеки момент в този непознат семеен свят, в този свят на Юга, изпълнен с история, роднински връзки и открита обич я дърпаше хиляда години надалече от всичко, което е била или което някога е искала да бъде.

Дали те знаят, дали се досещат дори за секунда колко притегателно е за нея всичко това? Техните покани, обещанията им за визити и разговори, за посвещаване в семейната история, в семейната лоялност, в семейната близост.

Роднинство. Дали предполагат колко невероятно екзотично е това за нея след онзи гол, егоистичен свят, в който бе прекарала живота си, подобно на растение в саксия, никога невидяло истинско слънце, нито пък истинска земя, нито чуло шепота на дъжда, освен барабаненето по двойните прозорци?

«Понякога се оглеждам наоколо и всичко ми изглежда стерилно» - и? беше казал Майкъл за Калифорния. И тя го бе разбрала. Беше го разбрала още преди да е мечтала за град като този, така цветен и живописен, където ароматът е като опиум и самият въздух е като живо, дишащо същество.

Захванах се с медицина, за да открия вътрешния свят, помисли си тя, и досега единствено в чакалните пред Спешното съм виждала цели семейства, които плачат, смеят се или си шепнат нещо, докато ангелът на смъртта кръжи над тях.

«Нима Ели никога не ти е казвала името на баща си? Никога не ти е говорила за Шефилд или за Райън, за Грейди или…?» И тя отново и отново отговаряше с «не».

Все пак Ели се бе връщала на същото това гробище, за да присъства на погребението на леля Нанси, която и да бе тя. А след това в същия онзи ресторант бе извадила снимка на Роуан и им я беше показала! Нашата дъщеря, тя е лекар! Докато умираше, унесена от морфина, бе казала на Роуан: «Ще ми се да ми бяха позволили да се върна у дома, но не могат. Не могат».

След като я оставиха пред хотела и тя се качи в стаята си да си вземе душ и да смени дрехите си заради ужасната жега, я сполетя онази ужасна горчивина, която не можеше нито да определи, нито да осмисли, нито да изплаче. Разбира се, знаеше, беше напълно сигурна, че сред тях има и такива, които най-много от всичко искат да се измъкнат от тази невъобразима мрежа от кръвни връзки и спомени. И все пак не можеше да си го представи.

Е, станалото си имаше и приятна страна, завладяваща като аромата на цветята в мрака - всички бяха отворили прегръдките си за нея.

Но що за тайни лежаха зад тази врата, тайните за онази жена-дете в ковчега? Защото, докато разговаряха и гласовете им се плискаха като шампанско, тя си мислеше: Дали някой от вас знае името на баща ми!

«Карлота ще иска да… е, да ти каже някои неща.»

«… беше толкова млада, когато ти се роди.»

«Татко никога не ни е казвал…»

Оттук, от озарените от електрическата луна разцепени плочи, тя виждаше страничната веранда, която Райън и Беа и? бяха описали, верандата, на която майка и? бе седяла в своя люлеещ се стол цели тринайсет години. «Не мисля, че страдаше.»

Сега трябваше само да отвори желязната порта, да изкачи мраморните стъпала, да прекоси изгнилите дъски и да бутне открехнатата врата. Защо не? Искаше да вкуси мрака вътре, искаше го толкова отчаяно, че в момента дори Майкъл не и? липсваше. Той не можеше да направи това заедно с нея.

Внезапно, като в сън, тя видя как светлината, струяща от вратата, става по-ярка. Самата врата се отвори навътре и крехката фигура на старицата се появи на прага, мъничка и слаба. Гласът и? беше ясен и чист в мрака, с едва доловим ирландски акцент, мрачен и нисък:

- Ще влезеш ли, или не, Роуан Мейфеър?

Роуан бутна отворената порта на оградата, но тя не поддаде, затова просто мина покрай нея. Стъпалата бяха хлъзгави и тя ги изкачи бавно. Усещаше как меките дъски по дървената веранда поддават леко под краката и?.

Карлота беше изчезнала, но Роуан влезе във фоайето и я видя - малка неясна фигурка до входа към голяма, смътно осветена от самотна лампа стая.

Тръгна бавно след старицата.

Мина покрай стълбище, което се извисяваше право нагоре, невероятно високо, към тъмен втори етаж, където не се виждаше нищо. После мина покрай вратите вдясно, отворени към огромна всекидневна. Светлините от улицата струяха през прозорците на стаята отвъд и я осветяваха като с мътна лунна светлина, разкриваха огромния блестящ под и няколко неясни мебели.

Накрая мина и покрай една затворена врата вляво и пристъпи в светлината. Видя, че се е озовала в огромна трапезария.

На овалната маса имаше две свещи и техните танцуващи пламъчета бяха единствената светлина в стаята. Изглеждаше изумително как се издигат тънко нагоре, за да озарят стенописите - великолепните селски пейзажи с покрити с мъх дъбове и изорани ниви. Вратите и прозорците се извисяваха на около двайсет стъпки над главата и?. Когато погледна към дългия коридор, входната врата и? се стори огромна, рамката и? заемаше цялата стена, чак до мрачния таван.

Обърна се и се взря в жената, която седеше в единия край на масата. Гъстата и? вълниста коса, искрящо бяла в тъмното, сега падаше малко по-свободно около лицето и?. Двете свещи хвърляха зловещо отраженията си в кръглите и? очилца.

- Седни, Роуан Мейфеър - каза тя. - Имам да ти казвам много неща.

Роуан си позволи да огледа съвсем бавно още веднъж всичко наоколо - дали просто от инат, или пък не можеше да се освободи от очарованието на момента? Видя, че кадифените завеси са почти разкъсани на няколко места, а подът е покрит с разнищен килим. От тапицираните седалки на резбованите столове се носеше миризма на прах и мухъл. Или пък идваше от килима, или от жалките драперии?

Нямаше значение. Носеше се отвсякъде. Но се долавяше и друга миризма, друга, прекрасна миризма, която я караше да мисли за дърво, за слънчева светлина, и, кой знае защо, за Майкъл. Харесваше и?. А Майкъл, дърводелецът Майкъл, щеше да разбере тази миризма. Миризмата на дърво в старата къща, и на жегата, която се е просмуквала в нея през целия ден. И отвъд това, едва доловимата миризма на восъчните свещи.

Тъмният полилей на тавана улавяше сиянието на пламъчетата и ги отразяваше със стотиците си кристални сълзи.

- Работи със свещи - каза старицата. - Но вече съм твърде стара, за да се катеря да ги подменям. Еужения също не може. - И кимна леко към отсрещната страна на масата.

Стресната, Роуан осъзна, че там стои чернокожа жена, същински призрак, с рядка коса, жълти очи и скръстени ръце. Изглеждаше съвсем слаба, въпреки че беше трудно да се каже в тъмното. От дрехите и? се виждаше само някаква лекьосана престилка.

- Вече можеш да си вървиш, скъпа - каза Карлота на жената. - Освен ако моята племенница не желае нещо за пиене. Но ти не желаеш, нали, Роуан?

- Не, благодаря, госпожице Мейфеър.

- Наричай ме Карлота, или Карл, ако предпочиташ. Няма значение. Има хиляди госпожици Мейфеър.

Старата чернокожа жена тръгна да излиза, мина покрай камината, заобиколи масата и се отправи към вратата, която извеждаше към дългия коридор. Карлота гледаше след нея, сякаш искаше да се увери, че са напълно сами, преди да изрече и дума.

Внезапно прозвуча някакъв особен звън, странно познат, но напълно неопределим за Роуан. После се чу затваряне на врата и откъм вътрешността на къщата се понесе някакъв дълбок тътен, подобен на рев на огромен мотор.

- Това е асансьор - прошепна Роуан.

Старицата като че внимателно се вслушваше в този рев. Лицето и? изглеждаше съсухрено и дребно под гъстата корона на косата. Асансьорът спря с глухо изтракване и тя като че остана доволна. Погледна към Роуан, после и? направи жест към единствения стол на дългата страна на масата.

Роуан се приближи и седна на стола с гръб към прозорците, които гледаха към двора. Обърна се така, че да може да вижда Карлота.

Вдигна очи и видя още селски пейзажи по стените. Някаква плантаторска къща с бели колони и ниски хълмове в далечината.

После погледна покрай свещите към старата жена и с облекчение видя, че пламъците вече не се отразяват в очилата и?. Сега се виждаше само спаруженото лице и стъклата, които блестяха на светлината, тъмната рокля с дълги ръкави и слабите ръце, подаващи се от дантелата. Кокалестите пръсти държаха някаква кадифена кутия.

След малко Карлота рязко плъзна кутията към Роуан.

- Това е твое - каза тя. - Смарагдова огърлица. Твоя е, както и тази къща, и земята, на която стоим, и всичко на нея. Освен това, наследяваш и богатство по-голямо от това, което имаш сега около петдесет пъти, вероятно дори стотици пъти. Не мога да знам със сигурност. Но преди да влезеш в негово владение, чуй хубаво какво ще ти кажа.

Замълча и започна да изучава лицето и?. Сега повече отвсякога Роуан бе поразена от начина, по който звучеше гласът на старицата, от цялото и? поведение - те нямаха възраст. Беше почти зловещо, сякаш духът на млад човек обитаваше тази стара обвивка и я оживяваше по съвсем невероятен начин.

- Не - каза жената. - Стара съм. Много стара. Чаках само тя да умре и момента, от който най-много се страхувах - твоето идване тук. Молех се Ели да живее дълго, да те държи настрани дълги години, докато Деидре не изгние в гроба и веригата не се прекъсне, но съдбата ми поднесе още една малка изненада. Ели е мъртва. Ели е мъртва, а аз не знаех нищо за това.

- Тя искаше така - отвърна Роуан.

- Зная - въздъхна старицата. - Зная, че ми казваш истината. И страшното не е, че не съм била известена, а самата и? смърт. Но вече е свършено и нищо не може да бъде предотвратено.

- Тя наистина искаше да ме държи настрани - каза простичко Роуан. - Настоя да подпиша документ, че никога няма да се върна тук, но аз реших да наруша това обещание.

Старицата мълчеше.

- Исках да дойда - каза Роуан. И след това, възможно най-внимателно и умоляващо, попита: - Защо сте искали да ме държите настрани? Колко ужасна може да е тази история?

Карлота седеше тихо и я гледаше; след малко каза:

- Ти си силна жена. Силна си като майка ми.

Роуан не отговори.

- Имаш нейните очи, казаха ли ти го вече? Чудя се дали някой от тях въобще я помни?

- Не зная - отвърна Роуан.

- И какво видя с тези твои очи? - попита старицата. - Видя ли нещо, което да те кара да мислиш, че не бива да си тук?

Роуан се сепна. Първо реши, че не е разбрала въпроса; после за част от секундата осъзна, че го е разбрала, и веднага се сети за призрака, който бе се появил в три часа през нощта. Споменът за това необяснимо се примеси със спомена за съня в самолета, когато някой невидим я докосваше и изнасилваше.

Съвсем объркана, тя видя как по лицето на старицата се разлива усмивка. Не беше нито горчива, нито триумфираща. Изразяваше само примирение. А после лицето и? отново стана гладко, тъжно и замислено. На слабата светлина главата и? за миг заприлича на оголен череп.

- Е, значи е дошъл при теб - каза Карлота и въздъхна тихо. - Вече се е добрал до теб.

- Не зная какво беше. Моля ви да ми го обясните.

Но жената просто я гледаше и чакаше.

- Беше мъж, слаб, елегантен. Дойде в три часа през нощта. Точно когато е починала майка ми. Видях го съвсем ясно, както виждам вас сега, но само за миг.

Жената сведе поглед. Роуан реши, че е затворила очи. После видя лек проблясък под клепачите и?. Карлота скръсти ръце на масата пред себе си.

- Бил е мъжът - каза тя. - Това е мъжът, който докара майка ти до лудост, както и нейната майка. Мъжът, който служеше на моята майка и управляваше всички около нея. Останалите не ти ли казаха за него? Предупредиха ли те?

- Не са ми казвали нищо - отвърна Роуан.

- Това е защото те не знаят. Най-после са разбрали, че не знаят, и са оставили тайните на нас, както трябваше да сторят от самото начало.

- Но какво видях? Защо е дошъл при мен? - Отново се сети за съня в самолета, не разбираше каква може да е връзката с появата на онзи мъж.

- Защото смята, че сега си негова - каза жената. - Негова, за да те обича, да те докосва, да те управлява с обещания за робство.

Роуан не можеше да разбере нищо, лицето и? пламтеше. За да те докосва. Натрапчивата атмосфера на съня отново я завладя.

- Той, разбира се, ще ти каже точно обратното - рече старицата. - Когато шепне в ухото ти, за да не го чуе никой друг, ще ти каже, че е твой роб и че досега е служил на Деидре. Но това не е вярно, скъпа моя, това е ужасна лъжа. Той ще те направи своя робиня и ще те подлуди, ако откажеш да му се подчиниш. Ето това стори с всички тях. - Замълча, набръчканото и? чело се изопна, а очите и? се зареяха по прашната повърхност на масата. - Не можа да го стори с онези, които бяха достатъчно силни, за да го впрегнат и направят свой роб, какъвто твърдеше, че ще бъде, да го използват за собствените си цели… - Гласът и? заглъхна. - За целите на тяхната собствена поквара.

- Моля ви, обяснете ми - повтори Роуан.

- Той те е докоснал, нали?

- Не зная.

- О, знаеш. Бузите ти поруменяха, Роуан Мейфеър. Нека те попитам, момичето ми, мое независимо младо момиче, което е имало толкова много мъже, беше ли той добър колкото смъртен мъж? Помисли, преди да отговориш. Той ще ти каже, че никой смъртен не може да ти достави такова удоволствие. Но истина ли е? Защото това удоволствие има ужасно висока цена.

- Мислех, че е просто сън.

- Но ти си го видяла.

- Беше предната нощ. Случи се в съня ми. Това е различно.

- Той я докосваше до самия край - каза жената. - Без значение колко лекарства и? даваха. Без значение колко глупаво се взираше тя с празния си поглед, колко безжизнено тътреше крака. Когато си лягаше нощем, той идваше при нея и я докосваше, а тя се извиваше като същинска курва в леглото… - Замълча и на устните и? отново заигра усмивка. - Това ядосва ли те? Яд ли те е, че говоря така? Нима си мислиш, че е било много красива гледка?

- Мисля, че е била болна, че не е била на себе си и че това е съвсем човешко.

- Не, скъпа моя, в техните сношения никога не е имало нещо човешко.

- Нима искате да повярвам, че онзи призрак е докосвал майка ми. И че аз съм го получила някак по наследство.

- Да, и ако обичаш, обуздай гнева си. Твоят гняв е опасен.

Роуан направо замръзна. Заля я вълна от страх и объркване.

- Вие четете мислите ми още от началото на разговора.

- Да, доколкото мога. А ми се ще да можех по-добре. Майка ти не беше единствената с психични сили в тази къща. Преди три поколения тази огърлица беше предназначена за мен. Видях го още когато бях на три, така ясно и осезаемо, че той пъхна топлата си ръка в моята, дори ме вдигна във въздуха. Да, вдигна ме. Но аз го отблъснах. Обърнах му гръб. Казах му: «Върни се в ада, откъдето си дошъл», и използвах всичката си сила, за да се боря с него.

- Значи тази огърлица сега се пада на мен, защото аз го виждам?

- Пада се на теб, защото ти си единственото момиче и няма друг избор. Тя ще стане твоя, без значение какви сили притежаваш. Но това не е важно, защото ти имаш огромна мощ. - Замълча и отново започна да оглежда Роуан. Лицето и? беше неразгадаемо, по него не личеше никаква преценка. - Да, неясна сила, непоследователна и вероятно неконтролируема - но много голяма.

- Не я надценявайте - каза тихо Роуан. - Аз никога не го правя.

- Преди много време Ели ми разказа всичко. Каза ми, че можеш да караш цветята да залиняват. Каза, че можеш да накараш водата да заври. «Тя е по-силна вещица дори от Анта и Деидре.» Да, това бяха думите и?, плачеше, молеше ме за съвет какво да предприеме! «Дръж я настрани, казах и? аз. Погрижи се никога да не се върне у дома, никога да не узнае! Погрижи се никога да не се научи да използва силата си.»

Роуан въздъхна. Преглътна тъпата болка от споменаването на Ели. Ели, която бе разговаряла с тези хора за нея. Тя - там сама, а всички те - тук. Дори тази отвратителна старица е била тук.

- Да, отново чувствам гнева ти, гняв против мен, гняв заради онова, което си мислиш, че съм причинила на майка ти!

- Не искам да ти се ядосвам - каза тихо Роуан. - Искам само да разбера за какво става дума. Искам да разбера защо бях отведена надалече…

Старата жена не продума. Пръстите и? покръжиха над кутийката с огърлицата, после кацнаха на нея и замръзнаха неподвижно. Толкова много приличаха на отпуснатите ръце на Деидре в ковчега.

Роуан извърна поглед. Загледа се в отсрещната стена, към нарисуваното небе над камината.

- Нима това не ти носи никакво утешение? Нима през всичките тези години не си се чудила дали няма поне още някой на този свят, който може да чете мисли, който усеща кога някой ще умре? Още някой, който може да отблъсне човек само с гнева си? Виж тези свещи. Можеш да ги изгасиш и да ги запалиш отново. Направи го.

Но Роуан не направи нищо. Взираше се в малките пламъчета и усещаше как трепери. Само ако знаеше, само ако знаеше какво мога да ти сторя сега…

- Но аз знам. Усещам силата ти, защото и аз съм силна, по-силна съм от Анта и Деидре. Затова успях да го задържа в плен в тази къща, така му попречих да ме нарани. Така успях да го държа цели трийсет години далече от детето на Деидре. Накарай свещите да угаснат. Запали ги отново. Искам да видя как го правиш.

- Не, няма. И искам да спреш да си играеш с мен. Кажи ми каквото имаш да ми казваш, но спри с игричките. Спри да ме тормозиш. Нищо не съм ти направила. Кажи ми кой е той и защо си ме отделила от майка ми.

- Вече ти казах. Откъснах те от нея, за да те спася от него и от тази смарагдова огърлица, от това наследство от проклятия и богатство, натрупано чрез неговата намеса и сила. - Тя отново огледа Роуан, после продължи, а гласът и? ставаше по-дълбок, но някак не толкова отчетлив. - Откъснах те от нея, за да прекърша волята и?, за да я откъсна от патерицата, на която можеше да се опира, от ухото, в което можеше да излее измъчената си душа, от приятелката, която щеше да обгърне и измъчи със своята слабост и нещастие.

Вкаменена от гняв, Роуан не можеше да отговори нищо. Пред очите и? се появи чернокосата жена в ковчега. А после и гробището «Лафайет», само че сега под нощното небе. Притихнало и изоставено.

- За тези трийсет години ти си израснала силна и нормална, далече от тази къща, от тази история на злото. И ето, станала си лекар, какъвто повечето от колегите ти никога не са виждали, и когато си вършила зло, си се отдръпвала в истинско разкаяние, в срам, който те е карал да правиш още по-големи жертви за околните.

- Откъде знаеш това?

- Виждам го. Не съвсем ясно, но го виждам. Виждам злото, въпреки че не мога да видя самите действия, защото са покрити със слоеве вина, срам и отвращение.

- Какво искаш от мен? Признание? Сама каза, че съм обърнала гръб на злото, което съм сторила. Търся нещо друго, опитвам се да постигна нещо голямо, нещо, изискващо много усилия.

- Тогава не убивай - прошепна жената.

Вълна от свирепа болка премина през Роуан. Тя се вгледа съсредоточено в очите на старицата. Те ставаха все по-големи, присмиваха и? се. Объркана, Роуан разбра, че Карлота просто я измъчва, и се почувства беззащитна. Тази старица бе прошепнала нещо, което бе събудило в съзнанието и? точно образа, който Карлота търсеше.

Ти си убила. Отнела си живот от гняв и ярост. Направила си го съзнателно. Ето колко си силна.

Роуан потъна още по-дълбоко в себе си, взираше се в плоските кръгли очила, които улавяха светлината, а после я губеха; в тъмните очи, които едва се различаваха зад тях.

- Е, научих ли те на нещо? - попита старицата.

- Играеш си с търпението ми - отвърна Роуан. - Нека ти припомня, че не съм ти направила нищо лошо. Не дойдох тук, за да настоявам за отговори. Нито те обвинявам в нещо. Не искам нито тази огърлица, нито къщата, нито нищо. Дойдох да видя майка си и дойдох тук, защото ти ме покани. За да те изслушам. Но няма да позволя да си играеш повече с мен. Дори и за всички тайни в този ад. Не се страхувам от твоя призрак, дори и оная му работа да е като на архангел.

Старицата се взря в нея за миг, после вдигна вежди и се засмя - кратък, внезапен смях, в който се чу изненадващо женска нотка.

- Добре казано, скъпа моя. Преди седемдесет и пет години майка ми твърдеше, че той можел да накара гръцките богове да се разреват от завист, толкова бил красив, когато влизал в спалнята и?. - Отпусна се в стола си, сви устни и отново се усмихна. - Но той така и не успя да я откъсне от любимите и? смъртни мъже. Тя имаше точно твоя вкус за мъжете.

- Ели ли ти каза?

- О, тя ми каза доста неща, само дето ми спести факта, че е болна и умира.

- Когато умират, хората се страхуват - каза Роуан. - Тогава са сам-сами. Никой не може да умре вместо тях.

Старицата сведе очи. Остана неподвижна за момент, после отново посегна към меката издутина на кутията, стисна я и я отвори. Обърна я леко към светлината на свещите. В нея лежеше смарагд в златен обков и със златна верижка. Най-големият камък, който Роуан беше виждала.

- Често сънувам смъртта - каза Карлота, докато се взираше в камъка. - Моля се за нея. - Вдигна бавно поглед към Роуан, очите и? отново се бяха разширили, меката фина кожа на челото и? се сбръчка силно над сивите вежди. Като че душата и? се давеше в тъга, която за момент бе забравила да скрие зад злобата и сарказма. Сега просто се взираше в Роуан.

- Ела - каза тя и се надигна от стола, - нека ти покажа. Мисля, че вече няма много време.

- Защо говориш така! - прошепна тревожно Роуан. Някаква промяна в поведението на старицата я беше ужасила. - Защо ме гледаш така?

Но Карлота само се усмихна.

- Ела. Вземи и свещ, ако искаш. Някои от лампите още работят, но други са изгорели, или пък жиците вече са прекъснати. Последвай ме.

Стана от стола и внимателно откачи дървения си бастун от облегалката. Тръгна с учудващо стабилна походка през стаята и мина покрай Роуан, която стоеше като закована и я гледаше, като в същото време пазеше мигащото пламъче на свещта с лявата си длан.

Малката светлинка заигра по стената, когато тръгнаха надолу по коридора. Блесна за миг по гладката повърхност на някакъв стар портрет на мъж, който като че внезапно оживя и се втренчи в Роуан. Тя се закова на място и извърна глава, за да се увери, че е било просто илюзия.

- Какво има? - попита Карлота.

- Нищо, просто ми се стори… - Гледаше майсторски нарисувания портрет на усмихващ се черноок мъж, който със сигурност вече не бе сред живите, покрит със слоевете крехък и напукан лак.

- Какво има?

- Няма значение - отвърна Роуан и продължи, като пазеше пламъчето. - Просто на тази светлина ми се стори, че той помръдна.

Карлота се обърна и се загледа в портрета, Роуан стоеше до нея.

- Ще видиш много странни неща в тази къща. Ще минаваш през празни стаи, но все ще се връщаш, защото ще ти се струва, че си видяла някой да се движи или да се взира в теб.

Роуан се вгледа в лицето и?. Сега то не изглеждаше нито дяволито, нито злобно, само умислено и самотно.

- Не се ли страхуваш от тъмното? - попита Карлота.

- Не.

- Можеш да виждаш добре на тъмно.

- Да, по-добре от повечето хора.

Карлота се обърна, стигна до високата врата в подножието на стълбите и натисна бутона. Асансьорът започна да се спуска с приглушено тракане и спря с тежко поклащане. Старицата завъртя дръжката и отвори вратата, зад която се разкри решетка от месинг, която тя сгъна с усилие.

Пристъпиха на износения килим в кабина, чиито стени бяха покрити с тъмна дамаска, а от металния таван мътно светеше крушка.

- Затвори вратите - каза Карлота и Роуан се подчини, хвана дръжката и дръпна решетката.

- Пък и няма да ти е излишно да се научиш да използваш онова, което вече ти принадлежи - добави тя. От дрехите и? се носеше лек дъх на парфюм, нещо сладникаво, като «Шанел», смесено с аромата на пудра. Тя натисна малък черен гумен бутон вдясно и за изненада на Роуан асансьорът започна да се издига доста бързо.

Коридорът на втория етаж тънеше дори в още по-плътен мрак от този долу. Беше и по-топло. Нямаше нито една отворена врата или прозорец, през които да влезе светлина от улицата, сиянието на свещта се пръсна вяло по многобройните бели врати и по още някакво издигащо се нагоре стълбище.

- Влез в тази стая - каза старицата, отвори някаква врата вляво и поведе Роуан, докато бастунът и? тупкаше глухо по дебелия килим с десен на цветя.

Драперии, мрачни и гниещи, както в трапезарията долу, тясно дървено легло с висок балдахин, на което бе резбовано нещо като орел. Същият контур на ключалка се виждаше издълбан на таблата за главата.

- В това легло умря майка ти - каза Карлота.

Роуан погледна към голия матрак и видя огромно тъмно петно, което блестеше странно в полумрака. Насекоми! Миниатюрни черни насекоми се щураха делово по петното. Тя пристъпи напред и те се разбягаха от светлината към четирите ъгъла на матрака. Роуан си пое рязко дъх и изпусна свещта.

Старицата бе потънала в мислите си и сякаш не забелязваше отвратителната гледка.

- Това е ужасно - каза Роуан под нос. - Никой ли не е чистил тази стая!

- Можеш ти да я изчистиш, ако желаеш. Вече е твоя.

На Роуан и? призляваше от жегата и гледката на хлебарките. Пристъпи назад и облегна глава на рамката на вратата. Усети още някакви миризми и и? се догади.

- Какво още искаш да ми покажеш? - попита тя спокойно. Преглътни гнева си, прошепна сама на себе си, очите и? блуждаеха по избелелите стени, по малката нощна масичка, отрупана с гипсови статуи и свещи. Зловещо, грозно, мръсно. Да умреш в мръсотия. Да умреш тук. Занемарена.

- Не - рече старицата. - Не беше занемарена. Пък и към края вече не забелязваше нищо. Прочети медицинския картон.

Карлота се обърна, мина покрай нея и тръгна към коридора.

- Сега ще трябва да се изкачим по тези стълби, защото асансьорът е дотук - рече тя.

«Моли се да не се наложи да ти помагам», помисли си Роуан. Призляваше и? от самата мисъл, че може да докосне тази жена. Опита се да задържи дъха си и да успокои кипенето в себе си. Въздухът, тежък, застоял и изпълнен с остатъци от най-противни миризми, като че полепваше по нея, по дрехите и?, по лицето и?.

Гледаше как старицата се качва по стълбите, бавно, но стабилно.

- Ела с мен, Роуан Мейфеър - каза тя през рамо. - Вземи свещта. Старите газени лампи горе отдавна вече не работят.

Роуан я последва, ставаше все по-топло. Щом стигна малката площадка, видя, че нагоре има още няколко стъпала, а над тях - площадката на третия етаж. С изкачването и? се струваше, че цялата жега в къщата се е концентрирала тук.

През един непокрит прозорец вдясно влизаше безцветната светлина на улична лампа. Имаше две врати, една вляво и една точно пред тях.

Старата жена отвори лявата.

- Виж, там на масата до вратата има газена лампа. Запали я.

Роуан остави свещта и вдигна стъклото на лампата. Миризмата на газта беше леко неприятна. Тя приближи пламъчето на свещта, за да запали фитила и когато сложи стъклото, пламъкът стана по-висок и ярък. Вдигна лампата и освети огромна стая с нисък таван, потънала в прах, влага и паяжини. Още хлебарки се разбягаха на светлината. Някакъв сух, ръждив звук я стресна. Но все пак тук въздухът бе някак по-добър, може би от топлината и миризмата на дърво, която надделяваше дори над вонята на гнил плат и мухъл.

Роуан видя, че до стените са наредени сандъци, още касетки се виждаха на старо месингово легло в отсрещния ъгъл под един от двата квадратни прозореца. Стъклото бе полузакрито от плътна плетеница пълзящи растения, чиито влажни от дъжда листа отразяваха светлината. Завесите отдавна бяха паднали и лежаха на купчини под первазите.

Покрай стената вляво бяха наредени книги, книги имаше и край камината с малка дървена поставка. Лавиците се издигаха чак до тавана. Книги лежаха разхвърляни и по старите тапицирани столове, които сега изглеждаха меки и гъбести от влагата и годините. Светлината на газената лампа блещукаше по матовия месинг на старото легло. Виждаха се и някакви стари кожени обувки, хвърлени до нещо като дълга дебела черга, навита на руло и подпряна до старата камина.

Имаше нещо странно в тези обувки и навитата черга. Май беше овързана с ръждясала верига. Не беше ли нормално да е вързана с въже?

Роуан осъзна, че старицата я гледа.

- Това беше стаята на чичо ми Жулиен - каза Карлота. - От този прозорец твоята баба Анта скочи на покрива на верандата и после падна долу на плочите.

Роуан стисна по-здраво лампата за месинговата основа. Не каза нищо.

- Отвори първия сандък вдясно от теб - каза старицата.

Роуан се поколеба за миг, без да знае защо. После коленичи на прашния гол под, остави лампата до сандъка и огледа капака му и строшената ключалка. Беше направен от платнище, закрепено с кожа и месингови гвоздеи. Капакът се вдигна съвсем лесно и тя го пусна леко назад, за да не одраска мазилката на стената.

- Виждаш ли какво има вътре?

- Кукли - отвърна Роуан. - Кукли, направени от… от коса и кости.

- Да, от човешки кости, човешка коса, човешка кожа и човешки нокти. Това са кукли на твоите предшественички. Някои са толкова стари, че вече никой не помни имената им. Ако се опиташ да ги вдигнеш, ще се разпаднат на прах.

Роуан ги оглеждаше. Бяха наредени в спретнати редици в стария платнен сандък. Всяка имаше внимателно изрисувани черти на лицето и дълга коса. Някои имаха кости за ръце и крака, а други бяха с меки, почти безформени тела. Най-новата и най-красивата беше направена от коприна, с красива малка рокличка с пришити перли. Лицето и? беше от кост, с нос, очи и уста, нарисувани с тъмнокафяво мастило, вероятно дори с кръв.

- Да, кръв е - каза старата жена. - Това е прабаба ти, Стела.

Малката кукличка като че се хилеше на Роуан. Някой бе залепил кичур черна коса към главата от кост. От подгъвите на малката копринена рокля се подаваха кости.

- Откъде са костите?

- От Стела.

Роуан посегна към куклата, но отдръпна ръка, пръстите и? се свиха. Не можеше да се застави да я докосне. Вдигна плахо крайчеца на тензуха и видя отдолу още един слой, където куклите вече се разпадаха на прах. Бяха потънали дълбоко в плата и вероятно нямаше начин да се извадят невредими.

- Дошли са дотук през целия път от Европа. Виж долу. Вземи най-старата.

- Няма начин. Ще се разпадне, ако я докосна. Освен това не знам коя е най-старата. - Тя върна тензуха на мястото му и приглади горния слой. Когато усети костите под пръстите си, цялото и? тяло се разтресе. Сякаш някаква ярка светлина блесна пред очите и?. Умът и? веднага регистрира диагнози… разстройство в темпоралния лоб, пристъпи. И все пак тези диагнози изглеждаха нелепи, като че бяха свързани с някакво друго селение.

Вгледа се в миниатюрните лица.

- Но защо? Защо са ги направили?

- За да говориш с тях, да ги призоваваш, да ги вдигнеш от ада, за да изпълнят заповедите ти. - Жената стисна устни в саркастична усмивка, светлината се издигна и разкриви грозно лицето и?. - Като че могат да се вдигнат от пламъците на ада, за да изпълнят нечия заповед.

Роуан изсумтя подигравателно, погледна отново към куклите, към ужасното, сякаш живо лице на Стела.

- Кой ги е направил?

- Всички те. Кортланд се промъкна тук през нощта и отряза крака на майка ми, Мери Бет, която лежеше в ковчега. Пак той взе кости от Стела. Стела искаше поклонението да бъде извършено у дома. Знаеше, че той ще го направи, защото тогава баба ти Анта бе твърде малка, за да свърши тая работа.

Роуан потрепери, затвори капака и вдигна внимателно лампата. Стана на крака и изтупа праха от коленете си.

- А кой е този Кортланд? Да не е дядото на Райън от погребението?

- Да, скъпа моя, същият - отвърна старицата. - Красивият Кортланд, порочният Кортланд. Той беше инструментът на онзи, който владее това семейство от векове. Той изнасили майка ти, когато тя се обърна към него за помощ. Той си легна и със Стела, за да стане баща на Анта, която пък роди Деидре, също негово дете, негова дъщеря и правнучка.

Роуан мълчеше, опитваше се да си представи обърканата схема на тези връзки.

- А кой е направил кукла на майка ми? - попита тя, като се взираше в лицето на старицата, което сега изглеждаше съвсем призрачно на светлината на играещото пламъче.

- Никой. Освен ако ти не се вдигнеш до гробището, не отместиш камъка и не откраднеш ръцете и? от ковчега. Мислиш ли, че си способна на подобно нещо? Той ще ти помогне, нали знаеш. Мъжът, когото вече си видяла. Ще дойде, ако сложиш огърлицата и го повикаш.

- Не разбирам защо ми говориш така - отвърна Роуан. - Аз нямам нищо общо с всичко това.

- Казвам ти само каквото зная. Всички те се занимаваха с черна магия. През цялото време. Казвам ти каквото трябва да знаеш, а ти ще направиш избора си. Искаш ли да се включиш в тази гадост? Ще я продължиш ли? Ще вземеш ли в ръце тези отвратителни гадости и ще призовеш ли призраците на мъртвите, за да можеш да си поиграеш на кукли с дяволите в ада?

- Изобщо не вярвам на тези глупости - каза Роуан. - Не вярвам, че и ти вярваш.

- Вярвам на онова, което съм видяла. Вярвам на онова, което чувствам, когато ги докосна. Те са пропити със зло, както реликвите са пропити със святост. Но гласовете, които говорят чрез тях, са все негови гласове, гласове на дявола. Нима не повярва на очите си, когато той ти се яви?

- Видях някакъв тъмнокос мъж. Не беше човешко същество, а нещо като халюцинация.

- Бил е Сатаната. Той ще ти каже, че не е така. Ще ти даде красиво име. Ще ти рецитира поезия. Но той е дявол от ада поради една проста причина - той лъже и унищожава, ще унищожи и теб, и потомството ти, ако може, защото за него имат значение само собствените му цели.

- Но какви са те?

- Да бъде жив като нас. Да бъде жив, да вижда и чувства, както ние виждаме и чувстваме. - Карлота се обърна и като се подпираше на бастуна си, тръгна към стената вляво, към камината. Спря пред навитата черга и после вдигна поглед към книгите по лавиците на стените, които се издигаха от двете страни на облицования комин.

- Тук е историята на този род, написана от Жулиен. Това беше неговата стая. Неговото убежище. Тук той написа своята изповед. Как е спал със сестра си Катерин, за да бъде зачената моята майка, Мери Бет, а после легнал и с нея, за да се роди моята сестра Стела. А когато поиска да легне и с мен, аз се изплюх в лицето му. Издрах очите му. Заплаших, че ще го убия. - Обърна се и се втренчи в Роуан. - Черна магия, зли заклинания, записи на неговите жалки триумфи, когато е наказвал враговете си и е прелъстявал любовниците си. Всички серафими на небето не биха могли да удовлетворят неговата похот, не и неговата.

- Нима всичко е записано тук?

- Всичко, даже и повече. Но аз никога не съм чела тези книги и няма да ги прочета. Достатъчно ми беше да чета мислите му, докато седеше в библиотеката долу, топеше писалката в мастилото и се смееше под нос, отдавайки се на фантазиите си. Това продължи с десетилетия. О, толкова дълго чаках този момент.

- А защо тези книги са още тук? Защо не си ги изгорила?

- Защото знаех, че ако някога дойдеш, ще искаш да видиш това с очите си. Няма по-силна книга от изгорената книга! Не… Сама трябва да прочетеш всичко, защото всяка негова дума го осъжда и проклина. - Тя замълча, после прошепна: - Прочети го и реши сама. Анта не можа да направи избор. Деидре също. Но ти можеш. Ти си силна, умна и мъдра въпреки младостта си. Да, виждам това в теб.

Тя положи двете си ръце на извивката на бастуна и се загледа настрани, извила очи, замислена. Шапката от бяла коса като че притискаше малкото и? лице.

- Аз избрах - каза тя тихо, почти тъжно. - Отидох на църква, след като Жулиен ме докосна, след като ми изпя своите песни и ми каза лъжите си. Той наистина мислеше, че чарът му може да ме победи. Отидох в параклиса «Богородица на безкрайната благодат», коленичих и започнах да се моля. И тогава в мен се вля най-силната вяра. Няма значение дали Господ в небето е католически, протестантски или пък индуистки. Беше нещо по-дълбоко, по-старо и помощно от това - беше като ядрото на доброто, поддържащо живота, отхвърлящо разрушението, перверзните, насилието над ближния. Онова, което утвърждава човешкото, естеството на този свят. - Вдигна очи към Роуан. - И казах: «Господи, застани до мен. Света Майко, застани до мен. Дайте ми сила да се боря с тях, да ги победя, да надделея».

Тя отново извъртя очи, като че се взря назад в миналото. Погледът и? дълго блужда по пристегнатата от ръждясалата верига черга.

- Още тогава знаех какво ме чака. След години се научих на онова, което ми беше необходимо. Научих същите заклинания, същите тайни, които използваха и те. Научих се да призовавам същите нисши духове, които командваха и те. Научих се да се боря с него въпреки огромната му сила, с подкрепата на духове, които след това можех да отпратя отново само с щракане на пръсти. С две думи, борех се срещу него с неговите оръжия.

Изглеждаше мрачна, някак далечна, като че очакваше реакцията на Роуан, но същевременно не се интересуваше от нея.

- Казах на Жулиен, че няма да родя дете от него. Че няма смисъл вече да ме прелъстява с фантазиите си. Че няма смисъл да играе игрички, да се превръща в млад мъж, за да попадна в прегръдките му, защото аз щях да знам, че това всъщност е неговата старческа плът. «Нима мислиш, че ще легна с теб, дори да си най-красивият мъж на света? Ти или твоят дяволски познайник? Нима мислиш, че съм подвластна на подобна суета и похот?» Ето това му казах. Обещах му, че ако ме докосне отново, ще използвам силата си, за да го отблъсна. Нямах нужда от смъртен помощник. И тогава видях страх в очите му, голям страх. Тогава още не се бях научила как да изпълня подобна заплаха. Но той се страхуваше от силата в мен, защото я виждаше, макар че самата аз още не бях съвсем наясно с нея. Може и да е било просто страх от човек, когото не е в състояние да прелъсти, да обърка, да заблуди. - Тя се усмихна, тънките и? устни разкриха два реда равни изкуствени зъби. - А това беше нещо ужасно за човек, който живее единствено чрез прелъстяването.

Тя замлъкна, вероятно потъна в спомена.

Роуан си пое дълбоко дъх, не обръщаше внимание на потта, която се стичаше по лицето и?, и на топлината от лампата. Чувстваше единствено нещастие, нещастие и загуба, и усещането за дълги самотни години. Празни години, години на ужасяваща рутина, на горчивина и сляпа вяра, вяра, че може да убие…

- Да, да убия - въздъхна жената. - Правила съм го. За да защитя живите от онзи, който не беше жив и щеше да ги обсеби.

- Но защо ние? - настоя Роуан. - Защо ние сме играчките на този дух, защо точно ние от всички хора по света? Не сме единствените, които можем да виждаме призраци.

Старицата въздъхна тежко.

- Говорила ли си някога с него? - попита Роуан. - Каза, че е дошъл при теб, когато си била дете, че е говорил в ухото ти, без друг да го чуе. Питала ли си го кой е и какво всъщност иска?

- Нима смяташ, че щеше да ми каже истината? Помни ми думите, той никога не говори истината. А ако започнеш да го питаш, само ще подхранваш силата му. Само ще налееш масло в неговия пламък.

Карлота внезапно пристъпи към нея.

- Той ще измъкне от собственото ти съзнание отговора, който най-добре ще те устрои, който ще те очарова. Ще изтъче цяла мрежа от заблуди, и то така плътна, че вече няма да можеш да виждаш света през нея. Той иска твоята сила и ще ти каже всичко, за да я получи. Прекъсни веригата, дете! Ти си по-силна от всички тях! Прекъсни веригата и го върни отново в ада, защото той няма къде другаде да иде по белия свят, за да открие сила като твоята. Не разбираш ли? Той я е създал. Той е принуждавал брат да легне със сестра си, чичо с племенницата си, син с майка си, да, и това също, и то само за да създаде още по-силна вещица. Е, понякога не е успявал. Но в следващото поколение все пак е постигал целите си. Анта и Деидре са малка цена за него, ако това ще му донесе Роуан!

- Вещица? Нима каза вещица? - попита Роуан.

- Всички те бяха вещици, всички, не разбираш ли? - Очите на Карлота трескаво оглеждаха лицето на Роуан. - Майка ти, нейната майка, а преди това и баба и?, и Жулиен, злият, презрян Жулиен, бащата на Кортланд, който пък е твоят баща. И аз щях да съм една от тях, ако не се бях разбунтувала. Да, скъпа моя, кръвосмешение. Това е най-малкият от техните грехове и все пак най-грандиозният им план. Кръвосмешения, за да се продължи рода, като се удвоят силите, като се пречисти кръвта, за да се ражда по една могъща и ужасна вещица във всяко поколение. Започнало много отдавна, още в стара Европа. Нека англичанинът да ти разкаже за това. Англичанинът, който дойде с теб в църквата и ти държеше ръката. Нека той ти каже имената на жените, чиито кукли лежат в този кашон. Той знае. Ще ти пробута неговата черна магия, неговата генеалогия.

- Искам да се махна от тази стая - прошепна Роуан. Обърна се и лампата хвърли светлината си върху стълбищната площадка.

- Знаеш, че е истина - каза старицата зад нея. - Винаги си знаела, че дълбоко в теб дреме зло.

- Не ми харесва изборът ти на думи. Говориш за потенциал за зло.

- Но ти можеш да приключиш всичко това! Това може да стане голямото ти предназначение - да направиш като мен и да се обърнеш срещу му. Обърни се срещу всички тях!

Карлота мина покрай Роуан, крайчецът на роклята и? бръсна глезена и?, бастунът и? тропаше леко. Излезе на площадката и помаха на Роуан да я последва.

Влязоха през другата врата на третия етаж и веднага ги блъсна отвратителна смрад. Роуан се отдръпна, не можеше да си поеме дъх, но после направи онова, което бе длъжна да стори. Вдиша вонята и я преглътна, защото нямаше друг начин да я понесе.

Като вдигна високо лампата, видя, че се намират в тесен склад. Беше пълен с буркани и бутилки, наредени по импровизирани рафтове. Всички бяха пълни с някаква черна мътна течност, в която плаваха гниещи и разложени неща. Смрадта на спирт и други химикали се примесваше със силната воня на разлагаща се плът. Мисълта, че някой от тези буркани може да се счупи и ужасната воня от него да избухне с пълна сила, беше непоносима.

- Бяха на Маргьорит - каза старицата. - Тя е майка на Жулиен и Катерин, моята баба. Не очаквам да запомниш тези имена. Можеш да ги откриеш в книгите в другата стая и в старите записи долу в библиотеката. Но запомни какво ще ти кажа - Маргьорит напълни тези буркани с ужаси. Ще видиш с очите си, когато излееш съдържанието им. И не забравяй, направи го сама, ако не искаш неприятности. Да, в тях има големи гадости… а тя, тя беше лечителка! - Карлота почти изплю последната дума с отвращение. - Притежаваше същата сила като теб. Можеше да положи ръце върху болен и да накара раните да се затворят или да стопи тумор. Но какво направи тя с тази дарба… Приближи лампата.

- Не искам да гледам тези неща.

- О? Нали уж беше лекар? Не си ли правила дисекции на мъртви на всякаква възраст? Режеш и живи, нали така?

- Аз съм хирург. Оперирам, за да спася или удължа живот. Не искам да гледам тези…

Но докато говореше, тя се взираше в бурканите, в най-големия от тях, чиято течност бе достатъчно бистра, за да се види, че вътре плува нещо меко и кръгло. Не, не можеше да го погледне на светлината. Приличаше на човешка глава. Отдръпна се като опарена.

- Е, какво видя?

- Защо ми причиняваш това? - прошепна Роуан, втренчена в буркана, в тъмните изгнили очи, които плуваха из течността, в развятата коса. Извърна се и погледна старицата. - Днес бях на погребението на майка си. Какво искаш от мен?

- Казах ти вече.

- Не, ти ме наказваш, задето се върнах, наказваш ме, защото исках да знам, защото наруших твоите планове.

Не се ли появи усмивка на лицето и??

- Нима не разбираш, че сега съм съвсем сама? Искам да познавам роднините си. Не можеш да ме принудиш да се подчиня на волята ти.

Тишина. Беше ужасно задушно. Роуан не знаеше колко още ще издържи.

- Това ли стори на майка ми? - попита тя, в гласа и? се усещаше изгарящ гняв. - Подчини я на волята си?

Пристъпи назад, сякаш гневът и? я караше да се отдръпне от старицата. Ръката и? стисна още по-силно лампата, която вече бе гореща от догарящия фитил, почти непоносимо гореща.

- Тук ми става лошо.

- Мило дете - каза жената, - в този буркан ти видя човешка глава. Да, ще я погледнеш по-отблизо, когато му дойде времето. Както и останалото в тази стая.

- Но те са разложени. Толкова са стари, че не биха могли да служат за нищо, ако въобще могат да послужат за каквото и да било. Искам да се махна оттук.

И все пак тя продължаваше да се взира в буркана, вцепенена от ужас. Вдигна лявата си ръка към устата, сякаш искаше някак да я защити, и се втренчи в мътната течност, в която видя дупката на уста с вече изгнили устни. Белите зъби блеснаха в тъмното. Видя блещукащата пихтия на очите. Не, не гледай това. Но какво имаше в буркана до него? Нещо в течността се движеше, червеи. Печатът беше счупен.

Обърна се и излезе от стаята. Облегна се на стената и затвори очи. Лампата изгаряше ръката и?. Сърцето и? бумтеше в ушите. Всеки миг щеше да припадне. Щеше да повърне на площадката на тези отвратителни стълби, пред очите на тази извратена зла старица. Смътно чу, че Карлота минава покрай нея. Чу я как слиза по стълбите, стъпало по стъпало, по-бавно отпреди.

- Ела долу, Роуан Мейфеър - каза Карлота. - Изгаси лампата, но преди това запали свещта и я вземи със себе си.

Роуан бавно се изправи. Прекара лявата си ръка през косата и като потисна още един пристъп на гадене, тръгна бавно към спалнята. Остави лампата на малката масичка до вратата, откъдето я беше взела. Точно навреме, защото усещаше, че вече не може да издържа на горещината. Допря дясната си ръка към устните, за да облекчи паренето, после бавно вдигна свещта и я натика в отвора на стъкления капак - знаеше, че е твърде горещ, за да може да го свали. Свещта се запали, по фитила на лампата закапа восък. Роуан изгаси пламъка на лампата и постоя неподвижна за миг. Очите и? отново се спряха на навитата черга и на мъжките обувки захвърлени пред нея.

Не, не бяха захвърлени, каза си, и тръгна бавно към тях. Протегна левия си крак и докосна с него една от обувките. Ритна я леко и установи, че всъщност се крепи на нещо. Тогава видя сияещата в тъмното бяла кост на човешки крак да се подава изпод крачола на панталон от увитата на руло черга.

Втренчи се като парализирана в ужасното си откритие. Мина до другия край на чергата и видя нещо, което не бе забелязала досега. Тъмнокестенява коса. В чергата имаше увит човек. Беше мъртъв, от много време. Ето, на пода имаше тъмно петно, точно до долния край на чергата. Там беше изтекла гнилата плът, а после беше изсъхнала. По петното бяха залепнали хлебарки, и то много отдавна.

Роуан, обещай ми, че никога няма да се върнеш там, обещай ми.

Някъде далече отдолу се чу слабо гласът на старата жена:

- Ела долу, Роуан Мейфеър.

Роуан Мейфеър, Роуан Мейфеър, Роуан Мейфеър…

Тя излезе бавно от стаята, но преди това се обърна още веднъж към мъртвеца, към тънката бяла кост, която се подаваше от чергата. После затвори вратата и тръгна съвсем бавно по стълбите.

Старицата стоеше пред отворения асансьор и я гледаше, озарена от грозната златиста светлина на крушката в кабината.

- Знаеш какво видях, нали? - рече Роуан и протегна ръка да се облегне на колоната на стълбището. Малкото пламъче на свещта заигра и хвърли бледи полупрозрачни сенки по тавана.

- Открила си мъртвец, увит в чергата.

- Какво, за бога, става в тази къща! - изпъшка Роуан. - Всички ли сте луди?

Колко студена и овладяна изглеждаше старицата, някак напълно чужда. Тя посочи към отворения асансьор.

- Ела с мен - каза тя. - Тук вече няма какво да се види, нито пък какво да се каже…

- О, не, има много за казване - отвърна Роуан. - Ти разказа ли на майка ми всичко това? Показа ли и? тези ужасни буркани и кукли?

- Не аз я подлудих, ако това имаш предвид.

- Мисля, че всеки израснал в тази къща, ще полудее.

- И аз така мисля. Затова те изпратих надалече. Сега ела.

- Кажи ми какво стана с майка ми.

Тя пристъпи след Карлота в прашната малка кабинка и затвори гневно вратата и решетката. Докато се спускаха, се обърна и се втренчи в профила на старицата. Стара, да, много стара. Кожата и? бе жълта като пергамент, вратът и? беше съвсем тънък и крехък, вените изпъкваха. Да, беше съвсем крехка.

- Какво стана с майка ми? - повтори Роуан и се втренчи в пода, не смееше да погледне Карлота. - Не ми казвай как той я е докосвал в съня и?, кажи ми какво се случи, какво се случи наистина!

Асансьорът спря с поклащане. Карлота отвори решетката, бутна вратата и тръгна по коридора.

Роуан затвори след нея и светлината от самотната крушка отмря, сякаш никога не бе съществувала. Беше тъмно и хладно, от отворената предна врата ухаеше на дъжд. Нощта блещукаше, огласяна от песента на щурците.

- Кажи какво стана - повтори Роуан, по-тихо и по-горчиво.

Тръгнаха през дългия преден салон, старицата водеше. Подпираше се на бастуна си, леко наклонена наляво. Роуан вървеше търпеливо след нея.

Бледата светлина на свещта бавно запълзя през стаята, като я осветяваше смътно чак до тавана. Дори и в този запуснат вид помещението беше красиво. Мраморните камини и високите огледала над тях искряха зловещо в сенките. Всички прозорци стигаха чак до пода. На срещуположните стени имаше огледала. Роуан видя как полилеите се отразяват в тях до безкрайност. Малката и? фигурка също се виждаше, повторена безброй пъти, докато накрая не се стапяше в тъмнината.

- Да - каза старицата. - Завладяваща илюзия. Дарси Монахан ги е купил за Катерин. Дарси Монахан се е опитал да я откъсне от злото, но умрял в тази къща от жълта треска. Катерин плака за него до края на живота си. Но огледалата са още тук, ето, тук на стените, и над камините, където ги е сложил Дарси.

Тя въздъхна и отново скръсти ръце върху извивката на бастуна си.

- Всички ние… през времето… сме били отразявани от тези огледала. И сега ти се виждаш в тях, хваната в същата рамка.

Роуан не отговори. Изведнъж я обзе тъга, прииска и? се да види тази стая на слънчева светлина, да разгледа украсите по камините, дългите копринени драперии, гипсовите орнаменти по високия таван.

Старата жена тръгна към по-близкия от двата странични прозореца.

- Моля те, вдигни го. Плъзга се нагоре. Ти си силна. - Взе свещта от Роуан и я сложи на малката масичка до камината.

Роуан отключи прозореца и после вдигна тежкото стъкло почти на нивото на главата си.

Отвън се виждаше закрита с мрежа веранда. Въздухът бе топъл и изпълнен с аромат на дъжд. Роуан с благодарност остави свежестта да целуне ръцете и лицето и?. После се отмести, защото старицата мина покрай нея и излезе навън.

Пламъчето на свещта започна да се бори с течението, но накрая бе победено. Роуан пристъпи навън в тъмнина и отново я обля силният, омайващо сладък аромат на бриза.

- Това е нощният жасмин - каза старицата. Перилата на верандата бяха обрасли с растения, филизите танцуваха на вятъра, мъничките листа пърхаха по мрежата като пеперуди. Цветята блещукаха в тъмното - бели, деликатни и красиви.

- Ето тук седеше майка ти ден след ден - каза Карлота. - А там, на онези плочи, умря нейната майка. Падна от прозореца в стаята на Жулиен. Аз я принудих да го направи. Мисля, че щях да я бутна със собствените си ръце, ако не беше скочила. Издрах и? очите, както издрах и очите на Жулиен.

Замълча. Гледаше през ръждясалата мрежа към нощта и вероятно към високите върхове на дърветата, които се открояваха на фона на небето. Студената светлина на уличната лампа озаряваше предната част на градината и избуялата трева. Огряваше дори високата облегалка на белия люлеещ се стол.

Нощта се стори на Роуан враждебна и дори зловеща. Тази къща беше кошмарно, отвратително място, погълнато от злото. Какво ли беше да живееш и умреш тук, да прекараш целия си живот в тези печални стаи, да умреш в онази мръсотия горе. Беше невъобразимо. Ужасът се надигна като нещо черно и плътно в нея, заплашващо да спре дъха и?. Нямаше думи да опише как се чувства. Нямаше думи да опише омразата към тази старица, която се трупаше в нея.

- Аз убих Анта - каза Карлота. Стоеше с гръб към Роуан, думите и? бяха тихи и неясни. - Убих я, нищо че не аз я блъснах през прозореца. Исках да умре. Тя люлееше Деидре в кошчето, а той беше до нея, гледаше бебето и го разсмиваше! И тя му позволяваше това, говореше му с превзетото си тънко гласче, казваше му, че е единственият и? приятел след смъртта на съпруга и?, единственият и? приятел в целия свят. Каза ми: «Това е моя къща и ако искам, мога да те изгоня от нея». Каза това на мен! А аз и? отвърнах: «Ще ти изтръгна очите, ако не го прогониш. Няма да можеш да го виждаш без очи. Няма да караш и бебето да го вижда».

Старицата замълча. Роуан чакаше прималяла в потискащата тишина, нарушавана единствено от звуците на нощта, от създания, които се щураха и пееха в тъмното.

- Виждала ли си изтръгнато човешко око, което виси над бузата на кървавите си жили? Аз изтръгнах нейното. Тя пищеше и ридаеше като дете, но аз все пак го направих. Направих го и я подгоних по стълбите. Тя тичаше и се опитваше да задържи скъпоценното си око с ръце. Как мислиш, той опита ли се да ме спре?

- Аз бих те спряла - каза Роуан с горчивина. - Защо ми разказваш това?

- Защото поиска да знаеш! А за да разбереш какво е станало с една от тях, трябва да знаеш и случилото се с онази преди нея. И най-вече, че точно затова се опитвам да прекъсна веригата.

Карлота се обърна и се втренчи в Роуан. Студената бяла светлина се отразяваше в очилата и? и сега те приличаха на слепи огледала.

- Направих го заради теб, заради мен, заради Господ, ако изобщо го има. Принудих я да скочи от онзи прозорец. «Да видим сега как ще го виждаш без очи», крещях аз. «Как ще го караш да идва!» А майка ти пищеше в люлката си ето в тази стая. Трябваше да убия и нея. Трябваше да я задуша, докато Анта лежеше отвън на плочите. Само дето нямах този кураж. - Отново замълча, вдигна леко брадичка и тънките и? устни се разляха в усмивка. - Чувствам гнева ти. Чувствам, че ме осъждаш.

- Нима би могло да е иначе? - прошепна Роуан.

Старицата наведе глава. Сега светлината падаше върху бялата и? коса, а лицето и? оставаше в сянка.

- Но не можех да убия бебе - каза тя уморено. - Не можех да се накарам да взема възглавницата и да я притисна към лицето на Деидре. Мислех за старите истории за вещици, които принасяли в жертва на дявола бебета и после разбърквали маста им в котли. Ние сме вещици, да, ние - Мейфеър. Трябваше ли да пренеса в жертва това малко създание, както бяха правили те? Не, не можех да извърша подобно нещо.

Отново тишина.

- Той, разбира се, знаеше, че не мога! Щеше да разруши цялата къща, за да ме спре, ако се бях опитала.

Роуан чакаше, но накрая не издържа, накрая омразата и гневът започнаха да я давят и тя попита с надебелял глас:

- А какво и? стори след това - на майка ми - за да прекъснеш веригата, както се изрази?

Тишина.

- Кажи ми.

Старицата въздъхна. Обърна леко глава и се загледа през ръждясалата мрежа.

- Още от малка, когато си играеше в градината, аз я умолявах да се бори с него. Казвах и? да не го поглежда. Учех я да го отблъсква! И наистина спечелих тази борба, преборих се дори с меланхолията и?, с лудостта, с плача и?, с отвратителните и? признания, че пак е изгубила битката и го е пуснала в леглото си. Бях спечелила. Но после Кортланд я изнасили! И тогава аз направих всичко възможно, за да те отделя от нея и тя никога да не те потърси. Направих всичко възможно никога да не събере сила да избяга, да те намери, да те призове и да те потопи в своята лудост, в своята вина и истерия. Когато не искаха да и? направят електрошок в една болница, аз я водех в друга. Ако искаха да и? спрат лекарствата в една болница, аз я водех в друга. Казвах им каквото трябваше, за да я държат вързана за леглото, да и? дават лекарства и да и? правят електрошок. Казвах и? каквото трябваше, за да я карам да пищи и те да я връзват!

- Не, не ми казвай повече.

- Защо? Нали искаше да знаеш? Да, когато тя се извиваше под завивките като котка, аз им казвах да и? сложат инжекциите, да и?…

- Спри!

-… ги слагат два или три пъти на ден. Не ми пукаше дали ще я убия. Не исках да лежи там, като неговата играчка, и да…

- Спри. Спри.

- Защо? Беше негова до последния си ден. Последната и? дума беше неговото име. Направих всичко това единствено заради теб, заради теб, Роуан!

- Спри! - изсъска Роуан, а ръцете и? се вдигнаха във въздуха с разперени пръсти. - Спри! Мога да те убия заради това! Как смееш да говориш за Господ и за живота, когато си причинила това на едно младо момиче, като си го затворила в тази отвратителна къща. Ти си виновна. Ти си я направила беззащитна, болна и… Господ да ти е на помощ, ти си вещицата, ти си болна и жестока старица. Господ да ти е на помощ, проклета да си!

Карлота я гледаше потресена. Но след миг, на слабата светлина, лицето и? отново стана непроницаемо, очите и? зад кръглите стъкла на очилата светеха като копчета, а долната и? челюст увисна.

Роуан изстена, ръцете и? се вдигнаха към главата, заровиха се в косата, устните и? се стиснаха, за да спрат думите, да спрат гнева, да спрат болката.

- Да се продъниш в ада дано! - изпищя тя, а тялото и? се преви от яростта, която не можеше да потисне.

Старицата се намръщи, посегна напред и бастунът падна от ръката и?. Направи една неуверена крачка, после дясната и? ръка полетя към лявата подпора на люлеещия се стол. Крехкото и? тяло се изви бавно и потъна в стола. Главата и? се отпусна на високите летви.

Карлота не помръдна повече. Ръката и? се плъзна от подлакътника и увисна встрани.

В нощта се чуваше само смътното и безспирно жужене на насекомите и песента на жабите, а далечният рев на колите се сливаше с техния хор. Като че ли наблизо премина влак, отмервайки с тракане ритъма на нощната мелодия. Някъде далече се чу свирка, подобна на гърлено ридаене в мрака.

Роуан стоеше неподвижно, ръцете и? бяха отпуснати. Гледаше невиждащо през ръждясалата мрежа към тихото лениво движение на короните на дърветата. Изведнъж солото на жабите се извиси над останалите звуци на нощта и замря. Някаква кола мина по пустата улица отвъд желязната ограда, а светлината на фаровете и? прониза плътния саван на растенията.

Роуан буквално почувства светлината по кожата си. Видя я как озари дървения бастун на пода на верандата, после черната обувка на Карлота, извита болезнено навътре, сякаш тънкият глезен беше изкълчен.

Дали някой виждаше през гъстите храсти мъртвата жена в стола и високата блондинка зад нея?

Роуан потрепери от глава до пети. Изви гръб, вдигна лявата си ръка и стисна кичур от косата си. Задърпа го, докато болката не стана непоносима.

Гневът си бе отишъл. Дори и последните горчиви остатъци от него бяха отмрели. Сега тя стоеше сама в хладния мрак, концентрирана върху болката в скалпа си. Беше толкова студено, сякаш не бе лятна нощ. Стоеше сам-сама, като в тъмна пропаст, в която не проникваше и лъч светлина, от която нямаше измъкване, без надежда за помощ или щастие. Светът бе изчезнал. Светът с цялата му история, с празната му логика, с мечтите и постиженията.

Бавно обърса уста с опакото на ръката си като дете. Взираше се в безжизнената ръка на мъртвата старица и зъбите и? затракаха, когато студът се запромъква все по-надълбоко в нея, за да я вледени. После се свлече на коляно, вдигна ръката и потърси пулс, но знаеше, че няма да го долови. Сложи я в скута на старицата и видя как струйка кръв се стича от ухото и?, плъзва се по врата и влиза в яката и?.

- Но аз не исках… - прошепна Роуан, като едва изговаряше думите.

Зад нея мрачната къща зееше, очакваше я. Не можеше да се накара да се обърне. Стресна я някакъв далечен, неопределен звук. Смрази я от страх; изпълни я с най-силния и истински ужас, който бе изпитвала през живота си. Не можеше да се обърне и да се върне в онези мрачни стаи. Не можеше. Закритата веранда я държеше като в капан.

Изправи се бавно и се загледа над гъстата трева, над плетеницата от растения, които се бяха вкопчили в мрежата и сега потрепваха по нея с мъничките си листа. Вдигна очи към облаците, които прелитаха над дърветата. И тогава разбра, че ужасният тих звук излиза от собствените и? устни - страховит отчаян стон.

- Не исках… - прошепна тя отново.

Така е, когато се молиш, помисли си тя с ужас. Така е, когато се молиш на никого и нищо да изличи ужаса на стореното от теб, да оправи нещата, да направи така, че това никога, никога да не се е случвало.

Видя лицето на Ели в болницата. Обещай ми, че никога, никога…

- Не исках да го направя! - прошепна тя съвсем тихо, така че никой освен Господ да не може да я чуе. - Боже, не исках да го направя. Кълна се. Не исках да го правя отново.

Някъде далече, в някакво друго селение, бяха останалите. Майкъл и англичанинът, Рита Мей Лониган и всички Мейфеър, събрани около масата в ресторанта. Дори Еужения, изгубена някъде в къщата, заспала и вероятно сънуваща. Всички останали.

А тя стоеше тук съвсем сама. Тя, която бе убила тази зла, жестока старица. Беше я убила така жестоко, както бе убивала и тя самата. Господ да я накаже за това. Да се продъни в ада дано. Господ да я накаже. Но не исках да го сторя, кълна се…

Отново обърса устата си. Скръсти ръце пред гърдите си, преви рамене и затрепери. Трябваше да се обърне и да влезе в тъмната къща. Да стигне до вратата и да се махне оттук.

Боже, не биваше да прави това, трябваше да се обади на някого, трябваше да каже, да извика онази Еужения и въобще всичко останало, което се правеше в такъв случай.

И все пак нямаше да понесе агонията да разговаря сега с непознати, да съчинява обичайните лъжи.

Остави главата си да се килне бавно на една страна и се взря в безжизненото тяло, прекършено и сгърчено в подобната на чувал рокля. Бялата коса бе така чиста, така мека на вид. Ето, това беше краят на един нещастен, ужасен живот в горчивина.

Затвори очи, вдигна немощно ръце към лицето си и започна да се моли.

«Помогни ми, защото не зная какво да направя, не зная какво направих, не мога да го поправя. А тя ми каза единствено истината. Винаги съм знаела, че в мен има нещо зло, и в тях също, затова Ели ме е отвела далече. Зло.»

Отново видя слабия блед призрак пред стъклената стена в Тибурон. Усети докосването на невидимите ръце в самолета.

Зло.

- Е, къде си? - прошепна тя в мрака. - Защо трябва да се страхувам да мина през тази къща?

Вдигна глава. Откъм дългия салон зад нея долетя още едно слабо проскърцване. Сякаш стара дъска се огъваше под нечии стъпки. Или пък къщата просто се слягаше? Беше тихо скърцане, сякаш по дъските тича плъх с малките си отвратителни крачета. Но тя знаеше, че не е плъх. С цялата си същност усещаше, че там има някой, някой стои в тъмното, в салона. И не беше старата Еужения.

- Покажи се - прошепна тя и последните частици от страха и? се превърнаха в гняв. - Покажи се!

И отново го чу. Обърна се бавно. Тишина. Погледна за последно към старата жена и после тръгна към дългата предна стая. Високите тесни огледала се взираха едно в друго в сумрака. Прашните полилеи събираха мътно цялата светлина от помещението.

Не се страхувам от теб. Не се страхувам от нищо тук. Покажи се!

За един ужасен миг сякаш самите мебели оживяха, сякаш малките столове с извити крачета се взираха в нея, сякаш библиотечните шкафове със стъклените си врати бяха чули тихото и? предизвикателство и бяха готови да станат свидетели на онова, което щеше да последва.

- Защо не идваш? - прошепна тя отново. - Страхуваш ли се от мен? - Пустота. Тихо изскърцване някъде горе.

Тя тръгна по коридора с тихи, равни стъпки. Чуваше собственото си тежко дишане. Взираше се безмълвно в отворената предна врата, в млечната светлина от улицата, в блещукащите листа на мокрите дъбове. От устата и? се изтръгна дълга, почти неволна въздишка. Обърна се и се отдалечи от тази успокояваща светлина, върна се по коридора и тръгна през мрака към празната трапезария, където смарагдът лежеше и чакаше в своята кадифена кутия.

Той беше тук. Трябваше да е тук.

- Защо не идваш? - прошепна тя, изненадана колко слаб е гласът и?. Нещо в сенките като че се раздвижи, но не се виждаше никаква фигура. Може би просто лек полъх бе разлюлял прашните драперии. От дъските под краката и? долетя слабо поскърцване.

На масата лежеше кутията със смарагда. Миришеше на восък. Пръстите и? трепереха, когато вдигна капака и докосна камъка.

- Ела, дяволе - прошепна отново. Взе смарагда, смутена от тежестта му. Вдигна го високо, за да го види на светлината, а после си го сложи, като се оправи съвсем лесно със стегнатата закопчалка.

После, за един много странен миг, се видя как го прави. Видя Роуан Мейфеър, откъсната от миналото си, което бе така далече от всичко това, да стои като изгубена в тази мрачна и някак позната къща.

Да, позната. Високите заострени врати и? бяха познати. Като че очите и? се бяха спирали хиляди пъти на тях. Ели бе идвала тук. Майка и? бе живяла и умряла тук. Колко отвъдна и далечна изглеждаше сега къщата от стъкло и дърво в далечната Калифорния. Защо бе чакала толкова дълго, за да се върне?

Беше предприела обиколка по мрачната блещукаща пътека на своята съдба. Какво бяха всичките и? победи в миналото пред тази мистерия, която и? се падаше по право в целия си мрачен блясък. Мистерия, която бе чакала тук всички тези години, за да я призове, и ето, тя най-после беше при нея.

Смарагдът лежеше тежко на меката коприна на блузата и?. Пръстите и? като че не можеха да се откъснат от него.

- Е, това ли искаше? - прошепна тя.

Зад нея, в коридора, долетя познат звук. Цялата къща го почувства, отрази го, както най-слабото докосване на струна отеква в корпуса на пианото. И ето, пак се чу. Тихо, но се чу. Там имаше някой.

Сърцето и? биеше почти болезнено. Тя стоеше безпомощна, навела глава, сякаш задрямала. Обърна се и вдигна очи. Само на няколко стъпки от нея стоеше някаква смътна, трудно различима фигура на висок мъж.

Изведнъж сякаш всички тихи звуци на нощта заглъхнаха напълно и я оставиха в пустота. Тя се опитваше да различи обгърнатата от мрак неясна фигура. Очите ли я лъжеха, или това беше лице? Като че две тъмни очи се взираха в нея, и все пак не можеше да различи контурите на главата. Може би все пак зърна бялата извивка на твърда якичка.

- Не си играй с мен - прошепна тя. И отново цялата къща отрази гласа и? с неясно проскърцване и въздишки. А после като по чудо фигурата стана по-светла, като че магически се втвърдяваше. Но в мига, в който Роуан въздъхна силно, тя отново започна да чезне.

- Не, не си отивай! - замоли тя, вече се съмняваше дали изобщо е видяла нещо.

И докато се взираше объркано и отчаяно в играта на светлината и сенките, някакъв тъмен силует внезапно се появи на мътното сияние, струящо от предната врата. Приближаваше се през облаците прах. Стъпките му бяха тежки, чуваха се ясно. Да, тя видя широки рамене, черна къдрава коса.

- Роуан? Ти ли си, Роуан?

Плътен глас, познат глас, човешки глас.

- О, Майкъл - изстена тя, собственият и? глас беше тих и продран. Хвърли се към очакващата я прегръдка. - Майкъл… Благодаря ти, Боже!

Двайсет и девет

Тя седеше тихо, прегърбена до голямата маса, жертва на ужасите в тази мрачна къща. «Е, превърнах се в една от онези жени, които просто се отпускат в прегръдките на някой мъж и оставят той да се погрижи за всичко.»

Но беше прекрасно да гледа Майкъл в действие. Той се обади на Райън Мейфеър, в полицията и в «Лониган и синове». Говореше езика на униформените мъже, които започнаха да пристигат в къщата. Дори и да бяха забелязали черните му ръкавици, никой не ги спомена, защото той говореше твърде бързо, обясняваше всичко, за да предотврати всякакви недоразумения.

- Ето, тя седи там. Няма никаква представа кой е онзи мъж на тавана. Старицатане и? е казала. Сега е в шок. Карлота е умряла пред очите и?, на верандата. Трупът е на тавана от доста време, но ви моля да не пипате нищо друго в стаята, ако може само да отнесете останките. Тя не по-малко от вас иска да разбере кой е този човек.

- А, ето, идва Райън Мейфеър. Райън, Роуан е там. В ужасно състояние е. Преди да умре, Карлота и? показала труп на тавана.

- Труп ли? Какво говорите?

- Трябва да го изнесат. Дали ще може вие или Пиърс да се качите горе, за да се погрижите да не пипат другите неща, записите и прочие? Роуан е ей там. Напълно изтощена е. Може би на сутринта ще е в състояние да говори.

Пиърс веднага се зае с мисията. Старото стълбище закънтя от стъпките на много хора.

Райън и Майкъл разговаряха шепнешком. В коридора се разнесе цигарен дим. Райън влезе в трапезарията и прошепна на Роуан:

- Утре ще ти се обадя в хотела. Сигурна ли си, че не искаш да дойдеш с нас в Метаир.

- Трябва да съм наблизо - отвърна тя. - Искам да намина пак сутринта.

- Твоят приятел от Калифорния е прекрасен човек, местен е.

- Да, така е.

Майкъл се прояви като защитник дори на старата Еужения. Той сложи ръка на рамото и? и я поведе да види «старата госпожица Карлота», преди Лониган да свали тялото от стола. Горката Еужения плачеше беззвучно.

- Скъпа, искаш ли да се обадя на някой да дойде да те вземе? - попита Майкъл. - Сигурно не бива да оставаш сама тази нощ. Кажи ми какво искаш да направя. Мога да доведа някой тук, да остане с теб.

А с Лониган, стария си приятел, се държеше съвсем свойски. Всякакъв калифорнийски акцент бе изчезнал от речта му. Сега говореше точно като Джери, като Рита, която бе дошла с мъжа си в «камионетката». Били стари приятели, Джери пиел бира с бащата на Майкъл на предните стълби на къщата им преди трийсет и пет години, а Рита излизала два пъти с Майкъл по време на Дните на Елвис Пресли. Тя дори го прегърна и възкликна: «Майкъл Къри!».

Роуан тръгна бавно към предната врата. Сега всичко тънеше в светлина. Пиърс говореше по телефона в библиотеката. Още не беше видяла библиотеката. Слаба електрическа светлина озаряваше стари кожени мебели и китайски килим.

- Е, Майк… - започна Лониган. - Трябва да кажеш на доктор Мейфеър, че тази жена беше на деветдесет и живееше единствено заради Деидре. Искам да кажа, че всички знаехме, че е само въпрос на време Деидре да си иде. Тъй че доктор Мейфеър не бива да се обвинява за случилото се тази нощ. Все пак, Майк, тя е лекар, а не чудотворец.

«Не, не съм», помисли си Роуан.

- Майк Къри? Не си ли момчето на Тим Къри? - попита един униформен полицай. - Казаха, че си бил ти. По дяволите, бащите ни бяха трети братовчеди, знаеш ли? О, да, татко познаваше баща ти много добре, често пиеха по бира в «Корона».

Най-сетне мъртвецът от тавана беше отнесен, опакован и овързан. Малкото сухо тяло на старицата бе положено на меката бяла носилка, за да бъде откарано с камионетката на погребалния агент - и да легне на същата маса за балсамиране, на която бе лежала Деидре ден по-рано.

- Не, никакво поклонение, никаква церемония - каза Райън. Самата тя му го казала предния ден. На Лониган също. - През седмицата ще отслужим панихида. Нали ще си още тук?

«Къде ще ходя? Защо? Това вече е моят дом. Аз съм вещица. Аз съм убийца. И този път го направих умишлено.»

-… знам колко ужасно е било за теб.

Докато се връщаше към трапезарията, чу Пиърс до вратата на библиотеката:

- Тя няма намерение да остава тук тази нощ, нали?

- Не, ще се върнем в хотела - отвърна Майкъл.

- Просто не бива да остава сама тук. Тази къща действа доста разстройващо. Може да изнерви всеки. Ще ме помислиш ли за откачен, ако ти кажа, че преди малко, когато влизах в библиотеката, над камината имаше портрет на някакъв мъж, а сега е просто огледало?

- Пиърс! - сопна му се Райън.

- Съжалявам, татко, но…

- Хайде, стига, синко.

- Вярвам ти - отвърна Майкъл със смях. - Аз ще бъда с нея.

- Роуан? - Райън се приближи внимателно до нея - всички я мислеха за жертва, за опечалена, когато всъщност тя беше убийцата. Съвсем по Агата Кристи. Но тогава вероятно оръжието на убийството щеше да е някой свещник.

- Да, Райън.

Той седна до масата, като много внимаваше да не докосне прашната и? повърхност с ръкава на великолепно скроеното си сако. Траурно сако. Светлината падна върху аристократичното му лице и върху студените му сини очи, по-светли от тези на Майкъл.

- Знаеш, че тази къща е твоя.

- Тя ми каза.

Младият Пиърс стоеше уважително на прага.

- Е, има и още нещо - продължи Райън.

- Какво - залог, ипотека?

Той поклати глава.

- Не, не мисля, че ще ти се наложи да се притесняваш за подобни неща. Въпросът е там, че когато пожелаеш, можеш да дойдеш в кантората в центъра, за да обсъдим нещата.

- Мили боже, това смарагдът ли е? - възкликна Пиърс. Взираше се в кутийката за бижута. - А тук е пълно с чужди хора.

Баща му го изгледа търпеливо.

- Никой няма да открадне този смарагд, синко - каза той с въздишка и погледна тревожно към Роуан. После взе кутията и я загледа, все едно не знаеше какво да прави с нея.

- Какво има? - попита Роуан.

- Тя каза ли ти за смарагда?

- А на теб какво са ти казвали? - попита тихо и спокойно тя.

- Разни истории - отвърна той с пресилена усмивка. Остави кутията пред нея, потупа капака и се изправи.

- А кой е мъжът на тавана, знаят ли? - попита тя.

- Скоро ще разберат. В него има паспорт и други документи.

- Къде е Майкъл?

- Тук съм, скъпа, тук съм. Искаш ли да останеш сама? - В тъмното ръцете му в черни ръкавици бяха почти невидими.

- Уморена съм, не може ли да се прибираме? Райън, ще ти се обадя утре.

- Когато пожелаеш.

Райън се поколеба на прага. Погледна към Майкъл и той се обърна да излезе. Роуан обаче посегна и го хвана за ръката.

- Роуан, чуй ме - каза Райън. - Не знам какво ти е наговорила леля Карл, не знам и откъде се е взел онзи труп на тавана, нито какво ти е разказала за завещанието. Но трябва да разчистиш тази стара къща, да изгориш всичкия боклук, да пуснеш хора тук, може би Майкъл ще ти помогне. Изхвърли всичко, онези стари книги, бурканите. Трябва да пуснеш въздух в тази къща. Не е нужно да бродиш из нея и да се взираш във всяка прашинка и грозна вещ. Това е наследство, а не проклятие. Поне не бива да бъде.

- Зная - рече тя.

Дочу се шум от предната врата.

Двама млади чернокожи мъже бяха дошли, за да приберат баба Еужения, и сега стояха в коридора. Майкъл се качи горе да и? помогне. Райън и Пиърс се наведоха да целунат Роуан по бузата. Изведнъж и? хрумна, че сякаш целуваха мъртвец. После реши, че е точно обратното - те целуваха мъртвите така, както целуваха и живите.

Топло ръкостискане и усмивка за сбогом от Пиърс. Утре ще се чуем за обяд, ще поговорим и прочие.

Чу се адското скърцане на спускащия се асансьор. По филмите хората наистина слизаха с асансьори в ада.

- Нали имаш ключ, Еужения. Утре можеш да дойдеш, както винаги, ако ти трябва нещо. А сега, скъпа, трябват ли ти пари.

- Не, мистър Майк, платено ми е. Благодаря.

- Благодаря, мистър Къри - каза по-младият от внуците и? с глас на образован човек.

Възрастният полицай отново дойде. Сигурно бе в самото начало на коридора, защото тя едва го чуваше.

- Да, Таунсенд.

-… паспорт, портфейл, всичко беше в ризата.

Затвори се врата. Тъмнина. Тишина.

Майкъл се връща по коридора.

Сега сме само двамата, къщата е празна.

Той стоеше на прага на трапезарията и я гледаше.

Тишина. Той извади цигара от джоба си и натъпка пакета обратно. Сигурно не беше лесно с ръкавици, но те като че не му пречеха особено.

- Та какво каза? - попита той. - Да вземем да се махнем оттук тази вечер. - Потупа циферблата на часовника си с цигарата. Пламък на кибритена клечка, светлина озари сините му очи, когато той погледна нагоре към картините.

Сини очи. Възможно ли бе черната му коса да е пораснала толкова много за тъй кратко време? Дали влагата във въздуха я бе направила така плътна и къдрава?

Тишината кънтеше в ушите и?. Всички си бяха тръгнали.

Сега всичко бе пусто и уязвимо от нейното докосване. Всички тези чекмеджета, шкафове, килери, буркани, кутии. И все пак мисълта да ги отвори я отвращаваше. Те не бяха нейни, а на старата жена. Усойни, спарени, ужасни, като самата нея. Роуан нямаше сили нито да помръдне, нито да се изкачи отново по онези стълби, и изобщо да види каквото и да било.

- Значи се е казвал Таунсенд? - попита тя.

- Да. Стюарт Таунсенд.

- Кой е, имат ли представа?

Майкъл се замисли, махна малко парченце тютюн от устната си и пристъпи от крак на крак. «О, страхотен е - помисли си тя. - Какво парче. Ужасно секси, направо еротичен.»

- Аз знам кой е бил - рече той с въздишка. - Помниш ли Аарън Лайтнър? Той знае всичко за него.

- За какво говориш?

- Тук ли искаш да говорим? - Очите му отново пробягаха по тавана, като радари. - Отвън чака колата на Аарън. Можем да се върнем в хотела или пък да идем някъде в центъра.

Погледът му се зарея с възхита към гипсовите орнаменти около полилея. Като че беше гузен, задето се захласва по тях насред такава ужасна ситуация. Но не биваше да се притеснява от нея.

- Значи това е къщата, нали? - попита тя. - Къщата, за която ми разказа в Калифорния.

Очите му се заковаха на нея.

- Да, това е. - Усмихна се тъжно и поклати глава. - Точно тя е. - Изтръска пепелта в шепата си и тръгна бавно към камината. Тежката му походка, всяко негово движение, бяха страхотно еротични. Тя го гледа как изтърси пепелта в празната камина - невидими прашинки, които вероятно нямаше да направят стария под по-мръсен.

- Какво искаш да кажеш, откъде Лайтнър ще знае за този мъж?

Той като че се почувства неудобно. Изглеждаше ужасно секси и ужасно смутен. Дръпна още веднъж от цигарата и се огледа наоколо, мислеше.

- Лайтнър е член на една организация - каза най-после. Зарови в джоба на ризата си и извади малка картичка. Остави я на масата. - Наричат я орден. Като религиозен орден, само дето не е религиозен. Казва се Таламаска.

- Да не са някакви магьосници-любители?

- Не.

- Защото така каза старицата.

- Е, не са. Вярват в магиите, но не ги практикуват.

- Тя наговори доста лъжи. Каза и доста истини, но кошмарно преплетени с омраза, отрова, злоба и ужасни, ужасни лъжи. - Потрепери. - Ту ми е горещо, ту - студено. И преди съм виждала тази картичка. Той ми даде една в Калифорния. Каза ли ти? С него се срещнахме там.

Майкъл кимна смутено.

- Да, знам, на гроба на Ели.

- Боже, как е възможно? Ти си приятел на Лайтнър, а той знае всичко за онзи мъж на тавана. Майкъл, уморена съм. Имам чувството, че всеки момент ще закрещя и няма да мога да спра. Имам чувството, че ако не ми обясниш… - Тя замълча и се втренчи невиждащо в масата. - Не знам какво говоря.

- Този мъж, Таунсенд - започна Майкъл неспокойно, - е член на същия орден. Дошъл е тук през 1929 година, за да осъществи контакт със семейство Мейфеър.

- Защо?

- Те наблюдават това семейство от триста години, описват историята му. Сигурно ще ти е трудно да разбереш всичко това…

- И по някакво съвпадение този човек е твой приятел?

- Не. Чакай малко. Няма никакво съвпадение. Срещнах го пред тази къща в нощта, когато пристигнах. Аз също съм го виждал в Сан Франциско, помниш ли, когато дойде да ме вземеш от дома ми. И двамата го помислихме за репортер. Никога не бях говорил с него.

- Помня.

- А после той беше тук, пред тази къща. Аз бях пиян, напих се още в самолета. Помня, че ти обещах да не го правя, но все пак се напих. Дойдох тук и видях… видях онзи мъж в градината. Само дето не беше истински. Мислех, че е, но после осъзнах, че не е истински. Виждам го още от дете. Виждах го всеки път, щом минех покрай тази къща. Казвал съм ти за него, помниш ли? Е, просто се опитвам да ти обясня… че той не е реален.

- Зная - рече Роуан. - И аз го видях. - Сякаш я разтърси електричество. - Но продължавай. Ще ти разкажа после.

Но той не продължи. Гледаше я с тревога. Беше притеснен, развълнуван. Беше се облегнал на полицата над камината и се взираше в нея. Светлината от коридора осветяваше едната страна на лицето му. Очите му се стрелнаха по масата, после се върнаха на нея. Роуан виждаше, че той отчаяно се опитва да я защити, и това събуди в душата и? огромна нежност. Знаеше, че се страхува да не я нарани.

- Разкажи ми всичко - настоя тя. - Не разбираш ли, станаха ужасни неща и мога да ги разкажа единствено на теб. Затова ми кажи твоята история, така ще улесниш нещата за мен. Защото аз не знам как да ти обясня появата на онзи мъж. Видях го, след като ти си отиде, на верандата в Тибурон. Видях го в същата минута, в която майка ми е умряла в Ню Орлиънс. А тогава аз не знаех, че тя умира. Не знаех нищо за нея.

Той кимна. Но все още изглеждаше объркан, затруднен.

- Ако на теб не мога да се доверя, на кого? Какво се опитваш да скриеш? Просто ми кажи. Кажи ми защо този Аарън Лайтнър беше така мил с мен днес на погребението, когато теб те нямаше? Искам да знам кой е той и как сте се запознали. Нима нямам право?

- Виж, скъпа, можеш да ми се довериш. Не ми се ядосвай, моля те.

- О, не се притеснявай, трябва ми нещо повече от любовна свада, за да пръсна нечия сънна артерия.

- Роуан, не исках…

- Знам, знам! - прошепна тя. - Но ти си наясно, че аз убих тази старица, нали?

Той поклати глава и и? направи знак да замълчи.

- Знаеш, че бях аз. - Вдигна очи към него. - Ти си единственият, който знае. - И тогава в ума и? се зароди ужасно подозрение. - Разказа ли на Лайтнър онова, което ти споделих? На какво съм способна.

- Не - рече той и поклати глава, молеше за нейното доверие. - Но той знае.

- Какво знае?

Майкъл не отговори. Сви леко рамене и извади още една цигара. Втренчен в една точка, явно замислен, той извади машинално кибрита, без дори да го забелязва, драсна с красив мъжки жест клечката, затвори кутийката и поднесе пламъчето към цигарата.

- Не зная откъде да започна - каза той. - Може би от началото. - Издиша дима, все така подпрял лакът на полицата на камината. - Обичам те. Наистина. Не знам как се случи всичко това. Имам много подозрения, изплашен съм. Но те обичам. Ако това е било предопределено, значи с мен е свършено. Защото не мога да приема, че има предопределени неща. И все пак няма да се откажа от тази любов. Не ми пука какво ще се случи. Чу ли?

Тя кимна.

- Трябва да ми кажеш всичко за онези хора - настоя Роуан. А после добави без думи: «Знаеш ли колко много те обичам и как те желая?».

Обърна се настрани, за да го вижда по-добре. Потърка леко ръце и качи тока на едната си обувка на подпората на стола. Гледаше устните му, извивката на колана, ризата, изпъната на плещите. Не можеше да спре да го желае. Най-добре беше да го направят. О, да, хайде, изяж сладоледа, за да спреш да мислиш за него. И после можеш да ми кажеш всичко, както и аз на теб. За мъжа в самолета. И за въпроса на старицата. Дали е бил по-добър от смъртен мъж?

Лицето му притъмня. Обичаше я. Да. Този мъж, най-прекрасният мъж, когото бе познавала, докосвала и искала. Какво ли щеше да бъде всичко това без него?

- Майкъл, моля те, говори направо.

- Да, добре. Но не ме прекъсвай. Просто слушай.

Той взе един от столовете покрай стената, обърна го с облегалката към нея, възседна го като каубой и скръсти ръце на ръба на облегалката. Секси.

- През последните два дни - започна той - бях в една къща на шейсет мили оттук и четях историята на семейство Мейфеър, написана от онези хора.

- От Таламаска?

Той кимна.

- Нека ти обясня. Преди триста години е живял един мъж на име Петир ван Абел. Баща му бил известен хирург в Лайденския университет в Холандия. Все още съществуват книгите, написани от него. Казвал се е Ян ван Абел.

- Знам кой е, той е анатом.

Майкъл се усмихна и поклати глава.

- И е твой предшественик, скъпа. Ти приличаш на неговия син. Или поне така твърди Аарън. Та след смъртта на Ян ван Абел Петир останал сираче и бил приет в Таламаска. Можел да чете мисли, да вижда призраци. Въобще бил онова, което хората тогава наричали вещица. Таламаска му дала убежище. Той започнал да работи за ордена и част от работата му била да спасява хора, обвинени в магьосничество. А ако те наистина притежавали психични дарби, като твоята и неговата, им помагал да стигнат до метрополията на ордена в Амстердам.

Та този Петир ван Абел заминал за Шотландия, за да се опита да спаси някаква вещица на име Сузан Мейфеър. Пристигнал твърде късно и единственото, което могъл да стори, било да отведе дъщеря и? Дебора от града, където вероятно щели да изгорят и нея. Завел я в Холандия. Но преди това видял същия този мъж, този призрак. Дебора също го видяла и Петир заключил, че тя самата го кара да се появява, което се оказало точно така.

Дебора не останала в ордена. Накрая тя прелъстила Петир и родила от него дете на име Шарлот. Шарлот заминала за Новия свят и точно тя станала основоположница на семейство Мейфеър. След смъртта на Дебора във Франция, където я обвинили в магьосничество, тъмнокосият мъж, призракът, отишъл при Шарлот, която получила и същата тази смарагдова огърлица. Тя върви в комплект с призрака.

Всички Мейфеър са наследници на Шарлот. Във всяко поколение чак до днес поне една жена наследява силите на Сузан и Дебора, които, освен другото, включват и способността да виждат тъмнокосия мъж, призрака. Това са, както ги нарича Таламаска, вещиците Мейфеър.

Тя изсумтя, донякъде от учудване, донякъде от нервно изумление. Изправи се на стола и загледа как се променя изражението му, докато той се опитваше да подреди в главата си дългия разказ. Реши да не го прекъсва.

- Таламаска - продължи той, като подбираше внимателно думите си - е орден на изследователи и историци. Те са документирали стотици свидетелства за появи на тъмнокосия мъж около тази къща. Преди триста години в Сан Доминго Петир ван Абел отишъл да поговори с дъщеря си Шарлот, но духът го подлудил и накрая го убил.

Майкъл дръпна още веднъж от цигарата, очите му отново огледаха стаята, но този път като че виждаха нещо съвсем друго. Накрая се спряха на Роуан.

- Както казах, аз също съм виждал този мъж, още когато бях на шест. Виждах го всеки път, щом минех покрай къщата. И за разлика от мнозината, разпитвани от Таламаска през годините, съм го виждал и на други места. Но въпросът е, че онази нощ, когато дойдох тук след толкова години, го видях отново. И когато казах на Аарън, че го виждам от ей такъв и че точно ти си ме спасила, той ми показа досието, което Таламаска е събрала за вещиците Мейфеър.

- Значи не е знаел, че аз те извадих от океана?

Майкъл поклати глава.

- Не, беше дошъл в Сан Франциско заради ръцете ми. Това е от тяхната област. Интересуват се от хора със свръхестествени способности. Просто рутинна работа. Опитал се да се свърже с мен така, както Петир ван Абел навремето се опитвал да предотврати смъртта на Сузан Мейфеър. А после видял как ме взимаш от къщи и знаеш ли какво си е помислил? Че си ме наела да дойда тук. Решил е, че си ме наела като екстрасенс, за да разкрия тайните на твоето минало.

Дръпна за последно от цигарата и я хвърли в камината.

- Е, поне отначало мислеше така. Докато не му казах, че всъщност си дошла да видиш мен, че никога не си зървала тази къща, дори на картинка. Просто трябва да прочетеш онова досие. Но има и още нещо… мисля, че има още нещо, свързано с мен.

- Виденията.

- Точно така. - Той се усмихна, лицето му беше красиво, топло. - Точно така! Помниш ли, казах ти, че съм видял една жена с бижу…

- И смяташ, че това е смарагдът.

- Не зная, Роуан. И все пак съм сигурен, абсолютно сигурен, че жената е Дебора Мейфеър. Тя носеше този смарагд на врата си, тя ме изпрати тук с някаква цел.

- Да се пребориш с призрака?

Той поклати глава.

- По-сложно е. Затова трябва да прочетеш досието. Не бива да се чувстваш засегната от неговото съществуване. Просто трябва да го прочетеш.

- И какво се опитва да постигне Таламаска с всичко това? - попита тя.

- Нищо - отвърна Майкъл. - Просто да знае. Да, искат да знаят. Искат да разберат. Те са нещо като детективи на свръхестественото.

- И червиви с пари, предполагам.

- Да, точно така, червиви с пари.

- Шегуваш ли се?

- Не, имат много пари, също като теб. Те са богати, както е богата Католическата църква. Като Ватикана. Виж, това няма нищо общо, те не искат нищо от теб…

- Добре, вярвам ти. Само че ти си наивен, Майкъл. Много наивен. Да знаеш.

- Защо, за бога, говориш така! Господи, защо реши, че съм наивен! Казваш го за втори път, и това направо ме подлудява!

- Ами такъв си. Наистина. Добре, кажи сега, все още ли вярваш, че хората от виденията ти са добри? Че са някакви по-висши същества?

- Да, вярвам.

- Онази чернокоса жена, онази вещица, както я наричаш, със смарагда, и тя ли е добра… Значи не тя е причинила падането от скалата…

- Роуан, никой не може да създаде такава верига от уж случайни събития! Знам само, че…

- Значи си видял призрака още на шест години? Е, нека тогава ти кажа нещо, Майкъл, този призрак не е от добрите. А ти си го видял и тук преди две вечери? Онази чернокоса жена също не е добра.

- Твърде рано е да правиш подобни заключения.

- Добре. Както кажеш. Не искам да те вбесявам. Не искам да те ядосвам дори за секунда. Толкова се радвам, че си тук, нямаш представа колко се радвам, че си тук, че си с мен в тази къща. Сигурно разбираш, че ти си… о, не мога да обясня, просто се радвам, че не съм сама. И искам да си с мен, това е.

- Зная, разбирам. Най-важното е, че съм с теб и ти не си сама.

- Но не бързай да си правиш изводи. Тук има ужасяващо зло. Чувствам го, също като злото в мен. Не, не казвай нищо. Просто ме изслушай. Тук има нещо много лошо, което може да изригне и да нарани доста хора. Повече, отколкото ги е наранявало в миналото. А ти си като някакъв безразсъден рицар на бял кон, който просто препуска по моста от крепостта…

- Роуан, не е така.

- Е, добре. Не те са те удавили. И това че познаваш всички тези хора тук - и Джери Лониган, и Рита Мей - няма нищо общо.

- Не, има, но въпросът е какво? Просто не бива да правим прибързани заключения.

Тя се обърна към масата, облакъти се на нея и хвана главата си с две ръце. Нямаше представа колко е часът. Нощта изглеждаше по-тиха отпреди; от време на време нещо в къщата проскърцваше. Но те бяха сами. Напълно сами.

- Знаеш ли - започна Роуан, - мислех за онази старица и нещо като облак от зло се спусна над мен. Когато стоях до нея, усещах злото. А тя се смяташе за добра. Мислеше, че се е борила с този демон. Всичко е толкова объркано, толкова неясно.

- Тя е убила Таунсенд - каза Майкъл.

Роуан се обърна и го погледна.

- Сигурен ли си?

- Да, докоснах го. Докоснах костта. Тя го е направила. Увила го е с онази черга. Може да е бил упоен, не знам. Но е умрял в чергата. Прогризал е дупка в нея.

- Господи! - Роуан затвори очи, а въображението и? представяше отвратителни, живи подробности.

- А през цялото време в къщата е имало хора, които не са го чули. Не са знаели, че той умира там горе, а и да са знаели, не са направили нищо.

- Но защо го е убила?!

- Защото ни мрази. Искам да кажа, че мрази Таламаска.

- А защо каза «ни мрази».

- Просто грешка на езика, но явно никак не е случайна. Чувствам се като част от тях. Те донякъде ме поканиха да се присъединя към ордена. Приеха ме в тяхното лоно. Но може би исках да кажа, че е мразела всички външни хора, които са знаели нещо. Все още съществува опасност. Дори за Аарън. Ти ме попита какво печели Таламаска от всичко това. Нищо. И дори може да загуби още един свой член.

- Обясни ми.

- На връщане от погребението, когато е идвал да ме вземе, Аарън видял някакъв мъж на пътя. Завил рязко, колата се преобърнала два пъти и той едва успял да се измъкне, преди тя да се взриви. Бил е призракът. Знам го. И той го знае. Какъвто и да е големият му план, явно Аарън вече е изиграл ролята си в него.

- Ранен ли е?

Майкъл поклати глава.

- Знаел е какво става. Но не е имал шанс да го избегне. Ами ако не е било привидение и блъснел истински човек. Просто не е имал шанс. Бил е с колан. Мисля, че си е ударил доста зле главата.

- Закарали ли са го в болница?

- Да, докторе. Той е добре. Затова се забавих толкова. Аарън не искаше да идвам. Искаше ти да идеш при тях, в къщата извън града, и да прочетеш досието. Но аз все пак дойдох. Знаех, че това привидение няма да ме убие. Още не съм изпълнил ролята си.

- Ролята, предначертана ти от хората във виденията.

- Не. Той има свои цели, различни от техните. Те не са съмишленици. Те са врагове.

- Какво ще стане, ако се опиташ да избягаш в Тибет, например? - попита тя.

- А ти ще дойдеш ли с мен?

- Ако дойда, няма да избягаш от нищо. Но все пак, ако заминеш някъде?

- Не зная. Не съм мислил за това и нямам намерение да мисля. Те искат да се преборя с него, да се преборя с малката схемичка, която разиграва от толкова време. Сигурен съм.

- Те искат да прекъснеш веригата - рече тя. - Старицата ми каза точно това: «Прекъсни веригата». Имаше предвид завещанието, което е тръгнало още от Шарлот, предполагам. Въпреки че тя едва ли говореше точно за нея. Каза, че самата тя се опитала, а аз съм можела да го направя.

- Да, така изглежда. Но трябва да има и още нещо, нещо, свързано с него, с това, че ми се явява от толкова години.

- Добре, чуй ме. Ще прочета досието до последната дума. Но аз също видях това създание. И то не се появява просто така, а влияе на случващото се.

- Кога го видя?

- В нощта, когато е умряла майка ми, в часа на смъртта и?. Опитах се да ти се обадя. Звънях в хотела, но теб те нямаше. Бях много уплашена. Но самото му явяване не е най-важното. Важно е какво стана после. Той успя да развълнува водата около къщата, накара я да се завихри така, че къщата се разклати на пилоните си. Онази нощ нямаше никаква буря в залива Ричардсън или в Сан Франциско, нито земетресение, или каквато и да била естествена причина за това. Има и още нещо. Следващият път той ме докосваше.

- Кога стана това?

- В самолета. Мислех, че сънувам. Но не сънувах. След това бях претрита, сякаш съм била с много надарен мъж.

- Искаш да кажеш, че…?

- Мислех, че спя, но… Виж, важното е, че това същество не е само привидение. То е обвързано с физическия свят по някакъв много особено начин. Опитвам се да разбера как.

- Е, явно подхождаш доста научно. Мога ли да попитам дали неговото докосване събуди у теб нещо повече от научно любопитство?

- Естествено. Беше приятно, защото бях почти заспала. Но когато се събудих, се чувствах като изнасилена. Мразех се.

- Браво, просто прекрасно! - възкликна Майкъл. - Виж, ти имаш силата да го спреш, да не му позволяваш да ти причинява подобно нещо.

- Зная. Вече съм наясно за какво става дума и ще внимавам. Но ако някой ми беше казал вчера, че някакво невидимо същество може да прави секс с мен в самолета за Ню Орлиънс, нямаше да съм по-подготвена, защото нямаше да повярвам. Ние знаем, че той не е искал да ме нарани. И сме почти сигурни, че не е искал да нарани и теб. Не бива да забравяме обаче, че изгаря от желание да нарани онези, които се набъркват в плановете му, като например твоя приятел Аарън.

- Точно така - отвърна Майкъл.

- Изглеждаш уморен, искаш ли да се върнем в хотела, за да си легнеш? - попита тя. - Да идем, а?

Той не отговори. Просто седеше на стола и потриваше врата си.

- Не си ми казала още нещо.

- Какво?

- Аз също не го казах.

- Е, кажи го тогава - настоя тя тихо, търпеливо.

- Не искаш ли да говориш с него? Не искаш ли сама да го попиташ кой е и какво представлява? Не мислиш ли, че с теб ще е по-искрен, отколкото с когото и да е друг? Ти може да не искаш, но аз искам да говоря с него. Искам да знам защо ми се яви, когато бях още дете. Искам да знам, защо се приближи толкова до мен онази нощ. Можех да го докосна, пипнах обувката му. Исках да разбера какво представлява. Каквото и да говори Аарън, аз знам, че съм достатъчно умен, за да се справя с това същество, да говоря с него и може би то очаква точно това от онези, на които се явява. Може би разчита на това. Е, ако нямаш такова желание, значи си по-умна и по-силна от мен. Никога не съм говорил с призрак, или каквото там е. И да ти кажа, не бих пропуснал тази възможност, като се има предвид какво научих и какво е сторило с Аарън.

Тя кимна.

- Да, така е. И може би той наистина разчита на това, на суетата на някой от нас, които предпочитат да вървят по други пътища. Но има още нещо между мен и него. Той ме докосваше, а след това се чувствах изнасилена. Това никак не ми хареса.

Замълчаха. Той я гледаше, струваше му се, че тя чува как се въртят колелата в главата му.

Изправи се и посегна към кутийката на смарагда, плъзна я по гладката повърхност на масата, отвори я и разгледа камъка.

- Хайде, давай, докосни го - прошепна тя.

- Не прилича на скицата, която му направих - прошепна той. - Не можех да си го спомня, но си го представях. - Поклати глава. Като че щеше да затвори кутията, но после свали ръкавицата си и докосна камъка.

Тя зачака притихнала. Но по лицето му разбираше, че е разочарован и разтревожен. Той въздъхна и затвори кутията, а тя не го попита нищо.

- Видях само теб - рече той, - как го слагаш на врата си. Видях се да стоя пред теб. - Сложи си внимателно ръкавицата.

- Точно тогава дойде.

- Да, не съм забелязал, че си с него.

- Беше тъмно.

- Видях само теб.

- Какво значение има, свалих го и го сложих в кутията.

- Не зная.

- Не видя ли и нещо друго, когато го докосна?

Той поклати глава.

- Само, че ме обичаш - каза тихо след малко. - Наистина ме обичаш.

- Трябваше да докоснеш мен, за да разбереш това - отвърна тя.

Той се усмихна, но някак тъжно, объркано. Пъхна ръце в джобовете си, сякаш се опитваше да се отърве от тях, и наведе глава. Тя мълча доста време, чакаше. Мразеше да го гледа нещастен.

- Хайде, да вървим - каза накрая. - Това място ти влияе дори по-зле, отколкото на мен. Да се връщаме в хотела.

Той кимна.

- Искам чаша вода. Мислиш ли, че в тази къща може да се намери чаша вода? Направо ми е пресъхнала устата, горещо ми е.

- Не зная. Дори не знам дали тук има кухня. Може би имат кладенец с поцинкована кофа. Или пък магически извор.

Той се засмя тихо.

- Хайде, да намерим малко вода.

Тя стана и той я последва към задната врата на трапезарията. Зад нея имаше нещо като кухненски килер с мивка. Във високи шкафове със стъклени врати бяха наредени порцеланови сервизи. Майкъл мина бавно покрай тях. Като че се опитваше да измери дебелината на стените.

- Ела тук - каза той и влезе през следващата врата. Натисна някакъв стар черен бутон на стената. Над главите им блесна слаба замърсена крушка, на чиято светлина се разкри стая на две нива - горната част беше кухнята, а долната - малка стая за закуска с камина.

Дълга серия стъклени врати разкриваше избуялата трева на двора. Като че тук хорът на жабите беше по-силен, чуваше се по-ясно. Черният силует на някакво огромно дърво закриваше напълно гледката на север.

Самите стаи бяха много чисти и някак старомодно удобни.

Вграденият хладилник скриваше половината от вътрешната стена, вратата му бе голяма и тежка, като на хладилните камери в ресторантите.

- Не ми казвай, ако намериш вътре труп, не искам да знам - прошепна тя уморено.

- Не, само храна - усмихна се той - и ледена вода. - Извади чиста бутилка с вода. - Да ти кажа ли нещо за Юга. Винаги можеш да намериш бутилка ледена вода. - Той порови в един от шкафовете над мивката в ъгъла, извади две чаши с дясната си ръка и ги сложи на огледално чистия плот.

Студената вода беше прекрасна. Тогава Роуан отново си спомни за старицата. Това беше нейната къща, нейната чаша. Чаша, от която бе пила тя. Заля я отвращение и остави чашата в малката метална мивка.

Да, като в ресторант е, помисли си.

Явно кухнята е била обзаведена много отдавна, когато някой бе изхвърлил всички викториански вехтории, толкова популярни днес в Сан Франциско, за да ги замени с блестящите метални съоръжения.

- А сега какво, Майкъл? - попита Роуан.

Той се загледа в чашата в ръката си. После вдигна очи към нея и нежността в очите му отново сгря сърцето и?.

- Ще се обичаме, Роуан. Ще се обичаме. Сигурен съм, че каквото и да значат онези видения, нашата любов не е част от плана.

Тя пристъпи към него и го прегърна през гърдите. Почувства как ръцете му се плъзват, топли и нежни, по гърба и? към врата и косата. Прегръдката му беше възхитително плътна, той зарови лице в шията и? и я целуна нежно по устните.

- Обичай ме, Роуан. Вярвай ми и ме обичай. - Прозвуча съкрушително искрен. След миг се отдръпна и като че някак потъна в себе си. После я хвана за ръката, поведе я бавно към френския прозорец, застана пред него и се загледа в мрака.

След малко го отвори. Нямаше ключалка. Може би всички прозорци в кухнята не се заключваха.

- Можем ли да излезем отвън? - попита той.

- Разбира се, защо ме питаш?

Погледна я, сякаш искаше да я целуне, но не го направи. И тогава тя го целуна. Дори само вкусът на устните му върна всичките предишни усещания. Сгуши се в него за миг, после го поведе навън.

Озоваха се на закрита веранда, доста по-малка от верандата, на която бе умряла старицата. После излязоха през още една врата с мрежа, съвсем обикновена, с пружина, която и? позволяваше да се затръшне сама зад гърбовете им. Слязоха по дървени стъпала на плочите.

- Не е зле - каза Майкъл. - Ремонтирано е.

- А какво ще кажеш за самата къща? Може ли да бъде спасена?

- Тази къща? - Той се усмихна и поклати глава. Сините му очи искряха красиво, когато я погледна, а после изви глава към тясната открита веранда горе. - Скъпа, тази къща е прекрасна, просто прекрасна. Ще си стои тук, когато нас с теб вече няма да ни има. Никога не съм влизал в подобна сграда. Дори през всичките години в Сан Франциско. Утре ще се върнем и ще ти я покажа на слънчева светлина. Ще видиш колко дебели са стените, ако искаш, дори ще ти покажа гредите долу. - Замълча, като че засрамен от възторга си. Завладя го нещастието, което тормозеше Роуан след смъртта на старицата.

Ами Деидре, имаше още толкова загадки около Деидре. Майкъл и? бе разказал доста от историята и все пак тъмата не се бе вдигнала съвсем… Всъщност беше по-добре да го гледа как се възхищава на стените, как опипва с поглед рамките на вратите, первазите на прозорците и стъпалата.

- Харесва ти, нали?

- О, обичам тази къща от дете - каза той. - Обичах я и когато я видях отново преди два дни. Обичам я и сега, въпреки че знам какво се е случило в нея, онзи труп на тавана. Обичам я, защото това е твоята къща. И защото… е красива, без значение кой какво е правил в нея. Била е красива още когато са я построили. И ще бъде красива дори след сто години.

Той я прегърна и тя се облегна на него и се сгуши. Пак целуна косата и?, облечените му в ръкавицата пръсти докоснаха бузата и?. Тя искаше да махне ръкавиците, но не каза нищо.

- Знаеш ли, смешно е - рече той. - В Калифорния съм ремонтирал много къщи. Обичах ги всичките, но нито една не ми е внушавала усещане за безсмъртие. Никога не са ме карали да се чувствам малък. Тази къща ме кара да се чувствам точно така, защото ще си стои тук, когато мен вече няма да ме има.

Обърнаха се и навлязоха в градината. Откриха плочите на някаква пътека сред бурените и поеха по нея. Банановите дървета растяха толкова нагъсто, че огромните, подобни на остриета листа шибаха лицата им.

Храсталаците вече бяха закрили светлината от кухнята. Двамата се изкачиха по няколко каменни стъпала. Беше тъмно, като в гора.

Почувстваха някаква миризма на блато и Роуан осъзна, че точно пред тях има дълъг басейн, пълен с вода. Стояха на каменния ръб над обширната черна повърхност. Басейнът беше така обрасъл с бурени, че водата се виждаше само в пролуките между тях. Водни лилии сияеха на слабата светлина на звездите. Жужаха невидими насекоми. Жаби пееха, някакви същества се стрелкаха и набраздяваха повърхността на водата дори дълбоко сред високите плевели. Чуваше се и някакво шуртене, като че басейнът се пълнеше от фонтани. Роуан се взря в мрака и видя тънките сияещи струи.

- Стела го е построила - каза Майкъл. - Преди повече от петдесет години. Замислен е като плувен басейн, но градината вече го е погълнала. Земята си го иска обратно.

Звучеше тъжен. Сякаш видяното потвърждаваше нещо, в което не бе искал да повярва. Произнесено от неговата уста, името на отдавна мъртвата жена порази Роуан, както когато Ели го бе изрекла през последните си дни: «Стела в ковчега».

Той гледаше към предната част на къщата, тя проследи погледа му и видя високия фронтон на третия етаж с двата еднакви комина, които плуваха сред облаците. В квадратните прозорци се отразяваше сиянието на луната, или пък на звездите. Там, в онази стая бе умрял непознатият мъж, там Анта бе скочила през прозореца, за да се спаси от Карлота. Роуан проследи с очи целия път надолу, покрай верандите от ковано желязо към каменните плочи, на които се бе разцепил черепът на младата жена и меката тъкан на мозъка се бе пръснала, смесена с кръв.

Притисна се по-плътно до Майкъл. Сключи ръце зад гърба му и се облегна на гърдите му.

Гледаше право нагоре към бледото небе и пръснатите по него ярки звезди. И тогава споменът за старата жена се върна, като зъл дух, който не искаше да я остави на мира. Спомни си изражението на лицето на старицата в мига на смъртта и?. Сети се за думите. За лицето на майка си в ковчега.

- Какво има, скъпа? - попита Майкъл. Тя усети как кънти гласът в гърдите му. Притисна лице към ризата му и отново затрепери. Ръцете му я притиснаха още по-силно, почти болезнено. Харесваше и?.

Жабите пееха пронизителните си горски песни, някъде далече изкряска птица. Не беше за вярване, че улиците са толкова близо, че отвъд тези дървета живеят хора, че далечните миниатюрни светлинки, блещукащи през лъскавите листа, са светлините на къщи.

- Обичам те, Майкъл - прошепна Роуан. - Наистина те обичам.

Но все още не можеше да се отърси от присъствието на злото. То като че бе част от небето, от огромното дърво, надвиснало над тях, от блещукащата сред бурените вода. Не, то не беше част от което и да е място. То беше в нея, част от нея. И притиснала глава към гърдите на Майкъл, тя осъзна, че злото не идва само от спомена за старицата, за жестокостта и злобата и?, а от усещането за някакво проклятие. Всички усилия на Ели бяха отишли напразно. Роуан знаеше за това проклятие от години. Може би през целия си живот бе осъзнавала, че я очаква някаква ужасна тъмна тайна, някаква огромна, ненаситна и многопластова тайна, която веднъж отворена, ще се разгръща вечно. Тя щеше да погълне целия свят и пластовете и? постепенно щяха да закрият и последната светлинка на обикновения живот.

Този дълъг ден в благоуханния тропически град на старомодни обноски и ритуали просто бе първият от тези пластове. Дори тайните на старицата бяха само началото.

«Тази огромна мистерия черпеше силата си от същия извор, от който аз самата черпя силата си, и доброто и лошото, които накрая няма да могат да бъдат разделени.»

- Роуан, нека те изведа оттук - каза Майкъл. - Трябваше да си тръгнем по-рано. Аз съм виновен.

- Не, няма значение - прошепна тя. - Тук ми харесва. За мен няма значение къде ще ида, защо да не стоя тук. Толкова е тъмно, спокойно и красиво.

Отново я заля тежката миризма на онова цвете, цветето, което старицата бе нарекла нощен жасмин.

- Усещаш ли го, Майкъл? - Тя погледна към белите водни лилии, които сияеха в тъмното.

- Така ухаят летните нощи в Ню Орлиънс - отвърна той. - Когато се разхождаш сам, свиркаш си и биеш с пръчка по железните огради. - Обожаваше начина, по който гласът му вибрираше в гърдите. - Този аромат усещаш, когато се разхождаш по улиците.

Погледна надолу към нея, опитваше се да различи чертите и? в тъмното.

- Роуан, каквото и да стане, не се отказвай от тази къща. Дори да се наложи да се махнеш от нея и да не я видиш никога вече, дори и да я мразиш. Не се отказвай от нея. Не позволявай да попадне в ръцете на човек, който няма да я обича. Толкова е красива. Тя ще преживее всичко това, също като нас.

Роуан не отговори. Не призна ужасния си страх, че няма да оцелеят, че някак всичко, което и? бе носило утешение, ще бъде изгубено. Спомни си пак лицето на старицата, горе, в стаята, където онзи мъж бе умрял преди толкова много години. Карлота и? каза: «Имаш избор. Можеш да прекъснеш веригата!». Тя се бе опитала посредством своите оръжия - омраза, нетърпимост, студенина. Опитваше се да предложи на Роуан нещо, което тя самата смяташе за чисто и непокварено. А в същата стая лежеше труп на мъж, задушавал се в чергата, докато в стаите долу животът бе продължавал.

- Да вървим, скъпа моя - каза Майкъл. - Да се връщаме в хотела. Настоявам. Нека легнем на голямото меко хотелско легло и да се гушнем.

- Ще повървим ли пеша? В тъмното.

- Добре, скъпа, щом искаш.

Нямаше нужда да заключват къщата. Оставиха лампите да светят зад прозорците с мръсни завеси. Слязоха по пътечката и минаха през ръждясалата порта.

Майкъл отключи колата и извади едно куфарче. Каза, че в него е цялата история, но трябвало да и? обясни това-онова, преди тя да я прочете. Имало някои неща, които можели да я шокират, дори да я разстроят. Щели да поговорят утре на закуска. Обещал на Аарън, че няма да и? даде историята, без да се опита да и? обясни всичко за нейно добро. Аарън искал тя да разбере.

Роуан кимна. Не чувстваше недоверие към Аарън Лайтнър. Никой не можеше да я заблуди, Аарън Лайтнър нямаше нужда да го прави. Сега, когато си помисли за него, тя се сети как я бе подкрепял на погребението и я завладя тревожното усещане, че той също е твърде наивен като Майкъл. А наивността им се изразяваше в това, че и двамата не можеха да разберат злото у хората.

Беше много уморена. Умората идва, без значение на какво си станал свидетел или какво си изпитал. Не можеш да скърбиш непрестанно, ден след ден. И все пак, когато се обърна да погледне къщата, отново си помисли за Карлота - така студена, така малка, мъртва в люлеещия се стол. Нейната смърт никога нямаше да бъде разбрана и отмъстена.

«Ако не я бях убила, щях да я мразя с чиста съвест! Но сега изпитвам вина и хиляди съмнения за онова, което искаше да ми разкаже.»

Майкъл стоеше до нея и се взираше в предната врата. Тя го дръпна леко за ръкава.

- Не ти ли прилича на огромна ключалка? - попита Роуан.

Той кимна, но изглеждаше потънал в мисли.

- Да, така наричат тези врати, тип «ключалка» - измърмори след малко. - Част от египетско-гръцко-италианската смесица, по която явно много са си падали, когато са строили къщата.

- Е, все пак са се справили добре - каза тя уморено. Искаше да му каже, че контурът на тази врата е издълбан над гробницата, но нямаше сили.

Вървяха бавно, завиха по Филип стрийт, а после по Притания и Джаксън авеню. Минаваха покрай прекрасни къщи в тъмното; покрай градински огради. После тръгнаха по Сейнт Чарлз авеню, покрай затворените магазини, барове и големите жилищни сгради, към хотела. Минаваха съвсем малко коли, трамваят се появи с тежко метално тракане на завоя. След миг и той изчезна от поглед, от прозорците му искреше силна жълтеникава светлина.

Правиха любов под душа. Докосваха се нетърпеливо и някак непохватно, допирът на кожените ръкавици до гърдите и? и между краката и? почти я подлуди. Къщата вече я нямаше; нямаше я и старицата и горката тъжна, красива Деидре. Само Майкъл, неговите твърди гърди, за които бе мечтала, неговият пенис в ръцете и?, надигащ се от гнездото тъмни къдрави косми.

Преди години някаква идиотка в кампуса бе казала, че жените не смятат мъжките тела за красиви. Важно било какво правят мъжете. Но Роуан винаги бе обичала мъжете и заради онова, което правеха, и заради телата им. Обичаше това тяло, обичаше неговата твърдост, миниатюрните коприненомеки зърна, твърдия корем, члена му, който пое с уста. Обичаше да докосва силните бедра, меките косми по извивката на задника му. Копринени и твърди, такива бяха мъжете.

Той се опита да я вдигне, но тя искаше да свърши в устата и?. Притисна се по-плътно към бедрата му. Нямаше да го пусне. Той свърши и стонът му и? се стори по-прекрасен от всичко.

По-късно, когато вече бяха в леглото, топли и сухи, под приятния полъх от климатиците, Майкъл свали ръкавиците си и започнаха отново.

- Не мога да спра да те докосвам - каза той. - Не мога да устоя. Искам да те попитам какво е било с онова същество, но зная, че не бива. И все пак сякаш виждам лицето му, докато те пипа…

Роуан лежеше по гръб и го гледаше в тъмното. Обичаше да усеща тежестта му върху себе си, ръцете му почти скубеха косата и?. Тя сви дясната си ръка в юмрук и потърка кокалчетата си по тъмната набола брада.

- Беше все едно мастурбираш - каза тихо, хвана лявата му ръка и я обърна така, че да целуне дланта. Той веднага се възбуди и членът му се втвърди до бедрото и?. - Нямах усещането, че до мен има човек. Беше като допир между клетките на две тела.

- Ммм, много обичам тия клетки - измърка Майкъл в ухото и? и я целуна грубо. Устата и? се надигна да го посрещне, също толкова жадна, груба и изискваща.

Когато се събуди, беше четири. Време е да тръгвам за болницата. Не. Майкъл спеше дълбоко и не усети, когато го целуна нежно по бузата. Стана, облече плътния бял хавлиен халат, който висеше в гардероба, и тръгна тихо към всекидневната на апартамента. В стаята бе светло от лампите по булеварда.

Градът отвън изглеждаше опустял. Съвсем притихнал. Тя много обичаше утринните улици, когато имаш чувството, че можеш да слезеш и да започнеш да танцуваш като на сцена, защото в този час маркировката и светофарите не означават нищо.

Чувстваше се отпочинала и в безопасност. Къщата я чакаше, но тя чакаше от доста време.

От рецепцията и? казаха, че още не се поднася кафе, но има съобщение за нея и господин Къри от господин Лайтнър - щял да се върне в хотела по-късно през деня, дотогава щял да бъде в къщата в провинцията. Тя си записа номера.

Влезе в малката кухня, откри джезве и сама си направи кафе. Излезе и внимателно затвори вратата на спалнята, както и тази към малкия коридор към всекидневната.

Къде ли беше досието за вещиците Мейфеър? Къде беше дянал Майкъл куфарчето?

Затършува из всекидневната. Претърси и малкия кабинет, дрешниците и дори кухнята. После прекоси тихо коридора и влезе в спалнята. Майкъл спеше.

Провери в дрешника. Дори в банята. Нищо.

Браво, Майкъл, но все пак ще го намеря. Тогава видя крайчеца на куфара. Беше пъхнат под стола.

Е, знам, че обещах, но после ще направя каквото ти казах, рече си. Издърпа куфарчето, спря, за да успокои тежкото си дишане, и излезе на пръсти в коридора. Затвори вратите и остави куфарчето на масичката за кафе под светлината на лампата.

Наля си кафе, взе си цигарите и седна на дивана. Погледна часовника. Четири и петнайсет. Много обичаше това време, ужасно го обичаше. Съвсем подходящо за четене. Това беше и любимото и? време за шофиране към болницата. Винаги минаваше на червено в пълния утринен вакуум, а умът и? бе изпълнен с мисли за операциите, които я чакаха. Но за четене беше още по-подходящо.

Отвори куфарчето и извади огромна купчина папки. На всяка от тях стоеше странният надпис: «Досие на вещиците Мейфеър». Това я накара да се усмихне.

Беше толкова буквално.

- Наивни - прошепна тя. - Всички те са наивни. Мъжът на тавана вероятно също е бил наивен. А онази старица беше вещица до мозъка на костите си.

Поспря, дръпна от цигарата и се зачуди как така разбира всичко толкова добре и защо е сигурна, че те - Аарън и Майкъл - не го разбират.

Това убеждение не я напускаше.

Прехвърли бързо папките и горе-долу претегли обема им. Винаги правеше така с научните текстове, които смяташе да погълне за няколко часа. После извади една страница, за да прецени горе-долу по колко понятия се падат на брой думи. Остана доволна - думите бяха значително повече от понятията.

Щеше да прочете всичко за четири часа. С малко повече късмет, Майкъл щеше да спи, докато свърши. Целият свят щеше да спи. Сгуши се на дивана, опря босите си крака на ръба на масичката за кафе и започна да чете.

Към девет часа отново вървеше бавно по Първа улица, докато не стигна ъгъла на Честнът. Утринното слънце беше вече високо в небето, а птиците пееха почти яростно в листака на огромните дървета. Пронизително изграчване на гарван наруши хармонията на мелодичния хор. Катерици се щураха из гъстите клони, които падаха ниско и се протягаха далече над оградите и тухлените стени. Чистите тухлени тротоари бяха пусти; цялото място изглеждаше напълно във властта на цветята, дърветата и къщите. Дори шумът на обичайния трафик бе заглушаван от всепоглъщащия покой и зеленината. Безоблачното синьо небе сияеше през плетеницата на зеления балдахин и дори в сенките светлината изглеждаше някак ярка и чиста.

Аарън Лайтнър вече я чакаше до портата. Дребен мъж в леки тропически дрехи, със съвсем британски вид, чак до бастунчето в ръката му.

Тя му се обади в осем и го помоли да се срещнат. Сега, дори отдалече, виждаше, че е притеснен от реакцията и? след прочитане на досието.

Не бързаше да пресече улицата. Приближи се към него лениво, със сведен поглед. Умът и? все още плаваше в дългата история и във всеки внимателно погълнат детайл.

Когато се озова точно пред него, стисна ръката му. Не бе решила какво точно ще каже. Щеше да е същинско изпитание за нея. Но се чувстваше добре, че е тук и от допира на топлата му ръка, докато оглеждаше изражението на откритото и сърдечно лице.

- Благодаря ви - каза тя; гласът и? беше слаб и и? прозвуча някак странно. - Вие отговорихте на най-ужасните и мъчителни въпроси в живота ми. Всъщност дори нямате представа какво сторихте за мен. Вие и вашите «наблюдатели» разкрихте най-тъмната част от душата ми и хвърлихте върху нея светлина - свързахте я с нещо по-голямо и по-старо, и също толкова истинско. - Поклати глава, все още стискаше ръката му, насилваше се да продължи. - Не зная как да изразя това, което искам да ви кажа - призна накрая. - Вече не съм сама! Имам предвид, че вече знам коя съм, не само по име, не като част от някакво семейство. А коя съм аз. - Въздъхна. Думите излизаха някак тромави, емоцията зад тях беше неимоверна, каквото бе и облекчението и?. - Благодаря ви, че сте пазили своите тайни. Благодаря ви от дъното на душата си.

Видя неговото изумление, дори леко объркване. Той кимна бавно и тя почувства добротата му и желанието му да и? повярва.

- Какво мога да направя за вас? - попита Аарън с абсолютно обезоръжаваща прямота.

- Елате вътре - отвърна Роуан. - Да поговорим.

Трийсет

Единайсет часът. Той седеше в тъмното и се взираше в електронния часовник на масата. Как беше възможно да е спал толкова дълго? Нарочно бе дръпнал завесите, за да го събуди светлината. Но някой ги беше дръпнал обратно. А ръкавиците му? Къде са му ръкавиците? Откри ги и ги нахлузи, после стана от леглото.

Куфарчето го нямаше. Беше го скрил под стола.

Наметна халата си и прекоси малкия коридор към всекидневната. Там нямаше никой. Само аромат на вече старо кафе от кухнята и слаб дъх на цигарен дим. Допуши му се.

Куфарчето лежеше празно на масичката за кафе, а папките бяха подредени в две спретнати купчини.

- О, Роуан - изстена той. Аарън никога нямаше да му прости. Роуан бе прочела и за Карън Гарфийлд, и за доктор Лемли, умрели след срещата с нея. Беше прочела и всички слухове, записани с думите на Райън Мейфеър, Беа и останалите, които сигурно бе срещнала на погребението. И още хиляди други неща, за които в момента не се сещаше.

Ами ако сега идеше в спалнята и се окажеше, че дрехите и? ги няма… Не, те така или иначе не бяха тук, бяха в нейната стая.

Стоеше и се чешеше по главата, не знаеше какво да стори първо - да позвъни в стаята и?, да се обади на Аарън, или да полудее. И тогава видя бележката.

Беше точно до двете купчини папки - малко листче от хотелски бележник, изписано с много четлив и уверен почерк.

8:30 сутринта

«Майкъл,

Прочетох досието. Обичам те. Не се тревожи. Отивам да се видя с Аарън, имаме среща в девет. Можеш ли да дойдеш в къщата към три часа? Имам нужда да остана известно време сама там. Ще те чакам към три. Ако не можеш, остави ми съобщение в хотела.

Вещицата от Аендор.»

Вещицата от Аендор. Коя беше тази вещица от Аендор? О, да, жената, при която отишъл Саул, за да призове духовете на своите предци3. Е, добре, както и да е. Явно е успяла да смели безболезнено досието. Умна жена. Мозъчен хирург е все пак. Прочела е досието! На него му бе отнело два дни. Прочела е досието!

Той свали ръкавицата от дясната си ръка и докосна бележката. Мимолетен образ на Роуан, облечена, наведена над бюрото в малката стая до тази. После и образът на някой, който оставя бележника тук преди два дни - униформена камериерка. И още други безсмислени образи, един след друг, без никакво значение. Вдигна ръка и зачака пороят да премине. «Искам да видя Роуан» - каза и докосна отново хартията. Роуан не беше ядосана, но много потайна и… какво? Явно беше намислила нещо.

Да, всъщност усещаше някакво странно, примесено с непокорство вълнение. Да, точно така. Видя я отново, с шокираща яснота, само че на някакво друго място. В следващия миг образът се разми и се изгуби съвсем. Майкъл си сложи ръкавицата.

Седна за момент и като че се отдръпна в себе си. Инстинктивно ненавиждаше силата си и все пак не можеше да забрави това особено вълнение. Помнеше какво му бе казал Аарън миналата нощ.

- Мога да те науча да я използваш, но тя никога няма да стане много прецизна, винаги ще е объркващо.

Боже, как мразеше тази сила. Мразеше дори странното усещане за Роуан, което бе нахлуло в него и не искаше да го напусне; много повече предпочиташе интимните спомени за случилото се в спалнята и за прекрасния и? дълбок и дрезгав глас, когато му говореше тихо, откровено и просто. Предпочиташе да чуе всичко от нейните уста. Вълнение! Обади се на румсървиса.

- Изпратете голяма закуска - яйца «Бенедикт», мюсли, голяма купа, много шунка, препечени филии и пълна кана кафе. Кажете на сервитьора да си отключи. Ще се обличам. Моля, добавете двайсет процента бакшиш за сервитьора към сметката ми и ми изпратете много студена вода.

Отново прочете бележката. Сега Роуан беше с Аарън. Това го изпълваше с опасение. Чак сега разбра колко притеснен бе Лайтнър, когато му даваше да прочете тези материали. А той дори не искаше да го изслуша. Искаше само да чете. Е, не можеше да обвинява Роуан.

И все пак не успяваше да се отърси от странното усещане. Тя не бе разбрала Аарън и той със сигурност не разбираше нея. Смяташе го за наивен. Майкъл поклати глава. А онзи Лашър… Какво ли мислеше Лашър?

Предната нощ, преди да напусне Оук Хевън, Аарън бе казал:

- Беше мъжът. Видях го на светлината на фаровете. Знаех, че е някакъв номер, но нямах избор.

- Е, какво ще правиш тогава? - попита Майкъл.

- Ами ще внимавам. Какво друго мога да направя?

А сега тя искаше да се срещне с него в онази къща, чак в три часа, защото имала нужда да остане сама. С Лашър? А той как щеше да издържи до три часа?

Е, все пак си в Ню Орлиънс, човече. Не си се връщал в стария квартал. Май е време да го посетиш.

Излезе от хотела към единайсет и четирийсет и пет. Жегата го изненада и едновременно с това зарадва още при първата стъпка навън. След трийсет години в Сан Франциско, през които бе свикнал да се свива инстинктивно от хлада и вятъра.

Тръгна към горната част на града и осъзна, че през тези трийсет години е свикнал и с безкрайните изкачвания и слизания. Тук паважът беше равен, просто прекрасен. Сякаш всичко бе по-лесно - всяко вдишване на топлия въздух, всяка стъпка, пресичане на улицата, озъртането встрани към старите чернокори дъбове, които започнаха да променят изцяло гледката още щом пресече Джаксън авеню. Никакъв вятър в лицето, никакво заслепяващо тихоокеанско небе.

Избра Филип стрийт и тръгна по нея към Айриш Ченъл. Вървеше бавно, както едно време, знаеше, че ще стане още по-горещо, че дрехите му ще натежат и дори обувките му ще се овлажнят след малко, че рано или късно ще свали спортното си сако и ще го метне през рамо.

Но скоро забрави за всичко това; гледката събуждаше твърде много приятни спомени. Разсея го дори от тревогите за Роуан, от тревогите за мъжа. Сега просто се плъзгаше назад в миналото, докато вървеше покрай старите, покрити с бръшлян стени и младите мирти - тънки, обрасли с мъх и отрупани с големи кичести цветове. Нямаше да пропусне да ги перне с ръце. В същия миг стария всепоглъщащ копнеж се завърна с още по-голяма сила. Слава богу, че всичко си беше като едно време! Високите къщи в стил кралица Ана, много по-големи от къщите в Сан Франциско, все още се издигаха до по-ранните, предвоенни сгради с дебели стени и кръгли колони - яки и великолепни като къщата на Първа улица.

Накрая пресече внимателно оживената Мегазин стрийт и тръгна към Айриш Ченъл. Там къщите като че се свиха, колоните отстъпиха място на стълбове, дъбовете изчезнаха. Дори огромните диви череши свършиха на ъгъла с Констанс. Но това нямаше значение, всичко беше наред. Това бе неговият квартал - или поне навремето.

Улица «Благовещение» му разби сърцето. Тук вече не се виждаха реставрирани и пребоядисани къщи като на Констанс и Лоуръл стрийт. Пустите дворове бяха осеяни със стари гуми и боклуци. Къщата близнак, в която бе израснал, сега бе изоставена. На вратите и прозорците бяха заковани стари парчета шперплат, а дворът, където бе играл, се беше превърнал в същинска джунгла от плевели, опасана от грозна телена мрежа. Нямаше ги и старите лунничета, които цъфтяха в розово и ухаеха и лете, и зиме. Нямаше ги и банановите дървета до старата барачка в края на страничната алея. На вратата на малката бакалия на ъгъла висеше катинар, а старият бар не даваше никакви признаци на живот.

Малко по малко Майкъл осъзна, че е единственият бял човек наоколо.

Навлизаше все по-навътре в тъжния и занемарен квартал. Вървеше към тухлените жилищни блокове на комплекса «Свети Тома». Тук вече не живееха бели. Никой не му бе казал това.

Сега кварталът принадлежеше на черните. Майкъл чувстваше студените им оценяващи погледи, когато зави по Джозефин стрийт към старите църкви и училището. Още заковани с шперплат дървени къщи; приземният етаж на една жилищна сграда бе напълно разграбен. Отвън бе натрупана купчина разтрошени и прогнили мебели.

И все пак руините на изоставеното училище го потресоха най-силно. Прозорците на класните стаи бяха изпотрошени. Салонът, в чийто строеж бе участвал и той, сега изглеждаше напълно запуснат, изживял времето си, забравен.

Само църквите «Света Богородица» и «Свети Алфонс» още се издигаха горди и сякаш неразрушими. Вратите им обаче бяха заключени. Дворът на «Свети Алфонс» бе обрасъл с бурени, високи до коляно. Майкъл видя, че вратите на старите електрически табла са отворени и ръждясали, а бушоните са изтръгнати.

- Ша искате ли да видити църквата?

Майкъл се обърна. Беше го заговорил нисък оплешивяващ мъж с кръгло коремче и потно розово лице.

- Ми влезте в сакристията и те ши ви пуснат вътри - добави мъжът.

Майкъл кимна.

Дори сакристията беше заключена. Трябваше да натисне звънец и да изчака една дребна женица с дебели очила и къса кафява коса да му отговори през малко прозорче.

Той извади шепа банкноти от по двайсет долара и каза:

- Искам да направя дарение. И, ако е възможно, да разгледам двете църкви.

- «Свети Алфонс» не може да се разглежда. Вече е затворена. Не е безопасно. Мазилката пада.

Мазилката! Той си спомни прекрасните стенописи по тавана, светците, които се взираха в него от синьото небе. Под този таван бе кръстен, бе получил първото си причастие и по-късно конфирмацията. А в последната си нощ в града бе минал по пътеката в «Свети Алфонс», с бялата шапка и бялата роба, заедно с другите абитуриенти, и дори не бе помислил да я огледа за последно, защото нямаше търпение да замине с майка си на запад.

- Къде са всички? - попита той.

- Ами преместиха се - отвърна жената и му кимна да я последва. Преведе го през жилището на свещеника към «Света Богородица». - А черните не идват.

- Но защо всичко е заключено?

- Защото постоянно ни ограбват.

Не можеше да повярва, че вече не може да влезе в притихнала сенчеста църква по всяко време на деня. Че не може да избяга от изпечените от слънцето улици, да седне в тишината, да поговори с ангелите и светците, докато старите дами с рокли на цветя и сламени шапки шепнат със сухите си устни молитви пред олтара.

Тя го поведе през олтара. Навремето той бе иподякон. Беше приготвял светеното вино. Усети прилив на щастие, когато видя редиците дървени светци, а после и дългия висок неф с издигащите се готически арки. Всичко бе великолепно, непокътнато.

Слава богу, непокътнато. Почувства буца в гърлото си. Прибра ръце в джобовете си, сведе глава и продължи да оглежда всичко изпод вежди. Спомените за службите тук и в «Свети Алфонс» напълно се смесиха. По онова време вече нямаше вражда между немци и ирландци, дори фамилиите се смесваха. Учениците от началното училище ходеха в другата църква за сутрешната служба, а гимназистите изпълваха «Света Богородица».

Не беше нужно никакво въображение, за да види отново облечените в униформи младежи, които стават от пейките и се нареждат на опашка, за да получат причастие. Момичетата с бели блузи и сини вълнени поли, момчетата с ризи в цвят каки и панталони. Но после се върна назад, когато беше на осем и носеше кадилницата по тези стълби.

- Е, разгледайте спокойно - каза дребната женица. - Но после минете през сакристията.

Седя около половин час на първата редица. Не знаеше точно какво прави. Вероятно просто запомняше детайли, които не можеше да извика от спомените си. Никога вече нямаше да забрави издълбаните по мраморния под имена на погребаните под олтара. Никога нямаше да забрави и изрисуваните по тавана ангели. Нито пък прозореца далече вдясно от него, на който ангели и светци носеха дървени обуща! Колко странно. Дали някой днес би могъл да го обясни? Не го беше забелязвал преди, а бе прекарал толкова време в тази църква…

Спомни си за Мари Луис, която четеше требника, спомни си и големите и? гърди под колосаната бяла униформена блузка. Спомни си и Рита Мей Дуайър, която на четиринайсет вече изглеждаше като зряла жена - в неделя носеше червена рокля, обувки с много високи токчета и огромни златни обици. Баща му бе един от мъжете, които носеха по пътеката кутиите за дарения. Минаваха от редица на редица и с подобаващо сериозни изражения протягаха кутиите, закачени на дълги пръчки. По онова време никой не гъкваше в католическа църква.

Но какво си мислеше, че всички ще са тук и ще го чакат? Десетина Рита Меи с рокли на цветя ще дойдат тук по пладне само за да се видят с него?

Предната нощ Рита Мей му бе казала:

- Не се връщай в квартала, Майк. Помни го, какъвто беше едно време.

Накрая стана и тръгна по пътеката към старите дървени изповедални. На стената имаше плочка с имената на спонсорите на реставрацията на църквата.

Майкъл затвори очи и само за миг си представи, че чува как децата играят в двора на училището - обичайната глъчка по обед.

Но нямаше нищо такова. Нямаше тежко затръшване на врати, когато енориашите идваха и си отиваха. Само празната величествена църква. И Девата с короната на високия олтар.

Сега тя му изглеждаше малка и някак далечна. Хрумна му, че вероятно е редно да се помоли. Трябваше да попита Девата или Господ защо е трябвало да се върне тук, защо бе изтръгнат от студената прегръдка на смъртта. Но вече не вярваше в тези статуи на олтара. Детската вяра бе изчезнала.

Вместо това дойде друг, особен, някак неприятен спомен. Двамата с Мари Луиз се бяха срещнали точно пред високите врати на тази църква. В проливния дъжд. И Мари Луиз му бе признала, неохотно, че не е бременна. Беше почти ядосана - толкова ядосана, колкото облекчен беше той.

- Не искаш ли да се оженим? Защо играем тези глупави игрички!

Какво ли щеше да стане с него, ако се беше оженил за нея? Видя големите и? начумерени кафяви очи. Чувстваше огорчението и разочарованието и?. Не, не можеше да си представи подобно нещо.

И тогава отново чу гласът и?:

- Знаеш, че рано или късно ще се оженим. Ние сме родени един за друг.

Родени един за друг. Наистина ли бе писано да си тръгне оттук, да прави това, което бе направил, да отпътува толкова надалече? Писано ли беше да падне от скалата и да се носи навътре в морето, далече от светлините на сушата?

Помисли си за Роуан - за всичко, което значеше тя за него. Помисли си за нейната чувственост, сладост, мистериозност, за слабото и? силно тяло, сгушено до него под завивките, за кадифения и? глас и студените и? очи. Помисли си за начина, по който го гледаше преди да правят любов. Гледаше го без капка егоизъм, сякаш бе забравила напълно за своето тяло, сякаш бе погълната от него. С две думи, гледаше го така, както един мъж гледа жена - жадно и агресивно. И все пак бе магически податлива в ръцете му.

Още се взираше в олтара - оглеждаше огромната великолепна църква.

Искаше му се да има вяра. После осъзна, че всъщност я има. Все още вярваше в своите видения, в добротата им. Вярваше в тях и в тяхната доброта така, както хората вярват в Господ и светците, в предначертания от Бога път, в призванието.

И все пак тази му вяра изглеждаше толкова глупава като всяка друга.

«Но аз го видях, почувствах го, помня и зная…» Не, все пак не си беше спомнил. Нищо в дългата история на Мейфеър не беше събудило спомена за онзи скъпоценен момент. Нищо, освен образът на Дебора. И въпреки цялата си увереност, че точно тя му се бе явила в отвъдното, той все пак не си спомняше нито дума, нищо конкретно.

Прекръсти се, съвсем импулсивно, докато още се взираше в олтара.

Колко години бяха минали от времето, когато правеше това всеки ден, по три пъти на ден? Отново се прекръсти, изненадан, замислен. «В името на Отца и Сина и Светаго духа», очите му не се откъсваха от Девата на олтара.

- Какво искат от мен? - прошепна. Опита се да си припомни поне малко от виденията и с отчаяние установи, че сега образът на тъмнокосата жена вече бе заменен от образа на Дебора, който си бе създал по описанията в досието. Новият образ беше заличил стария! Не, не беше спечелил нищо с прочитането на историята, напротив - беше изгубил и малкото, което помнеше.

Постоя още в тишината, с ръце в джобовете. После тръгна бавно по пътеката, докато не стигна до перилата пред олтара, изкачи мраморните стълби, прекоси олтара и тръгна към къщата на свещеника.

Слънцето прежуряше над Констанс стрийт, както винаги, безжалостно и грозно. Тук нямаше дървета. Градината около къщата на свещеника беше оградена с висока тухлена стена, моравата до църквата беше прашна и изгоряла от слънцето.

Църковният магазин в другия край, пълен с хубави малки статуйки и икони на светци, беше затворен. Прозорците му бяха заковани с дъски. На боядисаната дървена стена бе окачен знакът на агенция за недвижими имоти.

Малкият плешив мъж с потното зачервено лице седеше на стълбите на сакристията. Ръцете му бяха скръстени на коленете, а очите му следяха полета на сивоперестите гълъби, които се издигнаха от лющещата се фасада на «Свети Алфонс».

- Шъ тряя да ги отровим - каза той. - Осират сичко.

Майкъл запали цигара и предложи една на мъжа. Той я прие с кимване и Майкъл му подаде почти празния кибрит.

- Синко, що не вземеш да скриеш тоя златен часовник в джоба си? - рече мъжът. - Не се размотавай с него тука, чу ли?

- Ако ми искат часовника, ще тряя да го вземат заедно с китката и юмрука ми.

Старецът сви рамене и поклати глава.

Майкъл отиде до ъгъла на Мегазин и Джаксън и влезе в някакъв тъмен, доста неугледен бар, в най-печалната на вид изгнила дървена сграда. През всичките години в Сан Франциско не бе виждал толкова порутено място. Някакъв бял висеше като сянка в далечния ъгъл и се взираше в него с блеснали на сбръчканото лице очи. Барманът също беше бял.

- Дай една бира - каза Майкъл.

- Ква?

- Не ми пука.

Беше пресметнал времето идеално. В три без три прекоси Камп стрийт. Вървеше бавно, за да не му прилошее от жегата. Прислони се отново в сладката сенчеста и разнообразна красота на Гардън Дистрикт. Да, всичко си беше както преди. Отново се почувства добре; искаше да бъде тук и вероятно трябваше да бъде тук, ако човек сам можеше да чертае съдбата си.

Точно в три застана пред отворената порта. За първи път виждаше къщата на дневна светлина и пулсът му се учести. Да, това е. Дори и запусната, тя изглеждаше горда, великолепна, покрита с избуяли лози, дългите капаци, боядисани в убито зелено, все още се крепяха на железните си панти. Къщата чакаше…

Усети замайване, някакъв мимолетен прилив на наслада, беше се върнал. Да, вече правя каквото трябва…

Изкачи мраморните стълби и бутна вратата. Влезе в дългия широк коридор. Не бе виждал подобна архитектура в Сан Франциско - толкова висок таван, така изящни и високи врати.

Въпреки лепкавия, наслоен по стените прах, от боровите дъски на панелите сякаш се излъчваше сияние. Макар и с олющена боя, орнаментираните корнизи бяха още здрави. Майкъл почувства, че обича всичко това - умението на майстора, създал вратите във форма на ключалки, прекрасните колони и балюстрадите на стълбището. Обожаваше усещането на пода под краката си, толкова солиден беше. Вдишваше прекрасния топъл аромат на дърво, който изпълваше цялата къща. Няма друго място на света, където да усетиш подобен аромат.

- Майкъл, ти ли си? Ела.

Той влезе във всекидневната. Вътре още беше тъмно и сенчесто, макар че завесите бяха дръпнати. Светлината се процеждаше съвсем слабо през капаците и мръсните мрежи на верандата отвъд страничните прозорци. Дъх на орлови нокти. Сладък, прекрасен. Нямаше ли ярки розови съцветия на върбинка по мрежите? Не беше виждал това прекрасно диво растение от години.

Роуан седеше на дългото кафяво кадифено канапе с гръб към предната част на къщата. Изглеждаше малка и много красива. Косата и? падаше прекрасно на бузата. Бе облякла една от онези свободни намачкани памучни ризи, леки като коприна. Лицето и вратът и? изглеждаха силно загорели заради бялата тениска отдолу. Беше обута в бели панталони, с бели сандали, изрязани отпред - пръстите на краката и? бяха много секси, лакирани в червено.

- О, вещицата от Аендор - рече той и се наведе да я целуне по бузата. Задържа лицето и? в дланите си, топло, нежно.

Тя го хвана за китките, надигна се и го целуна грубо, но прелестно по устата. Той усети, че ръцете и? треперят, сякаш я тресеше.

- Сама ли стоя тук?

Тя седна отново и той се настани до нея.

- А защо не? - попита с дълбокия си глас. - Току-що напуснах официално поста си в болницата. Ще си потърся работа тук. Мисля да остана в тази къща.

Той изпусна дълга въздишка и се усмихна.

- Сериозно ли?

- Съвсем. Е, какво мислиш?

- Не знам. По пътя насам… минах през Айриш Ченъл и си мислех, че сигурно ще те сваря със събрани куфари.

- Не. Няма начин. Вече говорих с шефа си от Сан Франциско за три-четири болници тук. Той ще се обади. А с теб какво става?

- Какво да става? - отвърна той. - Знаеш защо съм в Ню Орлиънс. Къде да ходя? Те ме доведоха тук. Не са ми казвали да ходя другаде. Не са ми казвали нищо. Още не мога да си спомня. Прочетох четиристотин страници от историята и още не мога да си спомня. Знам само, че видях Дебора, но не помня какво ми каза.

- Изморен си и гориш - каза тя и сложи длан на челото му. - Говориш несвързано.

Той се изсмя.

- Виж я ти нея, вещицата от Аендор. Не прочете ли досието? Какво става, Роуан? Не го ли прочете докрай? Та ние сме в някаква паяжина, а дори не знаем кой я тъче. - Изпъна напред ръце и се загледа в скритите под ръкавиците пръсти. - Просто не знаем.

Тя го погледна някак разсеяно, изражението и? беше много студено, въпреки че лицето и? бе зачервено. Сивите и? очи отразяваха разкошно светлината.

- Е, прочете го, нали? И какво мислиш?

- Майкъл, успокой се. Всъщност не ме питаш какво мисля, а какво чувствам. Вече ти казах какво мисля. Ние не сме уловени в никаква паяжина и никой не я тъче. Според мен е най-добре да забравиш за хората от видението. Забрави за мисията, за всичко.

- Какво искаш да кажеш?

- Ами стоях тук с часове и мислих за всичко. Това е моето решение. Оставам тук, защото къщата е моя и много я харесвам. Харесвам и семейството, с което се срещнах вчера. Искам да ги опозная. Искам да чувам гласовете им, да виждам лицата им, да се уча от тях. Освен това знам, че няма да мога да забравя какво сторих на онази старица, без значение къде ще ида. - Замълча, на лицето и? за миг се изписа силна емоция, но после отново стана твърдо и студено. Тя скръсти леко ръце, единият и? крак бе подпрян на малката масичка за кафе. - Слушаш ли ме?

- Разбира се.

- Е, добре. Искам да останеш. Надявам се и се моля да останеш. Но не заради тази мрежа, план, или каквото и да било друго. Не заради виденията или онзи мъж. Защото няма абсолютно никакъв начин да се разбере какво означава всичко това, или както ти си написал в бележките си - защо ние с теб сме свързани. Няма начин да разберем. - Тя млъкна, гледаше го напрегнато. После продължи бавно: - Е, аз взех решение въз основа на това, което знам, на това, което виждат очите ми и което мога да определя и разбера. Решението ми е, че тази къща е моят дом, защото искам да е така.

Той кимна.

- Да, разбирам.

- Искам да кажа, че оставам тук въпреки онзи мъж и вероятния му план, въпреки странното съвпадение, което ни срещна насред океана.

Той отново кимна, този път някак колебливо. После се облегна назад и пое дълбоко дъх. Избягваше да я гледа в очите.

- Но не можеш да ми кажеш - започна той след малко, - че няма да общуваш с това същество, че не искаш да разбереш значението на всичко това…

- Не, искам да разбера - отвърна Роуан. - Но не това ме задържа тук. Пък за призрака няма никакво значение дали сме в Монклеве, в Тибурон или в Донелайт. Колкото до онези хора от виденията ти, ще им се наложи да ти се явят пак и да обяснят какво точно искат от теб! Защото ти просто не знаеш.

Замълча, явно се опитваше някак да се успокои и да говори по-меко, може би се страхуваше, че е станала твърде рязка.

- Майкъл, ако искаш да останеш, трябва да вземеш решение на базата на нещо друго. Като например, да бъдеш тук заради мен, защото това е твоят град, защото мислиш, че тук ще бъдеш щастлив. Защото си обичал този квартал и тази къща още от дете и вероятно ще я обикнеш отново.

- Не съм спирал да я обичам.

- Но, моля те, не прави всичко заради тях! Направи го независимо от тях.

- Роуан, аз съм в тази стая сега заради тях. Не забравяй това. С теб не се срещнахме в яхтклуба.

Тя изпусна дълга въздишка и каза:

- Настоявам да забравим за това.

- Аарън ли ти даде този съвет?

- Не съм го молила за съвет - отвърна тя търпеливо. - Исках да се видим по две причини. Първо, да поговоря с него още веднъж, за да се уверя, че е честен човек.

- И?

- Да, той е точно какъвто го описваш. Но трябваше да го видя отново. - Замълча. - Той е изключителен събеседник.

- Зная.

- Почувствах го още когато се срещнахме на погребението. И дори преди това, на гроба на Ели.

- И сега вече си спокойна по отношение на него?

Тя кимна.

- Да, вече го познавам. Той не е по-различен от нас двамата.

- Какво искаш да кажеш?

- И той е не по-малко отдаден от нас - отвърна тя и сви леко рамене. - Точно както аз съм отдадена на хирургията, а ти на реставрацията на къщи. - Замисли се за миг и добави: - И той храни илюзии като нас.

- Да, разбирам.

- И исках да му благодаря, че ми даде да прочета историята. Трябваше да му обясня, че не бива да се безпокои, че не съм обидена, нито възмутена, и няма да предам доверието му.

Майкъл беше толкова облекчен, че не я прекъсна, и все пак беше объркан.

- Той попълни най-голямата и най-критична празнота в живота ми - продължи тя. - Мисля, че няма и представа какво означава това за мен. Твърде предпазлив е. И не знае нищо за самотата. Прекарал е почти целия си живот в онзи орден.

- Да, знам какво искаш да кажеш. Но мисля, че той все пак разбира.

- Но е много предпазлив. Онзи очарователен тъмнокос призрак наистина се е опитал да го убие.

- Да, знам.

- Все пак се опитах да му обясня колко съм му благодарна и че не искам да му се противопоставям по какъвто и да било начин. Само преди два дни нямах нито минало, нито семейство. А сега имам и двете. Намерих отговорите на най-мъчителните въпроси в живота си. Въпреки че сигурно не всичко още е ясно. Просто мисля за къщата в Тибурон и си казвам: «Няма нужда да се връщаш там, вече няма да бъдеш сама». И това е повече от прекрасно.

- Не смеех да мечтая за подобна реакция от твоя страна. Мислех, че ще се ядосаш, може би дори ще се обидиш.

- Майкъл, не ми пука как Аарън е събрал цялата тази информация. Не ми пука какво са правили колегите му, нито какво продължават да правят. Работата е там, че историята нямаше да се знае, ако не бяха я описали. Щях да си остана с онази старица и ужасиите, които ми наговори. А срамежливите братовчеди щяха само да се усмихват съчувствено, неспособни да ми кажат всичко, защото просто не знаят. Те са в течение само на късчета от цялото. - Тя си пое дълбоко дъх. - Знаеш ли, Майкъл, някои хора не са способни да получават дарове. Не знаят как да ги поискат, нито как да ги използват. Аз ще трябва да се науча. Тази къща е дар. Историята е дар. И тя ми помогна да приема това семейство! А те, те са най-големият от всички дарове.

Той отново почувства облекчение, огромно облекчение. Думите и? бяха като балсам за душата му. Но все пак не можеше да преодолее изненадата си.

- Ами какво ще кажеш за Карън Гарфилд и доктор Лемли? Беше ме страх как ще реагираш на това.

На лицето и? се изписа болка, този път по-силна, по-изявена.

Той веднага съжали за грубостта си. Въпросът му се стори непростим.

- Ти не ме разбираш - каза тя, гласът и? отново беше спокоен. - Не разбираш що за човек съм. Исках да знам дали наистина притежавам тази сила! Дойдох при теб, защото си мислех, че можеш да ме докоснеш и да кажеш дали силата ми наистина съществува. Е, ти не можа. Но Аарън ми го каза. Аарън го потвърди. А няма нищо по-лошо от подозрението и несигурността.

- Да, разбирам.

- Наистина ли? - Тя преглътна, изражението и? стана по-твърдо, като че от усилието да запази спокойствие. Очите и? за миг притъмняха, но после отново се просветлиха, като че с усилие на волята. Тя каза съвсем тихо: - Чувствам се ужасно заради Карън Гарфилд. Наистина. А Лемли вече беше болен. Беше получил инсулт година преди това. За него не съм сигурна, но за Карън… съм виновна, така е. Но, Майкъл, тогава не знаех!

- Разбирам, успокой се - тихо отвърна той.

Тя мълча дълго, опитваше се да се успокои. Когато заговори отново, гласът и? звучеше изморено, дори немощно.

- Но исках да се видя с Аарън и по още една причина.

- Каква?

Тя помисли малко и каза:

- В момента аз не общувам с този призрак, което означава, че не мога да го контролирам. Той всъщност не ми се яви истински. А може и никога да не го направи…

- Но ти вече си го видяла и освен това той чака точно теб.

Тя се замисли, играеше си разсеяно с малко конче от подгъва на ризата си.

- Но аз съм враждебна към него, Майкъл. Не го харесвам. Мисля, че той го знае. Стоях тук с часове, призовавах го да се яви и все пак го мразех, страхувах се от него.

Майкъл беше объркан.

- Може би все пак е изиграл картите си - каза тя.

- Имаш предвид, когато те е докосвал…

- Не, искам да кажа, че може би е изиграл вече коза си с мен. Вероятно е помогнал да бъде създаден медиум, който е толкова силен, че не може да бъде прелъстен от него, не може да бъде подлуден. Майкъл, щом мога да убивам същества от плът и кръв с невидимата си сила, как мислиш, че се отразява враждебността ми на Лашър?

Той я загледа с присвити очи, накрая призна:

- Не зная.

Роуан отмахна с треперливо движение косата от лицето си и за миг на слънчевата светлина тя изглеждаше съвсем руса.

- Моята неприязън винаги е много силна. Винаги. Тя не се променя с времето. А към този призрак изпитвам много дълбока неприязън. Помня какво ми каза ти снощи - че искаш да говориш с него, да разбереш какво иска. Но сега неприязънта ми е по-силна от всичко.

Майкъл я гледа дълго, без да продума. Чувстваше, че любовта му към нея се засилва изумително, необяснимо.

- Знаеш ли, права си - рече той накрая. - Наистина не мога да разбера що за човек си. Обичам те, но не те разбирам.

- Ти мислиш със сърцето си - каза тя и докосна нежно гърдите му. - Затова си толкова добър. И толкова наивен. Но аз не мисля със сърцето си. У мен дреме зло, не по-малко от злото у другите. Те не могат да ме изненадат. Дори когато ме ядосват.

Той не започна да спори с нея. Но не беше наивен!

- Мислих с часове за всичко - продължи тя. - За силата ми да разкъсвам кръвоносни съдове и аорти и да убивам само с прошепнато проклятие. Ако има някаква полза от нея, сигурно ще е способността ми да унищожа онова същество. Може би тя може да повлияе на енергията, която то контролира, както влияе на плътта и кръвоносните съдове.

- Не ми беше хрумвало подобно нещо.

- Ето затова трябва да помислим с главите си. Аз съм преди всичко лекар, а чак след това съм жена и човек. А като лекар за мен е съвсем лесно да разбера, че това нещо съществува в някаква тясна връзка с нашия материален свят. Следователно то е познаваемо. Така както тайната на електричеството е била познаваема още през седемстотната година преди Христа, само дето никой и представа си е нямал за нея.

Той кимна.

- Трябва да разберем параметрите му. Нали така каза снощи. Все още не мога да си представя какви може да са. Дали когато се материализира, е достатъчно плътно, че да мога да го докосна.

- Точно така. Какво е, когато се материализира? Трябва да изучим параметрите му. Моята сила също работи по законите на физическия свят. Трябва да проуча и нейните параметри.

Болката се върна на лицето и?, като мимолетна мълния, разкриви изражението и? и се задълбочи, докато съвсем смачка чертите и?, като на пластмасова кукла, обхваната от пламъци. Но тя постепенно се овладя, отново стана спокойна и красива.

- Тази сила е моят кръст - прошепна. - Както твоята сила е твоят кръст. Ние ще се научим да ги контролираме, за да можем сами да решаваме кога и как да ги използваме.

- Да, точно това ще трябва да направим.

- Но трябва да ти кажа и нещо за Карлота, за силата…

- Не е нужно, ако не искаш.

- Тя знаеше какво ще сторя с нея. Знаеше и нарочно ме провокира. Мога да се закълна.

- Защо?

- Това беше част от плана и?. Мислих много. Може би е искала да ме пречупи, да прекърши увереността ми. Използвала е чувството за вина, за да прекърши Деидре. Вероятно е сторила същото и с Анта. Но аз нямам намерение да влизам в определената от нея роля. Най-лошото, което можем да направим, е да продължим да умуваме какво искат онези хора от виденията, какво иска Лашър, или старицата. Все едно да се въртим в омагьосан кръг, начертан от тях самите.

- Май никога няма да разбера какво имаш предвид.

Той се извърна леко и зарови в джоба си за цигарите. Бяха останали само три. Предложи и? една, но тя отказа. Не откъсваше поглед от него, след малко заговори:

- Някой ден може да седнем на тази маса, да пийнем вино или бира и да поговорим за тях. За Петир ван Абел, за Шарлот, за Жулиен и всичко останало. Но не и сега. Сега искам да отделя важното от мистичното, плявата от зърното. И ми се ще ти да направиш същото.

- Слушам те - отвърна той и зарови за кибрита си. Нямаше го. Беше го дал на стареца.

Тя пъхна ръка в джоба на панталона си, извади елегантна златна запалка и запали цигарата му.

- Благодаря.

- Започнем ли да мъдруваме за тях, ефектът ще е винаги същият. Ще станем пасивни и объркани.

- Май си права - рече той. Мислеше за времето, прекарано в тъмната спалня на Либърти стрийт, когато се опитваше да си спомни, да разбере. Но ето, най-сетне бе в тази къща, а не бе свалял ръкавиците. Освен когато докосна останките на Таунсенд и смарагда. Самата мисъл да ги свали го ужасяваше. Не можеше да докосне вратите, масите, столовете, принадлежали на Мейфеър. Не можеше да докосне вехториите, сандъците с кукли на тавана, които Роуан му бе описала, нито пък онези вонящи буркани…

- Ще станем пасивни и объркани - повтори Роуан, за да привлече вниманието му - и няма да мислим с главите си, а точно това трябва да правим.

- Съгласен съм - отвърна той. - Ще ми се да притежавах твоя хладен разсъдък. Ще ми се да съм като теб - да съм затрупан с толкова неизвестни и да не се хвърлям през глава в мрака, за да се опитам да ги разбера.

- Защо да ставаме пионки в чужда игра - рече тя. - Трябва да се опитаме да влезем в най-добрата си форма, да действаме така, че силата и достойнството да са на наша страна.

- Искаш да кажеш, да станем перфектни.

- Какво?

- Онази нощ в Калифорния каза, че според теб всички трябва да се стремим към съвършенство.

- Да, така е. Вярвам в това. Винаги се опитвам да намеря перфектния отговор. Затова не си мисли, че съм откачена, щом не избухвам в сълзи. Не си мисли, че не знам какво съм сторила с Карън, Лемли или онова малко момиче. Знам го, и то много добре.

- Не исках да…

- Напротив, точно това искаш да кажеш - отвърна тя остро. - Но не си мисли, че положението ще се оправи, ако цивря постоянно.

- Роуан, не исках…

- Плаках цяла година, преди да те срещна. Започнах да плача, когато Ели умря, а после плаках и в прегръдките ти. Плаках, когато ми се обадиха, че Деидре е мъртва, а дори не я познавах, не я бях виждала. Плаках ужасно много. Плаках, когато я видях в ковчега вчера. Плаках за нея и снощи. Плаках и за онази старица. Не, не искам да плача повече. Тук имам дом, семейство и минало, благодарение на Аарън. Имам теб. Мисля, че имам бъдеще с теб. За какво да плача, питам те, за какво?

Тя се взираше в него, явно беше ядосана, объркана, сивите и? очи направо го пронизваха в сумрака.

- Ти мен ще разплачеш, ако не спреш - рече и? той.

Тя се засмя въпреки себе си. Лицето и? се проясни красиво, устата и? неволно се изви в усмивка.

- Е, добре. Все пак има нещо, което може да ме разплаче. И за да бъда напълно откровена, ще ти го кажа. Бих… бих плакала, ако те загубя.

- Това е добре - прошепна той и я целуна бързо, преди тя да успее да го отблъсне.

С лек жест Роуан му показа да си стои на мястото и да бъде сериозен. Да слуша. Той кимна и сви рамене.

- Кажи ми сега - какво искаш да правиш? Какво ти искаш да направиш? Не говоря за онези същества и техните намерения. Какво искаш ти?

- Искам да остана тук - отговори той. - Направо ме е яд, че ме нямаше толкова дълго. Не знам защо направих такава глупост.

- Добре, сега вече говориш ти.

- Е, в това можеш да не се съмняваш. Знаеш ли, дойдох пеша дотук, минах по старите улици от детството ми. Но това вече не е моят квартал. Е, никога не е бил красив, но сега е напълно съсипан… няма го вече.

В очите и? блесна тревога.

- Да, всичко се е променило - продължи той с жест на примирение. - Но онзи квартал никога не е олицетворявал Ню Орлиънс за мен. Не и улица «Благовещение». За мен този град винаги е бил свързан с Гардън Дистрикт, с Френския квартал, с красивите покрайнини. Обожавам ги. Радвам се, че се върнах. Не искам да си тръгвам.

- Добре - рече тя и се усмихна. По бузата и ъгълчето на устата и? заигра слънчев лъч.

- Не мога да спра да си повтарям, че съм у дома. У дома. Без значение какво ще стане - не искам да си тръгвам.

- Майната им, Майкъл. Майната им, които и да са. Няма да мислим за тях, докато не ни дадат основателна причина.

- Добре казано - усмихна се той.

Сега му се струваше някак тайнствена - необяснима смесица от нежност и грубост. Може би грешката му беше там, че силата и студенината у жените винаги го бе обърквала. Сигурно с повечето мъже беше така.

- Те ще се явят отново. Няма начин. И тогава ще мислим какво ще правим.

- Да, така си е. Ами ако взема да сваля тия ръкавици? Дали ще ми се явят?

- Във всеки случай няма да ги чакаме затаили дъх.

- Не, няма - изхили се Майкъл.

Беше изпълнен с въодушевление и с мъничко тревога, която всяка нейна дума разсейваше все повече.

Хвана се, че се взира в огледалото на отсрещната стена - гледаше миниатюрната Роуан в него и безкрайните отражения на полилеите, хванати в плена на двете огледала, повторени до безкрай в сребристо сияние.

- Харесва ли ти да ме обичаш? - попита тя.

- Какво?

- Харесва ли ти? - За първи път гласът и? потреперваше.

- Да, обожавам да те обичам. Но е малко страшничко, защото ти не си като останалите. Винаги съм го знаел. Много по-силна си.

- Да, така е - отвърна тя. - Защото мога да те убия, когато пожелая. И цялата ти мъжка сила няма да те спаси.

- Не, нямах това предвид. - Обърна се да я погледне, за миг в сенките лицето и? изглеждаше неизразимо студено и лукаво, клепачите и? бяха притворени, а очите и? искряха. Изглеждаше неимоверно зла, както в Тибурон, на студената светлина, струяща от стъклената стена на сумрачната стая.

Роуан стана бавно от дивана, дрехите и? прошумоляха. Той неволно, инстинктивно се сви и се отдръпна от нея, косата му настръхна. Беше като да видиш змия в тревата само на сантиметри от крака ти, или пък да осъзнаеш, че мъжа на съседния стол на бара се извръща към теб и отваря сгъваем нож.

- Какво, по дяволите, ти става? - прошепна той.

И тогава видя, че тя трепери, че по бузите и? са избили червени петна, а кожата край тях е мъртвешки бледа. Роуан протегна ръце към него, после ги отдръпна, слепи длани и се втренчи в тях. Сякаш се опитваше да сдържи нещо неизразимо.

- Господи, та аз дори не мразех Карън Гарфилд - прошепна тя. - Наистина! Помогни ми, Боже…

- Не, Роуан, било е грешка, ужасна грешка, каквато вече няма да направиш.

- Няма, никога. Дори когато се случи с Карлота, аз не вярвах… не вярвах наистина.

Той отчаяно искаше да и? помогне, но не знаеше какво да направи. Тя трепереше като пламъче в сенките, беше прехапала долната си устна, ръцете и? бяха вкопчени една в друга.

- Стига, скъпа, стига - ще се нараниш - каза и? той, но когато я докосна, му се стори, че сякаш е от стомана.

- Кълна се, не го вярвах. Беше като импулс, знаеш го и все пак не вярваш, че е възможно… Толкова бях ядосана на Карън. Беше абсолютно вбесяващо, как можа да дойде там, в къщата на Ели!

- Зная, разбирам.

- Но какво да направя, за да го спра? Ако го потисна, то ще ме изгори отвътре.

- Не, няма.

Тя се извърна от него, сви колене и се втренчи невиждащо в стаята. Вече беше по-спокойна, но очите и? бяха все така неестествено разширени, пръстите и? мърдаха трескаво.

- Учудена съм, че ти, който си толкова умен, толкова разсъдлив, не виждаш очевидното.

- Какво искаш да кажеш?

- Може би твоята мисия е проста. Да ме убиеш.

- Господи, как можа да измислиш подобно нещо? - Той се приближи към нея, махна косата от лицето и? и я придърпа към себе си.

Тя го погледна отсъстващо, сякаш беше някъде много далече.

- Скъпа, чуй ме - започна той. - Всеки може да отнеме живот. Това е много лесно. Има милиони начини да го направиш. Ти като лекар сигурно знаеш повече от мен. Онази Карлота, колкото и да е дребна, е успяла да убие здрав силен мъж, без да си дава много зор. Всяка жена, до която заспя, може да ме убие, ако пожелае. Знаеш, че е така. С игла за шапки, със скалпел, с отрова. Лесно е. Но ние просто не вършим такива неща, нищо не може да накара повечето от нас дори да помислят за такова нещо, при теб също винаги е било така. Сега разбираш, че имаш някаква нечовешка сила, нещо, което почти не се поддава на контрол, нещо, което има нужда от по-задълбочено разбиране. И можеш да го разбереш. Имаш способността да опознаеш своята сила.

Тя кимна, но все още трепереше. Майкъл знаеше, че не му вярва. Дори сам не си вярваше. Какъв смисъл имаше да отрича? Ако тя не можеше да контролира силата си, неизбежното щеше да се случи отново.

Все пак трябваше да и? каже и нещо друго, нещо за виденията и силата на ръцете му.

- Роуан, когато се срещнахме, ти ме помоли да сваля ръкавиците и да подържа ръцете ти. Правих любов с теб без ръкавици. Ти ме докосваше и аз те докосвах. И знаеш ли какво видях? Знаеш ли какво почувствах? Само доброта и любов. - Той я целуна по бузата. Погали я по косата и приглади назад падналите по челото и? кичури. - Права си за много неща, но не и за това. Не съм изпратен да те нараня. Дължа ти живота си. - Обърна лицето и? към себе си и я целуна, но тя още беше студена, разтреперана, някак далечна.

Тя хвана ръцете му и ги отмести нежно от себе си. Целуна го, но беше ясно, че не иска да я докосва сега.

Той поседя така за малко, оглеждаше замислен дългата красива стая. Вгледа се във високите огледала, в тъмните резбовани рамки, после в старото пиано «Бьозендорфер» в другия край на стаята и в драпериите, които приличаха на дълги ивици избледнели цветове в сумрака.

После стана. Не можеше да седи повече. Мина пред дивана, спря до страничния прозорец и се загледа във верандата с прашната мрежа. След малко се обърна и попита:

- Какво каза преди малко? Че не бива да сме пасивни и объркани. Е, Роуан, това е точно объркване.

Тя не му отговори. Седеше сгушена на дивана и се взираше в пода.

Той се върна при нея, хвана я за ръцете и я вдигна да стане. Бузите и? още бяха много бледи, покрити отчасти с розови петна. Беше свела поглед и така тъмните и? мигли изглеждаха още по-дълги.

Майкъл притисна устни към устата и? и не срещна съпротива. Помисли си, че тя дори не го усеща. Сякаш целуваше дълбоко заспал човек. Но след малко тя като че започна да се пробужда. Уви ръце около врата му и отвърна на целувката му.

- Роуан, наистина има някаква схема - прошепна той в ухото и?. - Някаква огромна паяжина, в която сме оплетени. Но все още смятам, че хората, които ни доведоха тук, са добри. И искат от мен нещо добро. Трябва да разбера какво е. Трябва. Но засега знам само, че е нещо добро. Точно както знам, че ние двамата сме добри.

Усети я как въздъхна и гърдите и? се надигнаха срещу неговите. После се отдръпна, но много нежно, целувайки пръстите му.

Тръгна към средата на дългата стая. Застана под високата и широка арка, която разделяше пространството на два салона, и се загледа в красивите гипсови орнаменти и красивите извивки на свода там, където се сливаше с корнизите в двата срещуположни края.

Майкъл се чувстваше наранен. Пълната промяна у нея го бе уязвила. Не можеше да се отърси от някакво подозрение, което обаче не бе свързано с нея.

- На кого му пука! - прошепна тя като на себе си, но изглеждаше уязвима и несигурна.

Прашни ивици светлина проникваха откъм закритата веранда и падаха по лакираните дъски на пода. Около Роуан се вихреха прашинки.

- Няма смисъл от приказки - рече тя. - Сега те са на ход. Ти направи всичко по силите си. Аз също. И ето ни тук. Нека те дойдат при нас.

- Да, нека дойдат.

Тя се обърна и го прикани да се приближи, изражението и? беше тъжно, умоляващо. За част от секундата го завладя ужас. Толкова много я обичаше и все пак се страхуваше, много се страхуваше.

- Какво ще правим, Майкъл? - попита Роуан. След миг се усмихна - много красива, топла усмивка.

Той се засмя тихо.

- Не знам, скъпа. - Сви рамене и поклати глава. - Изобщо не знам.

- А знаеш ли какво искам сега?

- Не, но каквото и да е, ще го получиш.

Тя посегна към ръката му.

- Разкажи ми за тази къща. - Погледна го в очите. - Кажи ми всичко, което знаеш за къщите като нея и дали наистина може да бъде спасена.

- Мила моя, тя само това чака. По-солидна е от всеки замък в Монклеве или Донелайт.

- А ти ще се справиш ли? Нямам предвид със собствените си ръце…

- Аз пък искам да го направя именно със собствените си ръце. - Той внезапно сведе поглед към ръцете си, към тези жалки, скрити в ръкавиците ръце. Откога не беше държал чук или трион, откога не бе рендосвал дъска. Вдигна очи към боядисаната арка над главите им и към огромния таван с олющената боя. - О, колко искам да го направя.

- Ами ако ти дам картбланш, ако ти кажа, че можеш да наемеш колкото хора искаш - зидари, бояджии, дърводелци - които да я ремонтират до последното ъгълче…

Тя продължаваше да говори, бавно, но с въодушевление. Той вече знаеше какво ще каже, разбираше всичко. Чудеше се дали тя осъзнава какво значи това за него? Това беше най-голямата му мечта - да реставрира подобна къща, и то не коя да е, а точно тази. Отново се върна в спомените си, във времето, когато беше момче и гледаше през оградата, когато ровеше в библиотеката за книги, в които има картинки на тази къща, на този салон, на този коридор. Защото не смееше и да мечтае, че някога ще види всичко с очите си.

А жената от видението му беше казала, че ще се срещнат в точно определен момент, в онази къща, в онзи критичен миг, когато…

- Майкъл, кажи, искаш ли?

Сякаш през воал той виждаше как лицето на жената се озарява от щастие, като детско лице. И все пак изглеждаше така далечна, така щастлива и далечна.

Ти ли си, Дебора?

- Майкъл, свали ръкавиците - стресна го гласът на Роуан - и се хващай за работа! Върни се към себе си. Цели петдесет години никой не е бил щастлив в тази къща, никой не я е обичал! Сега е време за нас, за нашата обич и победа. Ще завоюваме тази къща! Разбрах го, щом прочетох досието. Майкъл, това е нашата къща.

Но ти можеш да промениш… И за миг не се съмнявай, че притежаваш силата, защото тя извира от…

- Майкъл, кажи нещо.

От какво? Не ме оставяй така. Кажи ми!

Но те бяха изчезнали, сякаш изобщо не се бяха появявали. Той стоеше насред салона, на озарения от слънцето дъсчен под с цвят на кехлибар, а Роуан чакаше отговора му.

Къщата също чакаше, красива под слоевете прах и мръсотия, под мрака и плетеницата на лозите. Чакаше в жегата и влагата, чакаше.

- Да, скъпа, ще го направя - каза той, сякаш се събуждаше от сън. Сетивата му бяха завладени от аромата на орловите нокти, цъфнали по мрежата, от песента на птиците и топлината на слънцето.

Майкъл се завъртя в центъра на огромната стая.

- Светлина, Роуан. Трябва да пуснем тук светлина. Хайде. - Хвана я за ръката. - Да видим дали тези стари капаци още могат да се отварят.

Трийсет и едно

Започнаха да изследват къщата тихо и почтително. Отначало вървяха така, сякаш се бяха промъкнали в музей и се страхуваха, че пазачите всеки миг ще ги изпъдят.

Не смееха да докоснат вещите на вече мъртвите и? обитатели. На стъклена масичка в зимната градина имаше чашка за кафе. На един стол бе сгънато списание.

Вървяха из стаите и коридорите, дърпаха завесите, отваряха капаците и само от време на време се осмеляваха да надзърнат в дрешници, шкафове и чекмеджета.

Но лека-полека започнаха да свикват със сенчестия сумрак и станаха по-дръзки.

Само в библиотеката се задържаха цял час, разглеждаха подвързаните в кожа книги на класиците и старите счетоводни книги от плантацията Ривърбенд. С тъга установиха, че страниците им са прогнили. Вече почти нищо не се четеше.

Не докоснаха документите на бюрото, които Райън Мейфеър щеше да събере и прегледа. Разгледаха портретите по стените.

- Това трябва да е Жулиен. - Тъмнокос красавец им се усмихваше от стената в коридора. - Но какво е това зад него? - Картината бе така потъмняла, че Майкъл не можеше да различи нищо. Накрая го забеляза - Жулиен стоеше пред вратата на къщата.

- Виж онази стара фотография. Това явно е Жулиен със синовете си. Този до него е Кортланд. Моят баща. - Да, бяха позирали на верандата. Усмихваха се от избледнялата кафеникава снимка, изглеждаха доста весели.

Какво ли ще видиш, ако ги докоснеш, Майкъл? И откъде знаеш, че Дебора не иска да направиш точно това?

Той бързо се извърна. Искаше да последва Роуан. Харесваше походката и?, дългите и? крака и начина, по който косата и? се поклащаше в ритъм. Тя влезе в трапезарията и му се усмихна. Идваш ли?

В малкото килерче с висок таван откриха безброй сервизи прекрасен порцелан: «Минтън», «Ленъкс», «Уеджууд», «Ройъл Долтън» - с цветни мотиви, с ориенталски мотиви, със златни и сребърни ръбчета. Имаше стар бял порцелан, китайски порцелан, дори античен «Блу Уилоу» и «Спод».

Имаше много сандъци, пълни с безброй подобни съкровища, на всяко от които се виждаше един и същ монограм «М».

Майкъл разбираше от такива неща; беше добре запознат с викторианската епоха. Можеше да идентифицира всеки нож за риба, вилица за стрида и лъжичка за сладко, както и безброй други прибори, украсени с най-различни орнаменти.

Откриха сребърни свещници, сложно украсени купи за пунш, плата за сервиране, поставки за хляб, кутии за масло, стари кани за вода, за кафе, чайници и гарафи. Всичко беше много изящно. Като по магия, само с леко потъркване, под чернилката засияваше старо сребро.

В дъното на шкафовете откриха великолепни стъклени чаши, полирани кристални чинии и плата.

Само покривките и купищата салфетки вече не ставаха за нищо. Финият лен, поръбен с дантела, беше изгнил от влагата. Но гордата буква «М» все още личеше тук-там под тъмните петна на плесента.

Все пак няколко салфетки бяха запазени, увити в синя хартия, в едно чекмедже от сух кедър. Тежката дантела беше пожълтяла красиво. До тях бяха скупчени костени, сребърни и златни пръстени за салфетки.

Докосни ги. Дали инициалите «МБМ» означаваха Мери Бет Мейфеър? А тук има пръстен с инициали «ЖМ». Знаеш на кого е бил, нали?

Но Майкъл ги върна на мястото им. Пръстите му бяха пъргави, въпреки ръкавиците. Само дето ръцете му вече бяха потни и това го дразнеше. Да, този кръст, както го беше нарекла Роуан, бе доста тежък.

Следобедното слънце хвърляше дългите си полегати лъчи през прозорците на трапезарията. Погледна я отново на тази светлина. Роуан Мейфеър. Селските пейзажи по стените като че оживяха и разкриха невидимо досега множество от фигури, пръснати из изгубените вече поля на плантацията. Голямата продълговата маса изглеждаше много стабилна и едновременно с това изискана. Столовете в стил «Чипъндейл» с техните сложно резбовани облегалки бяха подредени покрай стените.

Дали ще вечеряме скоро тук, на светлината на свещите?

- Да - прошепна тя. - Да!

А после в килера към трапезарията откриха превъзходни чаши, достатъчни за кралски прием. Имаше изящни кристални чаши със столчета, тежки чаши с двойно дъно, с флорални мотиви - чаши за шери, чаши за бренди, за шампанско, за бяло и червено вино, за десертно вино. С тях вървяха и гарафи със стъклени запушалки, кристални кани, красиви чинии, цели купища искрящ кристал.

Толкова много съкровища, помисли си Майкъл, и всички сякаш чакат да бъдат докоснати от вълшебна пръчица и да бъдат подредени отново на масата.

- Започвам да мечтая за партита - каза Роуан. - За партита като в онези дни, когато са се събирали всички роднини и масите били отрупани с храна.

Майкъл я гледаше, без да продума. Бе взела една фина чаша със столче и я въртеше на слабата светлина.

- Толкова са изящни, толкова изкусителни - каза Роуан. - Не съм си и помисляла, че някой още може да живее така днес, в Америка. Изглежда ми толкова странно. Пътувала съм из целия свят, но не съм виждала дом като този. Сякаш времето е спряло напълно.

Майкъл се усмихна.

- Не, тук просто всичко се променя много бавно. И слава богу.

- Да, изглежда като излязло от сънищата. Имам усещането, че съм мечтала точно за такъв живот, сънувала съм го, но още със събуждането съм забравяла всичко. И все пак нещо в мен като че помни, нещо ме караше да се чувствам чужда на света, в който живеех.

Излязоха на слънчевата светлина, обиколиха плувния басейн и разгледаха порутената кабина.

- Все пак изглежда солидна - каза Майкъл, след като огледа плъзгащите се врати, умивалника и душа. - Може да се ремонтира. Направена е от кипарисови дъски, а тръбите са медни. Нищо не може да разруши кипариса. Мога да оправя всичко само за няколко дни.

Върнаха се сред високата трева, където някога се бяха издигали пристройките. От тях бе останала само печална на вид дървена конструкция в края на имота.

- Е, не е толкова зле - рече Майкъл, докато се взираше през прашните мрежи. - Вероятно тук са живеели прислужниците. Било е нещо като гарсониера.

Тук се издигаше и големият дъб, при който Деидре бе търсила усамотение. Извисяваше се поне осемнайсет стъпки над главите им. Короната му беше гъста, прашна и натежала от жегата. Сигурно беше прекрасен през пролетта. Групички бананови дървета се гушеха като чудовищно избуяли треви в кръпките слънчева светлина. Дългата красива тухлена стена се простираше по цялото протежение на имота, обрасла с бръшлян и глициния чак до пантите на портата откъм Честнът стрийт.

- Глицинията още цъфти - каза Майкъл. - Обожавам лилавите и? цветове - когато минавах оттук, обичах да ги докосвам, да гледам как потрепват мъничките листенца.

Защо, по дяволите, да не свали ръкавиците, за да докосне нежните цветове?

Роуан стоеше със затворени очи. Дали слушаше птиците? Майкъл се загледа в дългото задно крило на къщата, във верандите за слугите с белите дървени перила и бели решетки. Беше щастлив, неимоверно щастлив. Беше си у дома.

У дома. Та той не бе живял на подобно място. Но бе обичал тази къща, дори отдалече. Сякаш винаги бе живял в нея. Когато бе надалече, копнееше за нея, мечтаеше за нея…

Не можеш да си представиш колко голяма е опасността…

- Майкъл?

- Да, скъпа? - Целуна я, косата и? ухаеше превъзходно, слънчево. Кожата и? блестеше от топлината. Видението обаче се стопи. Той отново отвори широко очи на ослепителната светлина и се потопи в приспивното жужене на насекомите.

Мрежа от лъжи…

Роуан вървеше пред него във високата трева.

- Тук има някакви плочи. - Гласът и? звучеше съвсем слаб. - Навсякъде са.

Крачеше след нея към предната част на градината. Там намериха малки гръцки статуи, гипсови сатири, красиво обветрени от времето, които надзъртаха със слепи очи изпод избуялия чемшир. Мраморни нимфи се криеха сред гъстите восъчни листа на камелиите, а малките жълти цветчета на лантаната сияеха на слънцето.

- Наричахме ги яйца с бекон - каза Майкъл и откъсна едно стръкче за нея. - Виж, цветчетата са кафяви и жълти, опъстрени с оранжево. А тук има и сини. А онези там са циганчета, има и ружи - едрите сини цветове до верандата наричахме алтея.

- Алтея, красиво име.

- Пълзящото по мрежата растение се казва върбинка, или коралов венец, но ние я наричахме планинска роза.

Между пъстрата плетеница на растенията се виждаше старият бял стол на Деидре.

- Трябвало е да подрежат цветята, за да може тя да гледа навън - каза Майкъл. - Виж как са превзели цялата мрежа и почти са задушили бугенвилията. Тя е най-красива, нали?

Да, виолетовите и? цветове просто сияеха на светлината.

- Господи, колко пъти съм се опитвал да наподобя всичко това в някой малък заден двор в Калифорния, преди да дам ключа на собственика. След като съм окачил дантелени пердета на прозорците и съм положил дъбовия паркет… А тук всичко цъфти в изобилие, от само себе си…

- И е твое. Наше. - Колко невинна изглеждаше сега, колко искрена беше меката и? усмивка.

Хвана ръката му и стисна дланта в черна ръкавица.

- Ами ако къщата е изгнила отвътре? Ако не може да се поправи.

- Ела тук и погледни. Виж как верандите за слугите се издигат нагоре? Значи фундаментът е в добро състояние. На първия етаж не се виждат никакви течове, не е избила влага. Нищо! Едно време тези веранди са били нещо като коридори, откъдето са минавали слугите. Затова и прозорците са толкова високи и започват от самия под, защото са по-скоро врати. Никоя от тях не е пропаднала. А от тази страна идва влажен вятър откъм реката. Всъщност в целия град къщите са строени така, че да се отварят за речния бриз.

Роуан вдигна глава към прозорците на стаята на Жулиен. Дали мислеше за Анта?

- Усещам как проклятието се вдига от тази къща - прошепна тя. - Така е било писано. Ние с теб да дойдем тук и да се обичаме.

Да, така е, помисли си той, но незнайно защо не го изрече. Може би просто покоят му вдъхваше някакво страхопочитание, може би просто се страхуваше да предизвика невидимото, което ги наблюдаваше.

- Това са солидни тухлени стени, Роуан - продължи Майкъл. - Някои са дебели по половин метър. Представяш ли си. Отвън къщата е измазана така, че да прилича на каменна. Такава е била модата. Виждаш ли жлебовете по боята? Искали са да изглежда като лятна къща, построена от огромни каменни блокове.

- Тази къща е истинска мешавица от стилове - добави след малко. - Решетки от ковано желязо, коринтски, дорийски и йонийски колони, врати в ориенталски стил…

- Да, с форма на ключалки - каза тя. - Знаеш ли къде видях такава врата? На гробницата. Контурът и? беше издълбан на върха на гробницата.

- Какво искаш да кажеш?

- Ами просто същият контур, издълбан под покрива. Изглеждаше точно като тези врати, ако, разбира се, не са искали да изобразят именно ключалка. Ще ти покажа. Може да идем днес или утре. Точно до главната алея е.

Незнайно защо, това го притесни. Контур на врата, издълбан на гробница. Мразеше гробищата, а гробниците - още повече. Но рано или късно щеше да се наложи да я види. Продължи да говори, опитваше се да се отърси от неприятното усещане, искаше да се отдаде само на съзерцанието на къщата, окъпана сега от прекрасната слънчева светлина.

- А от северната страна пък има прекрасни италиански прозорци, което е съвсем различно архитектурно влияние. Но все пак всичко изглежда в хармония. Къщата е построена точно за този климат, с високи петнайсет стъпки тавани. Тя е като огромен капан за светлината и хладния бриз, същинска крепост срещу жегата.

Роуан го прегърна през кръста и влязоха вътре. Тръгнаха към дългото сенчесто стълбище.

- Виж, мазилката още се държи - рече Майкъл. - Със сигурност е оригиналната, но е майсторски изработена. Вероятно са направили ръчно тези орнаменти. Не се вижда и най-малката цепнатина. Ако слезем в подземието, ще видим, че стените продължават дълбоко надолу, а подпорните колони са огромни и масивни. Няма начин да е иначе. Всичко е толкова стабилно, устойчиво.

- Да, но когато я видях за първи път, ми се стори безнадеждно запусната.

- Представи си, че тези стари тапети ги няма, боядисай стените в топли ярки цветове. Представи си пода чист и сияещ.

- Сега това е наше. Вече ние пишем историята.

- Историята на Роуан и Майкъл - каза той с лека усмивка. Поспря на върха на стълбището. - Тук нещата изглеждат по-прости. Таваните са с около фут по-ниски, мащабът е по-малък.

Тя се засмя и поклати глава.

- И колко високи са тези по-малки стаи, към четири метра?

Обърнаха се и тръгнаха по коридора към първата спалня в предната част на къщата. Прозорците и? гледаха към предната и страничната веранда. Молитвеникът на Бел лежеше на скрина, на корицата му със златни букви бе изписано името и?. На ръждясали прашни куки висяха фотографии с прогнили рамки.

- Отново Жулиен. Той трябва да е - каза Майкъл. - И Мери Бет. Виж, Роуан, тя доста прилича на теб.

- Да, всички така казват.

Броеницата на Бел, с името и?, гравирано на гърба на разпятието, лежеше на възглавницата на старомодното легло с подпори. От пухената завивка се вдигна прах, когато Майкъл я докосна. На балдахина беше избродиран венец от рози.

Всичко изглеждаше доста мрачно - от избелелите тапети на цветя до тежките гардероби, които се бяха килнали леко напред. Килимът се беше разнищил и цветът му не се различаваше от праха. Клоните на дъбовете надничаха като призраци през завесите от шантунг. Банята беше чиста и съвсем обикновена - плочките сигурно бяха слагани по времето на Стела. Имаше огромна стара вана, каквито все още можеш да видиш в старите хотели, висока мивка и купчина прашасали хавлии на поставката от ракита.

- Боже, това е най-хубавата стая - рече Роуан зад гърба му. - Югозападно изложение. Помогни ми да отворя прозореца.

Двамата натиснаха упоритата рамка.

- Все едно си в къщичка на дърво - каза Роуан и излезе на големия балкон. Погали жлебовете на една коринтска колона и се загледа в преплетените клони на дъбовете. - Виж, катерица. О, две са. Изплашихме ги. Толкова е странно. Все едно сме в гората и ако поискаме, можем да се покатерим по клоните. И да стигнем по тях чак до небето.

Майкъл изпробва с крак гредите на балкона.

- Стабилни са, като всичко останало. Дори железните перила не са ръждясали. Все пак имат нужда от една боя. - И на покрива нямаше течове.

Този дом просто бе чакал всичките тези години да бъде ремонтиран. Майкъл спря и свали сакото си. Жегата най-после го беше победила, дори тук, където се усещаше бризът от реката.

Преметна го на рамо.

Роуан стоеше със скръстени ръце, облегната на железните перила.

Той гледаше надолу, през плетеницата на малките маслинени дръвчета, към предната порта. Виждаше се там, като момче, съвсем ясно. Но Роуан плесна с ръце и го поведе отново към стаята.

- Виж, има врата към съседната спалня. От нея също се излиза на страничния балкон.

Той се взираше в една овална фотография? Стела? Да, сигурно беше Стела.

- Няма ли да е прекрасно? Ще си направим тук всекидневна.

Той погледна към молитвеника с изписаното в златно име «Бел Мейфеър». За миг се зачуди дали да не го докосне. Бел беше описвана като сладка, добра жена.

Как би могла тя да те нарани? От колко време си в тази къща и още не си използвал силата си.

- Майкъл?

Не, не можеше да го направи. Ако започнеше, щеше ли да спре? Това можеше да го убие, щеше да мине през него като електричество, щеше да го ослепи, неизбежно щеше да го ослепи. Потокът от образи щеше да нахлуе в него като мътна вода, като какофония от гласове. Не. Не ти трябва. Никой не те кара да го правиш.

Сви се от мисълта, че някой внезапно може да го накара, да свали ръкавиците му и да го накара насила да докосне предметите. Беше го страх.

Роуан го викаше. Той погледна за последно молитвеника, преди да продължи нататък.

- Това сигурно е била стаята на Мили. Има и камина. - Роуан стоеше пред висока тоалетка. Държеше някаква кърпичка с монограм. - Тези стаи са като светилища.

Отвъд високия прозорец се виждаше бугенвилията, която бе превзела напълно верандата и дори металните перила не се виждаха от нея. Отдолу беше верандата, на която бе седяла Деидре. Но тук нямаше мрежа.

- Да, във всички стаи има камини - каза той разсеяно, не можеше да откъсне поглед от лилавите цветове на бугенвилията. - Трябва да огледам огнеупорните тухли в комините. В тези камини никога не са горили дърва, само въглища.

Сега в тях обаче имаше газови горелки и това му харесваше. От много време не беше виждал малките синкави пламъчета, които правеха зимния сумрак така уютен.

Роуан стоеше пред вратата на дрешника.

- На какво мирише?

- За бога, Роуан Мейфеър, никога ли не си виждала дрешник, който мирише на камфор?

Тя се засмя.

- Никога не съм виждала толкова стар дрешник, Майкъл Къри. Никога не съм живяла в стара къща, нито пък съм отсядала в стар хотел. Моите осиновители държаха всичко да е много модерно. Обичаха ресторанти на покривите на сградите, само от стъкло и месинг. Не можеш да си представиш докъде стигаха, само и само да са в крак с модата. Ели не можеше да понася нищо старо или използвано. Всяка година изхвърляше дрехите си.

- Сигурно сега се чувстваш като на друга планета.

- Не, не бих казала. Като че просто съм попаднала в друго измерение - отвърна тя някак глухо. Докосна дрехите по закачалките. За него те изглеждаха просто като сенки. - Като си помислиш само, че двайсети век е към края си, а тя е преживяла целия си живот в тази стая. - Отстъпи назад. - О, този тапет е ужасен. Виж, там има някакъв теч.

- Не е нищо сериозно, скъпа. Просто малък теч. Нормално е в толкова голяма къща. Но ми се струва, че мазилката е заминала.

- Как така заминала?

- Твърде стара е, за да може да се закърпи. Виж как се рони. Ще трябва да оправим и тавана. - Сви рамене. - Ден-два работа.

- Ти си гений.

Той се засмя и поклати глава.

- О, тук има и стара баня. Всяка стая си има баня. Опитвам се да си представя всичко чисто и подредено…

- Аз си го представям - рече той. - Знам точно как да го оправя.

Стаята на Карлота беше последната голяма спалня в края на коридора - приличаше на огромна сумрачна пещера, с черно легло с четири подпори, покрито с балдахин от тафта. Имаше и няколко зловещи столове с калъфи. Миришеше на застояло. По лавиците стояха наредени юридически книги и справочници. И тук имаше молитвеник и броеница, като че оставени само преди миг. На шкафчето лежаха белите ръкавици на старицата, а до тях - обеци с камеи и кехлибарена броеница.

- На такива броеници им викахме бабешки - каза Майкъл. - Бях ги забравил. - Той посегна да я докосне, но бързо отдръпна ръка като опарен.

- И на мен не ми харесва тук - прошепна Роуан. Тя се сгуши до ръката му, сякаш изведнъж и? бе станало студено. Или страшно. - Не искам да пипам нещата и?. - Гнусеше се от дрехите в гардероба, от старите мебели, колкото и да бяха красиви.

- Райън ще се погрижи за всичко - добави тя, но стана още по-неспокойна. - Той каза, че Джералд Мейфеър ще дойде и ще и? изнесе нещата. Завещала ги на баба му. - Сепна се и се обърна стреснато. Втренчи се почти гневно в огледалото между страничните прозорци. - И тук мирише на камфор. Но и на нещо друго.

- На върбинка и на розова вода - каза Майкъл. - Ето го шишенцето. Слагат такива в пансионите в Северна Калифорния.

- Да, ама ми се струва зловещо и унило.

Тръгнаха към задната врата на стаята, която водеше към къс коридор и няколко стъпала. Горе имаше две малки стаи, една след друга.

- Едно време тук са спели слугините - обясни Майкъл. - Едната стая сега е на Еужения. Всъщност оттук се влиза в крилото за слугите, но не ми се вярва някога да са ползвали междинната врата, защото тя е направена наскоро. Избили са я в стената. Едно време слугите са влизали в главната къща единствено през онази веранда.

В края на крилото се виждаше мътна светлина.

- Това стълбище води към кухнята. А тази стара баня тук е на Еужения. Навремето черните слуги не са ползвали банята на белите. Сигурно вече си чувала доста за тия порядки.

Свиха към по-голяма стая. Роуан пристъпваше предпазливо по избелялата черга, Майкъл вървеше след нея. Отиде до прозореца и леко дръпна крехката завеса, за да погледне към тротоара на Честнът стрийт и изящната фасада на огромната къща отсреща.

- Виж, и тази къща е отворена към реката - каза Майкъл и посочи сградата. - Но там пристройките за каретите още стоят и дъбовете не са изсечени. Виж как се лющи хоросанът от тухлените стени. Той също е направен като имитация на камък.

- От всеки прозорец виждаш само дъбове - каза Роуан, говореше тихо, като че да не обезпокои наслоения прах. - А небето е толкова наситеносиньо. Дори светлината е по-различна тук. Някак мека, като във Флоренция или Венеция.

- Така е.

Той отново се вгледа тревожно във вещите на старата жена. Може би погнусата на Роуан се бе предала и на него. С отвращение си помисли какво ли би било да свали ръкавиците и да докосне нещо на Карлота.

- Какво има, Майкъл?

- Хайде да се махаме оттук - каза той под нос, хвана я за ръката и я поведе към главния коридор.

Тя го последва доста неохотно към стаята на Деидре. Погнусата и объркването и? ставаха все по-силни. Все пак трябва да завърши това пътуване. Очите и? опипваха жадно старите фотографии и малките викториански столове. Майкъл я прегърна, когато тя се втренчи в отвратителното петно на матрака.

- Ужасно е. Трябва да извикам някой да го почисти - рече той.

- Аз ще го почистя.

- Не, аз ще го почистя. Нали каза, че мога да наема хора за всичко. Е, ще се погрижа и за това.

Той също се вгледа в петното - беше голямо и овално, лепкаво в средата. Дали жената бе кървяла на смъртното си легло? Или пък просто се бе изпускала в жегата на тази ужасна стара стая?

- Не зная - прошепна Роуан, въпреки че той не бе казал нищо, и въздъхна накъсано. - Вече помолих да ми дадат картона и?. Райън ще го изиска по канален ред. Говорих с него днес. Обадих се и на лекаря, и на сестрата, Виола. Сладка старица. Каза, че обича Дикенс. Лекарят твърди, че нямало причина да я приемат в болница. Ох, тази история е просто откачена. Отговаряше ми с неохота. Нямало какво да се пита. А после каза, че най-хуманното било да я оставят да умре.

Той я притисна още по-силно и докосна с устни бузата и?.

- Какви са тия свещи и отвратителната статуя до леглото? - попита тя.

- Света Богородица. Но когато е изобразена с открито сърце, се нарича Девата с непорочното сърце. Не си спомням точно. Свещите са църковни. Когато дойдох първата нощ, видях сиянието им. Не съм си и представял, че тя умира в същия този момент. Ако знаех… Но не знаех. Тогава дори не знаех кой живее тук.

- Защо са ги запалили?

- За упокой на душата и?, когато е дошъл свещеникът. Нарича се последно причастие. Като момче бях иподякон и съм ходил със свещеника при умиращи.

- Значи са могли да направят това за нея, но не и да я заведат в болница.

- А мислиш ли, че ако беше дошла по-рано, щеше още да е жива? Аз не мисля. Пък и вече няма значение.

- И Райън казва същото. За нея нямало надежда. Преди около десет години Карлота и? спряла лекарствата, но Деидре не реагирала на нищо, нямала никакви рефлекси. Райън твърди, че са сторили всичко по силите си, но какво друго може да каже. Ще разбера, когато видя картона, и тогава ще се успокоя… или напротив.

Тя се отдалечи от леглото. Оглеждаше стаята, сякаш се опитваше да я прецени съвсем безпристрастно, както подхождаше към всичко.

Майкъл и? посочи, че единствено на тавана в тази стая има гипсови орнаменти като на долния етаж. Посочи и? и красивата дърворезба над прозорците. Имаше и кристален полилей, сега покрит с прах, ограден от красив гипсов орнамент. Леглото обаче беше огромно и дори грозно.

- Не прилича на останалите - каза тя.

- Да, по-ново е, фабрично. Американско. Продавали са се милиони такива в края на миналия век. Вероятно Мери Бет го е купила.

- Спряла е времето, нали?

- Кой, Мери Бет ли?

- Не, отвратителната Карлота. Просто е спряла времето в тази къща. Накарала е всичко да замре. Не мога да си представя как са расли децата. Та тук не се вижда нито една играчка, нищо.

- Плюшени мечета например - прошепна Майкъл. Деидре не беше ли споменала нещо за плюшени мечета в градината в Тексас?

Роуан сигурно не го чу, защото каза:

- Е, нейното царуване свърши. - Но в гласа и? не се долавяше нито триумф, нито облекчение.

Тя внезапно тръгна към леглото, взе малката гипсова Богородица с откритото сърце и я запрати към отсрещната стена. Тя падна на мраморния под на отворената баня и се разби на три неравни парчета. Роуан се взираше шокирана в тях, като че не можеше да повярва, че го е направила.

Той беше изумен. Завладя го някакво ирационално и напълно глупаво суеверие. Света Богородица, разбита на пода. Искаше да каже нещо, някаква магическа думичка или пък молитва, за да поправи стореното; или пък да хвърли шепа сол през рамо и да чукне на дърво. В този миг някакво блещукане в сенките привлече вниманието му. На масичката до леглото имаше сияеща купчинка.

- Роуан - повика я тихо той и плъзна пръсти по задната част на врата и?. - Виж, там на масата.

Беше кутия за бижута. Отворена. А до нея имаше кадифено портмоне с цели купчини златни монети, нанизи перли, всякакви скъпоценни камъни, стотици малки искрящи брилянти.

- Господи боже! - прошепна Роуан. Заобиколи леглото и се втренчи в скъпоценностите, сякаш всеки миг можеха да помръднат.

- Можеш ли да повярваш? - обади се Майкъл. Той самият не знаеше дали да вярва на очите си. Дали не бяха фалшиви? Бяха като на филм. Не можеха да са истински.

Тя го погледна и каза тихо:

- Майкъл, ще ги докоснеш ли? Моля те…

Той поклати глава.

- Не, не искам.

Тя мълчеше, потънала в мисли, очите и? изгубиха фокус. Обгърна се с ръце, както винаги, когато беше разстроена, сякаш нещастието я караше да мръзне.

- Майкъл, моля те, докосни нещо нейно. Нощницата и? или леглото.

- Не искам, Роуан. Те казаха, че не бива да…

Тя сведе поглед, косата и? падна върху очите.

- Роуан, няма да разбера нищо. Ще се объркам напълно. Ще видя как сестрата я облича или може би лекарят, или пък кола, преминала пред очите и?. Не знам как да използвам силата си. Аарън се опита да ме научи, но не съм много добър. Ще видя нещо грозно, нещо противно. Страх ме е, защото тя е мъртва. В началото постоянно докосвах разни неща, но вече не мога. Повярвай ми…

- Ами ако видиш щастие? Ако видиш нещо красиво. Като онази жена в Лондон, която е докоснала нощницата и?.

- Наистина ли го мислиш? Хората в Таламаска не са непогрешими. Те са просто хора.

- Не, не са просто хора. Те са като мен и теб. Имат свръхестествени способности.

Говореше меко, без яд, но той знаеше как се чувства. Отново се загледа в свещите, после и в строшената статуя в банята и изведнъж си спомни за майските процесии, за огромната статуя на Девата, клатушкаща се над тълпата по улиците. Хиляди цветя. А после се замисли за Деидре - Деидре и Аарън в онази ботаническа градина. «Искам нормален живот.»

Заобиколи леглото и отиде до старомодната тоалетка. Отвори горното чекмедже. Бели нощници от мек памук, лъхащи на сладък парфюм. И леки летни роби от естествена коприна.

Извади една нощница - съвсем фина, без ръкави, с десен на бледи цветя. Остави я на купчина върху тоалетката и свали ръкавиците си. Притисна плътно длани и после докосна дрехата. Затвори очи.

- Деидре. Виждам само Деидре.

Пред очите му се разкри някакво огромно пространство. В сумрака видя стотици лица, чу гласове, стонове, писъци. Беше непоносимо. Някакъв мъж вървеше към него, като газеше през телата на останалите! «Не, спри!» Изпусна нощницата. Остана със затворени очи, опитваше се да си спомни какво бе видял, въпреки че се страхуваше от образа на този кошмар. Стотици скупчени хора и някой му говореше бързо, саркастично. «Господи, какво беше това?» Той се втренчи в ръцете си. Беше чул нещо като барабан, който отмерваше марш… Звучеше му познато.

Марди Грас, преди много години. Той бързаше по улицата с майка си. Беше зима.

«Хайде, да видим Тайната гилдия на Камю.» Да, беше същият барабан. И сиянието идваше от натруфените платформи.

- Нищо не разбирам - прошепна той.

- Какво видя?

- Някаква пълна глупост. - Той се загледа вбесен в нощницата. Посегна бавно към нея. - Последните дни на Деидре. Само нея. Нищо друго. - Докосна меката тъкан, много леко. - Виждам градината откъм верандата - прошепна той. - Да, ето я и върбинката, някаква пеперуда пърха по мрежата, виждам и ръката на Деидре, отпусната вдясно. Лашър е там, тя се радва, че той е до нея, точно до нея. Ако извърне глава настрани, ще го види.

Отново пусна нощницата.

- Само светлина и цветя. А тя… тя беше щастлива.

- Благодаря ти, Майкъл.

- Не ме карай да го правя отново, моля те. Съжалявам, но не мога. Не искам.

- Разбирам. - Тя се приближи до него. - Съжалявам. - Говореше тихо, гласът и? беше искрен, успокояващ, но изглеждаше озадачена. Искаше да разбере какво беше видял първия път.

Той също. Но едва ли щеше да успее.

И все пак беше в тази къща, имаше силата, дадена му вероятно от тях! А се страхуваше да я използва, той, Майкъл Къри, страхливецът, който не спираше да приказва, че има важна мисия.

Нима не те го бяха довели тук? Нима не очакваха да докосва предметите в тази къща? Тя също го искаше. Как иначе?

Протегна ръка и докосна крака на леглото. Пладне, сестри, прислужница чисти с прахосмукачка, някой се оплаква от нещо. Образът бе толкова мимолетен, че се размаза пред очите му. Прокара пръсти по матрака. Белият и? крак приличаше на направен от тесто. Джери Лониган беше тук, вдигаше я, говореше нещо под нос на помощника си: «Гледай само на какво прилича тази стая».

После докосна стената. Видя лицето на Деидре, разкривено от идиотска усмивка, а по брадичката и? течеше лига. Докосна вратата на банята. Някаква бяла сестра крещеше на Деидре да идва, да не си тътри краката. Знаела, че може. Болката в Деидре, която я разяждаше. Някакъв мъжки глас, дойде чистачката, мярна се и тоалетната, шум от казанче, жужене на комари, рана на гърба и?. Господи, имаше рана от облегалката на люлеещия се стол. Беше загноила, поръсена с бебешка пудра. Боже, хора, луди ли сте. А сестрата просто я държеше на тоалетната чиния. Не мога…

Той се обърна и мина бързо покрай Роуан, като блъсна ръката и?, когато тя се опита да го спре. Докосна колоната на стълбището. Покрай него се мярна памучна дреха, чу стъпки по стария килим. Някой пищеше, плачеше.

- Майкъл!

Той се затича нагоре по стълбите след тях. Бебето плачеше в люлката. Огласяше цялата къща.

Миризма на химикали, смрадта на мътилката в онези буркани. Беше ги зърнал предната нощ, а и тя му беше разказала за тях. Но сега трябваше да ги разгледа, да ги докосне. Да докосне гадните буркани на Маргьорит. Беше усетил вонята им, когато снощи дойде да види трупа на Таунсенд.

Само дето не бе останал никакъв труп, а кости. Хвана се за перилата и пред очите му блесна образът на Роуан, стиснала газена лампа. Беше ядосана, нещастна, искаше да избяга от старицата, която я съсипваше със злобата си, с думите си. После видя и черната прислужница с парцал за прах. Някакъв дърводелец сменяше стъклото на прозореца на таванската стая. «Господи боже, тук вони ужасно.» «Мълчи и си върши работата.» Спалнята на Деидре, някакъв писък заглушава другите гласове, става пронизителен, после заглъхва, но приижда пак. И вратата, точно отпред, някой се смее, мъж, който говори на френски. Какво казва… не мога да различа нито една дума, от стаята вони ужасно.

Но не, първо стаята на Жулиен, леглото на Жулиен. Смехът става по-силен, само че се смесва с плач на бебе; някой тича нагоре по стълбите, точно зад него. Докосна вратата и отново видя Еужения. Чисти, оплаква се от миризмата. Монотонният глас на Карлота, не може да различи думите, после онова ужасно петно в мрака, там, където бе умрял Таунсенд, поел последния си дъх през изгризаната дупка в килима. Камината, мимолетния образ на Жулиен! Същият мъж, да, същият мъж, когото бе видял, когато държеше нощницата на Деидре. Да, Жулиен се взираше в него. Виждам те, а после нечии тичащи стъпки. Не, не искам да виждам това. Посегна към перваза на прозореца, стисна връвта на сенника и го вдигна. Той се нави с тракане и разкри мръсните стъкла.

Тя излетя през стъклото. Анта. Падна на покрива, ужасена, косата и? се бе разпиляла по лицето и?, окото и?, виж и? окото, виси на бузата. Господи боже. Плачеше. «Не ме наранявай, недей! Лашър, помогни ми!»

- Роуан!

И защо Жулиен не и? помогне. Защо просто седи и плаче.

- Ако щеш викай и дявола от ада, но никой няма да ти помогне - съска Карлота…

Жулиен е безпомощен.

- Ще те убия, ще те убия, кучко…

Тя падна, няма я вече, писъкът и? затрептя като огромен червен флаг на синьото небе. Жулиен е закрил лицето си с ръце. Безпомощен. После потрепери и изчезна. Призрак. Отново хаос, образът на Карлота се стопи.

Майкъл докосна с две ръце металното легло. Жулиен седи на него, потрепващ, някак далечен. Познавам те, тъмни очи, усмихната уста, бяла коса, да, не, не ме докосвай! «Е, биен, Мишел, най-после!»

Ръката му блъсна сандъците на кревата, но не можеше да ги види. Виждаше само потрепващия силует на мъж на леглото, под завивките. Примигна и пак се появи. Жулиен се опитваше да стане от леглото… Не, махни се от мен.

- Майкъл!

Той събори сандъците от леглото. Запрепъва се в книгите. Куклите, къде бяха куклите? В сандъка. Да, Жулиен му го каза, нали? Говореше на френски. Смях, хор от смехове. Шумолене на рокли. Нещо се счупи. Коляното му се удари в нещо остро, но той залази към сандъка. Ръждясали ключалки, нищо, отвори капака.

Потрепващ, едва видим, Жулиен стои до него, кима и сочи към сандъка.

Ръждясалите панти се строшиха, щом капакът се удари в старата мазилка и увисна.

Чуваше нещо като шепот на тафта, краката му драскаха по пода, над него се надвесваха някакви фигури, през капаците струяха ивици светлина. «Нека си поема дъх, нека видя.» Беше като шумоленето на расата на монахините, които крачеха забързано по коридора на училището, за да напердашат някое момче, да го вкарат в пътя. Шепот на плат, фусти и потракването на зърната на броеница…

Ето ги куклите.

Куклите! Не ги наранявай, те са толкова стари и крехки, с тези безизразни, грубо нарисувани лица. Виж, тази с копчетата за очи и кичурите сива коса, облечена в миниатюрни мъжки дрешки от туид, дори с панталони. Господи, вътре има кост!

Той я извади. Мери Бет! Твърди поли се опряха до него. Ако вдигнеше поглед, щеше да види, че го гледа. Наистина ли я виждаше, можеше да види всичко, можеше да види дори тиловете им, когато се приближаваха към него, но нищо не се задържаше за дълго. Първо беше ефирно, после почти солидно, но след секунда изчезваше. В стаята оставаше само прашната пустота. Появи се Роуан, като през процеп в плат, стисна го за ръката. После видя и Шарлот, знаеше, че е Шарлот. Дали бе докоснал куклата и?? Погледна надолу, куклите бяха разхвърляни и така крехки върху слоевете марля.

Но къде е Дебора? Дебора, ще ми кажеш ли… Махна марлята, струпа по-новите кукли една върху друга. Те плачеха, някой плачеше, не, това беше бебето в кошарката, или Анта на покрива. Или и двете. Отново се появи Жулиен, говореше бързо нещо на френски, коленичил до него. Не те разбирам. Част от секундата и вече го нямаше. Ще ме подлудите, каква полза ще има за вас, ако откача съвсем?

Махнете тези поли от мен! Толкова му напомняха на монахините.

- Майкъл!

Той зарови под марлята - къде е? - ясно беше, че тук лежи най-старата. Беше лепкава, върху нея имаше друга, с русата коса на Шарлот, значи това крехко малко нещо между тях е неговата Дебора. Малки буболечки се разбягаха под пръстите му, когато я докосна. Косата и? вече се разпадаше, о, боже, разпадаше се, дори костите се превръщаха в прах. Той се отдръпна ужасен. Беше оставил отпечатък от пръста си на костеното лице. Беше почувствал огън, дори го подушваше; тялото и? се свиваше като восъчна кукла на кладата. Някакъв глас му нареждаше на френски да направи нещо, но какво?

- Дебора - прошепна той и докосна отново разпокъсаната кадифена рокличка. - Дебора! - Беше толкова стара, сякаш можеше да я разпилее само с дъха си. Стела се смее. Стела държи куклата. «Говори ми - казва тя с присвити очи, а младият мъж до нея се смее. - Наистина ли мислиш, че ще стане!»

Какво искаш от мен?

Полите се притискат по-плътно към него, мешавица от гласове на френски и английски. Той опита да различи гласа на Жулиен. Все едно да се опитваш да уловиш спомен, мисъл, нещо прелетяло през съзнанието ти, докато си слушал музика. Ръката му лежи върху малката кукла на Дебора, притиска я към дъното на сандъка, куклата с русата коса се търкулва към дланта му. Боже, ще ги съсипя…

- Дебора!

Нищо, нищо.

Какво съм направил, че не искаш да ми кажеш!

Роуан го викаше. Разтърсваше го. Той една не я удари.

- Престани! - изкрещя и?. - Те са тук, в къщата! Не виждаш ли? Чакат. Те са… те са… как се казва… те са приковани към земята!

Колко беше силна. Нямаше да спре. Издърпа го да стане на крака.

- Остави ме.

Виждаше ги накъдето и да се обърнеше, сякаш бяха изтъкани върху воал, който се люлееше на вятъра.

- Майкъл, спри, достатъчно, спри…

Трябваше да се махне оттук. Стисна рамката на вратата. Когато се обърна към леглото, видя само кашоните. Загледа се в книгите. Не беше докоснал книгите. По лицето му се стичаше пот. Прокара голите си ръце по ризата си. Трепереше. Пред очите му просветна лицето на Роуан, а после зърна и всички тях, само че не виждаше лицата им. Беше изтощен от виденията, от опустошаващите усещания. «Мамка му, не мога да го направя!» Сякаш беше под вода, дори гласовете, които чу, когато запуши ушите си, бяха кухи, далечни. А вонята, от вонята не можеше да избяга. Тя идваше от бурканите, които го чакаха…

Това ли искаше от мен, да се върна, да докосвам разни неща и да разбера? Дебора, къде си?

Дали не му се присмиваха? Образът на Еужения с парцал за прах. Не ти! Махай се. Искам да видя мъртвите, не живите. Това не беше ли смехът на Жулиен? Някой плачеше, бебе в кошарка, нисък монотонен глас проклинаше на английски: ще те убия, ще те убия, ще те убия…

- Стига, спри, стига…

- Не, не мога. Останаха бурканите. Нека свърша веднъж завинаги с всичко това.

Изблъска я настрани, отново изумен от силата, с която се опитваше да го възпре. Отвори рязко вратата към стаята с бурканите. Боже, само да можеха да замълчат, само това бебе да спреше да реве, старицата да проклина, а онзи глас на френски… «Не мога.»

Бурканите.

Откъм стълбището нахлу по-свеж въздух и за миг поразнесе ужасната воня. Майкъл стоеше, запушил ушите си с ръце, и гледаше бурканите. Пое си дълбоко дъх, но миризмата нахлу в дробовете му. Роуан го гледаше. Това ли искаш да докосна? А те искаха да се върнат, като огромен воал, който се спускаше около него. Но нямаше да им позволи. Концентрира се върху бурканите. Пое си отново дъх.

Миризмата бе силна, но не можеше да го нарани. Ето. Той протегна ръка в някак потрепващата грозна светлина и докосна мръсното стъкло. През разперените си пръсти видя да го гледа някакво око. «Боже господи, това е човешка глава.» Но какво долавяше от самия буркан, какво прииждаше през измъчените му пръсти? Нищо, съвсем слаби образи на нещото вътре. Като че над него се спусна някакъв облак, който замъгли и образи, и звуци, опитваше се да се сгъсти, но отново се разпадаше. Но бурканът се виждаше, сияеше.

Пръстите му задраскаха по восъчния печат.

Роуан стоеше на прага, от плът и кръв, красива.

Той строши печата, отвори буркана и пъхна ръка в течността. Смрадта блъвна към него като отрова. Догади му се, но не спря. Сграбчи главата за косата, но тя се изплъзваше като плавей.

Главата се разпадна на парчета. Късчета от плътта се издигнаха към стъклото, докосваха китката му. Но той не пускаше, палецът му потъваше в изгнилата буза. Извади я, бурканът падна и смрадливата течност се разля по целия под. Държеше главата - за миг я видя да говори, да се смее, чертите бяха подвижни, но главата беше мъртва, косата беше кафява, очите - налети с кръв, но също кафяви, от мъртвата говореща уста струеше кръв.

Да, Майкъл, ще имам плът и кръв, когато от теб ще са останали само кости.

Ето го и целият човек. Седи на леглото, гол и мъртъв, и все пак жив, защото в него е Лашър, размахва ръце, отваря уста. До него стои Маргьорит, с раздърпана коса. Сложила е ръце на раменете му, широката и? пола от тафта е разперена около нея като кръг от червена светлина. Тя държи мъртвеца, точно както Роуан се опитваше да го държи сега.

Главата се изплъзна от ръцете му и падна на мокрия под. Майкъл се свлече на колене. Господи! Прилошаваше му. Щеше да повърне. Почувства конвулсия и болка в гръдния кош. Повърна. Не можа да се сдържи. Обърна се към ъгъла, опита се да допълзи дотам, но просто всичко се изля от него.

Роуан го държеше за рамото. Когато ти е толкова зле, изобщо не ти пука кой те докосва.

Отново видя мъртвеца на леглото. Опита се да и? каже, но устата му беше пълна с повръщано. Господи. Погледна към ръцете си. Мръсотията беше по целия под, по дрехите му.

Но все пак стана на крака. Посегна към дръжката на вратата, но тя се изплъзна от пръстите му. Изблъска от пътя си Жулиен, Мери Бет и накрая Роуан и заопипва по пода за главата. Тя се бе пръснала като презрял плод, като диня.

- Лашър - прошепна той на Роуан и избърса устата си. - Лашър, в тази глава, в тялото на мъртвец.

А останалите? Боже, всичките бяха пълни с глави. Господи боже! Майкъл взе друг буркан, разби го в дървения рафт и зеленикавите останки се изсипаха от него. Бяха меки, изгнили и се разпльокаха като огромно зелено яйце на пода, разкривайки тъмен череп. Майкъл го докосна и той се сплеска под пръстите му, лицето се разпадна.

Да, Майкъл, когато от теб ще останат само кости, като тези, които държиш сега.

- На това ли му викаш плът? - извика той. - На това ли! - Изрита изгнилата глава, хвърли черепа и ритна и него. Беше като гумен. - Няма да я имаш, никога, за нищо на света.

- Майкъл!

Отново му призля, но този път нямаше да повърне. Хвана се за ръба на рафта. Пред очите му проблесна образът на Еужения.

- О, на тавана смърди ужасно, госпожице Карлота.

- Не пипай нищо там, Еужения.

Майкъл се обърна и избърса ръце в сакото си, избърса ги яростно. После каза на Роуан:

- Той е влизал в телата на мъртъвци. Обладавал е телата им. Гледал е през техните очи и е говорел с техните гласни струни. Но не е можел да ги съживи, не е можел да накара клетките да се делят отново. Тя е запазила главите. Той е влизал в тях дълго след като телата са изгнивали, и е гледал през техните очи.

Обърна се и започна да вади бурканите един по един. Роуан стоеше до него. Взираха се през мътните стъкла. Потрепващите образи му пречеха да види каквото трябва, но той беше решен. Глави с кафява коса, да, и руса глава с кафяви кичури, да, лице на черен мъж, но с бели петна по кожата, с кичури по-светла коса, а ето друг - с бяла коса, но прошарена с кафяво.

- Господи, виж. Той не само е влизал в тях, а е променял тъканите, влияел е някак на клетките, но не е можел да ги поддържа живи.

Глави, глави, глави. Искаше да разбие всички буркани.

- Виждаш ли това? Предизвиквал е мутация, нов растеж на клетките! Но е било нищо в сравнение с това да си жив! Изгнили са. Не е могъл да спре гниенето! А те все така не ми казват какво искат от мен!

Хлъзгавите му пръсти се свиха в юмрук. Разби един от бурканите и той се пръсна на пода. Тя не се опита да го спре, но го беше обгърнала с ръце. Умоляваше го да излезе от стаята, теглеше го. Ако не беше тя и двамата щяха да паднат в гадната слуз по пода.

- Виж, виж това! - В дъното на рафта, зад счупените вече буркани имаше още един. Но в него течността беше бистра, восъчният печат беше дебел и непокътнат. Майкъл беше връхлетян от безсмислени и неразличими образи и звуци, но все пак чу как тя му казва:

- Отвори го, строши го.

И той го направи. Стъклото падна почти безшумно сред пепелявата глъчка от шептящи гласове. Той държеше главата, недокосната от разложението, но все пак гъбеста и мека.

Отново видя спалнята. Маргьорит пред тоалетката, с корсет и широка риза, която се обръща да му се усмихне. Няма зъби, очите и? са черни и подвижни, косата и? е грозна, раздърпана като валма испански мъх. Освен нея, там е и Жулиен, тънък, белокос, млад, със скръстени ръце. Покажи ми се, Лашър. А после тялото на леглото и? кима да се приближи. Тя ляга до него и мъртвите гниещи пръсти разкъсват корсажа и?, докосват живите и? гърди. Мъртвият пенис еректира между краката му.

- Погледни ме, промени ме, погледни ме, промени ме.

Извърна ли се Жулиен? Не, не и той. Стои до леглото, хванал се е за подпорите. Лицето му се озарява от слабата светлина на свещите, чиито пламъчета се полюшват от вятъра, нахлуващ през отворения прозорец. Жулиен изглежда възбуден, заинтригуван.

Но виж това нещо в ръцете ти, то е било неговото лице, нали? Неговото лице! Лицето, което видя в градината, в църквата, в общинската зала, лицето, което си виждал толкова много пъти. Суха кафява коса, о, да, кафявата коса.

Той пусна главата да се търкулне на пода при останалите. Отстъпи назад, но очните и? кухини се взираха в него, устните се движеха. Дали и Роуан виждаше това?

- Чуваш ли го да говори?

Да, около него гъмжеше от гласове, но той чуваше единствено неговия ясен, сух и някак беззвучен глас:

Не можеш да ме спреш. Не можеш да я спреш. Ти ще изпълниш волята ми. Моето търпение е безгранично. Аз виждам до края, виждам тринайсетата. Ще бъда в плът, когато ти си мъртъв.

- Той ми говори, демонът ми говори! Чуваш ли го?

Преди да се усети, Майкъл изтича от стаята и хукна надолу по стълбите. Ударите на сърцето му го заглушаваха, не можеше да си поеме дъх. Не можеше да издържа повече, знаеше, че ще бъде така, че ще скочи в някакъв кошмар, но стига вече, стигаше му толкова, какво, за бога, искаха от него… Копелето му бе проговорило! Онова същество, което бе видял в градината, му бе проговорило, и то през устата на разложена глава! Не, не беше страхливец, но все пак беше човек, само човек! Не можеше да понесе повече от това.

Свали сакото си и го хвърли в ъгъла на коридора. О, по пръстите му имаше слуз, не можеше да я избърше.

Стаята на Бел. Чиста и тиха. Съжалявам за мръсотията, моля те, нека легна на чистото легло. Тя му помогна, благодаря ти, Боже, не се опита да го спре.

Леглото беше чисто, с бяла завивка, прашна, но чиста завивка. Слънцето грееше през отворените прозорци, беше красиво, прашно. Бел. Сега докосваше Бел, меката, сладка, призрачна Бел.

- Спокойно, Майкъл. Нося ръкавиците. Спокойно.

Какво беше това студено и твърдо нещо до бузата му? Той посегна и напипа броеницата на Бел. Беше се оплела в косата му и той се оскуба, когато се опита да я махне оттам. Но нищо, всичко беше наред.

Ето я и Бел. Колко е хубава.

Опита се да каже на Роуан, че Бел стои до леглото. Роуан проверяваше пулса му. Но Бел изчезна. Броеницата беше в ръцете му; усещаше студените зърна до лицето си, Бел бе тук до него, говореше му нещо.

Ето я.

- Почивай, Майкъл - каза Бел. Сладък, треперлив глас, като на леля Вив. Образът избледняваше, но все още бе видим.

- Не се страхувай от мен, Майкъл. Аз не съм една от тях, не съм тук заради това.

- Накарай ги да говорят с мен, накарай ги да ми кажат какво искат. Не всички, само онази, която ми се яви. Дебора ли беше?

- Успокой се, Майкъл, моля те.

Какво каза Роуан? Устните му не бяха помръднали.

- Не бива да имаме такива сили - рече той. - Те унищожават хора като нас. Ти си човек, когато си в болницата. Аз съм човек, когато държа чука.

Всичко някак му се изплъзваше. Как би могъл да и? обясни? Все едно да изкачи планина, сякаш за един час трябваше да свърши всичката работа, минала през ръцете му. Но нея я нямаше. Беше го целунала, беше го завила и бе излязла, защото той беше заспал. Бел седеше пред тоалетката, красива. Спи, Майкъл.

- Тук ли ще си, когато се събудя?

- Не, скъпи. Аз изобщо не съм тук. Това е тяхната къща. Аз не съм една от тях.

Спи.

Докосна броеницата. Милата Мили каза, че е време за църква. Стаите са толкова чисти и тихи. Те се обичат. Перленосив габардин. Това трябва да стане наша къща. Ето, затова толкова я обичам, още от дете. Обичам я. Нашата къща. Бел и Мили никога не се карат. Толкова е хубаво… Бел е невероятна, красива, въпреки че вече е стара, като хербаризирано цвете между страниците на книга, запазило частица от аромата си.

Дебора му каза:

… невероятна мощ, мощ да променя…

Той потрепери.

… не е лесно, толкова е трудно, че не можеш да си представиш, вероятно най-трудното нещо, което ще… Мога да го направя!

Спи.

И в съня си чу успокояващия звук на трошащо се стъкло.

Когато се събуди, видя Аарън. Роуан му бе донесла от хотела дрехи за смяна. Аарън му помогна да иде до банята, за да се измие и преоблече. Тя беше просторна и много удобна.

Всеки мускул го болеше. Главата му се пръскаше. Ръцете му изгаряха. Имаше чувството, че изобщо не е напускал къщата си на Либърти стрийт, докато не си сложи отново ръкавиците и не отпи първата глътка бира. Аарън му я донесе. Болката в мускулите беше ужасна, дори очите му бяха изморени. Сякаш беше чел с часове на много слаба светлина.

- Не, няма да се напия - обърна се той към Аарън и Роуан.

Тя му каза, че пулсът му е бил много учестен и онова, което е преживял, се равнява на крайно физическо натоварване, защото сърцето биело като след дълъг спринт. Сега било много важно да си почива и да не сваля повече ръкавиците.

Добре. Няма проблеми. Той точно това искаше, да не докосва нищо повече!

Върнаха се заедно в хотела, поръчаха си вечеря и седнаха във всекидневната на апартамента. За около два часа той им разказа какво бе видял.

Разказа им за частичките от виденията, които бяха започнали да се връщат на проблясъци още преди да свали ръкавиците. Каза им и за първото видение, когато докосна нощницата на Деидре - как е видял Жулиен на онова отвратително място, а после и в таванската стая.

Разказва дълго. Описва и най-малките подробности. Щеше му се Аарън да каже нещо, но знаеше защо мълчи.

Каза им и за ужасното пророчество на Лашър и че сега всичко му се струва някак близко, познато, въпреки че не бе докоснал нищо, освен онази гнила смърдяща глава.

Каза им и за Бел, но се измори. Седна при тях и поиска още една бира, но знаеше, че няма да се съгласят. После обаче сам си я взе от хладилника, вече не му пукаше какво ще си помислят.

- Не знам защо съм забъркан във всичко това - каза той. - Знам само, че те са там, в онази къща. Помниш ли, че Кортланд е казал, че не е един от тях. Бел ми каза същото за себе си… ако не е било сън… но останалите са там! А това същество може да променя материята. Обладавало е телата на мъртви хора и е въздействало върху клетките. Но всъщност иска Роуан. Сигурен съм. Иска я заради способността и? да променя материята! Роуан е най-силната от всички досега. Господи, тя дори знае какво представляват клетките, как функционират, каква е структурата им!

Роуан изглеждаше втрещена от думите му.

След това Аарън му обясни, че след като проверила пулса му и го оставила да спи, Роуан му се обадила и го помолила да дойде в къщата. Той донесъл сандъци с лед, за да прибере онези ужасни неща от тавана. Двамата с Роуан отворили всеки буркан, фотографирали съдържанието му и после го прибирали в сандък.

Сега всичко това било в Оук Хейвън. Замразено. На сутринта щели да го изпратят за Амстердам, защото Роуан искала така. Аарън прибрал и книгите на Жулиен, които също щели да отпътуват за Холандия заедно със сандъка с куклите. Аарън обаче искал първо да снима куклите и да прегледа книгите. Роуан, разбира се, била съгласна.

Всъщност книгите се оказали просто счетоводни записи с шифровани бележки на френски. Ако е имало автобиография, както твърди Ричард Леуелин, тя не била на тавана.

Мисълта, че всички тези неща вече не са в къщата, донесе огромно облекчение на Майкъл. Пиеше четвъртата си бира и не му пукаше какво ще си помислят. Поне една нощ да прекара на спокойствие, за бога. Пък и трябваше да се отърве от всички тези мисли, иначе щеше да се побърка. А и нямаше да се напие. Не искаше да се напива.

Накрая и тримата замълчаха. Роуан се взираше в Майкъл и изведнъж, незнайно защо, той се почувства ужасно засрамен.

- Как си, скъпа? - попита я той. - Как си след цялата тази лудост. Май не ти помогнах много. Сигурно съм те изплашил до смърт. Съжаляваш ли, че не послуша Ели и не остана в Калифорния?

- Не си ме изплашил - каза тя развълнувано. - Харесва ми да се грижа за теб. Вече ти го казах. Но просто си мисля за разни неща. За цялата тази история, която е много странна смесица от безброй елементи.

- Обясни ми.

- Искам да имам семейство. Искам да съм близо до братовчедите си, до всичките деветстотин от тях, или колкото и да са там. Искам си къщата. Искам си историята - имам предвид описаната от Таламаска. Но не искам това ужасно нещо, това потайно, загадъчно зло същество. Не го искам, а то е толкова… примамливо.

Майкъл поклати глава.

- Нали помниш какво ти казах снощи. Неустоим е.

- Не, не е неустоим, а примамлив.

- И опасен - подхвърли Аарън. - Мисля, че вече трябва да сме напълно сигурни в това. Сега сме наясно, че става дума за същество, което може да променя материята.

- Не съм толкова сигурна - каза Роуан. - Огледах онези смрадливи останки. Промените са незначителни; засегнали са предимно повърхностната тъкан. Но, разбира се, всичко беше в такова състояние, че…

- Ами онази глава с лицето на Лашър? Тя е същинско негово копие.

Роуан поклати глава.

- Откъде можем да сме сигурни, че не е просто главата на някой, който много е приличал на него. Жулиен е приличал на Лашър. И то много. Но и при нея промените може да са били само в епидермиса. Не мога да кажа със сигурност.

- Е, добре, в епидермиса, и какво от това? - настоя Майкъл. - Да си чувала някога за същество, което може да променя епидермиса? Не говорим за зачервяване на кожата, а за перманентна промяна.

- Знаеш, че съзнанието може да направи всичко - отвърна Роуан. - Знаеш, че хората могат да контролират функциите на организма си чрез силата на мисълта и волята си. Дори могат да умрат, ако го пожелаят силно. Известно е, че има хора, които левитират, спират сърцето си, повишават телесната си температура. Такива случаи са описани научно. Светците, изпаднали в религиозен транс, можели да предизвикват стигми. И после пак със силата на вярата са затваряли тези рани. Пък и знаем, че когато се материализира, това нещо е донякъде плътно. Или поне изглежда плътно. Какво като може да промени някои мъртви тъкани. Та тук не става дума дори за живо тяло. Това са само предположения, и то доста произволни.

- Не мога да повярвам на ушите си - каза Майкъл студено.

- Защо?

- Не знам. Съжалявам. Но имам ужасяващото усещане, че всичко е планирано, че е било предвидено да станеш добър лекар. Всичко е планирано.

- Успокой се, Майкъл. В тази история има твърде много пробойни, за да е планирана толкова добре. Нищо в това семейство не е било планирано. Спомни си за досието.

- То иска да бъде човек - извика Майкъл. - Точно това се е опитало да каже на Петир ван Абел, каза го и на мен. Иска да бъде човек и очаква ти да му помогнеш. Аарън, помниш ли какво ти е казал призракът на Стюарт Таунсенд? Че всичко е планирано.

- Да - обади се Аарън замислено, - но не бива да се осланяме много на един сън. Мисля, че Роуан е права. Не можеш да знаеш дали наистина е планирано. Но има нещо друго - аз не смятам, че това нещо може да стане човек. То иска да има тяло, да, но не би могло да се превърне в човек.

- Да бе, как не! - извика Майкъл. - Просто прекрасно. Сигурен съм, че всичко е планирано. Дори отделянето на Роуан от Деидре. Затова демонът е убил Кортланд. Искал е Роуан да бъде държана надалече, за да стане не само вещица, но и лекар. Планирал е дори самото и? завръщане.

- А защо се е явявал на теб? Ако ти можеш да му попречиш, защо ти се е явил?

Майкъл въздъхна. Със замряло сърце си спомни за молбите си към Дебора, как бе докоснал старата кукла, но не бе чул гласа и?, нито бе видял лицето и?. Отново се върна в онази стая, в смрадта, сред ужасяващите останки. Спомни си и за загадъчния портал. За странните думи на призрака. Виждам тринайсетата.

- Аз смятам да следвам собствения си план - каза Роуан спокойно. - Ще получа наследството и къщата, както ти казах. Искам да я реставрирам и да живея в нея. Нямам намерение да заминавам. - Погледна го, очакваше да и? отвърне нещо. - А това същество, колкото и да е мистериозно, няма да ми попречи, ако зависи по някакъв начин от мен. Казах ти вече, то изигра коза си.

Вгледа се почти гневно в Майкъл и настоя:

- Е, с мен ли си?

- Да, Роуан, с теб съм. Обичам те и мисля, че имаш право да продължаваш напред. Ще оправим тази къща и всичко останало. Аз също го искам.

Тя изглеждаше доволна, невероятно доволна, но спокойствието и? някак го притесняваше. Той се обърна към Аарън.

- А ти какво мислиш? За моята роля в цялата история, за думите на призрака. Сигурно имаш някаква интерпретация на всичко това.

- Майкъл, сега е важна единствено твоята интерпретация. Трябва да разбереш какво се е случило с теб. Аз не мога да предполагам нищо. Може и да ти прозвучи странно, но като член на Таламаска и събрат на Петир, Артър и Стюарт, аз вече съм изпълнил главните си цели в този случай. Осъществих контакт с вас и предадох историята на Мейфеър в ръцете на Роуан. Вие вече имате знанието, нищо, че е фрагментарно и объркано, но то може да ви помогне.

- Ох, ама и вие сте едни монаси - изсумтя Майкъл. Вдигна бирата си в подигравателен тост. - «Наблюдаваме и винаги сме тук.» За бога, Аарън, защо изобщо се случва всичко това?

Аарън се засмя добродушно и поклати глава.

- Майкъл, католиците винаги очакват от нас да им предложим нещо като религиозна утеха. Но ние не можем. Изобщо не знам защо се случва всичко това. Но мога да те науча да контролираш силата на ръцете си, за да запечаташ този извор на мъки.

- Може би - каза уморено Майкъл. - Обаче засега нямам никакво намерение да сваля ръкавиците си, дори и ако трябва да се здрависам с президента.

- Когато пожелаеш да се върнеш към силата си, аз ще съм на разположение. Тук съм именно, за да помогна и на двама ви. - Погледна към Роуан и после отново се обърна към Майкъл. - Няма нужда да ти казвам да внимаваш, нали?

- Не, няма нужда. Но какво става с теб? Случило ли се е нещо друго след онази катастрофа?

- Дребни работи - отвърна Аарън. - Не са от значение. Пък и може да съм си ги въобразил. И аз съм човек все пак. Понякога имам чувството, че ме наблюдават, като че усещам някаква заплаха.

Роуан понечи да каже нещо, но той и? направи знак да замълчи.

- Пазя се, не се притеснявай. Имам опит в подобни ситуации. Но има нещо странно - когато съм близо до теб, не усещам нищо подобно… чувствам се в безопасност.

- Ако те нарани, това ще е най-голямата му грешка. Защото никога няма да се обърна към него, нито да призная съществуването му. Ще се опитам да го убия и всичките му замисли ще отидат напразно.

Аарън като че се замисли.

- Мислиш ли, че той го знае? - попита Роуан.

- Вероятно. Но все пак не можем да сме сигурни. Това е някакъв неразгадаем ребус, непознаваема и заплетена схема; нещо като лабиринт. Не знам какво знае това същество. И смятам, че Майкъл е съвсем прав. То иска човешко тяло, без съмнение. Но какво знае и какво не знае… не мога да кажа. Нямам никаква идея що за същество е. Пък и не мисля, че някой знае.

Той отпи от кафето и отмести чашата. После вдигна поглед към Роуан.

- Няма съмнение, че ще се опита да влезе във връзка с теб. Сигурно разбираш това. Антипатията ти няма да го държи надалече вечно. Дори не мисля, че и сега случаят е такъв. То просто чака подходяща възможност.

- Господи! - прошепна Майкъл. Беше все едно да чуеш, че човекът, когото обичаш най-силно на този свят, без съмнение ще бъде нападнат. Завладя го гняв и ревност.

Роуан се взираше в Аарън, след малко попита:

- Ти какво би направил на мое място?

- Не съм сигурен, но без съмнение това нещо е много опасно.

- Да, вече разбрах това от досието.

- И коварно.

- И с това съм наясно. Но мислиш ли, че трябва сама да се опитам да се свържа с него?

- Не, изчакай го да направи нещо. Така е най-мъдро. И моля те, опитай се да не губиш самообладание.

- Значи няма измъкване от него?

- Да, няма. Но мога да предположа какво ще направи, когато се приближи към теб.

- Какво?

- Ще иска твоето сътрудничество, ще иска да пазиш тайната. Иначе няма да ти каже нищо.

- То ще те отдели от нас - обади се Майкъл.

- Точно така - потвърди Аарън.

- И защо мислиш, че ще направи точно това?

Аарън сви рамене.

- Защото аз бих постъпил така на негово място.

- А има ли надежда да бъде прогонен? С нещо като екзорсизъм.

- Не зная. Тези ритуали наистина действат, но аз самият не мога да ги практикувам, пък и не знам какъв ефект биха имали върху същество с такава сила. Защото Лашър е нещо изключително. Той е като крал на своя вид. Гений.

Тя се засмя тихо.

- Той е коварен и непредсказуем - добави Аарън. - Ако беше поискал да умра, вече щях да съм мъртъв.

- За бога, Аарън, не го предизвиквай.

- Той знае, че ще го намразя, ако те нарани - каза Роуан.

- Да, може би затова не стигна толкова далече. Но ето че пак се върнахме в началото. Каквото и да правиш, Роуан, не забравяй историята. Спомни си за Сузан, за Дебора, за Стела, Анта и Деидре. Може би ако знаехме повече за Маргьорит, Катерин, Мари Клодет и останалите от Сан Доминго, щяхме да видим, че и техните истории не са по-малко трагични. И ако някой е виновен за всичките тези мъки и скръб, това е Лашър.

Роуан беше потънала в мисли, но след малко прошепна:

- Господи, искам да се махне от мен.

- Опасявам се, че не е възможно - отвърна Аарън. Въздъхна, погледна джобния си часовник и стана от дивана. - Сега трябва да ви напусна, но ще съм горе, в апартамента си.

- Слава богу, че оставаш, опасявах се, че ще се върнеш в Оук Хейвън - каза Роуан.

- Горе са книгите на Жулиен, а и смятам, че засега е по-добре да остана в града. Докато не ви досадя, разбира се.

- Не можеш да ни досадиш - отвърна Роуан.

- Чакай, Аарън, искам да те питам нещо - обади се Майкъл. - Какво почувства, когато влезе в онази къща?

Аарън се изсмя тихичко и поклати глава. След това каза:

- Предполагам, че знаеш. Но едно наистина ме изненада - къщата е много красива. Толкова голяма и все пак приканваща, когато се отворят прозорците и слънцето нахлуе вътре. Очаквах да е страховита, но се оказа точно обратното.

Майкъл се бе надявал да чуе точно това, но все пак то не разпръсна напрежението, което все още го измъчваше след случилото се следобеда.

- Къщата е прекрасна - каза Роуан. - И вече се променя. Вече става наша. Колко време ще ти отнеме да я направиш каквато трябва да бъде, Майкъл?

- Не много, два-три месеца, може и по-малко. До Коледа ще е готова. Нямам търпение да започна. Само да можех да се отърва от това усещане…

- Какво усещане?

- Че всичко е планирано.

- О, забрави за това - прекъсна го грубо Роуан.

- Вижте, най-добре сега се наспете хубаво, а после се захващайте с всичко останало - с уреждането на документите по завещанието и със самата къща. Но бъдете нащрек. Винаги! Когато нашият мистериозен приятел се появи, настоявайте да играе по вашите правила.

Майкъл седна схванато и се втренчи в бирата си, а Роуан тръгна към вратата да изпрати Аарън. Когато се върна, седна до него и го прегърна.

- Страх ме е, Роуан - каза той. - Мразя го. Ужасно го мразя.

- Знам, но ние ще победим.

През нощта, след като Роуан заспа дълбоко, Майкъл стана, отиде във всекидневната и извади бележника от куфарчето, което Аарън му беше дал в Оук Хейвън. Вече се чувстваше нормално. Ужасните събития от деня му се струваха странно далечни. Тялото все още го болеше, но се чувстваше отпочинал. Пък и мисълта, че Роуан е само на няколко метра от него, а Аарън спи на горния етаж, му носеше огромно успокоение.

Седна и записа всичко, което им беше разказал. Всичко, само че по-бавно, по-обмислено. Дори водеше диалог със самия себе си на страниците на дневника, защото бележникът се беше превърнал точно в това.

Записа всичко, което си спомняше, като започна от малките проблясъци, споходили го още преди да свали ръкавиците. Не беше чудно, че не можеше да си спомни почти нищо. После мина към началото на ужаса - когато бе докоснал нощницата на Деидре.

«Същите барабани като на парада на Камю. Или дори същият парад. Беше страховито, сякаш притежаваше някаква мрачна и потенциално разрушителна енергия.»

Спря за миг, после продължи:

«Спомням си още нещо. В къщата на Роуан в Тибурон, след като правихме любов, аз се събудих с мисълта, че е станал пожар и че на долния етаж е пълно с хора. Сега си спомням. Същата атмосфера, същата зловеща бледа светлина, същата злокобност.

А всъщност долу беше само Роуан и току-що беше запалила камината.

Усещането обаче беше същото. Огън и много, много хора, скупчени сред потрепващата светлина.

Но най-важното е, че когато се качих на третия етаж и видях Жулиен, Шарлот, Мери Бет и Анта, бедната Анта, която се опитва да се задържи на покрива - не разпознах никого. Не те бяха хората от виденията ми. Не бяха те. А Дебора ми се яви само като сгърчено тяло на кладата. Тя не стоеше до тях, това сигурно значи нещо.»

Прочете написаното. Прииска му се да добави още нещо, но се страхуваше да не изкриви фактите. Страхуваше се да не прекали с логиката. Дали Дебора не беше една от тях и затова не му се яви?

Той продължи с останалото:

«Анта носеше памучна рокля. Видях, че на кръста си има лачен колан. Когато драпаше по покрива, тя скъса чорапите си. Коленете и? кървяха, но най-страшно беше лицето и? - едното и? око беше изтръгнато. Гласът и? идваше сякаш изпод земята, гробовен глас. Жулиен я гледаше, беше като жив, облечен в черно, млад. Не, не момче, в никакъв случай. Зрял мъж, но не старец. Дори в леглото не изглеждаше старец.»

Отново спря, след малко продължи:

«Какво още каза Лашър… Нещо за търпение, за очакване… а после спомена числото тринайсет.

Но какво тринайсет? Да не би да е номер на някаква врата, която още не съм видял. Бурканите, но те не бяха тринайсет. Бяха по-скоро двайсетина, но ще трябва да питам Роуан.»

Пак спря и се замисли.

«Този красив демон не каза нищо за портал. Каза само, че ще е жив, от плът и кръв, когато аз гния в гроба.

Мъртъв. Гроб. Роуан каза нещо за гроба вчера. Но не мога да си спомня. Нещо за ключалка на врата, гравирана на гробницата на Мейфеър. Да.

Утре ще ида да видя. Ако намеря и числото тринайсет някъде там, да се надяваме, че това ще хвърли малко светлина върху случилото се днес.

Но все пак, каквото и да стане, утре се хващам за работа. Роуан също. Сутринта тя ще се срещне в центъра с Райън и Пиърс, за да говорят за завещанието. Аз пък ще се обадя на няколко предприемачи в града. Започвам истинска работа по къщата. Чувствам това като същинско спасение. Да видим как ще се стори на Лашър. Какво ли ще предприеме?»

Остави бележника на масата и се върна в леглото.

В съня си Роуан беше съвсем безизразна, като съвършена восъчна кукла под завивките. Когато я целуна, се изненада колко топла е кожата и?. Тя се размърда, обърна се, прегърна го и зарови лице до врата му.

- Майкъл - прошепна сънливо. - Свети архангел Михаил, архангел… - Докосна устните му, сякаш се опитваше да се увери, че е истински. - Обичам те…

- И аз те обичам, скъпа - прошепна той. - Ти си моя. - Почувства топлите и? гърди да се притискат към него. Тя се обърна в съня си и пухкавите косъмчета по пубиса и? се притиснаха към бедрото му, изгаряха го.

Трийсет и две

Видя в полусън болници, клиники, прекрасни лаборатории, пълни с учени…

Да, можеш да направиш всичко това.

Те нямаше да разберат. Аарън и Майкъл - да. Но останалите нямаше да разберат, защото не знаят тайните от досието. Не знаят какво имаше в онези буркани.

Знаеха някои неща, но не и всичко, до самото начало, до Сузан Мейфеър, знахарката от малкото шотландско градче. Не знаеха и за Ян ван Абел в Лайден, който рисува илюстрации на човешки торс, с разкрити мускули и вени. Не знаят за Маргьорит и мъртвото тяло, мятащо се на леглото, ревящо с гласа на призрак. А Жулиен ги гледа. Жулиен, който е преместил тия буркани на тавана, вместо да ги унищожи преди почти цял век.

Аарън знаеше, Майкъл - също. Те щяха да разберат мечтата за болници и клиники, за лаборатории и лечебни ръце, положени върху раната, върху увредените тела на хиляди хора.

Е, как ти се струва това, Лашър?

За нея парите не бяха никаква мистерия. Не се страхуваше от завещанието, въпреки че можеше да си представи свързаните с него проблеми. Никога не беше държала на парите така, както на анатомията, микрохирургията, биофизиката и неврохимията. Но те не бяха никаква мистерия за нея. Завещанието можеше да бъде управлявано, като всяко друго нещо… и превърнато в болници, клиники, лаборатории… в спасени животи.

Само да можеше да прогони спомена за мъртвата старица. Тя беше нейният призрак, не онези, които бе видял Майкъл. Не можеше да понесе мисълта за страданието му. Сякаш всичко, което обичаше в този мъж, умираше в самата му душа. Щеше да пропъди всички демони на света от него, само да знаеше как.

Но старицата. Старицата още лежеше в плетения стол, сякаш никога не я бяха вдигали от него. Миризмата и? беше по-ужасна от вонята на бурканите, защото това беше убийството на Роуан. Перфектното престъпление.

Тази миризма се просмукваше в къщата; в цялата история. Просмукваше се и в мечтата и? за болници и клиники. А Роуан чакаше на вратата.

Искаме да влезем, Карлота. Искам си къщата и семейството. Бурканите са разбити и гадостите в тях вече ги няма. В ръцете си държа цялата история, сияеща като скъпоценен камък. Ще изкупя всички страдания. Просто ме пусни вътре и ще спечеля битката.

Защо не бяха приятелки? Роуан изпитваше единствено презрение към злия, злостен глас, който бе прошепнал прокобата над Майкъл от съдържанието на счупените буркани.

Призракът също знаеше, че тя го ненавижда. Да, ненавиждаше го, когато си спомнеше как я беше докосвал.

Вчера, докато беше сама, преди Майкъл да дойде, тя чакаше Лашър, вслушваше се във всяко проскърцване, в шепота на старите стени.

Ако си мислиш, че можеш да ме изплашиш, много се лъжеш. Не ме е страх от теб. Да, тайнствен си, а аз съм любопитна, но мисля като учен, имам хладен ум. Много хладен. А ти заставаш между мен и онова, което най-много обичам на тоя свят.

Трябваше да разбие бурканите още преди това. Не биваше да кара Майкъл да сваля ръкавиците, не, нямаше да го прави отново. Майкъл нямаше да издържи. Та той едва се справяше със спомена за виденията си. Страдаше, а тя се измъчваше до смърт да го гледа такъв.

Беше ги срещнало удавянето, не тези мистериозни сили, витаещи из къщата. Гласове, които излизат от устите на мъртви глави. Призраци в тафта. Неговата и нейната сила бяха станали причината за тяхната любов, а бъдещето им беше в тази къща, с това семейство, със завещанието, с което можеха да се постигнат чудеса в медицината, да се спасят хиляди, милиони животи.

Можеха ли да се сравнят всички зловещи легенди за призраци на тоя свят със сияещите перспективи, с откритите възможности? Видя в съня си нови, огромни сгради. А думите на историята гъмжаха в главата и?. Не, не искаше да убива Карлота. Това беше ужасна, кошмарна загуба на контрол…

В шест часа пристигна закуската, а с нея и сутрешният вестник.

«Скелет, открит в прочута къща в Гардън Дистрикт.»

Е, това беше неизбежно. Райън се бе опитал да я предупреди, че няма да могат да го потулят. Тя се зачете, статията приличаше на готическа приказка, разказана в доста старомоден журналистически стил.

Та кой можеше да отрече, че къщата на Мейфеър винаги е била свързвана с някаква трагедия? Или че единственият човек, който е можел да хвърли светлина върху смъртта на Стюарт Таунсенд, се оказва Карлота Мейфеър, починала в нощта, когато са открити останките?

Останалото приличаше на елегия за Карлота, която изпълни Роуан с хлад и вина.

Със сигурност някой от хората на Таламаска сега изрязваше тази статия. Вероятно Аарън също я четеше в апартамента си на горния етаж. Какво ли щеше да напише в досието? Мисълта за досието някак си я успокои.

Всъщност беше доста по-спокойна, отколкото подобаваше при подобни обстоятелства. Защото каквото и да се случваше, тя беше Мейфеър, и нейните тайни скърби бяха преплетени с по-стари и по-объркани трагедии.

Дори вчерашните събития, когато Майкъл бе разбил бурканите, не бяха толкова страшни за нея, защото тя имаше него, имаше Аарън, имаше братовчедите си. Не беше сама. Дори след като бе убила Карлота, не се чувстваше сама.

Остана дълго на мястото си, след като прочете статията. Бе сключила ръце върху вестника. Отвън валеше същински порой. Закуската на масата вече бе изстинала.

Тя трябваше да поскърби в тишина за старицата. Трябваше да остави нещастието да се съсири в душата и?. Нека почива в мир.

Истината бе, че толкова много неща се бяха случили толкова бързо, че Роуан вече не можеше да осмисля реакциите си, не можеше дори да ги изразява по някакъв начин. Отдаваше се на емоцията, а после се откъсваше от нея.

Вчера, когато Майкъл легна в стаята на Бел, с ускорен пулс и пламнало лице, тя бе изпаднала в паника. Беше си помислила: «Ако го изгубя, ще умра с него. Кълна се». Час по-късно трошеше буркан след буркан, изсипваше съдържанието им в една бяла кофа, оглеждаше го, а после го покриваше. След това го предаваше на Аарън, който щеше да го прибере в хладилни кутии. Вършеше го с безпристрастността на лекар, без емоции.

Но като че между тези силни сътресения се опитваше да наблюдава, да запомня всичко.

Тази сутрин се събуди в четири часа и не знаеше къде се намира. После си спомни всичко, пороя от проклятия и благословии, мечтата си за болниците, за Майкъл, за желанието към него, силно като наркотик.

Не беше виновна, че всеки негов жест, всяка дума, движение, мимика и? действаха неимоверно еротично, без значение от ситуацията. Той беше много секси, но не го осъзнаваше, защото невинността, която винаги отричаше, никога не би му позволила да разбере ненаситното и? желание.

Докато седеше на леглото, обгърнала коленете си с ръце, тя се чудеше дали подобно огромно желание не е по-лошо за жените, отколкото за мъжете. Защото една жена можеше да намери за еротични и най-дребните детайли. Например начинът, по който косата на Майкъл се къдреше по врата и челото му.

Не бяха ли мъжете малко по-директни в това отношение? Наистина ли можеха да обезумеят от гледката на женски глезен? Достоевски поне твърдеше така. Но тя се съмняваше. Беше мъчително да гледа тъмния мъх по китката на Майкъл, верижката на златния часовник, който се впиваше в него, и после да си представи същата тази ръка, но в бял маншет, и още по-секси, как пали цигара. Всичко беше еротично, пробождащо, болезнено еротично. Като ниския му, груб, но изпълнен с нежност глас, когато говореше по телефона с леля Вив.

После си го спомни на колене в онази отвратителна стая. Беше съсипан, на ръба. А когато легна на прашното легло в стаята на Бел, беше изтощен, но неустоимо прекрасен. Големите му силни ръце бяха отпуснати върху завивката. И изведнъж на нея се падна да извърши всички онези прелестни движения, да разкопчае колана му, да дръпне ципа… Но след това напипа пулса му и изпадна в паника.

Остана дълго до него, докато сърцето му не се успокои и кожата му не се поохлади. Докато дишането му не стана по-спокойно. Беше толкова красив, белият потник се изпъваше плътно по гърдите му. Да, това беше истински, реален мъж, и все пак толкова мистериозен за нея.

Единствено страхът му охлаждаше страстта и?, но страхът му никога не продължаваше много дълго.

Тази сутрин и? се искаше да обвие члена му с устни, но не искаше да го буди след всичко случило се. Той имаше нужда от много сън. Молеше се само да намира покой в съня си. А и мислеше да се омъжи за него веднага щом събереше смелост да му предложи. Щяха да бъдат заедно до края на живота си в къщата на Първа улица и щяха да правят любов.

Пък и не и? се струваше редно да направи онова, което навремето бе правила с Чейс - светлокосото ченге от Марин Каунти. Когато се будеше преди него, тя се притискаше в тялото му, заравяше лице в рамото му и се търкаше в него, докато оргазмът не настъпеше като вълна ослепяваща светлина.

Не беше кой знае какво удоволствие в сравнение с това да бъде обладавана грубо от божествен красавец със златно разпятие, поклащащо се на верижка от мощната му шия.

Майкъл дори не помръдна, когато изтътна гръмотевица - толкова силна и внезапна, че прозвуча като оръдеен залп и сякаш щеше да отнесе покрива.

А сега, два часа по-късно, дъждът продължаваше да вали, закуската бе вече изстинала, а Роуан седеше и мислеше за миналото, за възможностите, за съдбовната среща, която я очакваше.

Телефонът я стресна. Райън и Пиърс бяха във фоайето и чакаха да я закарат в центъра.

Тя бързо написа бележка на Майкъл, че отива да уреди юридическите въпроси и ще се върне за вечеря, не по-късно от шест.

«Моля те, извикай Аарън при теб и не ходи сам в къщата.» Накрая го подписа: «С любов, Роуан».

- Искам да се омъжа за теб - каза тя на глас и остави бележката на масичката до леглото. Той изсумтя тихо във възглавницата. - Архангелът и вещицата - добави тя още по-високо, но той не се събуди. Целуна го по рамото и това бе достатъчно да и? се прииска да се съблече и да легне до него. Затова побърза да излезе от стаята, преди да е размислила.

Пренебрегна модния асансьор и тръгна по застланите с килим стълби, като се загледа в гладкото лице на Райън и в неговия хубав син - и двамата и? се струваха като извънземни от друга вселена с тия тропически костюми и сладки южняшки гласове. Имаше чувството, че се канят да я отведат на друга планета с кораб, маскиран като лимузина.

Малките изчистени тухлени сгради на Каронделет стрийт се плъзгаха покрай тях в странна тишина, небето беше като полиран камък, в който мълниите отваряха пролуки, гръмотевиците тътнеха сякаш механично и отмираха.

Най-после влязоха в центъра, сред лъскавите небостъргачи - сияеща Америка в продължение на цели две пресечки - а след това се спуснаха в подземен гараж, който можеше да се намира навсякъде по света.

Офисите на «Мейфеър и Мейфеър» не бяха никаква изненада. Намираха се на тринайсетия етаж и бяха мебелирани традиционно, с дебели килими. Имаше само две жени-адвокати и един доста възрастен мъж. От високите прозорци се откриваше гледка към реката, сива като небето, изпъстрена от влекачи и корабчета под сребристото було на дъжда.

Последва отвлечен и вбесяващ разговор на чашка кафе с Райън. Сините му очи бяха непроницаеми като камъчета. Говореше сякаш безкрайно за някакви «инвестиции», «дългосрочни вложения» и «договори за земи, които са купени преди повече от век», както и за изключително консервативни инвестиции «по-големи, отколкото очакваш».

Тя чакаше; трябваше да и? кажат доста повече от това. Нямаше начин. И после, също като компютър, започна да попива скъпоценните имена и подробности, които постепенно Райън започна да изрежда.

Да, вече виждаше болниците и клиниките, потрепващи на хоризонта на мечтанието, въпреки че седеше неподвижна и безизразна, без да го прекъсва.

Множество недвижими имоти в Манхатън и Лос Анджелис? Главен акционер в хотелската верига «Маркам Харис Резортс»? Търговски центрове в Бевърли Хилс, Коконът Гроув, Бока Рейтън и Палм Бийч? Съакционер в Маями и Хонолулу? И после още споменавания на «много големи» консервативни инвестиции в съкровищни бонове, в швейцарски франкове и в злато.

Умът и? блуждаеше, но не много далече. Значи описанията на Аарън в досието бяха точни. Той бе създал за нея екрана, кулисите за тази малка драма. Беше я снабдил със знание, за което тези адвокати в елегантни костюми не можеха и да мечтаят.

Отново и? се стори изумително странно, че Аарън и Майкъл са се страхували, че тя ще посрещне с неприязън този мощен инструмент. Не разбираха мощта, това им беше проблемът. Никога не бяха разрязвали нечий мозък.

А завещанието не беше нещо по-различно.

Тя изпи кафето си, без да каже нищо. Оглеждаше адвокатите, които също мълчаха, докато Райън продължаваше да описва неясната картина на общински облигации, нефтени кладенци, някакви предпазливи инвестиции в развлекателната индустрия и напоследък в компютърните технологии. Тя кимаше от време на време и си водеше бележки със сребърната си химикалка.

Да, разбира, че фирмата е управлявала всичко това повече от век. Това предизвика кимвания и прочувствено мърморене. Жулиен я основал именно с тази цел. И разбира се, тя можела да си представи доколко всъщност завещанието е обвързано с парите на цялото семейство - винаги в негова полза, разбира се. «Защото завещанието е първата и най-важна грижа, няма никакви конфликти на интереси, защото да се говори за конфликти, би означавало да не се осъзнава мащабът…»

- Да, разбирам.

- Нашият подход винаги е бил консервативен, но за да съм по-ясен, ще кажа, че той е най-подходящ, когато става дума за състояние с такива размери. Смело можем да кажем, че не отстъпва на бюджета на една малка държава, производител на нефт. Всъщност ние се занимаваме повече със съхраняването и защитата му, отколкото с умножаването му, защото когато толкова голям капитал е подходящо обезпечен срещу инфлацията и всякакви други трусове, неговото развитие е неизбежно, той се умножава по естествен път в много направления…

- Говорите за милиарди - обади се спокойно Роуан.

Събралите се разшаваха, но никой не я погледна. Явно я смятаха за типична нетактична севернячка? Но не усети никакъв опит да бъде измамена, само объркване и страх от нея и от онова, което може да реши да направи. Все пак и те бяха Мейфеър, нали така? Оглеждаха я така внимателно, както тя тях.

Пиърс погледна към баща си. Явно той беше най-големият идеалист сред тях, най-необиграният. Райън погледна останалите, той разбираше мащаба на заложеното на карта, може би по-добре от всички.

Но никой не отговори.

- Милиарди, само в недвижимо имущество - повтори Роуан.

- Да, всъщност, да. Трябва да се съглася.

Колко объркани и смутени изглеждаха всички, сякаш бе разкрита някаква важна, стратегическа тайна.

И тогава тя усети страх, рязка промяна у Лорън Мейфеър, възрастната руса жена с напудрено сбръчкано лице. Сигурно вече караше седемдесетте. Тя я гледаше от другия край на масата и явно я смяташе за повърхностна, разглезена и напълно неспособна да оцени стореното от фирмата. Вдясно седеше Ан Мари Мейфеър, тъмнокоса, красива, над четирийсетте. Добре гримирана, облечена с елегантен син костюм и жълта копринена блуза. Тя изглеждаше искрено любопитна, взираше се в Роуан през очилата с рогови рамки, явно убедена, че ги чака някакво огромно нещастие.

Рандъл Мейфеър - внук на Гарланд - строен, с остра сива коса и пълна гуша, която преливаше над яката му. Той просто седеше и гледаше сънливо под тежките си вежди. Клепачите му бяха леко синкави. Но не изглеждаше изплашен, просто бдителен и някак смирен по природа.

Когато погледите им се срещнаха, Рандъл и? отговори безмълвно. Разбира се, че не разбираш. Как би могла? Малцина биха разбрали. И ще си последната глупачка, ако си мислиш, че ще можеш да вземеш всичко под свой контрол.

Тя се прокашля, без да обръща внимание на драматично събраните като за молитва длани на Райън. Той бе подпрял брадичка на тях и се взираше твърдо в нея с мраморните си сини очи.

- Вие май ме подценявате - каза тя съвсем спокойно, докато очите и? оглеждаха всички. - Но аз не ви подценявам. Просто искам да знам за какво става дума. Не мога да остана пасивна, би било безотговорно.

Тишина. Пиърс вдигна чашата с кафе и отпи безшумно.

- Това, за което наистина става дума - рече Райън спокойно и любезно, кулата бе на път да падне, - за да сме напълно практични, е, че човек може да живее в изключителен лукс само с частица от лихвата, която носят реинвестициите на частица от лихвата от други реинвестиции и така нататък. Без капиталът да бъде накърняван изобщо…

- Пак ще кажа, че не мога да бъда пасивна, нито безучастна. Не съм такъв човек.

Тишината отново бе нарушена от Райън, който каза мило и помирително:

- Какво точно би искала да знаеш?

- Всичко, до най-малката подробност. Иначе казано, цялата анатомия на капитала. Искам да видя тялото му, да изуча организма му.

Бърза размяна на погледи между Рандъл и Райън, който каза:

- Да, разбирам, но може да се окаже не толкова просто…

- Е, сигурно, но все трябва да се започне отнякъде.

- Да, несъмнено, но ми се струва, че си го представяш леко погрешно.

- Интересува ме най-вече колко от тези пари са вложени в медицина или медицински институции.

Те изглеждаха стреснати. Беше като обявяване на война, или поне това изразяваше лицето на Ан Мари Мейфеър, когато погледна към Лорън и Рандъл. Първият неприкрит намек за враждебност, който Роуан долавяше, откакто бе пристигнала в града. Лорън, подпряла брадичка и присвила очи, бе твърде обиграна, за да покаже нещо подобно. Просто се взира продължително в Роуан, а после бавно извъртя очи към Райън, който заговори отново:

- Медицината не е била част от благотворителните ни начинания в миналото. Фондация «Мейфеър» е силно обвързана с изкуството и образованието, и в частност с образователни телевизионни програми, както и с училищни фондове в няколко университета. Разбира се, отпускат се и огромни суми за няколко благотворителни каузи, които нямат общо с Фондацията, но всичко е много внимателно структурирано и разходите са строго контролирани…

- Да, ясно ми е как стават тези неща - отвърна Роуан тихо. - Но ние говорим за милиарди, а болниците, клиниките и лабораториите носят печалби. Изобщо не говоря за благотворителност. Мисля за друга област за инвестиции, която може да окаже огромен положителен ефект върху живота на хората.

Колко странно студен и вълнуващ беше този миг. Чувстваше се по същия начин, както когато за първи път застана до операционната маса с инструменти в ръка.

- Досега не сме инвестирали в областта на медицината - каза Райън с такъв тон, сякаш възнамеряваше да сложи точка на разговора. - За подобно нещо ще има нужда от много проучвания и цялостно реструктуриране на… Роуан, не разбираш ли, че тази мрежа от инвестиции, ако мога така да се изразя, е създадена още преди век. Това състояние не може да бъде изгубено при срив на цената на среброто или ако Саудитска Арабия наводни света с безплатен нефт. Говорим за постигнато разнообразие, почти уникално в историята на финансите, за внимателно планирани маневри, които са се доказали печеливши дори по време на две световни войни и безброй по-малки политически трусове.

- Да, разбирам - отвърна Роуан. - Наистина разбирам. Но искам информация. Искам да зная всичко. Можем да започнем с каквото решите. Вероятно ще трябва да се науча на много неща, ще обсъждаме доста идеи за вложения. Но преди всичко искам статистика, защото тя отразява реалното положение…

Отново тишина, объркване, споглеждания. Колко малка и претъпкана изглеждаше стаята.

- Искате ли съвета ми? - попита Рандъл, гласът му беше по-дълбок и по-груб от този на Райън, но също толкова търпелив със своята южняшка протяжна мелодичност. - Плащате си, така че можете да го получите.

Тя разтвори ръце и рече:

- Да, моля ви.

- Върнете се към неврохирургията и използвайте печалбата от капитала за каквото решите. Но не се опитвайте да разберете откъде идват парите. Освен ако не искате да се откажете от лекарската си практика, за да се превърнете в една от нас - в човек, който ще прекара целия си живот по бизнес срещи и в разговори с инвестиционни консултанти, адвокати и счетоводители. Това е нашата работа и вие ни плащате за нея.

Тя го огледа внимателно - разрошената му сива коса, подпухналите му очи, големите сбръчкани ръце, сключени на масата. Да, хубав човек. Не беше лъжец. Никой от тях не беше лъжец. Не бяха и крадци. Интелигентното управление на парите изискваше да впрегнат всичките си умения и печалбите им бяха по-големи от всичко, за което някой крадец би могъл да мечтае.

Но всички те бяха адвокати, дори хубавият млад Пиърс с порцелановата кожа. А адвокатите имаха доста разтегливо понятие за истина, което можеше да се окаже в пълен разрез с нейното.

И все пак имаха етика. Този мъж имаше своя етика, но беше изключително консервативен, а консервативните хора не обичаха намесата, не бяха хирурзи.

Те никога нямаше да се замислят за някакво общо благо, за спасяване на хиляди, милиони животи. Не можеха и да си представят какво би могло да стане, ако това огромно, невъобразимо състояние се върне в ръцете на шотландската знахарка, на холандския лекар, в ръцете на някой лечител.

Тя извърна глава и се загледа в реката. За миг вълнението я заслепи. Искаше и? се лицето и? да не пламти така. Спасяване на животи… И не беше важно, че те не можеха да го разберат, а тя го разбираше. Важно беше да не откажат да предадат контрола в ръцете и?, без да се чувстват унижени и ограбени.

- На колко възлиза капиталът? - попита тя, без да откъсва очи от реката. Един стар, тъпонос влекач теглеше дълга баржа срещу течението.

Тишина.

- Опасявам се, че не разбирате какво представлява той… - каза Рандъл. - Той е просто мрежа от…

- Напротив, разбирам. Но искам да знам, и ще се съгласите, че това е мое право. Колко получавам?

Никакъв отговор.

- Добре, дайте ми приблизителна оценка.

- Не бихме могли, защото може да се окаже напълно нереалистична, с оглед на…

- Седем милиарда и половина - каза тя. - Това е моето предположение.

Продължителна тишина. Бяха в шок. Почти беше уцелила. Може би по-точно дори от цифрата, която изникваше в някои от тези потайни и враждебни мозъци.

Отговори и? Лорън. Изражението и? се промени съвсем леко, когато тя се отдръпна от масата и стисна молива си с две ръце.

- Имате право на тази информация - каза тя с деликатен, женствен глас, който много подхождаше на красивата и? прическа и перлените обеци. - Имате всички законови права да узнаете какво наследявате. И не говоря само от мое име, като казвам, че ще ви сътрудничим всячески и ще изпълним задълженията си. Но лично аз искам да уточня, че намирам отношението ви за доста интересно в морален аспект. С радост ще обсъдя с вас завещанието до най-малкия детайл. Опасявам се единствено, че ще се отегчите дълго преди всички карти да бъдат сложени на масата. Аз самата с радост бих поела инициативата да започна.

Дали осъзнаваше колко покровителствено звучат думите и?? Роуан се съмняваше. Но в края на краищата завещанието им бе принадлежало цели петдесет години. Те заслужаваха доверие. И все пак не можеше да им го даде безрезервно.

- Наистина не виждам друг начин - каза тя. - Моето отношение е не просто интересно в морален аспект, а е изключително важно да разбера за какво точно става дума.

Жената реши да не отговаря. Деликатните и? черти останаха спокойни, малките и? светли очи леко се разшириха, а слабите и? ръце потрепнаха, когато хванаха молива в двата края. Останалите на масата я гледаха, като че искаха да я защитят.

И в този миг Роуан осъзна, че всъщност именно Лорън е мозъкът на фирмата, а не Райън. Отчете безмълвно грешката си и се зачуди дали и жената не мисли същото - че и двете са грешали в преценката си…

Но никой не бе в състояние да разчете нещо на това безстрастно лице и в този елегантен бавен маниер.

- Мога ли да попитам нещо? - рече Лорън, без да откъсва очи от Роуан. - Въпросът е съвсем делови.

- Разбира се.

- Ще се справите ли с такова богатство?

Роуан не можа да сдържи усмивката си. Въпросът беше направо освежаващ, така покровителствен и така обиден. Наум и? дойдоха безброй отговори, но тя се спря на най-простия.

- Да. Искам да строя болници.

Тишина.

Лорън кимна. Подпря се на масата и огледа всички присъстващи.

- Е, аз не виждам никакъв проблем в това - каза тя спокойно. - Идеята ми се струва интересна. Пък и нашата работа е да вършим каквото вие пожелаете.

Да, тя беше мозъкът на фирмата и просто бе позволила на Райън и Рандъл да водят разговора. Но пак тя щеше да е учителят или пък пречката.

Нямаше значение.

Роуан бе получила каквото искаше. Наследството бе също толкова реално, колкото и къщата, колкото и самото семейство. А мечтата и? щеше да се осъществи. Беше сигурна в това.

- Сега предлагам да поговорим за по-належащи дела - заговори Роуан. - Ще трябва да се направи опис на вещите в къщата. Мисля, че някой спомена нещо такова. Също и на нещата на Карлота. Би ли желал някой да ги изнесе оттам?

- Да, разбира се - каза Райън. - А какво реши за къщата?

- Ще я реставрирам и ще живея в нея. С Майкъл скоро ще се оженим, вероятно преди края на годината.

Като че всички бяха докоснати от топъл лъч светлина, който ги сгря и озари.

- О, това е прекрасно - възкликна Райън.

- Радвам се да го чуя - добави Ан Мари.

- Нямаш представа какво означава тази къща за нас - каза Пиърс.

- И сигурно нямаш представа колко щастливи ще бъдат всички от тази новина - добави Лорън.

Само Рандъл си замълча, но после промълви, почти тъжно:

- Да, това би било просто прекрасно.

- Но някой ще дойде за нещата на Карлота, нали? - настоя Роуан. - Не искам да се нанасям преди това.

- Разбира се - отвърна Райън. - Ще започнем още утре с инвентаризацията, а Джералд Мейфеър ще откара нещата на Карлота.

- Имам нужда и от професионални чистачи за стаята на третия етаж, искам да изнесат и всички матраци.

- Ами онези буркани? - обади се Райън с отвращение.

- Аз ги изпразних.

- Какво имаше в тях? - попита Пиърс.

Рандъл я изучаваше с присвити очи.

- Всичко беше изгнило. Ако успеят да разкарат вонята и матраците, ще започнем с реставрацията.

- Ново начало, да. Ще се погрижа. Пиърс може да иде там още сега.

- Не, аз ще ида сама - отвърна Роуан.

- Недей, Роуан, остави на мен - каза Пиърс. Вече беше станал. - Искаш ли да сложим и нови матраци? Леглата са двойни, нали? Мисля, че бяха четири. Ще накарам да доставят нови матраци още този следобед.

- Чудесно - отвърна Роуан. - Но не пипайте стаята на прислужницата. Старото легло на Жулиен може да бъде разглобено и свалено някъде.

- Дадено, има ли друго?

- Това е повече от достатъчно. Майкъл ще се погрижи за останалото. Ще реставрира къщата лично.

- Да, той е доста добър в това, нали? - обади се тихо Лорън, но след миг като че съжали за думите си, сведе очи, а после погледна към Роуан, като се опитваше да прикрие объркването си.

О, значи вече го бяха проучили. Дали бяха разбрали и за ръцете му?

- Но бихме искали да те задържим още малко - обади се бързо Райън. - Само да ти покажем няколко документа за имуществото, и може би някои по-важни книжа във връзка с наследството…

- Разбира се, да се хващаме на работа.

- Отлично. А после ще те заведем на обяд в «Галатоар», ако нямаш други планове, разбира се.

- Звучи прекрасно.

И така се започна.

Беше три часът, когато наближи къщата. Жегата беше ужасна, въпреки че още бе облачно. Топлината като че се бе събрала под дъбовете. Когато излезе от таксито, видя рояците малки мушици в сенките. Но къщата веднага грабна вниманието и?.

Отново беше в нея, сама. Бурканите ги нямаше, слава богу, куклите също, а скоро и всички вещи на Карлота щяха да бъдат изнесени.

Държеше ключовете в ръка.

В центъра и? бяха показали документите за къщата, която бе включена в завещанието през 1888 година от Катерин. Вече беше нейна, само нейна. Както и милиардите, за които те дори не смееха да говорят. Всичко е мое.

Джералд Мейфеър, представителен млад мъж с приветливо лице и безлични черти, излезе от предната врата. Обясни и? набързо, че си тръгва, току-що бил сложил и последния кашон с вещите на Карлота в багажника на колата си.

Чистачите били приключили преди половин час.

Той изгледа Роуан някак нервно, когато тя му подаде ръка. Сигурно не беше на повече от двайсет и пет и изобщо не приличаше на семейството на Райън. Чертите му бяха по-дребни и някак не така хармонични. Но все пак беше хубав - типичен хубав млад мъж.

Гласът му звучеше добродушно.

Карлота завещала нещата си на баба му. Разбира се, мебелите оставали за Роуан. Били доста стари, още от времето на бабата на Карлота - Катерин, която обзавела къщата.

Роуан му благодари, че се е погрижил за всичко така бързо, и го увери, че ще присъства на погребалната служба за Карлота.

- Знаеш ли дали вече е… погребана… - Това ли беше правилната дума за плъзгането на ковчега в една от онези каменни дупки?

Да, погребали я тази сутрин. Той отишъл на гробището с майка си. Щом се върнал, получил съобщението да дойде за нещата и?.

Тя му благодари отново и каза, че би искала да се запознае с цялото семейство. Той кимна в отговор.

- Много мило, че приятелите ви дойдоха.

- Какви приятели, къде?

- Тази сутрин на гробището. Господин Лайтнър и господин Къри.

- О, да, разбира се… Трябваше и аз да присъствам.

- Няма значение. Тя не искаше да има много хора, а и… - Замълча и погледна към къщата, като че се опитваше да каже нещо неизразимо с думи.

- Какво има? - попита Роуан.

Вероятно се бе качил горе и бе видял строшените буркани, преди чистачите да пристигнат. Бе изгарял от любопитство да разбере къде е лежал «скелетът». Сигурно бе прочел във вестника, или пък някой Мейфеър му бе казал.

- Тук ли смятате да живеете? - попита той внезапно.

- Да, ще я реставрирам, за да и? върна стария блясък. Съпругът ми… човекът, за когото ще се омъжа, е експерт в тази работа. Казва, че е съвсем здрава. Няма търпение да започне.

Той стоеше неподвижно в потрепващия от маранята въздух, лицето му леко лъщеше и изразяваше очакване и колебание. Накрая все пак каза:

- Тази къща е видяла много нещастие. Така казваше леля Карлота.

- И сутрешният вестник - рече Роуан с усмивка. - Но е видяла и много щастие, нали така? И аз искам да види щастието отново. - Замълча търпеливо, но накрая попита: - Какво всъщност искаш да ми кажеш?

Очите му обходиха лицето и?, а после се спуснаха леко към раменете. Той въздъхна и отново се обърна към къщата.

- Мисля, че трябва да знаеш, че Карлота… Карлота искаше да изгоря къщата след смъртта и?.

- Какво?

- Нямах никакво намерение да го правя. Казах на Райън и Лорън. И на родителите си. Но се чувствам длъжен да кажа и на теб. Беше непреклонна, дори ми нареди как точно да го направя. Да запаля огън на тавана, с газената лампа, после да ида на втория етаж и да запаля драпериите, а най-накрая да сляза на първия. Накара ме да обещая. Даде ми и ключ. - Той го извади и го подаде на Роуан. - Няма да ти трябва. Предната врата не се заключва вече от петдесет години, но тя се страхуваше, че някой все пак може да я заключи. Знаеше, че няма да умре преди Деидре, но такива бяха думите и?.

- Кога ти го каза?

- О, много пъти. Последно преди седмица, или няколко дни. Точно преди смъртта на Деидре… когато са разбрали, че умира. Обади ми се късно през нощта и ми напомни, каза ми точно така: «Изгори всичко».

- Това щеше да нарани всички! - прошепна Роуан.

- Зная. Родителите ми бяха ужасени. Страхуваха се, че ще я запали сама. Но какво можеха да направят? Райън каза, че нямало да го стори, нямало да ме моли да го правя, ако ще я пали сама. Каза ми просто да се съгласявам, да я уверя, че ще го направя, за да не предприеме нещо крайно.

- Да, мъдър съвет.

Той кимна, откъсна очи от нея и отново се загледа в къщата.

- Просто исках да знаеш. Мисля, че е редно.

- Има ли и нещо друго?

- Какво? - Той сви леко рамене, но после я погледна. Не можеше да откъсне очи от нея, въпреки че явно искаше да си тръгне. - Бъди внимателна - каза след малко. - Много внимателна. Тази къща е толкова стара и мрачна, и… може да не е точно каквато изглежда.

- Какво имаш предвид?

- Това не е точно имение, а по-скоро нещо като обиталище. Това е капан, ако мога така да се изразя. Правена е в толкова различни стилове, които сякаш те затварят в капан и… - Поклати глава. - Не знам какво говоря. Нещо не съм на себе си. Просто… е, нали знаеш, всички ние до някаква степен… предчувстваме нещата…

- Да, зная.

- Е, добре, просто исках да те предупредя. Ти не знаеш нищо за нас.

- Карлота ли ти каза за този капан?

- Не, това си е мое мнение. Идвал съм тук по-често от останалите. Карлота се виждаше единствено с мен през последните няколко години. Харесваше ме. Не знам защо. Понякога идвах просто от любопитство, но все пак се опитвах да бъда лоялен към нея. Но всичко това беше като някакъв облак, надвиснал над живота ми.

- И сега си доволен, че свърши.

- Да, доволен съм. Знам, че не се говори така, но тя не искаше да живее повече. Каза ми го. Беше изморена и искаше да умре. Обаче един следобед, когато бях сам в къщата и я чаках, почувствах, че съм в капан. В огромен капан. Не знам точно как да го обясня, но ако някога усетиш нещо странно, не го пренебрегвай…

- Виждал ли си нещо странно там?

Той се замисли за миг, явно добре разбираше за какво го пита.

- Може би веднъж. В коридора. Но може да съм си го въобразил.

Замълча, тя също не продумваше. Бяха си казали всичко и той искаше да си тръгва.

- Беше ми много приятно да си поговорим, Роуан - рече с вяла усмивка. - Обади ми се, ако ти потрябвам.

Тя влезе през портата и загледа почти крадешком как сребристият му мерцедес бавно се отдалечава. Вече беше съвсем сама в тишината.

Усети дъх на борово масло. Качи се по стълбите и бързо започна да отваря стаите. Нови матраци, още опаковани в найлон, по всички легла. Чаршафите и завивките бяха спретнато сгънати на купчини. Подът беше почистен.

От третия етаж миришеше на дезинфектант.

Тя се качи горе, от прозореца на площадката влизаше свеж въздух. Подът на малката стая с бурканите беше почти перфектно чист, ако не се броеше някакво тъмно петно, което вероятно никога нямаше да излезе. Не се виждаше нито едно стъкълце.

Стаята на Жулиен беше изчистена и подредена. Кутиите бяха до стената, месинговото легло беше без матрак и подпряно под прозорците, които също бяха изчистени. Книгите бяха красиво подредени. Старото лепкаво петно, където бе лежало тялото на Таунсенд, вече го нямаше.

Всичко останало си беше както преди.

Слезе долу в стаята на Карлота и видя, че чекмеджетата и дрешникът са празни, в гардероба бяха останали само няколко дървени закачалки. И миризма на камфор.

Беше тихо и спокойно. Видя отражението си в огледалната врата на гардероба и се сепна. Сърцето и? заби лудо… Не, беше сама.

Слезе на първия етаж и прекоси коридора към кухнята. Бяха почистили подовете и измили стъклата на бюфетите. Миришеше приятно на борово масло и восък, на дърво. Прекрасен аромат.

На дървения плот в малката стая до трапезарията имаше стар черен телефон. Тя вдигна слушалката и набра хотела.

- Какво правиш?

- Лежа самотен в леглото и се самосъжалявам. Тази сутрин с Аарън ходихме на гробището. Изтощен съм, всичко ме боли, все едно са ме били. А ти къде си? Не си в къщата, нали?

- Напротив, сега тук е топло, празно и всички вещи на старицата са изнесени. Матраците са сменени, а таванският етаж е почистен.

- Сама ли си?

- Да. И е прекрасно. Цялата е озарена от слънцето. - Тя се огледа, светлината струеше през френските прозорци на кухнята и тези в трапезарията. Дървеният под сияеше. - Определено съм съвсем сама.

- Ще дойда.

- Не, тръгвам за хотела, ще повървя пеша. Искам да си почиваш и да идеш на лекар.

- Глупости.

- Някога правили ли са ти електрокардиограма?

- Разбира се, след като ме спаси от удавяне. Сърцето ми си е съвсем наред. Но имам нужда от огромни дози еротични удоволствия.

- Зависи какъв ще е пулсът ти.

- Хайде, Роуан, няма да ходя на никакви лекари. Ако не дойдеш до десет минути, аз ще дойда да те взема.

- Идвам.

Затвори телефона.

За миг се сети за нещо, прочетено в досието, нещо, което Артър Лангтри бе написал за срещата си с Лашър, че сърцето му започнало да прескача и му се завило свят. Но той все пак е бил доста възрастен.

Колко тихо беше тук. Чуваше се само песента на птиците в градината.

Тя прекоси бавно трапезарията и мина през вратата с форма на ключалка към салона. Обърна се да види отново вратата, чувстваше се съвсем мъничка тук. Светлината просто обливаше цялата стая, подът сияеше.

Заля я прелестно усещане на доволство. Всичко е мое.

Постоя неподвижно няколко секунди, слушаше, отдаваше се на усещането. Опитваше се да се наслади изцяло на момента, да си спомни агонията от предния и по-предния ден и да усети разликата, прекрасното, великолепно облекчение. И отново онази странна, мрачна история на Таламаска я успокои, защото тя самата и нейните тъмни тайни имаха място в нея. Можеше да намери избавление, а това бе най-важното от всичко.

Обърна се да тръгне към предната врата и тогава за първи път забеляза висока ваза с рози на масата в салона. Дали Джералд ги беше донесъл? Може би е забравил да и? спомене.

Спря и заразглежда красивите цветове. Всички бяха кървавочервени, идеални за погребение, помисли си, сякаш току-що бяха извадени от разкошните венци на гробището.

Това я накара да се сети за Лашър и внезапно я заля хлад. Цветя, пръснати в краката на Деидре. Цветя на гроба. Всъщност се притесни толкова силно, че чуваше ударите на сърцето си в тишината. Що за абсурдна идея. Вероятно Джералд беше донесъл цветята, или пък Пиърс, когато бе дошъл да види матраците. Все пак това си беше съвсем нормална ваза, наполовина пълна с вода, а това си бяха съвсем обикновени рози от магазина.

И все пак и? се стори доста зловещо. Сърцето и? отново заби лудешки и тя осъзна, че в букета определено има нещо странно. Не беше специалист по розите, но тези и? се струваха доста по-едри от обичайното. Изглеждаха огромни и увиснали. И тъмночервени, като кръв. Пък и листата… Листата на розите винаги имаха форма на бадем, а тези бяха на точици. Всъщност на всяко имаше различна шарка от точици. Колко странно. Сякаш бяха някакви диви, мутирали рози, продукт на случайна кръстоска.

Не помръднаха ли? Издуваха се. Не, просто се разтварят, както правят всички рози - отварят се малко по малко, докато не се разпаднат на увехнали листенца. Роуан разтърси глава. Чувстваше се леко замаяна.

Вероятно Пиърс ги беше оставил. Пък и какво значение имаше? Щеше да му се обади от хотела, за да го попита и да му благодари.

Тръгна към вратата, като се опитваше да възвърне доброто си настроение, да вдишва превъзходния топъл въздух, изпълнил къщата. Беше като в храм. Погледна назад към стълбите. На върха им Артър бе видял Стюарт Таунсенд. Е, сега там нямаше никого.

Никого. Нито в дългия салон. Нямаше никого и на верандата, засенчена от обраслата с растения мрежа.

Никого.

- Страхуваш ли се от мен? - попита тя на глас. Тези думи събудиха у нея странно вълнение. - Или очакваш аз да се страхувам от теб и те е яд, че не е така? Така е, нали?

Но и? отговори само тишината и мекото шумолене на розовите листенца, които падаха по мраморната маса.

С лека усмивка тя се върна при розите, взе една от вазата и я поднесе към устните си, за да усети копринените листенца. После продължи към предната врата.

Розата наистина беше огромна, с много листа, които изглеждаха някак странно объркани. Вече вехнеше.

Всъщност листенцата бяха покафенели по краищата и бяха започнали да се навиват. Тя вдъхна сладкия аромат, после хвърли розата в градината и тръгна към портата.

Част трета

Ела в моя салон

Трийсет и три

Хаосът на реставрацията започна в четвъртък сутринта, въпреки че предния ден на вечеря с Аарън и Роуан в Оук Хейвън, Майкъл бе започнал да обяснява какво точно ще направи. Колкото до терзанията му относно гробницата, незнайния портал и номер тринайсет, те бяха запечатани в бележника му и той нямаше намерение да се тормози повече с тях.

Посещението на гробището беше доста тъжно. Утринта бе облачна и все пак красива. Майкъл се наслаждаваше на разходката с Аарън, който го научи как да блокира някои от усещанията, предизвикани от странната способност за психометрия. Беше се упражнявал, като свали ръкавиците и докосваше стълбовете на вратите или клонките на дивата лантана. Отблъскваше образите, както се прогонват лоши и натрапчиви мисли и, за своя изненада, постигна известен успех.

Но мразеше гробището, мразеше порутената му романтична красота, големите купчини вехнещи цветя, останали от погребението на Деидре около гробницата. Мразеше и зейналата дупка, в която скоро щеше да бъде положена Карлота Мейфеър за вечния и? сън.

И докато стоеше там, леко замаян и унил, той си даде сметка, че криптите в гробницата са дванайсет и с гравираната врата с форма на ключалка под покрива стават тринайсет портала. Около гробницата се бяха събрали неколцина Мейфеър с бледи лица и старият му приятел Джери Лониган. Скоро ковчегът бе плъзнат в криптата след доста кратка проповед на свещеника.

Дванайсет крипти и врата с форма на ключалка, а после ковчегът се плъзва вътре и бам! Очите му се вдигнаха към гравираната врата, която приличаше досущ на вратите в къщата, но защо? Не след дълго всички си тръгнаха, след кратка размяна на любезности, защото явно предполагаха, че двамата с Аарън са били тук за церемонията и им благодариха за присъствието, преди да се разотидат.

- Мини да пийнем по бира - предложи Джери.

- Добре, поздрави Рита.

Гробището потъна в някак жужаща и потрепваща тишина. Нищо досега, от началото на странната му одисея, дори вълната от образи, когато докосна бурканите, не го бе изпълвало с такова страхопочитание, както тази гробница.

- Тринайсет са - прошепна той на Аарън.

- Да, но в тях са погребани мнозина. Знаеш как се прави.

- Не, това е модел - промърмори Майкъл вяло, чувстваше как кръвта се отдръпва от лицето му. - Виж, дванайсет крипти и един портал. Това е модел. Знам, че числото и вратата са свързани. Просто не мога да разбера какво означават.

По-късно същия следобед, докато чакаше Роуан, а Аарън работеше на компютъра си в предната стая, вероятно по историята на Мейфеър, Майкъл нарисува формата на вратата в бележника си. Ненавиждаше я. Ненавиждаше зейналата празнота в средата, защото тя беше изобразена контурно, не като врата, а като портал.

«Виждал съм го и някъде другаде, в друго изображение - написа той. - Но не знам къде.»

Беше му неприятно даже да говори за това. Дори онзи демон, който искаше да се превърне в човек, не бе събудил у него толкова страх.

Но след вечеря, във вътрешния двор на Оук Хейвън, обгърнати от пепелявия сумрак и потрепващата светлина на свещите, те отново потънаха в обсъждания и търсеха вероятни интерпретации. Трябвало да продължат напред. Двамата с Роуан прекараха нощта в предната спалня на плантацията. Беше много приятно разнообразие след хотела. На сутринта Майкъл се събуди още в шест, когато лъчите на слънцето погалиха лицето му. Роуан вече беше на верандата, пиеше втората си чаша кафе и нямаше търпение да тръгват.

Работата започна в девет, още щом се върнаха в Ню Орлиънс.

Никога не се беше забавлявал толкова.

Нае кола и обиколи града, като записваше имената на строителни фирми, които бяха построили най-красивите къщи в горната част и класните ресторанти във Френския квартал. Посети ги и поговори с управителите и строителите; понякога дори ходеше на обекти, които някои от по-словоохотливите му колеги държаха да му покажат. Обсъждаха надниците и очакванията, даваха му имена на дърводелци и бояджии, които имат нужда от работа.

Обади се на местна архитектурна фирма, за която се знаеше, че проектира големите имения, и потърси препоръки. Сърдечното отношение на всички го изуми. Дори само споменаването на къщата на Мейфеър събуждаше голямо въодушевление. Хората като че нямаха търпение да му дадат съвета си.

Оказа се, че градът е пълен с ненаети занаятчии. Петролният бум през седемдесетте и осемдесетте бе създал огромен интерес към реставрирането на къщи. Но сега над града още тегнеше облакът на петролната депресия и икономиката му бе доста пострадала. Над много имоти имаше възбрана, заради неизплатени ипотеки.

Към един часа той вече бе наел три бригади отлични бояджии и екип от най-добрите зидари в града - квартерони, наследници на цветнокожи, освободени от робство много преди Гражданската война. Те измазваха таваните и стените на нюорлиънските къщи вече осем поколения.

Нае и две бригади водопроводчици, една много добра фирма за поправка на покриви и един уважаван в горната част на града озеленител, който трябваше да разчисти и възстанови градината. В два следобед той обиколи с Майкъл имота, като все му сочеше огромните камелии и азалии, булчинския венец и старите рози, които можел да спаси.

Бяха наети и две чистачки - по препоръка на Беатрис Мейфеър - които започнаха щателно почистване на мебели, полираха среброто и миеха порцелана, който бе лежал много години под слоевете прах.

В петък трябваше да дойдат и хора, които да отводнят басейна и да преценят дали може да бъде реставриран и дали старото съоръжение може да се поправи. В петък трябваше дойде и един специалист по кухните. Строителни инженери щяха да проверят основите и верандите. Един отличен дърводелец и човек, който го биваше за всичко, Дарт Хенли, нямаше търпение да стане помощник на Майкъл в проекта. Към пет часа, докато още беше светло, Майкъл слезе под къщата с един фенер и маска против прах. След четирийсет и пет минутно пълзене долу, той се увери, че стените наистина са с метална арматура и се спускат право под земята, че долу е чисто и сухо и има достатъчно място за централна климатична инсталация.

Междувременно Райън Мейфеър дойде в къщата да опише законните притежания на Деидре и Карлота Мейфеър. Група млади адвокати, Пиърс, Франклин, Айзък и Уитфийлд Мейфеър - всички наследници на основателите на фирмата - вървяха заедно с оценителите и търговците на антики, които оглеждаха всеки полилей, картина, огледало и фотьойл.

Безценните френски антики бяха качени на тавана, заедно с няколко фини стола, които се нуждаеха единствено от претапициране, както и маси, които нямаха нужда от никаква поправка. Съкровищата на Стела в стил Ар деко, деликатни, но много запазени, бяха снети от тавана.

Там откриха и десетки стари маслени платна, както и килими, опаковани с топчета камфор, стари гоблени и всички полилеи от Ривърбенд.

Райън приключи чак след залез-слънце.

- Е, скъпа моя, щастлив съм да докладвам, че няма повече трупове.

По-късно той се обади и потвърди, че огромният опис е почти същият, като направения след смъртта на Анта. Нищо дори не беше премествано.

- През цялото време просто отмятахме нещата в списъка - каза той. Дори златото и бижутата били непокътнати. Щял да и? предаде описа веднага.

По това време Майкъл се беше върнал в хотела, бе вечерял с прекрасната храна от румсървиса на «Карибския салон» в партера, и сега внимателно преглеждаше книгите по архитектура, с които се бе снабдил от местните книжарници. Показваше на Роуан снимки на къщите около нейната и на други имения из Гардън Дистрикт.

Беше купил един «домакински» бележник от дрогерия на Луизиана авеню и сега правеше списък на задачите си. Трябвало да се обади на майстора за керемидите сутринта, а после да огледа по-внимателно старите бани, защото те си били прекрасни и той нямал намерение да променя нищо без нужда.

Роуан четеше някакви документи, които чакаха подписа и?. Беше отворила обща сметка в «Уитни Банк» същия следобед. Специално за разходите по реставрацията бе депозирала там триста хиляди долара. А после бе поръчала да издадат на Майкъл карта и чекова книжка.

- Харчи колкото искаш за къщата - каза му. - Тя заслужава най-доброто.

Майкъл се засмя радостно. Това бе мечтата му - да прави всичко без ограничения в бюджета, сякаш е произведение на изкуството.

Към осем часа Роуан слезе във фоайето да пийне нещо в бара с Беатрис и Сандра Мейфеър. Върна се след час. На другия ден щеше да закусва с друга двойка братовчеди. Беше толкова приятно и лесно. Все те говореха, а тя се опияняваше от звука на гласовете им. Много обичаше да слуша хората, особено когато говорят толкова много, че не се налага да казва нещо. После сподели с Майкъл:

- Те знаят доста неща, но не искат да ми ги кажат. Познават старци, които също знаят доста. С тях трябва да говоря. Ще трябва да спечеля доверието им.

В петък дойдоха водопроводчиците и майсторите за покрива и зидарите с техните кофи, стълби и дочени дрехи. Шумни пухтящи машини започнаха да пресушават плувния басейн, а Роуан отиде в центъра да подпише някакви документи.

Майкъл се хвана за работа заедно с фаянсаджията в предната баня. Беше решено първо да поправят предната спалня и банята към нея, за да могат двамата с Роуан да се преместят възможно най-скоро. Тя искаше да инсталират душ извън старата вана. Това означаваше да изкъртят няколко плочки, да сложат нови и да направят остъкление около ваната.

- Ще стане за три дни - обеща майсторът.

Мазачите вече бяха започнали да свалят тапета от тавана в спалнята. Трябваше да извикат и електромонтьори, защото кабелите на стария месингов полилей явно не бяха свързани правилно. Роуан и Майкъл искаха да сложат нов вентилатор на тавана.

Накъде около единайсет Майкъл излезе на замрежената веранда до салона. Двете чистачки работеха и бърбореха в голямата стая зад него. Декораторът, препоръчан от Беа, беше измерил прозорците за нови завеси.

Ще махнем тия стари мрежи, реши той и си го записа в бележника. Погледна към стария люлеещ се стол. Беше почистен, а верандата беше пометена. Пчели жужаха в увивните растения. През гъсталака на банановите дръвчета вдясно можеше да види хората, които работеха при басейна. Бяха изринали почти метър и половина пръст от плочите в задния двор. Оказа се, че павираният участък е доста по-голям, отколкото някой си беше представял.

Пое си дълбоко дъх и се вгледа в миртата от другата страна на моравата.

- Все още няма съборени стълби, а, Лашър? - прошепна той.

Чуваше се само жуженето на пчелите и гласовете на работниците - след малко се разнесе и ниското ръмжене на косачка, и шумът на дизеловите машини за почистване на листата, които криволичеха по пътеките. Погледна си часовника. Хората за климатичната инсталация щяха да дойдат всеки момент. Беше направил схема на осем различни помпи, но големият проблем щеше да бъде с разполагането на оборудването, тъй като таванът беше пълен с кутии, мебели и други неща. Може би щяха да идат директно на покрива.

После следваха подовете. Да, трябваше да направят оценка на подовете веднага. Подът на салона беше красиво реставриран, вероятно по времето на Стела, когато го бе използвала за дансинг, но останалите бяха много замърсени и потъмнели. Разбира се, нямаше да боядисват, нито да оправят подовете, докато не свършеха със замазките. Падаше твърде много прах. Трябваше да иде да види как се справят бояджиите на фасадата, които трябваше да почакат, докато майсторите оправят покрива. Но те си имаха достатъчно работа и по капаците и рамките на прозорците. Какво още? А, да, телефонната система. Роуан я искаше доста сложна. Все пак къщата беше много голяма. Оставаше и кабината при басейна и старите сгради за слугите в задната част. Смяташе да сключи договор с някой предприемач, който да възстанови изцяло постройката.

Не искаше да признава пред Роуан, че не може да се отърси от някакво вътрешно безпокойство, и може би от усещането, че са наблюдавани. Тази къща сякаш бе живо същество. Или пък това беше само някакво остатъчно напрежение от видяното на тавана - от струпаните около него духове, привързани към настоящето, към този дом. Но не вярваше призраците да са източникът на тази тревога. Мястото като че бе попило личностите на всички Мейфеър, както вероятно ставаше с всяка стара къща. Сякаш, накъдето и да се обърнеше, щеше да види някой или нещо, което всъщност не беше там.

Изненада се, когато влезе в салона и видя само опъната светлина и тъжните, занемарени мебели. Огромните огледала се извисяваха над стаята като стражи. Старите картини изглеждаха безжизнени и мътни в тежките рамки. Той дълго гледа портрета на Стела - ретуширана фотография, усмивката и? беше много сладка, черната и? коса сияеше, сякаш Стела го гледаше с ъгълчето на живите си очи през мръсотията, наслоена по мътното стъкло.

- Трябва ли ви нещо, господин Майк? - попита младата прислужница.

Той поклати глава.

Обърна се и се загледа в празния люлеещ се стол. Дали не бе помръднал? Не, това беше глупаво. Сякаш очакваше нещо да се случи. Затвори бележника си и се върна към работата.

Джоузеф, декораторът, го чакаше в трапезарията.

Еужения също беше тук. Искаше да работи. Със сигурност имало работа и за нея. Никой не познавал по-добре къщата, работела тук от пет години. Сутринта казала на сина си, че не е твърде стара, за да продължава да се труди, че ще работи, докато умре.

- Наистина ли доктор Мейфеър иска копринени завеси? - попита декораторът. Сигурна ли е? Имал доста дамаски и кадифе, които можел да и? покаже и щели да струват два пъти по-евтино.

Майкъл и Роуан се срещнаха за обяд в «Мейфеър и Мейфеър». Тя още подписваше документи. Той се изненада с какво доверие и лекота Райън започна да му обяснява всичко.

- Преди Анта и Деидре имаше обичай да се прави завещание в подобен момент - каза той. - Роуан иска да съживи тази традиция. Сега правим списък на Мейфеър, които могат да станат негови получатели, а Беатрис вече се обажда на всички. Моля, разберете, че това не е толкова откачено, колкото звучи. Повечето Мейфеър имат доста пари в банката и винаги са имали. Но все пак има братовчеди, които учат в колеж и един-двама в медицински университет, а останалите спестяват за първия си дом. Такива неща. Мисля, че е препоръчително за Роуан да съживи обичая. И разбира се, като се има предвид размера на имуществото…

Все пак в Райън имаше нещо лукаво, нещо пресметливо, сякаш беше нащрек. Но нима това не беше естествено? Той като че се опитваше да изпита Майкъл с тази информация. Майкъл само кимна и сви рамене.

- Звучи страхотно.

До късния следобед двамата с Роуан се бяха върнали в къщата и вече се разправяха с хората при басейна. Вонята на тинята, източена от дъното, беше непоносима. Боси и без ризи, мъжете я изнасяха с ръчни колички. В стария бетон като че нямаше никакви пукнатини. Личеше по това, че наоколо нямаше влага. Бригадирът каза на Майкъл, че ще закърпят и измажат цялото дъно до средата на следващата седмица.

- Ако може да е по-скоро - каза Роуан. - Ще ви платя и за уикенда, но го направете бързо. Не мога да го гледам така.

Мъжете бяха доволни от допълнителните пари. Всъщност почти всеки работник тук беше доволен, че ще работи през почивните дни.

За басейна беше инсталирана съвсем нова нагревателна и филтърна инсталация. Тръбите за газта изглеждаха в добро състояние. Вече се изграждаше нова електрическа мрежа.

- Е, в какъв цвят искаш да боядисаме къщата? - попита Майкъл. - Ще свършат с измазването по-скоро, отколкото предполагаш. Сигурно ще искаш кабината и гарсониерата да бъдат в същия цвят, нали?

- Кажи ти как го искаш - отвърна тя.

- Бих я направил отново виолетова. Тъмнозелените капаци пасват идеално на този цвят. Бих запазил старата схема - синьо за покривите на верандите, сиво за подовете на верандите и черно за кованото желязо. Между другото, намерих човек, който ще закърпи и оградата. Вече прави отливките. Има си магазин близо до реката. Някой разказвал ли ти е за желязната ограда, която опасва имота?

- Не, кажи ми.

- Тя е по-стара дори от къщата. Всъщност е от началото на деветнайсети век. Ръчна изработка. Продължава по цялата Първа улица и завива по Камп, защото навремето имотът е стигал дотам. Ще трябва да я боядисаме, в черно, само една ръка, както и перилата…

- Наеми колкото хора ти трябват - каза тя. - Виолетовото ще е прекрасно. И можеш да решаваш всичко сам. Направи я както ти харесва. И харчи колкото ти е нужно.

- Ти си клиент-мечта, скъпа - отвърна той. - Вече започнахме. Трябва да вървя. Виждаш ли онзи, дето влиза през задната врата? Идва да ми каже, че има проблем със стените на банята на втория етаж. Ще видиш.

- Не се преуморявай - каза тя в ухото му, а от дълбокия и? кадифен глас по гърба му преминаха тръпки. Усети възбуда, когато тя притисна гърдите си към неговите. Но нямаше време за това.

- Да се преуморявам ли? Че аз сега започвам. И знаеш ли какво, има още една-две прекрасни къщи, които смятам да пооправя, когато се установим тук. Виждам в бъдещето, Роуан. Виждам «Големите надежди» с офиси на Мегазин стрийт. Мога малко по малко да съживя тези къщи и да размърдам пазара. Тази е само първата.

- И колко пари ще ти трябват за това?

- О, скъпа, аз имам пари - каза той и я целуна бързо. - Имам много пари. Питай братовчед си Райън, ако не ми вярваш. Много ще съм изненадан, ако вече не ме е проучил.

- Майкъл, ако той каже и една лоша дума за теб…

- Роуан, аз съм в рая. Успокой се!

Съботата и неделята се изтъркаляха със същото ускорено темпо. Градинарите работеха до мръкнало, плевяха бурените и откопаваха старите железни мебели от храстите.

Роуан, Майкъл и Аарън сложиха старата маса и столове в средата на моравата и обядваха там всеки ден.

Аарън бе постигнал известен напредък с книгите на Жулиен, но повечето се оказаха списъци с имена и кратки загадъчни забележки. Никаква автобиография.

- Най-неприятното ми предположение е, че това е просто списък на успешни вендети. - Прочете им и малко за пример.

«4 април, 1889, Хендриксон си получи заслуженото. 9 май, 1889, Карлос си плати. 7 юни, 1889, бесен на Уендел заради неговото избухване снощи. Показах му някои неща. С него вече няма да има проблеми.»

- Продължава в същия дух - рече Аарън, - страница след страница, книга след книга. Понякога се срещат и малки карти или схеми, финансови бележки. Но повечето е такова. Бих казал, че има по горе-долу двайсет и два подобни записа на година. Досега не съм попадал на цял свързан абзац. Ако съществува някаква автобиография, тя не е тук.

- Ами ако потърсим на тавана? - попита Роуан.

- Не сега. Снощи паднах лошо.

- Какво говориш?

- По стълбата на хотела. Не изчаках асансьора и паднах чак до първата площадка. Леко се разминах.

- Аарън, защо не ми каза?

- Е, казвам ти сега. Пък и си беше чиста случайност, въпреки че не мога да се сетя да съм се спъвал. Но си нараних глезена и не ми се ще сега да се качвам на тавана.

Роуан беше унила и ядосана. Взираше се във фасадата на къщата. Навсякъде имаше работници - по перилата, по верандите, по отворените прозорци на спалнята.

- Не се тревожи прекалено - каза Аарън. - Исках да ти кажа, но не и да те плаша.

Майкъл разбираше, че Роуан не е в състояние да продума. Усещаше гнева и?. Беше изписан на лицето и?.

- Но тук не видяхме нищо - каза той на Аарън. - Абсолютно нищо. И останалите не са виждали нищо, или поне не са ни споменавали.

- Блъснал те е, нали? - попита Роуан тихо.

- Вероятно.

- Тормози те.

- Да, вероятно - каза Аарън и кимна леко. - Той като че разпръсква книгите на Жулиен, всеки път щом изляза от стаята. Сметнах, че трябва да знаеш, но пак ти казвам, не се тревожи прекалено.

- Но защо го прави?

- Може би иска да привлече вниманието ти - отвърна Аарън. - Но не съм сигурен. Във всеки случай повярвай, че мога да се грижа за себе си. Работата тук като че ли върви перфектно.

- Да, няма проблеми - каза Майкъл, но също беше доста мрачен.

След обяда той изпрати Аарън до портата.

- Нали не се забавлявам прекалено много? - попита го.

- Разбира се, че не, що за странен въпрос.

- Искам той най-сетне да се появи, защото смятам, че ще мога да го победя. Но очакването ме влудява. Какво чака, по дяволите?

- Ами ръцете ти? Ще ми се да се опиташ да махнеш тия ръкавици.

- Свалям ги за няколко часа всеки ден. Но мога да свикна с жегата, ако не друго. Искаш ли да те изпратя до хотела?

- Не, разбира се. Ако искаш, ела довечера да пийнем нещо.

- Да, добре. Знаеш ли, за мен това е като сбъдната мечта.

- За мен също - рече Аарън.

- Значи ми вярваш?

- Защо питаш, за бога?

- Мислиш ли, че ще мога да го победя? Мислиш ли, че ще успея да изпълня заръките им?

- А ти?

- Аз мисля, че тя ме обича и всичко ще е прекрасно.

- Точно така.

Чувстваше се добре, с всеки час облекчението му ставаше все по-голямо. Този път къщата не събуждаше никакви фрагментарни образи или спомени. Никакво усещане за витаещи наоколо призраци.

Беше хубаво да си ляга всяка нощ с Роуан в прекрасния стар апартамент, да правят любов, а на сутринта да стават, за да се заемат с работата си. Беше прекрасно да се изморява от физическа работа, да чувства как тялото му се събужда след двата месеца апатия и алкохолизъм.

Пиеше най-много по една бира, и сега, когато съзнанието му не бе замъглено от алкохола, сетивата му бяха изключително изострени. Не можеше да се насити на стройното момичешко тяло на Роуан, на неизтощимата и? енергия. Пълната и? липса на нарцисизъм или какъвто и да било срам събуждаше в него грубост, която тя, изглежда, харесваше. Понякога сексът им ставаше доста необуздан и почти жесток, но винаги завършваше с нежност и трескава прегръдка, така че той вече се чудеше как е спал толкова много години, без да я притиска към себе си.

Трийсет и четири

Нейното лично време беше рано сутрин. Без значение, че бе чела до късно, тя отваряше очи в четири. И без значение колко рано си беше легнал, Майкъл спеше като труп чак до девет, освен ако някой не го събудеше.

Но това беше добре. Даваше и? няколко часа покой, за който душата и? копнееше. Никога не бе познавала мъж, който да я приема напълно такава, каквато е. Освен това имаше моменти, когато имаше нужда да се откъсне от всички.

Сега, през дните, в които бяха неразделни, тя за първи път разбра защо винаги бе приемала мъжете «на малки дози». Защото това си беше като робство, като неугасваща страст - невъзможност да погледне към гладкия му гол гръб или към малката златна верижка на мощния му врат, без да го пожелае, без да стисне зъби при мисълта, че може да плъзне ръка между завивките и да погали тъмните косми около тестисите му и да накара члена му да се втвърди в ръката и?.

Възрастта му даваше преимущество пред нея - възможността да каже след втория път едно нежно, но твърдо «не, не мога отново» - и това го правеше още по-изкусителен дори от млад мъж. Въпреки че тя не бе сигурна в това, защото никога не бе привличана така от някой по-млад. Но когато се замислеше за неговата нежност, зрялост, за пълната му липса на младежка егоцентричност и враждебност, липсата на неограничена енергия се компенсираше напълно.

- Искам да живея с теб до смъртта си - прошепна му тя тази сутрин и прокара пръст по наболите косъмчета по брадичката и врата му. Знаеше, че няма да го събуди. - Да, имам нужда от теб, и умът, и тялото ми те искат. Ти си всичко, от което се нуждая.

Дори го целуна, без да го събуди.

Но сега следваха само нейните минути.

Беше невероятно да се разхождаш по пустите улици точно когато слънцето изгрява. Да виждаш как катеричките се щурат из клоните на дърветата, да чуваш печалните, дори отчаяни крясъци на птици.

Понякога над паважа се кълбеше мъгла. Железните огради блещукаха от росата. Небето беше осеяно с червено, кърваво като залеза и избледняващо в синьото на утрото.

В този час къщата беше прохладна.

А тази сутрин Роуан беше доволна от това, защото жегата бе започнала да я изморява, а я чакаше не съвсем приятна задача.

Трябваше да я свърши по-рано, но все я беше пренебрегвала, опитваше се да не и? обръща внимание, да се отдаде на радостта и удоволствието.

Но сега, когато се качваше по стълбите, откри, че дори е нетърпелива. Беше развълнувана. Влезе в старата господарска спалня, която бе принадлежала на майка и?, и отиде до леглото, където бе оставено кадифеното портмоне със златните монети. Никой не бе посмял да го докосне.

Напротив, поне шест различни работници бяха дошли да кажат, че са го видели там и някой трябвало да го прибере.

Да, някой трябваше да го прибере.

Тя се взря в златните монети, които се бяха изсипали на купчинка от него. Само Господ знаеше откъде всъщност идваха.

После грабна портмонето, събра монетите вътре, взе и кутията за бижута и ги отнесе в любимата си стая - трапезарията.

Меката утринна светлина проникваше слабо през мръсните прозорци. Подът бе покрит с найлони, а високата стълба стигаше чак до тавана.

Тя махна покривката на масата и покривалото на един стол, седна и остави съкровищата пред себе си.

- Тук си, знам, че си тук - прошепна тя. - Наблюдаваш ме. - Докато изричаше тези думи, почувства студ. Извади шепа монети и ги пръсна, за да ги разгледа. Бяха римски, не беше нужно да е специалист, за да го разбере. Имаше и една испанска, с изумително ясни цифри и букви. Бръкна в портмонето и извади още една шепа. Гръцки монети? Не беше сигурна. Бяха някак лепкави и влажни. Прииска и? се да ги почисти.

Тогава и? хрумна, че това ще е подходяща работа за Еужения, и се усмихна. Но в същия миг и? се стори, че чува някакъв звук в къщата. Слабо шумолене. Може би просто пеенето на дъските, както би казал Майкъл, ако беше тук. Не му обърна внимание.

Събра монетите и ги върна в портмонето, отмести го настрани и взе кутията с бижутата. Беше много стара, правоъгълна, с почернели панти. Кадифето вътре бе протрито и на няколко места се виждаше дървото. Имаше шест големи отделения.

Бижутата обаче бяха нахвърляни съвсем безразборно в него. Обици, огърлици, пръстени, фиби, всичко беше накуп. А в дъното на кутията, като шепа речни камъчета, мътно проблясваха необработени скъпоценни камъни. Дали бяха истински рубини? Смарагди? Не можеше да разбере. Та тя дори не различаваше истинска перла от изкуствена. Нито пък злато от имитация. Тези огърлици обаче бяха с изящна, майсторска изработка. Докосна ги и почувства прилив на тъга и почит.

Видя Анта да бърза по улиците на Ню Йорк с шепа монети за продан и я прониза тъпа болка. Замисли се за майка си, седнала в стола на верандата, по чиято брадичка се стича лига, а на шията и? блести смарагдът на Мейфеър, като нелепо детско украшение.

Смарагдът на Мейфеър. Дори не се бе сещала за него след първата нощ, когато го бе прибрала в килерчето при порцелана. Стана и тръгна натам - през цялото време бе стояло отключено. Малката кадифена кутийка си стоеше на дървения рафт зад стъклената вратичка, сред чаши и чинии «Уеджууд», точно където го беше оставила.

Взе го, отнесе го до масата и внимателно го отвори. Беше невероятен - огромен, четвъртит, сияещ в тъмния си златен обков. Дали сега, след като знаеше историята, го гледаше с други очи?

През първата нощ и? се бе сторил нереален, дори леко отблъскващ, а сега и? изглеждаше като живо същество със собствена история. Не смееше да го извади от мръсното кадифе. Той не и? принадлежеше! Принадлежеше на онези, които бяха вярвали в него и които го бяха носили с гордост, на онези, които бяха искали той да дойде при тях.

За момент почувства копнеж да бъде една от тях. Опита се да го отхвърли, но го усещаше - копнеж да приеме с цялото си сърце своето наследство.

Дали се беше изчервила? Чувстваше, че лицето и? пламти. Или бе просто от влажния въздух и слънцето, което бавно изгряваше отвън и изпълваше градината с ярка светлина, на която дърветата изглеждаха като живи сред тревите, а небето внезапно се обливаше в синьо в горната част на прозорците.

Не, беше по-скоро срам. Срам, че Аарън и Майкъл могат да разберат какво си мисли сега. Че копнее за демона като истинска вещица. Изсмя се тихо.

Внезапно и? се стори несправедливо, напълно несправедливо, че той се бе превърнал в неин враг, още преди да са се срещнали.

- Какво чакаш? - попита тя на глас. - Да не би да си като онези срамежливи вампири от легендите, които трябва да бъдат призовани? Не, не мисля. Това е твоят дом. И ти си тук сега. Чуваш ме, виждаш ме.

Облегна се в стола, оглеждаше пейзажите, които бавно оживяваха на бледата слънчева светлина. За първи път видя една миниатюрна гола жена на прозореца на огромната плантаторска къща на картината. Друга избледняла гола фигура седеше на тъмнозеления бряг на малка лагуна. Това я накара да се усмихне. Като че бе открила някаква тайна. Чудеше се дали Майкъл бе забелязал тези две голи красавици. О, къщата беше пълна с неоткрити тайни, както и тъжната, меланхолична градина.

Лавровишната отвън се разлюля леко от ветреца. Всъщност затанцува. Роуан чуваше как клонките и? се удрят във верандата. Дращеха и по покрива, а после като че се усмириха, вятърът ги бе оставил и се бе прехвърлил към далечната мирта.

Танцът на тънките, отрупани с розови цветове клони бе опияняващ. Цялото дърво се удряше в сивата стена на съседната къща и изпращаше на земята дъжд от цветчета. Сякаш светлина се сипеше на миниатюрни късчета.

Очите и? се бяха замъглили леко, усещаше крайниците си напълно отпуснати, сякаш се бе отдала на някаква странна дрямка. Но как танцуваше това дърво, как се сипеше зеленият дъжд по дъските на верандата. Тънките клони посягаха да издраскат прозорците.

И тогава, сепната, тя концентрира погледа си върху клоните, върху тяхното някак дирижирано, нарочно движение към стъклата.

- Ти… - прошепна Роуан.

Лашър сред дърветата, както Деидре го бе призовавала да се появява в градината на пансиона. Рита Мей така и не бе разбрала какво всъщност е описала на Аарън Лайтнър.

Беше се сковала на стола. Дървото се наведе още по-близо, после се отдръпна грациозно. Този път клоните му напълно скриха слънцето и листата им шумоляха по стъклото, прекършени и увити. И все пак стаята бе топла и тиха.

Не усети как се е изправила, но вече беше на крака. Да, той бе там. Той люлееше дърветата, защото нищо друго на земята не можеше да ги раздвижи така. Косъмчетата по ръцете и? настръхнаха. Усети хлад по кожата на главата си, сякаш някой я докосваше.

Самият въздух се бе променил. Не, не беше ветрец. Като че завесата се бе люшнала към нея. Роуан се обърна и се втренчи през прозореца към Честнът стрийт. Дали там имаше нещо, някаква мимолетна сянка, която се разля като тъмно морско чудовище с пипала? Не. Само дъбовете от другата страна на улицата. И небето, което бе още по-сияйно.

- Защо не ми говориш? - попита тя. - Сега съм сама.

Колко странно прозвуча гласът и?.

Вече се чуваха и други шумове. Някакви гласове отвън, наблизо спря камион. Роуан долавяше дори стърженето на портата по плочите, когато работниците я отваряха. След малко някой завъртя дръжката на вратата.

- Хей, доктор Мейфеър…

- Добро утро, Дарт. Добро утро, Роб, Били.

Тежки стъпки по стълбата. Малкият асансьор се спусна с тих вой и скоро месинговата врата се отвори с познатото изскърцване.

Да, това беше нейната къща.

Тя се обърна лениво, почти с неохота, и събра съкровищата от масата. Занесе ги до шкафа с порцелана и ги сложи в голямото чекмедже, където бяха стояли старите, вече изгнили покривки. Ключът беше в ключалката, завъртя го и го прибра в джоба си.

После излезе бавно навън, неохотно оставяйки къщата на останалите.

При портата се обърна и погледна назад. В градината не се усещаше никакъв ветрец. И само за да се увери във видяното преди малко, тя се обърна и тръгна по пътеката, която минаваше покрай старата веранда на майка и? и после покрай верандата за слугите, която опасваше трапезарията.

Да, беше обсипана със зелени листа. Нещо като че отново я докосна и тя се извърна с вдигната ръка, сякаш да отмахне висяща паяжина.

Около нея се спусна безмълвие. Тук не се чуваше нито звук. Растителността бе избуяла нависоко и покриваше гъсто балюстрадата.

- Какво те спира да говориш с мен? - прошепна тя. - Да не би да се страхуваш?

Нищо не помръдна. Жегата струеше от плочките под краката и?. В сенките се събираха мънички мушици. Големите сънливи бели лилиуми бяха надвиснали близо до лицето и?, а някъде от дълбините на градината долиташе неясно скърцане. В тъмната плетеница бяха избуяли диви лилави ириси, отворили свирепо огромните си потрепващи цветове. Те се разлюляха така, сякаш през тях бе претичала котка.

Роуан гледаше как зеленината се олюлява и после се изправя, как потрепват цветчетата. Беше зловещо. Дощя и? се да пъхне пръст в цвета. Но какво ставаше? Тя се втренчи, жегата караше клепачите и? да натежават, вдигна ръка да пропъди мушиците. Дали цветето наистина растеше в момента?

Не. Нещо беше прекършило стъблото му, това бе всичко. Но колко чудовищно огромно изглеждаше; не беше просто зрителна измама. Жегата и тишината, внезапното пристигане на работниците, които нахлуха във владението и? като натрапници точно в момента на най-съвършен покой. Вече не беше сигурна в нищо.

Извади кърпичката от джоба и попи бузите си, после тръгна по пътеката към портата. Чувстваше се объркана, несигурна - виновна, че бе дошла тук сама, и несигурна, че се е случило нещо необикновено.

Сега умът и? отново бе зает със задачите за деня. Имаше толкова работа, толкова неща за вършене. А Майкъл сигурно тъкмо се беше събудил. Ако побързаше, можеха да закусят заедно.

Трийсет и пет

Понеделник сутринта Майкъл и Роуан слязоха заедно в центъра, за да заверят шофьорските си книжки за Луизиана. Не можеха да си купят кола без валидна за щата шофьорска книжка.

Когато върнаха калифорнийските си книжки, за да получат новите, като че изпълниха нещо като церемония по окончателното им и странно вълнуващо напускане на стария си живот. Сякаш връщаха паспорта си или се отказваха от гражданство. Майкъл погледна крадешком към Роуан и видя, че тя се усмихва някак тайнствено.

Вечеряха в «Дизайър Ойстър Бар». Гореща бамя със скариди, наденица и леденостудена бира. Вратите бяха отворени към Бърбън стрийт и вентилаторите на тавана раздвижваха въздуха. Приятен джаз долиташе от «Махагоновата зала» от другата страна на улицата.

- Типично за Ню Орлиънс - каза Майкъл. - Мелодичен джаз, радостта от живота. В него няма нищо печално, нищо мрачно. Дори когато го свирят на погребения.

- Да се поразходим - предложи Роуан. - Искам да видя всичко с очите си.

Прекараха вечерта в Квартала, като накрая напуснаха ярките светлини на Бърбън стрийт и минаха покрай елегантните витрини на магазините по Роял и Чартрес, а после обратно към крайбрежната улица срещу Джаксън Скуеър.

Роуан беше смаяна колко голям е Френският квартал, както и от усещането за старина, оцеляла дори след нововъведенията и модерните сгради. Майкъл отново бе завладян от неизбежния прилив на спомени - за неделите, които бе прекарал тук с майка си. Харесваха му подобренията, направени по тротоарите, както и уличните лампи, новия паваж по Джаксън Скуеър. Мястото сега изглеждаше още по-жизнено, отколкото в предишния си запуснат вид.

Беше прекрасно след дългата разходка да поседнат на пейка с изглед към реката и просто да гледат тъмната проблясваща вода. Увеселителните корабчета, осветени като големи сватбени торти, се носеха близо до потъналия в мрак отсрещен бряг.

Туристите, които се разхождаха по брега, бяха весели, разговаряха тихо, избухваха в смях. Двойките се усамотяваха в сенките. Самотен саксофонист свиреше някаква накъсана, сантиментална мелодия, а хората хвърляха монети в шапката му.

Накрая се върнаха към изпълнените с минувачи улици и тръгнаха към старото «Кафе дьо Монд», за да пийнат прочутото кафе лате и да хапнат понички. Останаха за малко вътре и гледаха как хората ставаха и сядаха до малките лепкави масички.

После поскитаха покрай магазините, заели мястото на стария Френски пазар, срещу тъжните и елегантни сгради по Декатър стрийт с техните балкони с железни перила и изящни колони.

Роуан помоли Майкъл да минат през Айриш Ченъл, покрай тъмните руини на комплекса «Свети Томас» и после покрай реката и изоставените складове. През нощта улица «Благовещение» изглеждаше малко по-добре, озарявана от уютните светлинки на малките къщи. Потеглиха с колата към горната част на града, по една тясна, обрамчена от дървета уличка, към вече порутените викториански къщи с натруфена украса. Той и? посочваше своите стари фаворити и онези, които би искал да реставрира.

Колко необичайно бе да е в стария си град, но с джобове пълни с пари. Да знае, че може да купи тези къщи, точно както бе мечтал преди в детството си, обхванат от безнадеждност и отчаяние.

Роуан изглеждаше запленена и щастлива от всичко видяно. Явно не съжаляваше. Но все още бе твърде рано…

От време на време тя заговаряше развълнувана, но дълбокият и? дрезгав глас го омайваше дотам, че той почти не разбираше смисъла на думите и?. Тя твърдеше, че хората тук са необичайно дружелюбни, че се посвещават изцяло на онова, което вършат, но все пак са напълно лишени от злоба, чак не било за вярване. Бе слисана от разнообразните акценти, с които говореха членовете на семейството и?. В речта на Беатрис и Райън се долавяше съвсем слабо нюйоркско произношение. Луиза говореше с напълно различен акцент, а младият Пиърс звучеше почти като баща си. Но все пак акцентите им много приличали на този на Майкъл.

- Не им го казвай, скъпа - предупреди я той. - Аз съм роден от другата страна на Мегазин стрийт и те го знаят.

- Те много те харесват - каза тя и пренебрегна коментара му. - Пиърс казва, че си като мъжете от старите времена.

Той се засмя.

- По дяволите, може и да съм.

Останаха будни до късно, пиха бира и говориха. Старият апартамент бе доста голям. Майкъл не се бе напивал скоро и знаеше, че тя се притеснява за него, но не казва нищо. Говореха за къщата и за всичко, което смятаха да направят.

Дали и? липсваше болницата? Да, липсваше и?. Но това сега не беше важно. Тя имаше план, голям план за бъдещето, който съвсем скоро щеше да изпълни.

- Но не можеш да изоставиш медицината. Нали няма да го направиш?

- Разбира се, че не - каза Роуан търпеливо, като дори сниши глас. - Напротив. Говоря точно за медицина, но в съвсем различна светлина.

- Какво имаш предвид?

- Рано е още да ти обяснявам. Самата аз не съм сигурна. Но въпросът със завещанието променя доста работи и колкото повече научавам за него, толкова повече неща ще се променят. Сега съм в съвсем различни отношения с «Мейфеър и Мейфеър». Става въпрос за пари. - Тя направи жест към документите на масата. - И нещата вървят доста добре.

- Наистина ли искаш да го правиш?

- Майкъл, ние вършим всичко в живота си с някакви очаквания. Аз израснах в охолство и това ми позволи да постъпя в медицинското училище и да завърша дългия си стаж по неврохирургия. Нямах нито съпруг, нито деца, за които да се тревожа. Всъщност нямах никакви други грижи. Но сега тези пари променят радикално нещата. С такова наследство могат да се реализират научни проекти, да се построят лаборатории. Може да се направи медицински център с клиника, която да работи специално в областта на неврохирургията. - Тя сви рамене. - Знаеш какво имам предвид.

- Да, но ако се захванеш с това, ще излезеш от операционната. Ще се превърнеш в администратор.

- Вероятно - отвърна тя. - Въпросът е, че това наследство е истинско предизвикателство. Трябва да използвам въображението си.

Той кимна.

- Да, разбирам. Но те няма ли да ти създадат проблеми?

- Донякъде. Но това няма значение. Щом бъда готова, това няма да има значение. Ще осъществя промените съвсем гладко и тактично.

- Какви промени?

- Пак ти казвам, твърде рано е. Още не съм готова да ти обясня целия си план. Но мисля за нещо като център по неврология тук, в Ню Орлиънс, с най-доброто оборудване и с лаборатории за независими изследвания.

- Господи боже, не бях си и помислял за подобно нещо.

- Досега нямах и най-малкия шанс за развиване на подобна програма - нали разбираш, да установя целите си, стандартите, бюджет. - Погледът и? сякаш се зарея нанякъде. - Важното е да мисля в мащабите на наследството, както и за самата себе си.

Обхвана го смътна тревога, макар да не знаеше защо. По тила му плъзнаха тръпки, когато я чу да казва:

- Не мислиш ли, че това би било изкупление, Майкъл? Ако парите на Мейфеър отидат за лекуване на хората? Сигурна съм, че го разбираш. От времето на Сузан и Ян ван Абел до огромен, модерен медицински център, в който ще се спасяват животи.

Той не знаеше какво да отговори.

Тя сви леко рамене и притисна длани до слепоочията си.

- Да, трябва да науча още много, но нима не виждаш приемствеността?

- Да, приемственост - каза той под нос.

Като приемствеността, в която бе толкова сигурен, когато се събуди в болницата след удавянето - всичко беше свързано. Те ме избраха заради самия мен и всичко е свързано…

- Всичко е възможно - каза тя, като се взираше в лицето му и чакаше реакция. В очите и? танцуваха пламъчета.

- Да, почти идеално е.

- Тогава защо изглеждаш така? Какво има?

- Не зная.

- Майкъл, спри да мислиш за онези видения. Спри да мислиш за невидимите хора на небето, които дават смисъл на живота ни. Няма никакви призраци на тавана! Помисли за себе си.

- Мисля, Роуан, не се ядосвай. Идеята е великолепна, идеална. Не знам защо така се притесних. Прояви малко търпение към мен, скъпа. Както каза, мечтите ни трябва да са съответни на възможностите ни. Но всичко това като че ми дойде в повече.

- От теб се иска само да ме обичаш и да ме изслушваш, да ме оставяш да мисля на глас.

- С теб съм, Роуан. Винаги. Мисля, че идеята е велика.

- Разбирам, че ти е трудно да си го представиш. Самата аз не мога да си го представя напълно. Но, Майкъл, имаме парите. И те са толкова много, че чак ме хваща страх. Две поколения адвокати са се грижили за това състояние, оставяли са го да се подхранва само и да се размножава като някакво чудовище.

- Да, зная.

- Още преди много години са забравили факта, че тези пари принадлежат на един човек. Богатството сякаш принадлежи на самото себе си по някакъв отвратителен начин. Толкова е голямо, че не може да бъде контролирано от един наследник.

- Много хора ще се съгласят с теб - каза той.

Но той не можеше да се отърси от спомена за това как бе лежал в болницата в Сан Франциско и вярваше, че целият му живот има някакво значение, което може да изкупи всичките му грешки.

- Да, това може да е изкупление за всичко - каза той. Тогава защо виждаше гроба с онези дванайсет крипти и издълбаната врата във форма на ключалка отгоре, името «Мейфеър», изписано с големи букви, и вехнещите в жегата цветя?

Насили се да пропъди този образ и се посвети на единственото нещо, което успяваше да го разсее от неприятните мисли. Започна да я гледа, да си представя как я докосва, да потиска порива да го направи, въпреки че тя е само на сантиметри от него и иска, да, със сигурност иска да бъде докосната.

Това свърши работа. То бе като малък превключвател в грубия механизъм на неговия мозък. Мислеше как изглеждат голите и? крака на светлината на лампата, колко нежни и пълни са гърдите и? под късата копринена нощница.

Женските гърди винаги го бяха поразявали; когато ги докосваше и смучеше, бяха сладки като шербет или като крем, очакващи да се разтопят в устата ти. И все пак не се топяха, а си оставаха там, чакаха го, ден след ден, част от невероятната, неустоима женственост. Той се наведе напред, притисна устни към врата и? и изръмжа тихо.

- Е, край, сега ще се започне - прошепна тя.

- Точно така, време е - каза той тихо. - Какво ще кажеш да те отнеса до леглото?

- С удоволствие - измърка тя. - Не си го правил от първия път.

- Господи! Как може да съм толкова глупав! Що за старомоден мъж съм тогава? - Пъхна лявата си ръка под горещите и? копринени бедра и обгърна раменете и? с дясната. Целуна я и я вдигна, тайно тържествуващ, че не изгуби равновесие. Тръгна с нея - лека и изгаряща от желание. Беше съвсем лесно да я отнесе до леглото.

Във вторник започна работата по климатичната инсталация. По покривите на верандите имаше достатъчно място за всичко. Джоузеф, декораторът, бе изнесъл френските мебели, които се нуждаеха от поправка. Красивите мебели в спалните, всички от плантаторските времена, имаха нужда единствено от излъскване, а чистачките можеха да се погрижат за това.

Мазачите бяха свършили с предната спалня и сега бояджиите застилаха всичко с найлон, за да могат да работят чисто, въпреки че доста прах се наслагваше и от останалата част на къщата. Роуан беше избрала цвят шампанско за стените в спалнята и бяло за таваните и гредите. Дойдоха да измерят и за килими. Долу работниците посипваха с пясък трапезарията, където по някаква причина хубавият дъбов под бе положен над стари чамови дъски, които имаха нужда само от циклене.

Майкъл бе проверил лично комините от покрива. Камините на дърва в библиотеката и в салона бяха в много добро състояние и дърпаха отлично. Останалите отдавна бяха пригодени да работят на газ и някои дори бяха запечатани. Беше решено да сменят нагревателите с по-модерни.

Междувременно всички кухненски уреди бяха подменени. Старите дървени плотове бяха почистени. Щяха да ги лакират към края на следващата седмица.

Роуан седеше с кръстосани крака на пода в салона заедно с декоратора. Около тях бяха разпръснати мостри от платове в ярки цветове. Тя избра бежова коприна за завесите в предната стая. Искаше някаква по-тъмна дамаска за трапезарията, нещо, което да си пасва с избелелите картини. А горе искаше всичко да е ведро и светло.

Майкъл прегледа каталозите с боите и избра меки прасковени тонове за долния етаж и тъмнобежово за трапезарията, което щеше да хармонира с картините. После избра бяло за кухнята и килерите. Свърза се с фирми за миене на прозорци и почистване на полилеи. Старият часовник в салона беше поправен.

Късно следобед в петък икономката на Беатрис, Трина, бе купила всички необходими завивки за спалните на горния етаж, включително и нови възглавници и юргани, както и чаршафи, които бяха прибрани с ароматни билки в шкафовете и чекмеджетата на дрешниците. На тавана работата по тръбите вече бе приключила. Старите тапети в стаята на Мили, на Деидре и на Карлота бяха свалени. Мазачите тъкмо привършваха с шпакловката, за да може стените да се боядисат.

Беше поставена и алармена система, както и детектори за дим, защити за стъклата, бутони за спешна медицинска помощ.

Междувременно друга бригада бояджии работеше в салона.

Единственият проблем през деня беше спорът на Роуан с доктор Ларкин от Сан Франциско. Разговаряха по телефона някъде по обед. Тя му каза, че ще си вземе дълга почивка, а той и? отвърна, че се е продала. Наследството и хубавата къща в Ню Орлиънс я накарали да се откаже от призванието си. Естествено нейните неясни обяснения за намеренията и? за бъдещето го ядосаха още повече. Накрая тя започна да се вбесява. Не бе обърнала гръб на работата на живота си. Напротив, мислела за съвсем нови хоризонти и щяла да му разкаже всичко подробно, когато реши.

Когато затвори телефона, беше изтощена. Дори не беше отишла в Калифорния, за да затвори къщата в Тибурон.

- Призлява ми, само като си помисля за това - каза тя. - Не знам защо е така. Просто не искам да виждам онова място отново. Не мога да повярвам, че успях да избягам. Дори ми идва да се ощипя, за да се уверя, че не сънувам.

Майкъл я разбираше много добре, и все пак я посъветва да не продава къщата, докато не мине още известно време.

Тя сви рамене. Щяла да я обяви за продан още утре, ако не я била дала под наем на доктор Слатъри, заместника и? в Сан Франциско срещу съвсем ниска сума и без никакъв депозит. Слатъри се бе съгласил с радост да опакова всичките и? лични вещи и да ги изпрати на юг. Райън бе уредил да бъдат оставени на склад.

- Сигурно ще си останат неотворени двайсетина години - каза тя.

Някъде към два в петък Майкъл отиде с нея до магазина на «Мерцедес» на Сейнт Чарлз авеню. Това вече беше приятна задача. Той се намираше на същата улица, на която беше и хотелът. Като дете, когато се бе връщал към дома от библиотеката на Ли Съркъл, той често влизаше в големия шоурум, отваряше вратите на изумително красивите немски коли и се пъхаше вътре, докато не го забележи някой от продавачите. Но не спомена това пред Роуан. Всъщност имаше спомени за всяка уличка, по която минаваха.

Гледаше с тихо доволство как тя пише чек за две коли - една малка 500 SL и един голям и луксозен седан с четири врати. И двете кремави, с карамелена на цвят кожена тапицерия.

Предния ден той самият бе купил хубав, лъскав и луксозен американски ван, който можеше да натовари до пръсване и едновременно с това да кара в удобство и лекота, на климатик и под звуците на касетофона. Стори му се странно, че за Роуан тази значителна покупка като че не беше нещо особено. Тя сякаш дори не я намираше за интересна.

Помоли продавача да докара седана на Първа улица, до задните врати, през които навремето бяха влизали каретите, и да остави ключовете в «Пончартрейн». Двамата с Майкъл се качиха в малката спортна кола.

Караше Роуан - мина по Сейнт Чарлз авеню и после към хотела.

- Хайде да се усамотим тук за уикенда - каза тя. - Да забравим за малко за къщата и семейството.

- Вече? - попита той. Много му се искаше да вечерят на някое от увеселителните корабчета по реката.

- Знаеш ли защо? Направих едно интересно откритие. Оказа се, че най-добрите плажове на Флорида са само на четири часа път оттук. Знаеше ли това?

- Аха.

- В едно градче, Дестин, има няколко къщи за продан. Една от тях си има пристан. Разбрах от Уийтфилд и Беатрис. Уийтфилд и Пиърс често ходели там през пролетната ваканция. А Беатрис през цялата година. Райън се обади на един агент на недвижими имоти. Какво ще кажеш?

- Да, разбира се, защо не.

Ето, друг спомен, помисли си той. През лятото, когато беше на петнайсет, и всички заедно отидоха до един от тези бели плажове във Флорида. Зелената вода под червения залез. Беше мислил точно за това в деня, когато падна от скалите в Оушън Бийч. Почти час преди Роуан Мейфеър да го види във водата.

- Не знаех, че сме толкова близо до Залива - каза тя. - А Пасификът е сериозен океан, не се плава лесно в него.

- Да - засмя се той. - Разбрах, че е сериозен, още щом го видях. - И направо започна да се превива от смях.

- Стига, Майкъл, умирам си да видя Залива.

- Естествено.

- Не съм го виждала, откакто ходихме на Карибите в гимназията. Ако е толкова топъл, колкото го помня…

- Да, пътуването определено ще си струва.

- Може да наема някого да докара «Сладката Кристин» там, или по-добре да купя нова яхта. Ходил ли си някога на Карибите?

- Не. - Той поклати глава. - Да, трябваше да се сетя още щом видях оная къща в Тибурон.

- Само четири часа, Майкъл - каза тя. - Хайде, няма да ни отнеме повече от петнайсет минути да си съберем багажа.

След малко спряха пред къщата.

Еужения седеше до кухненската маса и полираше сребърните чинии от чекмеджетата.

- О, толкова е хубаво, че тази къща се връща към живот - каза тя.

- Да, прекрасно е, нали? - рече Майкъл и сложи леко ръка на крехкото и? рамо. - Какво ще кажеш да се преместиш в старата си стая. Ако желаеш, разбира се.

О, да, с удоволствие. Разбира се, че ще остане за уикенда. Вече била твърде стара да се занимава постоянно с децата на сина си у дома. Постоянно трябвало да вика след тях. О, с радост ще се върне. Да, още има ключове, «но тук няма да ви трябват никакви ключове».

Бояджиите работеха на горния етаж. Градинарите също щяха да останат до късно. Дарт Хенли, помощникът на Майкъл, с радост се съгласи да надзирава работата за уикенда. Никакви проблеми.

- Виж, басейнът е почти готов - каза Роуан. И наистина, бяха свършили с поправките и сега го боядисваха.

Всички плевели бяха разчистени от плочките около басейна, дъските за скачане бяха поправени, красивите варовикови балюстради бяха освободени от прегръдката на градината. Гъстият чемшир също беше изкоренен и сред него откриха още столове и маси от ковано желязо. Разкриха се и ниските стъпала от плочи на страничната веранда, което доказа, че преди времето на Деидре тя е била отворена. Тогава е можело да се излиза от салона през страничната веранда, после по плочите и надолу към моравата.

- Трябва да я отворим, Роуан - каза Майкъл. - Пък и си имаме вече закрита веранда зад кухнята. Сложиха и? нова мрежа, ела да видиш.

- Стига вече работа - каза Роуан и му даде ключовете. - Защо не покараш? Имам чувството, че те изнервям.

- Само когато подминаваш светофари и знаци стоп с мръсна газ - каза той. - Нарушаването на два закона едновременно наистина ме изнервя малко.

- Добре, хубавецо, стига да стигнем там за четири часа.

Той хвърли последен поглед на къщата. Светлината тук беше като във Флоренция, в това отношение Роуан беше права. Обливаше високата южна фасада така, както и старите италиански дворци. Пък и всичко вървеше толкова добре, невероятно добре.

И тогава почувства странна болка в душата си, пробождане на мъка и чисто щастие.

«Тук съм, вече съм тук», помисли си той. «Вече няма да мечтая за този миг, тук съм.» Виденията му изглеждаха така далечни, избледняваха. Не беше получавал никакви проблясъци от тях напоследък.

Но Роуан чакаше, чакаха ги и чистите бели плажове. Чакаше го още от прекрасния му стар свят. Хрумна му, че ще е прекрасно да се любят в още едно легло.

Трийсет и шест

Пристигнаха във Форт Уолтън, Флорида, към осем часа, след дълго и бавно пътуване от Пенсакола. Явно целият свят бе тръгнал към плажовете тази нощ, колите се движеха броня до броня. Ако сега продължаха към Дестин, рискуваха да не намерят свободни места.

И тук имаше стаи само в старото крило на «Холидей Ин». Всичките пари на света не можеха да им купят апартамент в по-луксозен хотел. Малкото градче с неговите неонови знаци беше западнало и доста депресиращо.

Стаята бе почти непоносима, миризлива и слабо осветена, с износени мебели и матраци на буци. Но те веднага облякоха банските и излязоха през стъклената врата в края на коридора, за да се озоват направо на плажа.

Светът се отвори, топъл и прекрасен под небе, осеяно с брилянтни звезди. Дори прозрачната зелена вода се виждаше на светлината на луната. Бризът бе съвсем леко хладен, дори по-нежен от нюорлиънския. Пясъкът беше чист и направо нереално бял, фин като захар под краката им.

Отидоха заедно до прибоя. Майкъл не можа да повярва колко топла и бистра е водата. Сияеше меко, докато се вихреше около глезените му. И тогава се видя отново в Оушън Бийч, от другата страна на континента. Пръстите му бяха измръзнали, вятърът пронизваше лицето му, а той мислеше за точно това място, за почти митичното и невъзможно място под звездите на Юга.

Само да можеха някак да вдишат всичко в гърдите си, да го запазят и да се освободят от мрака, който ги чакаше, дебнеше и със сигурност щеше да им се разкрие…

Роуан се хвърли към водата с радостен смях. После внезапно го спъна и той цопна в една вълна до нея. Опря се на лакът и остави водата да облее лицето му.

Плуваха бавно, лениво през нежните вълни, беше плитко и краката им почти докосваха дъното. Най-после стигнаха до дълбокото и когато се изправиха, водата стигаше до раменете им.

Белите дюни на плажа сияеха като сняг на лунната светлина, далечните светлини на по-големите хотели примигваха под черното звездно небе. Майкъл прегърна Роуан и усети ръцете и? около себе си. Този свят изглеждаше напълно невъзможен - невъобразим с простотата си, с пълната липса на бариери, на трудности, на дразнители за сетивата или плътта.

- Това е раят - каза тя. - Наистина. Господи, как си могъл да си тръгнеш? - Откъсна се от него, без да дочака отговор, и заплува бързо към хоризонта.

Той не помръдна от мястото си, вдигна очи към небето и се опита да различи голямото съзвездие Орион с неговия пояс от скъпоценни камъни. Не си спомняше да е бил толкова щастлив. Никой не му носеше толкова радост, колкото Роуан. Никога не бе изживявал такъв съвършен момент - толкова свеж, красив и топъл.

Да, отново съм у дома, и тя е с мен. За нищо друго не ми пука. Поне сега…

Прекараха неделята в оглед на имоти. Почти цялото крайбрежие от Форт Уолтън до Сийсайд беше заето от големи курортни комплекси и концесии. Имаше малко отделни къщи, и то на доста висока цена.

Някъде към три часа те тръгнаха към «къщата» - спартанска модерна постройка с ниски тавани и чисто бели стени. Квадратните прозорци приличаха на серия морски пейзажи по стените, прорязвани от хоризонта точно наполовина. Долу, под високата предна веранда, бяха дюните, които трябваше да бъдат запазени, тъй като предпазвали от високи вълни при ураган.

После минаха по дълъг кей над дюните и слязоха по стари дървени стълби на самия плаж. Под ярките слънчеви лъчи белият пясък беше съвсем невероятна гледка. Водата бе великолепно зелена и пенлива.

Далече надолу по плажа от двете страни се издигаха възвишения, които разчупваха гледката с белите си кули, също толкова чисти и геометрични, като малката къща. Скалите, зъберите и дърветата на Калифорния ги нямаше. Тук беше съвсем различно - напомняше за гръцките острови, въпреки че ландшафтът беше предимно равнинен и осеян с кубистични сгради с изчистени и остри линии.

Харесваше му. Каза и? го веднага, да, наистина му харесваше, и къщата беше хубава.

Най-много му допадна контрастът с буйната растителност в Ню Орлиънс. Къщата бе добре построена, на пода имаше плочи в коралов цвят и дебели килими. Всичко в кухнята бе от неръждаема стомана. Да, кубистично и чисто. Неизразимо красиво по свой собствен начин.

Единственото разочарование за Роуан беше, че тук нямаше къде да закотви лодка, трябваше да пътува на няколко мили до яхтклуба край магистралата и да излезе с лодката от пристанището на Дестин. Но това не беше някакво ужасно неудобство и напълно се компенсираше от великолепието на обширния чист плаж.

Докато Роуан и агентът изготвяха офертата за покупката, Майкъл излезе на старата тераса. Засенчи очи и се загледа във водата. Опита се да анализира усещането за покой, което тя събуждаше у него и което сигурно имаше нещо общо с топлината и дълбоките искрящи цветове. Сега му се стори, че нюансите и багрите на Сан Франциско винаги са били като примесени с въглен, небето постоянно бе едва видимо от мъгла и от руно от почти незабележими облачета.

Не можеше да свърже тази брилянтна гледка със студения сив Пасифик, нито с беглите му мъчителни спомени за хеликоптера на спасителите и болката, докато бе превързан към носилката, мръзнещ в мокрите дрехи. Това беше неговият плаж и неговият океан, който нямаше да го нарани. По дяволите, можеше дори да му хареса да пътува със «Сладката Кристин». Но все пак трябваше да признае, че мисълта за това му бе леко неприятна.

Късно следобед хапнаха в малък рибен ресторант близо до яхтклуба в Дестин - съвсем обикновено шумно местенце, където бирата се сервираше в пластмасови чаши, но прясната риба беше превъзходна. По залез бяха отново в мотела на брега, изтегнати на старите дървени столове. Майкъл си записваше нещо за работата по къщата на Първа улица, а Роуан спеше. Загорялата и? кожа бе станала малко по-тъмна през последната седмица, прекарана предимно на открито, а и през този един час вероятно бе изгоряла на плажа. Косата и? бе осеяна с жълти кичури. Майкъл я гледаше и внезапно почувства болка при мисълта колко млада е още.

Събуди я нежно, когато слънцето започна да потъва зад хоризонта - огромно и кървавочервено, то прокарваше живописната си пътека по сияещото смарагдово море.

Накрая Майкъл затвори очи, защото не можеше да поеме повече красота. Имаше нужда да се махне от нея и после отново да се върне, когато топлият бриз разроши косата му.

Към девет часа вечерта, след като се насладиха на доста сносна вечеря в един ресторант наблизо, получиха обаждане от агента по недвижими имоти. Офертата на Роуан за къщата била приета без никакви допълнителни уговорки. В цената влизали и мебелите от ракита и боядисано дърво. Решетките за камината, чиниите, всичко оставало. Можели да подпишат документите, когато пожелаят, и Роуан щяла да получи ключовете до две седмици.

В неделя следобед посетиха яхтклуба на Дестин. Имаше огромен избор на яхти, но Роуан все още се чудеше дали да не изпрати някой за «Сладката Кристин». Искаше нещо надеждно. А тук наистина нямаше нищо, което да се конкурира по солидност и лукс със старата и? яхта.

Беше вече късен следобед, когато се отправиха обратно. По радиото бяха пуснали Вивалди, а навън слънцето залязваше живописно над Мобил Бей. Небето изглеждаше необятно, сияещо с магическа светлина отвъд безкрайната пелена на притъмняващите облаци. В жегата се усещаше дъх на дъжд.

Дом. Моят дом. Където небето е, каквото го помня. Където равнината се простира до безкрая. И въздухът е мой приятел.

Колите се движеха бързо и безшумно по междущатската магистрала. Ниският лек мерцедес се носеше плавно с осемдесет и пет мили в час. Музиката разкъсваше въздуха с чистите трели на цигулките. Накрая слънцето потъна в ослепяващо злато. Тъмните мочурливи гори се сключиха около тях, докато те напредваха към Мисисипи с мощта на осемдесетте конски сили, а в далечината напред блещукаха малки градчета, които после чезнеха заедно с последните остатъци от деня.

Майкъл попита Роуан дали и? липсва Калифорния. Дали и? липсват скалите и жълтите хълмове?

Тя гледаше към небето, също като него. Никога не бе виждала такова небе в Калифорния. Не, отвърна тихо. Нищо не и? липсвало. Сега щеше да плува в други, по-топли води.

След доста време, когато стана вече съвсем тъмно и се виждаха само червените светлини на колите пред тях, тя каза:

- Това е нашият меден месец, нали?

- Да, предполагам.

- Искам да кажа, че това е лесната част. Преди да разбереш що за човек съм всъщност.

- И що за човек си?

- Е, да не искаш да прецакаш медения месец?

- Не, не искам. - Погледна я. - Роуан, за какво говориш?

Тя не отвърна.

- Знаеш, че си единственият човек на този свят, когото наистина познавам. Единственият човек, когото не докосвам с ръкавици, и то в буквалния смисъл. Познавам те повече, отколкото си представяш.

- Какво щях да правя без теб? - прошепна тя, сви се назад в седалката и изпъна дългите си крака.

- В смисъл?

- Ами не знам. Но си мислех за нещо.

- Страх ме е да попитам за какво.

- Той няма да се покаже, докато не се почувства готов.

- Знам.

- Той иска ти да си тук сега и не ти се пречка. Явил ти се е през първата нощ само за да те подлъже.

- Настръхва ми косата от това. Но защо се съгласява да те дели с друг?

- Не зная. Дадох му няколко възможности, а той не се появи. Случиха се разни странни неща, но не съм съвсем сигурна…

- Какви неща?

- Дреболии, не си струва да ги обсъждаме. Изглеждаш уморен. Искаш ли аз да покарам малко?

- За бога, не. Не съм уморен, просто не искам да говорим за него точно сега. Имам чувството, че ще се яви твърде скоро.

Късно през нощта Майкъл се събуди сам в голямото хотелско легло. Роуан седеше във всекидневната и плачеше.

- Роуан, какво има?

- Нищо, Майкъл. Случва се на жените всеки месец - отвърна тя. Насили се да се усмихне, но усмивката и? беше леко горчива. - Просто… не знам, вероятно ще ме помислиш за луда, но се надявах да съм бременна.

Той хвана ръката и?, не знаеше дали да я целуне. Самият той беше разочарован, но и много щастлив, че тя наистина е искала дете от него. През цялото време се бе страхувал да я попита какво мисли по въпроса, а това, че не взимаше никакви предпазни мерки, доста го притесняваше.

- Щеше да е прекрасно, скъпа - каза той. - Прекрасно.

- Наистина ли? Ти искаш ли го?

- О, да.

- Нека го направим тогава. Нека се оженим.

- Роуан, нищо друго не може да ме направи по-щастлив - каза той простичко. - Но сигурна ли си, че ти го искаш?

Тя му се усмихна вяло, търпеливо.

- Майкъл, няма да се отървеш от мен - прошепна и изкриви дяволито уста. - Какъв е смисълът да чакаме?

Той се засмя.

- Ами «Мейфеър Ънлимитид»? Братовчедите, компанията, какво ще кажат те, скъпа?

Тя тръсна глава със същата знаеща усмивка и каза:

- Знаеш ли какво, ще сме глупаци, ако не го направим.

Сивите и? очи още бяха зачервени, но лицето и? вече бе спокойно и много красиво, меко на допир. Така различно от лицата на онези, които бе познавал, обичал, за които бе мечтал.

- Искам да го направим - прошепна той. - Но аз съм на четирийсет и осем, връстник съм на майка ти. Да, искам да се оженим, искам го с цялото си сърце, но трябва да помисля и за теб.

- Тогава да се оженим на Първа улица - каза тя с тих дрезгав глас, очите и? леко се присвиха. - Какво? Не искаш ли? На красивата странична морава.

Идеално. Като планът за болниците, построени с наследството на Мейфеър. Идеално.

Тогава защо се колебаеше? Беше по-силно от него. Беше твърде хубаво, за да е истина, твърде съвършено - нейната откритост, любовта и?, гордостта, че се е спряла на него - че точно тази жена от всички на света ще го обича и ще се нуждае от него, както той от нея.

- Братовчедите ти ще довлекат куп документи, за да те защитят… нали се сещаш, къщата, наследството и прочие.

- А, не, това става автоматично. Всичко е уредено още в миналото. Но те сигурно наистина ще донесат доста хартии.

- Е, ще се подпиша на пунктираната линия.

- Майкъл, документите не значат нищо. Всичко мое е и твое.

- Аз искам само теб.

Лицето и? просветна, тя сви колене и се обърна настрани на дивана, за да го вижда. Наведе се и го целуна.

В този миг прозрението го порази - внезапно и омайващо. Ще се ожени. За Роуан. Беше обещал, като омагьосан, като дете. Подобно щастие бе така непознато за него, че почти го плашеше. Но не съвсем.

И тогава реши, че трябва да го направят на всяка цена. Да запазят онова, което имаха, и онова, което искаха, въпреки мрачното течение, което ги бе събрало. Щом се сети за годините напред - за всичките прости и невероятно важни възможности - щастието му стана толкова голямо, че не можеше да бъде изразено.

Мълчаха известно време и тогава той се сети за късчета поезия, за малки фрази, които едва успяваха да изразят яркостта на щастието му - както късчета стъкло отразяват слънцето. Изостави ги. Беше доволен и някак празен, всъщност не, изпълнен с покой и с неизразима любов.

Спогледаха се в един и същи миг. Сега всички тревоги на живота, страхът от провал, вечното бързане, нямаха значение. Тишината в нея говореше на тишината в него.

Когато влязоха в спалнята, тя каза, че иска да прекарат първата си брачна нощ в къщата, а после да заминат за Флорида на меден месец. Нима няма да е най-добре така? Брачна нощ под онзи покрив и после заминаване.

Работниците сигурно щяха да завършат предната спалня до две седмици.

- Да, гарантирам - рече Майкъл.

Там имаше голямо старинно легло. Почти чуваха как призракът на Бел казва: «Мили мои, та то е точно за вас».

Трийсет и седем

Спа неспокойно. Въртеше се, слагаше ръка на гърба му, свиваше колене под неговите, топла и сгушена. Климатикът беше почти толкова приятен, колкото и крайбрежният бриз.

Но какво се врязваше във врата и?, оплиташе се в косата и?, скубеше я? Тя се отмести настрани да освободи косата си. Нещо студено се притисна до гърдите и?. Не и? харесваше.

Обърна се по гръб. В просъница се виждаше отново в операционната, в някаква много сложна операция. Трябваше много да внимава - да води с мисълта си ръцете си през всеки етап от интервенцията - да забрани на кръвта да тече, да нареди на тъканта да зарасне. А мъжът бе разрязан от чатала до темето, всичките му миниатюрни органи се виждаха, потрепващи, червени, невъзможни по размер, очакващи тя някак да ги накара да пораснат.

- Не, не мога да направя това - каза тя. - Аз съм неврохирург, а не вещица!

Виждаше всеки кръвоносен съд по краката и ръцете му, сякаш той беше една от онези пластмасови кукли, по които децата изучаваха човешкото кръвообращение. Краката му потрепваха. Бяха твърде малки, мърдаше пръсти, за да ги накара да пораснат. Колко безизразно беше лицето му, което гледаше към нея.

Нещо отново се заплете в косата и?, скубеше я. Тя пак замахна с ръка и този път докосна нещо - не беше ли верижка?

Не искаше да изгуби съня. Знаеше, че сънува, но искаше да разбере какво ще стане с този мъж, как ще свърши операцията.

- Доктор Мейфеър, оставете скалпела - каза Лемли. - Вече нямате нужда от него.

- Не, не можеш да оперираш тук - каза Ларк.

Имаха право. Да, тук нямаше работа жестокото миниатюрно стоманено острие. Тук не трябваше да се реже, а да се конструира. Тя се взираше в дългия разрез, в крехките органи, които потрепваха като листенцата на огромните ириси в градината. Умът и? препускаше през правилните определения, докато обясняваше на младите лекари какво прави.

- Тук има достатъчно клетки, даже в излишък. Важното е да им осигурим по-висша ДНК, така да се каже, нов и невиждан импулс, който ще оформи органи с подходящия размер. - И после раната се затвори над органи с подходящия размер, а мъжът обърна глава към нея и очите му се отвориха и затвориха като на кукла.

Навсякъде около нея се чуха ръкопляскания. Тя вдигна поглед и с изненада видя, че всички са холандци, бяха се събрали в Лайден; дори тя носеше голяма черна шапка и бухнали ръкави. Не, това беше картината на Рембранд, разбира се, «Урок по анатомия». Ето защо тялото изглеждаше така прозрачно, въпреки че тя не можеше да обясни как така вижда през него.

- О, но вие имате дарба, дете мое, вие сте вещица - каза Лемли.

- Точно така - каза Рембранд. Сладък старец. Седеше в ъгъла, килнал глава на една страна, червеникавата му коса беше вече оредяла.

- Само гледайте Петир да не ви чуе - каза тя.

- Роуан, свали смарагда - каза Петир. Стоеше прав до масата. - Свали го, на врата ти е. Махни го!

Смарагда ли?

Тя отвори очи. Сънят изгуби яркостта си, сякаш внезапно беше съдрано изопнато було от коприна. Около нея имаше само чернота.

Много бавно започна да различава очертанията на познатите предмети. Вратите на гардероба, масичката до леглото, Майкъл, обичният и? Майкъл, спеше до нея.

Усети нещо хладно на гърдите си, нещо се оплиташе в косата и? и тя знаеше какво е.

- О, господи! - Закри уста с лявата си ръка, но все пак не успя да потуши слабия писък. Дясната и? ръка посегна към врата, сякаш гонеше някакво отвратително насекомо.

Седна, приведе се напред и се взря в дланта си. Приличаше на капка зелена кръв. Дъхът и? заседна в гърлото, когато видя, че е скъсала старата верижка. Ръката и? трепереше неудържимо.

Дали Майкъл беше чул писъка и?? Той не помръдна, когато се наведе към него.

- Лашър! - прошепна тя, очите и? претърсваха сенките. - Нима искаш да ме накараш да те намразя! - Думите и? излизаха като съсък. За секунда булото на съня отново се появи ясно пред очите и?. Лекарите вече се разотиваха.

- Браво, Роуан. Прекрасно, Роуан.

- Това е нова ера, Роуан.

- Просто чудо, скъпа моя - каза Лемли.

- Махни го, Роуан - настоя Петир.

Тя хвърли смарагда над таблата на леглото и той падна някъде на килима в малкия коридор. Тъп, безжизнен звук.

Роуан закри лице с длани и после сякаш в треска, осъзна, че още го чувства на врата и гърдите си. Сякаш проклетото нещо бе оставило слой прах или мръсотия върху нея.

- Мразя те заради това - прошепна тя в тъмното. - Това ли искаш?

Стори и? се, че чу въздишка и шумолене. Смътно различаваше завесите във всекидневната отвъд малкия коридор, откъдето струеше светлината от улицата. Развяваха се, сякаш развълнувани от леко течение. Дали от тях бе дошъл звукът? След това се заслуша в бавното, ритмично дишане на Майкъл. Почувства се като глупачка, че бе хвърлила смарагда. Седеше, запушила уста с ръце, със свити колене, втренчена в сенките.

Е, нали не вярваше в тия стари глупости? Защо се тресеш така? Това е само още един от триковете му, не е по-трудно, отколкото да накара клоните на дърветата да танцуват. Или пък някой ирис в градината да се разлюлее. Да се разлюлее. Не, беше нещо повече, нали? Всъщност… И тогава тя си спомни странните огромни рози на масата в салона. Така и не бе попитала Пиърс откъде са. Нито Джералд.

Защо си толкова изплашена?

Стана, облече си халата и тръгна боса към коридора. Майкъл спеше непробудно зад нея.

Взе смарагда и уви внимателно скъсаната верижка около него. Чувстваше се ужасно, че бе повредила крехките старинни брънки.

- Голям глупак си - прошепна тя. - Сега вече никога няма да го сложа, не и по собствена воля.

Матракът леко изскърца, когато Майкъл се обърна. Дали не беше промълвил нещо? Може би нейното име?

Тя влезе тихо в спалнята, коленичи пред дрешника, откри чантичката си в ъгъла и прибра огърлицата в страничния джоб с цип.

Вече не трепереше, страхът и? се бе превърнал в гняв. Знаеше, че няма да може да заспи.

Седя сама във всекидневната, докато не се зазори. Мислеше за портретите в къщата, които беше бърсала, за да окачи по-късно, за най-старите, на които разпознаваше вече забравените от семейството предци. Шарлот с русата коса, образът и? бе съвсем избледнял под слоя лак, приличаше на призрак. Жан-Луиз с брат си, близнака, зад нея. Сивокосата Мари Клодет, а на стената над нея - малка картина на Ривърбенд.

Всички те носеха смарагда. Тази огърлица бе рисувана безброй пъти. Тя затвори очи и задряма на кадифеното канапе, мечтаеше за кафе и все пак бе твърде сънлива, за да стане да си направи. Беше сънувала нещо, преди да се случи всичко това - но какво? Нещо за болница и операция, вече не можеше да си спомни. Лемли беше там. Лемли, когото мразеше толкова много…

И ирисът с тъмната уста, сътворен от Лашър…

Да, знам ти номерата. Ти го накара да се подуе и да се откърши от стъблото, нали? О, никой не разбира колко много сила имаш. Можеш да накараш сухо стъбълце на роза да се разлисти. Откъде вземаш хубавия си облик, когато се появяваш, защо не искаш да се появиш и пред мен? Страхуваш се, че ще те попилея в четирите посоки на света и никога вече няма да имаш силата да се събереш отново?

Отново сънуваше, нали? Представяше си цвете, което се променя като онзи ирис, клетките се деляха и мутираха…

Освен ако не беше просто номер.

- Е, момчета и момичета - бе казал Ларк веднъж до леглото на умиращ пациент в кома. - Пробвахме всичките си номера, нали?

Какво щеше да стане, ако и тя опиташе няколко? Например да каже на клетките на някой умиращ да се делят, да мутират, да се преструктурират и да затворят раната. Но още не знаеше колко далече може да стигне.

Да, сънуваше. Вървяха из коридорите в Лайден. Знаеш какво направиха на Майкъл Серветус в калвинистка Женева, когато той описа човешкото кръвообращение през 1553 година, изгориха го на клада, заедно с еретичните му писания. Внимавай, доктор Ван Абел.

Не съм вещица.

Разбира се, никой от нас не е. Просто трябва постоянно да преосмисляме концепцията си за природните принципи.

Но в онези рози нямаше нищо природно.

И течението в стаята, което люлееше пердетата, караше ги да танцуват, разпиляваше документите по масичката за кафе пред нея, дори развяваше косата и? и разхлаждаше тялото и?. Номера. Не искаше вече този сън. Дали пациентите в Лайден винаги стават и се разхождат след урок по анатомия?

Срещна се с Райън в десет часа и му каза, че смята да се омъжи. Опита се да звучи категорична и решена, за да не последват много въпроси.

- Искам да те помоля за нещо - добави тя и извади смарагдовата огърлица от чантата си. - Можеш ли да я сложиш в някой сейф? Просто я заключи някъде.

- Разбира се, мога да я задържа тук в офиса, но съм длъжен да ти кажа някои неща. Това завещание е много старо - ще трябва да проявиш малко търпение. Условията и клаузите по него са в известна степен странни, но въпреки това категорични. Страхувам се, че ще трябва да носиш Смарагда на сватбата.

- Глупости, не може да е вярно.

- Сигурно разбираш, че тези изисквания са доста уязвими в съдебната зала, но смисълът да бъдат изпълнени е да се избегнат всякакви претенции от трити страни, които биха се опитали да оспорят завещанието.

И той продължи в същия дух, но тя беше разбрала. Лашър беше спечелил този рунд. Той знаеше условията на завещанието, нали така? Просто и? беше подарил подходящия сватбен подарък.

Гневът и? бе студен, мрачен и неимоверно силен. Тя се загледа през прозореца на кабинета, но дори не виждаше покритото с облачета небе, нито дълбоката лъкатушеща река.

- Ще дам да поправят верижката, май е счупена - каза Райън.

Беше един часът, когато стигна до къщата на Първа улица. Носеше обяд, опакован в кафява книжна кесия - два сандвича и две бутилки холандска бира. Майкъл беше много развълнуван. Бяха открили истинско съкровище от стари нюорлиънски червени тухли под земята в задния двор. Красиви тухли, вече не се правели такива. Сега можели да построят нови колони за портите. А освен това на тавана открили и стари чертежи.

- Изглежда са оригиналните - каза Майкъл. - Сигурно са направени от самия Дарси. Ела, оставих ги горе. Много са крехки.

Тя се качи с него. Всичко изглеждаше много свежо с новата боя, дори стаята на Деидре изглеждаше хубава.

- Всичко ли е наред? - попита я Майкъл.

Дали знаеше? Дали го бе усетил? Като си помислеше само, че трябва да носи проклетото нещо на сватбата. Голямата и? мечта за медицински център и всичко останало щеше да иде по дяволите, ако не го направеше. Той сигурно щеше да откачи, когато разбере. А тя нямаше да може да понесе уплахата в очите му. Нямаше да понесе да го вижда така разтревожен, слаб, да, това беше истината.

- Да, няма проблеми - каза тя. - Просто цяла сутрин бях в центъра с адвокатите и ти много ми липсваше. - Прегърна го и потърка глава под брадичката му. - Много, много ми липсваше.

Трийсет и осем

Като че никой не бе изненадан от новината. Аарън вдигна тост за тях на закуска и после се върна към работата си в библиотеката на Първа улица, където по покана на Роуан бе започнал да каталогизира редките книги.

Райън дойде във вторник следобед да поздрави Майкъл. След няколко любезни думи той заяви, че е впечатлен от постиженията му, което, разбира се, означаваше, че го е проучил по обичайните финансови канали. Накрая призна:

- Сигурен съм, че е доста изнервящо да знаеш, че някой те проучва, но, надявам се, разбираш, че нямам друг избор…

- Нямам нищо против - каза Майкъл с усмивка. - Ако искаш да знаеш още нещо, просто питай.

- Е, тогава кажи как така си се справил толкова добре, без да извършиш нито едно престъпление?

Майкъл се засмя.

- Когато видиш тази къща след месец-два, ще разбереш. - Но не беше толкова глупав да мисли, че скромното му състояние е впечатлило този човек. Какво бяха няколко милиона в ценни книжа пред наследството на Мейфеър? Не, това беше разговор за друго - за това, че бе роден от другата страна на Мегазин стрийт и че още имаше акцента на Айриш Ченъл в гласа си. Но Майкъл бе живял твърде дълго на запад, за да се притеснява за подобно нещо.

Разходиха се заедно по окосената трева. Сега из цялата градина бе засаден нов чемшир - нисък и подрязан. Вече се виждаха и цветните лехи, оформени още преди век, както и малките гръцки статуи в четирите ъгъла на двора.

Всъщност бе възстановен първоначалният класически план. Дългата осмоъгълна морава беше със същата форма като басейна. Квадратните плочи бяха наредени във формата на диамант срещу варовиковите балюстради, които накъсваха вътрешния двор на отчетливи правоъгълници и маркираха пътеките, срещащи се под прав ъгъл и опасващи и къщата, и градината. Старите дървени решетки бяха изправени и отново ограждаха портите. Оградата от ковано желязо беше боядисана в черно и орнаментите и повтарящите се завъртулки и розетки бяха върнати към живот.

Да, повтарящи се орнаменти - Майкъл ги съзираше навсякъде - които се бореха с пълзящата мирта, камелиите с лъскави листа и със старата роза, сякаш се опитваха да си проправят път към дървените решетки отгоре. Бореха се и с малките лунничета, които пък се опитваха да се докопат до светлината, струяща от ярките кръпки незакрито небе.

Беатрис, много красива с голямата си розова шапка и големи квадратни очила със сребърни рамки, се срещна с Роуан в два по обед, за да обсъдят сватбата. Роуан бе определила датата за следващата събота.

- След по-малко от две седмици! - изуми се Беатрис. Не, всичко щяло да е наред. Но разбирала ли Роуан какво означава тази сватба за семейството? Хората щели да дойдат чак от Атланта и Ню Йорк.

Не можело да стане преди края на октомври. Пък и нали Роуан щяла да иска ремонтът на къщата да бъде завършен. Всички много искали да я видят.

Накрая Роуан се съгласи, предположи, че с Майкъл ще могат да изчакат малко, особено ако трябва да прекарат първата си брачна нощ в къщата, пък и самият прием щеше да се състои тук.

Майкъл се съгласи; това щеше да му даде цели осем седмици да довърши всичко. Със сигурност първият етаж щеше да бъде завършен, както и предната спалня на втория.

- Това ще е двоен празник - рече Беа, - по случай сватбата, и в чест на реставрирането на къщата. Скъпи мои, ще направите всички щастливи.

О, и всеки Мейфеър в проект щял да е много очаквано събитие. Беатрис започна да прави списък на фирми за кетъринг. Около басейна и по моравата можело да се разпънат хиляди тенти. Не, да не се притесняват. И децата ще могат да поплуват, нали?

Да, щяло да е като в старите времена, като в дните на Мери Бет. Дали Роуан би искала няколко стари фотографии от последните партита преди смъртта на Стела?

- Ще съберем всички фотографии за приема - каза Роуан. - Ще е нещо като повторно обединяване на семейството. Ще ги изложим така, че всички да могат да им се порадват.

- О, това е прекрасно.

Внезапно Беатрис хвана ръката на Майкъл и рече:

- Може ли да те питам нещо, скъпи? Сега вече си част от семейството, нали? Защо, по дяволите, носиш тези ужасни ръкавици?

- Защото, когато докосна хората, виждам разни неща - каза той, преди да се усети.

Сивите и? очи блеснаха.

- О, но това е много интересно. Знаеш ли, че и Жулиен е имал такава способност? Така са ми казвали. А също и Мери Бет. О, скъпи, моля те, позволи ми. - Тя започна да навива черната кожа, дългите и? розови нокти леко драскаха ръката му. - Моля те, нали нямаш нищо против. - Тя свали ръкавицата и я вдигна с триумфална и все пак невинна усмивка.

Той не направи нищо, ръката му стоеше гола, с леко свити пръсти. Гледаше как тя слага нейната в дланта му и я стиска силно. Главата му се изпълни с цял порой от случайни образи. Бяха така смесени и прииждаха толкова бързо, че не можеше да различи нищо - само цялостната им атмосфера, свежест, светлина и много ясно усещане, че тя е невинна. Не е една от тях.

- Какво видя? - попита Беатрис.

Устните и? спряха да се движат още преди да са изрекли втората дума.

- Нищо - каза той и се отдръпна. - Просто усещане за доброта и благоденствие. Нищо друго. Никаква загадка, никаква тъга, нито болест, нищо. - И всъщност това си беше самата истина.

- О, ти си съкровище - каза Беатрис, изглеждаше напълно искрена. В следващия миг се надигна и го целуна. - Къде намери това съкровище? - обърна се тя към Роуан и без да дочака отговор, каза: - И двамата сте прекрасни! Не само ви обичам, но и ви харесвам, а това е невероятна изненада. Вие сте изумителна двойка. Ти, Майкъл, с тези сини очи и Роуан с този чудесен, дрезгав глас! Иде ми да те целувам по очите всеки път, щом ми се усмихнеш, а нея да целувам по гърлото, всеки път, щом заговори!

- А може ли аз да те целуна по бузата, Беатрис? - попита той нежно.

- Братовчедке Беатрис, момче - каза тя театрално. - Е, хайде, целувай! - Затвори очи и после ги отвори с широка лъчиста усмивка.

Роуан ги гледаше развеселена.

Но вече бе време Беатрис да се връща в офиса на Райън. Безкрайните юридически глупости. Колко ужасно.

Майкъл видя, че черната му ръкавица е паднала на земята. Вдигна я и си я сложи.

Не е една от тях…

Но кой го бе казал? Кой бе получил и предал тази информация? Може би просто беше станал по-добър в това, беше се научил да задава въпроси, както Аарън го инструктираше.

Истината беше, че не бе обърнал особено внимание на този аспект от обучението си. Искаше главно да може да «изключва» силата си. Във всеки случай за първи път след преживяването с бурканите, получи ясно и разбираемо послание. То беше много по-кратко и повелително от повечето ужасни сигнали, които бе получил онзи ден. Беше също толкова ясно, както бе ясно и пророчеството на Лашър.

Вдигна бавно поглед. Беше сигурен, че някой го наблюдава от сенките на страничната веранда. Но там нямаше никого. Само бояджиите работеха по кованото желязо.

Верандата изглеждаше великолепно. Старата мрежа беше свалена и временните дървени перила бяха демонтирани. От нея вече можеше да се излиза от двойния салон към красивата морава.

«Тук ще се оженя», помисли си той замечтано. И като в отговор големите мирти се залюляха от бриза, затанцуваха и светлорозовите им цветове започнаха да се извиват красиво на фона на синьото небе.

Когато се върна в хотела този следобед, го чакаше плик от Аарън. Отвори го, преди да е стигнал до апартамента, и щом затръшна вратата зад себе си, извади дебела цветна фотография и я вдигна към светлината.

От божествения сумрак, изпреден от Рембранд, в него се взираше красива тъмнокоса жена. Беше като жива и на устните и? играеше точно същата усмивка, която бе видял и на лицето на Роуан преди малко. Смарагдът на Мейфеър светеше в разкошния здрач. Илюзията бе така съвършена, че той имаше чувството, че картонът, на който бе разпечатана снимката, ще се разтопи и лицето на жената ще започне да се рее като призрак във въздуха.

Но това ли беше неговата Дебора, жената от виденията? Не знаеше. Не почувства никакво разпознаване, колкото и да я гледаше.

Свали ръкавиците, но това не му помогна - само влудяващи безсмислени образи на хора, които бяха докосвали снимката. Седна на дивана. Знаеше, че щеше да е същото, ако докосне и самия портрет.

- Какво искаш от мен? - прошепна.

Тъмнокосото момиче му се усмихваше невинно от своето безвремие. Непозната, уловена в миг от краткото си и отчаяно детство. Просто една новоизпечена вещица и нищо повече.

Но този следобед, когато докосна ръката на Беатрис, някой му бе казал нещо! Някой бе използвал силата му. Или беше просто вътрешният му глас?

Остави настрани ръкавиците си, както беше свикнал да прави от време на време насаме, и взе бележника и химикалката.

«Да, това вече може да се нарече конструктивна употреба на силата ми. Защото образите бяха сведени до посланието. Не мисля, че се е случвало преди, дори в деня, когато докосвах бурканите. Тогава посланията бяха премесени с образите и Лашър ми говори директно. Сега беше нещо друго.»

Ами ако докоснеше ръката на Райън на вечеря, когато всички се съберат около осветената от свещи маса в «Карибския салон»? Какво щеше да му каже вътрешният му глас? За първи път беше нетърпелив да използва силата си. Вероятно, защото малкият експеримент с Беатрис беше минал така добре.

Но той я харесваше и вероятно бе видял каквото бе пожелал да види. Обикновено човешко същество, част от реалността, която двамата с Роуан така ценяха.

- До ноември ще съм женен. Господи, трябва да се обадя на леля Вив. Ще е много разочарована, ако не го направя.

Той сложи фотографията на масичката от страната на Роуан, за да може и тя да я види.

Там имаше красиво бяло цвете - изглеждаше като познатите лилиуми, но беше някак по-различно. Майкъл го взе, разгледа го и се опита да определи какво му се бе сторило толкова странно. Тогава осъзна, че е много по-дълго от всеки лилиум, който бе виждал, а листата му бяха необикновено крехки.

Беше красиво. Роуан сигурно го бе откъснала, докато се бе разхождала в задната част на градината. Стана и отиде в банята, напълни чаша вода, потопи цветето и го занесе на масичката.

Спомни си за намерението си да докосне ръката на Райън чак когато вечерята свърши и отново бе сам в апартамента. Беше доволен, че не го стори. Вечерята бе твърде приятна.

Младият Пиърс ги забавляваше със старите легенди за Ню Орлиънс - той самият ги беше чувал, но за Роуан бяха нещо ново. Разказаха се и няколко смешни случки за братовчедите. Но майката на Пиърс, Джифорд, кокетна красива брюнетка, и също Мейфеър по баща, се взираше някак уплашено в него и Роуан и не говореше почти с никого.

Тази вечеря беше още един от тайно лелеяните моменти в неговото детство и можеше да се сравнява с вечерята след пристигането на леля Вив от Сан Франциско. Тогава за първи път бе вечерял в «Карибския салон».

Като си помислеше само, че леля Вив щеше да пристигне преди края на следващата седмица. Беше объркана, но щеше да дойде. Това бе огромно облекчение за него.

Щеше да я настани в някоя от хубавите сгради по Сейнт Чарлз авеню - една от онези нови тухлени градски къщи с красиви мансарди и френски прозорци. Щеше да я избере точно на маршрута, по който минава парадът на Марди Грас, за да може тя да го гледа от балкона си. Всъщност трябваше да прегледа обявите още сега. Ако леля Вив искаше да иде някъде, можеше да вземе такси.

Щеше да и? каже много внимателно, че му се иска тя да остане тук, да не се връща в Калифорния, че къщата на Либърти стрийт вече не е негов дом.

Някъде към полунощ затвори книгите по архитектура и влезе в спалнята. Роуан тъкмо изгасяше светлината.

- Роуан, ако видиш онова нещо ще ми кажеш, нали?

- За какво говориш?

- Ако видиш Лашър, ми кажи. Веднага.

- Разбира се, че ще ти кажа. Защо въобще отваряш дума? Я остави книгите и идвай в леглото.

Той видя, че снимката на Дебора е подпряна под лампата. Красивият бял лилиум в чашата беше пред нея.

- Красива е, нали? - обади се Роуан. - Предполагам, че нищо на света не би принудило Таламаска да се раздели с оригинала.

- Не зная, вероятно. Но това цвете е доста необикновено. Този следобед, когато го сложих в чашата, имаше само един цвят, а сега има три големи цвята, виж. Не забелязах пъпки.

Тя изглеждаше объркана. Извади внимателно цветето от водата и го разгледа.

- Що за лилиум е това? - попита го.

- Прилича на Великденска лилия, но те не цъфтят по това време на годината. Не знам какъв вид е. Откъде го взе?

- Аз ли? За първи път го виждам.

- Реших, че си го откъснала отнякъде.

- Не, не съм.

Погледите им се срещнаха. Тя първа погледна настрани, вдигнала вежди. После килна леко глава и остави цветето в чашата.

- Може някой да го е донесъл.

- Какво ще кажеш да го изхвърля? - попита той.

- Не се ядосвай, Майкъл. Това е само цвете. Пък и той обича тези номера, нали знаеш.

- Не се ядосвам, само че тя вече вехне. Погледни, става кафява и изглежда някак странно. Не ми харесва.

- Е, добре, изхвърлил - каза Роуан много спокойно и се усмихна. - Но не мисли повече за това!

- Добре, няма. Какво тревожно има тук? Само някакъв си тристагодишен демон, който може да кара цветята да летят из въздуха. Защо ще се впечатлявам от някакъв си странен лилиум, изникнал от нищото? По дяволите, може да го е донесъл за Дебора. Колко мило от негова страна.

Обърна се и се вгледа отново в снимката. Като при повечето портрети на Рембранд и тук Дебора гледаше сякаш право в него.

Майкъл се сепна, когато Роуан тихо се изсмя.

- Знаеш ли, много си сладък, като се ядосаш. Но вероятно си има съвсем обикновено обяснение за появата на това цвете.

- Да, по филмите все така казват - отвърна той. - А зрителите знаят, че изобщо не е вярно.

Той отнесе лилиума в банята и го хвърли в кошчето, наистина бе започнал да вехне. «Не е голяма загуба, откъдето и да се е появил», помисли си Майкъл.

Роуан го чакаше в леглото, прегърна го приканващо и и? веднага забрави за книгите във всекидневната.

На следващата вечер тръгна сам към Първа улица. Роуан бе излязла със Сесилия и Кланси Мейфеър да обиколи Търговските центрове.

Къщата беше тиха и пуста. Дори Еужения я нямаше тази вечер, беше излязла със синовете и внуците си. Майкъл беше съвсем сам.

Работата бе напреднала значително, но все още навсякъде имаше стълби и покривала. Прозорците бяха голи и бе твърде рано да се мият. Дългите капаци бяха свалени за циклене и боядисване и сега лежаха един до друг като огромни дълги дъски в тревата.

Майкъл влезе в салона и дълго се взира в сенчестото си отражение в огледалото над първата камина, мъничкото червено огънче на цигарата му приличаше на светулка в тъмното.

«В къща като тази никога не е съвсем тихо», помисли си той. Дори сега се чуваше тихото проскърцване на мертеците и старите дъски на пода. Човек можеше да се закълне, че някой ходи по горния етаж или току-що е затворил вратата на кухнята в дъното на къщата. А и този странен шум, като бебешки плач, някъде много далече.

Но тук нямаше никой. Не за първи път идваше в къщата, за да я изпита, да изпита себе си. Знаеше, че няма да е и последният.

Мина бавно през трапезарията, през тъмната кухня и излезе през френските прозорци. Нощта бе озарена с меко сияние, струящо от фенерите на реставрираната кабина край басейна и от подводните му светлини. То осветяваше и красиво подрязаните храсти и дървета, столовете от ковано желязо, излъскани, боядисани и подредени на малки групички по пометените плочи.

Басейнът беше напълно ремонтиран и напълнен до ръба. Изглеждаше разкошно - дълъг правоъгълник дълбока синя вода, чиято повърхност се набраздяваше леко и сияеше на залеза.

Майкъл коленичи и докосна водата. Беше малко по-топла, отколкото трябваше да е по това време на годината, в края на септември, който всъщност не беше по-хладен от август. Но беше съвсем подходяща за едно вечерно плуване.

Да, точно така, защо да не поплува? Обаче не му се струваше редно да го прави без Роуан - първото скачане в басейна беше момент, който трябва да се сподели. Но какво пък толкова? Роуан сигурно си прекарваше чудесно със Сесилия и Кланси. А водата бе така примамлива. От години не бе плувал в басейн.

Погледна назад към малкото осветени прозорци по тъмновиолетовата стена на къщата. Нямаше кой да го види.

Свали сакото, ризата и панталоните си, събу обувките и чорапите. Свали и боксерките. После отиде до дълбоката страна и се гмурна, без да му мисли повече.

Господи! Това беше живот! Гмурна се толкова надълбоко, че ръцете му докоснаха синьото дъно, после се обърна и видя как светлината блещука по повърхността на водата.

Стрелна се нагоре и излезе на повърхността. Разтръска глава и погледна към звездите. Отвсякъде прииждаха звуци! Смях, разговори на висок глас, хора говореха един през друг, ритмичният вой на диксиленд.

Обърна се изумен и видя моравата, осеяна с фенери и пълна с хора; млади двойки танцуваха по плочите и дори по тревата. Всички прозорци в къщата светеха. Някакъв млад мъж с черен смокинг внезапно се гмурна в басейна точно пред него и го заслепи с фонтан от пръски.

Устата му се напълни с вода. Шумът стана оглушителен. В другия край на басейна стоеше възрастен мъж във фрак и бяла връзка и го викаше.

- Майкъл, махай се веднага, човече, преди да е станало твърде късно!

Британски акцент. Това беше Артър Лангтри. Майкъл заплува трескаво към него, но преди да загребе и три пъти, започна да се задъхва. Остра болка го проряза в ребрата и той се обърна настрани.

Щом най-сетне се хвана за ръба на басейна и се изтегли, нощта около него притихна.

В първия миг не смееше да помръдне. Само дишаше тежко и се опитваше да успокои пулса си, чакаше болката в дробовете да премине. Оглеждаше трескаво празния вътрешен двор, голите прозорци и празната морава.

После се опита да излезе от басейна, но усещаше тялото си невероятно тежко и измръзнало въпреки жегата. Остана за миг треперещ на мястото си, после тръгна към кабината и взе една от хавлиите, които бе използвал през деня, когато бе дошъл да си измие ръцете. Подсуши се и се върна обратно, за да огледа празната градина и притъмнялата къща. Прясно боядисаните виолетови стени сега се бяха обагрили в цвета на здрачното небе.

Само тежкото му дишане нарушаваше тишината. Но болката в гърдите бе отминала и той се насили да задържи на няколко пъти дъха си.

Беше ли изплашен? Гневен? Не знаеше. Вероятно беше в шок. Имаше чувството, че е тичал поне цяла миля. Главата започваше да го боли. Взе дрехите си и се облече, без да бърза, не искаше да бъде прогонен така лесно.

После седна на желязната пейка с извита облегалка и изпуши цигара. Оглеждаше всичко наоколо и се опитваше да си спомни какво точно бе видял. Последното парти на Стела. Артър Лангтри.

Дали това бе още един от номерата на Лашър? Стори му се, че отвъд моравата, някъде до предната ограда, сред камелиите, някой помръдна. Чу стъпки. Не, това бе просто минувач, който сигурно надничаше през листата.

Заслуша се, докато стъпките не заглъхнаха. Чу потракването на влака по линията до реката, точно както го бе чувал и като дете, на улица «Благовещение». И отново бебешки плач, не, това бе свирката на влака.

Стана, стъпка цигарата и влезе в къщата.

- Не успя да ме изплашиш - каза внезапно. - Не вярвам, че това беше Лангтри.

Дали не чу въздишка в мрака? Обърна се. Нищо, трапезарията беше празна. Тръгна към високата врата към коридора. Не си правеше труда да върви по-тихо, стъпките му кънтяха силно.

Чу тихо изщракване. Дали не се бе затворила някаква врата? После шум от вдигане на прозорец.

Обърна се и тръгна по стълбището. Провери всяка стая. Не си правеше труд да светва лампите. Знаеше пътя покрай старите мебели, които бяха покрити с найлони и приличаха на призраци. Слабата светлина от уличната лампа му беше напълно достатъчна.

Най-сетне обиколи цялата къща и си тръгна.

Върна се в хотела и се обади от фоайето на Аарън. Помоли го да слезе в бара за по едно питие. Мястото беше доста приятно - малко, с няколко уютни сепарета, и почти безлюдно.

Седнаха на една маса в ъгъла. Майкъл погълна почти половин бира наведнъж и разказа на Аарън какво му се е случило. Описа му и сивокосия мъж.

- Знаеш ли, не ми се ще да казвам на Роуан - каза той.

- Защо? - попита Аарън.

- Защото не иска да знае. Не иска да ме вижда разстроен отново. Това направо я подлудява. Опитва се да ме разбере, но просто не може. Аз откачам, а тя се ядосва.

- Мисля, че трябва да и? кажеш.

- Тя ще отговори, че трябва да го забравя и да се посветя на нещо приятно. Понякога си мисля, че ако успеем да пропъдим този ад оттук, ако въобще е възможно…

- Какво?

- О, звучи налудничаво, но бих убил всеки, който се опита да навреди на онази къща.

- Кажи и?. Просто и? кажи какво се е случило. Не и? обяснявай как си се чувствал, освен ако не те попита, разбира се. Но не го пази в тайна.

Майкъл мълчеше. Аарън почти бе привършил питието си.

- Аарън, а какво може да направи тя със силата си, ако се опита да я използва и да я контролира?

Англичанинът кимна.

- Използвала я е през целия си живот, за да лекува. А не иска да развива негативния потенциал; иска да я използва само частично.

- Да, но дали няма да започне да си играе със силата си в лабораторията.

- Може би, след време. Но мисля, че сега се е концентрирала върху идеята за медицински център. Иска да бъде със семейството си и да реализира този план. Трябва да призная, че концепцията и? е прекрасна. Сигурен съм, че в «Мейфеър и Мейфеър» са много впечатлени, въпреки че едва ли ще го признаят. - Аарън изпи виното си. - Ами ти? - И направи жест към ръцете му.

- О, имам напредък. Свалям ги все по-често. Не зная…

- А когато плуваше?

- Сигурно съм ги свалил. Господи, дори не помислих за това. Аз… Мислиш ли, че има нещо общо?

- Не, не мисля. Но според мен с право смяташ, че онзи мъж не е бил Лангтри. Просто предчувствие, но не мисля, че Лангтри би се опитал да се намеси по този начин. Обаче на всяка цена кажи на Роуан, ако искаш и тя да е напълно откровена с теб. Кажи и? всичко.

Знаеше, че Аарън е прав.

Беше облечен за вечеря и седеше във всекидневната на апартамента, когато Роуан се прибра. Направи и? питие и и? разказа накратко целия инцидент.

Видя тревога на лицето и?, дори разочарование, че нещо толкова мрачно и ужасно разклаща увереността и?, че всичко ще бъде наред. Изглеждаше неспособна да каже каквото и да било. Просто седеше на дивана, до купчината пакети, които бе донесла. Не беше докоснала питието си.

- Мисля, че беше един от номерата му - каза Майкъл. - Както лилиума. Не трябва да му придаваме голямо значение.

Нали това искаше да чуе тя?

- Да, точно така ще направим - отвърна Роуан с леко раздразнение в гласа. - А ти… как ти се отрази? Аз бих откачила, ако видя подобно нещо.

- Ами стреснах се, но беше дори някак вълнуващо. Ядосах се и май пак получих… пристъп…

- Господи, Майкъл!

- Не, не. Седнете, доктор Мейфеър. Добре съм. Обикновена реакция на организма. Не знам точно. Може би просто съм се уплашил. Веднъж, като дете, се спусках с шейна на колела по плажа Пончартрейн. Качвахме се до върха на хълма и се спусках надолу съвсем спокоен. Но веднъж се случи нещо много странно. Получих някакво стягане в гърдите и корема. Много болеше! Сякаш тялото ми се бе вдървило. Е, сега беше нещо подобно.

Тя седеше със скръстени ръце и стиснати устни. Накрая каза тихо:

- Хората умират от сърдечен удар и при спускане от хълм, и при други силни вълнения.

- Аз няма да умра.

- Така ли?

- Да, защото вече съм умирал и знам, че не ми е дошло времето.

Тя се засмя горчиво.

- Много смешно, няма що.

- Напълно сериозен съм.

- Не искам повече да ходиш там сам. Не му предоставяй още възможности да ти причинява подобно нещо.

- Глупости, Роуан! Не се страхувам от тъпия призрак. Освен това ми харесва да ходя там. Пък и…

- Какво?

- Така или иначе той все някога ще се появи.

- И защо смяташ, че е бил Лашър? - попита тя тихо. Лицето и? внезапно се бе отпуснало. - Ами ако е бил Лангтри, ако е искал да ме напуснеш?

- Откъде го измисли?

- Ами измислих го.

- Виж, нека зарежем това. Просто исках да бъда откровен с теб, да ти кажа какво се е случило, а не да започна да умувам по въпроса. Не искам и ти да се тормозиш.

- Не ходи там сам - каза тя с потъмняло лице. - Никога сам и през нощта, не си търси още проблеми.

Той изсумтя пренебрежително.

Тя стана и излезе от стаята. Никога не я бе виждал да се държи така. След малко се върна с голяма черна кожена чанта.

- Разкопчай си ризата, моля те. - И извади стетоскоп.

- Какво, да не се майтапиш.

Стоеше пред него със стетоскопа в ръка и се взираше театрално в тавана. После сведе поглед и се усмихна.

- Опитваш се да измамиш чичо доктор? Е, добре, разкопчай си ризата.

- Само ако и ти разкопчаеш твоята.

- Веднага след това, обещавам. Всъщност, ако искаш, и ти можеш да послушаш сърцето ми.

- Добре, ако махнеш това. Господи, Роуан, студено е.

- Топля го в ръце само за децата, Майкъл.

- Ох, по дяволите, нима мислиш, че големите и силни мъже като мен не могат да усещат студ?

- Спри да ме разсмиваш. Поеми си дълбоко дъх.

Той изпълни нареждането.

- Е, какво чу там вътре?

Тя се изправи, свали стетоскопа и го прибра в чантата. Седна до Майкъл и притисна с пръсти китката му.

- Кажи де.

- Всичко е наред. Не чух никакъв шум. Не установих и никакви вродени увреждания, нито пък дисфункция или каквато и да било слабост.

- О, значи старият Къри е здрав като камък! А какво ти подсказва шестото чувство?

Тя сложи ръка на врата му и плъзна пръсти в отворената яка, като леко галеше кожата. Беше толкова нежно и така необичайно за нея, че по целия му гръб плъзнаха тръпки и пламъчето на страстта се разгоря.

Едва се сдържаше да не я сграбчи и тя сигурно го усещаше. Но лицето и? си остана безизразно; очите и? бяха някак стъклени и не се откъсваха от него. Той започна да се тревожи.

- Роуан?

Тя бавно отдръпна ръцете си. Отново се превърна в старата Роуан и остави пръстите си да се плъзнат с влудяваща нежност в скута му. Стисна подутината на джинсите му.

- Е, какво ти каза шестото чувство? - попита той отново, като едва се удържаше да не разкъса дрехите и?.

- Че си най-красивият и секси мъж, с когото съм спала - каза тя лениво. - Че е било много умно от моя страна да се влюбя точно в теб. И че нашето първо дете ще бъде невероятно красиво и силно.

- Наистина ли това видя?

- Не, но така ще стане - отвърна тя и положи глава на рамото му. - Ще се случат прекрасни неща - добави и се сгуши в него. - Защото ние ще ги накараме да се случат. Можем да започнем още сега.

Към края на седмицата в «Мейфеър и Мейфеър» се проведе първото сериозно заседание по въпроса за създаването на медицинския център. След консултация с Роуан бе решено да бъдат проведени няколко координирани проучвания относно осъществимостта му, оптималния му размер и най-подходящото място в Ню Орлиънс.

Райън уреди няколко срещи на Ан Мари и Пиърс в главни болници в Хюстън, Ню Йорк и Кеймбридж. На тях щяха да бъдат обсъдени възможностите за сдружаване с университети или съществуващи институции в града.

Роуан се зае да проучи техническите сведения за развитието на американските болници. Проведе четиричасов разговор с Ларкин, стария си шеф, и с лекари от цялата страна, като молеше за предложения и идеи.

Вече бе разбрала, че най-грандиозната и? мечта може да бъде реализирана само с частица от капитала и?, ако въобще се наложеше да се черпи от него. Или поне така твърдяха Лорън и Райън Мейфеър. Беше най-добре нещата да продължат да се развиват на тази основа.

- Но някой ден може цялото богатство, до последното пени, да се влее в медицината - каза тя на Майкъл, когато бяха насаме, - да се вложи в създаването на ваксини и антибиотици, в операционни и болнични легла.

Реставрацията на къщата вървеше така гладко, че Майкъл дори имаше време да огледа няколко други имота. Към средата на септември той купи един голям, прашен магазин на Мегазин стрийт, където щеше да направи офис на «Големите надежди». Намираше се само на няколко преки от Първа улица и от родната му къща. Сградата беше старомодна, с плосък покрив и веранда от ковано желязо, която стърчеше над тротоара. Още един от онези перфектни моменти.

Да, всичко вървеше просто прекрасно и те много се забавляваха. Салонът беше почти готов. Бяха постлали няколко от китайските килими на Жулиен и подредиха прекрасните френски мебели. Старият стенен часовник отново работеше.

Разбира се, роднините постоянно ги умоляваха да оставят хотела и да заживеят с едно или друго семейство, докато дойде денят на сватбата. Но те се чувстваха много удобно в големия апартамент с изглед към Сейнт Чарлз авеню. Обожаваха «Карибския салон» и персонала на малкия елегантен хотел, дори и асансьора с изрисуван с цветя таван и малкото кафене, където понякога закусваха.

Пък и Аарън още живееше в апартамента на горния етаж, а и двамата много го обичаха. Не минаваше ден, без да пият кафе с него и да си побъбрят. Той не спомена повече за никакви необясними инциденти.

През последните седмици на септември захладня. Често оставаха вечер в къщата на Първа улица, след като работниците си тръгнеха. Пиеха вино на масата от ковано желязо и се наслаждаваха на залеза.

Последният светлик на слънцето винаги се отразяваше във високите прозорци на таванския етаж и позлатяваше стъклата.

Беше великолепно. Бугенвилията бе омайваща с пурпурните си цветове.

Всяка завършена стая, всяка боядисана част от перилата ги изпълваше с радост и с мечти за бъдещето.

Междувременно Беатрис и Лили Мейфеър бяха говорили с Роуан за тържествена венчавка в църквата «Успение Богородично». Очевидно завещанието изискваше католическа церемония. Стана ясно и че за щастието и доволството на целия род всичко ще е изключително пищно. Роуан накрая се предаде, но не изглеждаше недоволна.

Майкъл тайно ликуваше.

Беше по-развълнуван, отколкото можеше да признае. Не се беше надявал на нещо толкова прекрасно, толкова традиционно. Разбира се, жената решаваше, а той не искаше да и? оказва натиск. Но само като си помислеше - пищна сватба в старата църква, където бе служил като иподякон.

Когато дните захладняха още повече и настъпи красивият и ароматен октомври, Майкъл внезапно осъзна, че съвсем скоро ще прекарат първата си Коледа заедно, и то в тази къща. Представяше си украсеното дръвче в огромния салон. Щеше да е великолепно, а леля Вив най-сетне щеше да свикне с новия си дом. Тя още мрънкаше за старите си вещи и той все обещаваше да иде някой ден до Сан Франциско да ги вземе, но знаеше, че тук и? е добре. Тя също бе харесала семейство Мейфеър.

Да, Коледа. Винаги си я бе представял точно така. Във великолепна къща, с разкошно дърво и огън в мраморната камина.

Коледа.

Но тази мисъл неизбежно събуди спомена за Лашър в църквата. Да, Лашър, в осветената от свещи църква, изпълнена с аромат на борови иглички. И малкият Исус, който се усмихваше в яслата.

Защо Лашър го бе гледал така приветливо в онзи отдавна отминал ден, а после бе изчезнал зад олтара?

Защо се бе случило всичко това? Защо?

Може би никога нямаше да узнае. Може би някак бе изпълнил мисията, заради която го бяха върнали към живота. Може би не бе имал друга мисия, освен да обича Роуан и да живеят щастливо в тази къща.

Но знаеше, че не може да е толкова просто. Щеше да е чудо, ако щастието им траеше вечно. Чудо, както създаването на медицинския център щеше да е чудо и това, че Роуан искаше бебе, че къщата скоро щеше да е тяхна… и като това да видиш призрак, който се взира в теб от олтара на църквата или изпод някое голо миртово дърво в прохладна нощ.

Трийсет и девет

«Е, добре, какво следва сега», помисли си Роуан. Може би годеж? Беше ходила на чай с Лили, на обяд с Беатрис и на лека вечеря със Сесилия в «Антоан». Имаше и парти у Лорън, в красивата стара къща на Еспланада авеню.

Сега следваше Метаир - къщата на Кортланд, както все още я наричаха, въпреки че беше вече дом на Джифорд, Райън, и техния най-малък син Пиърс.

Ясният октомврийски ден беше перфектен за градинско парти. Събраха се около двеста души.

Нямаше значение, че сватбата беше само след десет дни, на първи ноември, на Вси светии. Дотогава Мейфеър щяха да организират пак някое събиране на чай, чийто час и дата щяха да бъдат уговорени по-късно.

- Не ни трябват поводи да се събираме! - каза Клеър Мейфеър. - Скъпа, нямаш представа откога чакаме да дойде това време.

Те сновяха по моравата под малките, спретнато подрязани магнолии и из разкошните стаи с ниски тавани в тухлената къща стил Уилямсбърг. Тъмнокосата Ан-Мари, болезнено честна жена, която сега като че бе изцяло погълната от плановете на Роуан за медицински център, я представи на хората, които бе видяла на погребението, и на още много, които виждаше за първи път.

Аарън беше описал доста добре Метаир като американско предградие. Все едно бяха в Бевърли Хилс или в Шърман Оукс в Хюстън. Само дето небето тук бе сияйно като никъде другаде, освен, разбира се, на Карибите. Старите дървета до тротоарите бяха също толкова достолепни като тези в Гардън Дистрикт.

Но самата къща беше типична за елитните предградия с нейните филаделфийски антики от осемнайсети век и огромни килими. Всичките семейни портрети бяха в красиви рамки и подходящо осветени. Мекият, предразполагащ звук на саксофона на Кени Джи се лееше от скритите в белите стени тонколони.

Един съвсем черен сервитьор с удивително кръгла глава и мелодичен хаитянски акцент наливаше бърбън или бяло вино в кристалните чаши. Две тъмнокожи готвачки с колосани униформи обръщаха силно подправените розови скариди на димящата скара. Дамите Мейфеър бяха облечени с рокли в меки пастелни цветове и приличаха на цветя сред мъжете в бели костюми. Две малки дечица палуваха на тревата и пъхаха малките си розови ръчички в струите на фонтанчето в средата на моравата.

Роуан си бе намерила удобно местенце на един бял градински стол под най-голямата магнолия. Отпиваше от бърбъна и се здрависваше с безбройните си братовчеди. Беше започнала да харесва вкуса на тази отрова.

По-рано същия ден тя направи последната проба на бялата булчинска рокля и воала и установи, че всъщност е доста развълнувана от събитието и дори се радва, че се бе съгласила на толкова пищна церемония.

Да, щеше да бъде «принцеса за един ден». Дори носенето на смарагда вече не и? се струваше потискащо, особено откакто бе затворен на сигурно в касата след онази ужасна нощ. Не бе казала на Майкъл за мистериозното му и нежелано появяване. Знаеше, че трябва и на няколко пъти дори щеше да го направи, но просто не намери сили.

Майкъл бе много щастлив, че ще има църковна венчавка. Родителите му се бяха оженили в тази енория, както и дядо му и баба му. Да, беше ужасно щастлив, може би дори повече от нея. Така че тя не искаше да му разваля настроението, освен ако, разбира се, не се случеше още нещо с отвратителната огърлица. После винаги можеше да му обясни всичко, след като отново заключат бижуто в сейфа. Да, не беше го излъгала, просто малко отлагаше разговора.

Пък и не се случи нищо друго. Нямаше вече мутирали цветя до леглото. Всъщност времето бе изтекло почти незабелязано, реставрацията беше към края си, а къщата във Флорида бе обзаведена и готова за медения им месец.

Другото хубаво нещо беше, че Аарън бе напълно приет от семейството и сега го канеха на всяко събиране. Беатрис дори се бе влюбила в него и непрестанно го подкачаше за британските му обноски и че наоколо има доста вдовици, които биха били изгодна партия за брак. Дори стигна дотам, че го заведе на симфоничен концерт с Агнес Мейфеър, много красива по-възрастна братовчедка, чийто съпруг бе починал преди година.

Роуан се чудеше как ли Аарън приема всичко това, но вече бе разбрала, че той може да спечели благоразположението и на дявола в ада. Дори ледената Лорън си падаше по него. Един ден на обяд двамата бяха разговаряли за историята на Ню Орлиънс. Райън също го харесваше, както и Айзък и Уийтфилд. Дори Пиърс постоянно го разпитваше за пътуванията му из Европа и Изтока.

Освен всичко друго, Аарън беше и неизменен компаньон на леля Вив. Роуан смяташе, че всеки трябва да си има по една леля Вив - крехка като кукла женица, която обичаше Майкъл до полуда. Тя напомняше на Роуан за Милата Мили и леля Бел по описанията на Аарън в досието, разбира се.

Преместването в Ню Орлиънс не беше лесно за леля Вив. Мейфеър я бяха спечелили напълно, но все пак тя не успяваше да следва бясното им темпо и да участва в енергичните им разговори. Този следобед бе помолила да остане у дома, за да подреди новите вещи, които Роуан и? беше купила. Все молеше Майкъл да отиде в Сан Франциско да опакова нещата и? от къщата на Либърти стрийт, и той все отлагаше, въпреки че и двамата с Роуан знаеха, че подобно пътуване е неизбежно.

Но отношението му към леля Вив и? даваше още безброй причини да го обича; никой не бе по-мил и по-търпелив от него.

- Тя е единственото ми семейство - каза той веднъж. - Всички други си отидоха. Нали знаеш, че ако между нас не беше потръгнало, сега щях да съм в Таламаска. Те щяха да са новото ми семейство.

Колко добре го разбираше само; тези думи я бяха върнали към месеците горчива самота.

Колко и? се искаше нещата тук да потръгнат! И призракът от Първа улица сякаш искаше същото. Или пък гневът и? го беше отблъснал? Защото след появата на огърлицата през онази нощ тя цели дни го бе проклинала в ума си.

Семейството бе приело идеята за Таламаска, въпреки че Аарън отговаряше доста мъгляво на въпросите им какво точно представлява орденът. Те явно го смятаха за изследовател, пътешественик, който винаги се интересува от историята на Мейфеър, защото те са старо и уважавано семейство от Юга, а те биха заобичали всеки изследовател, който може да изкопае името на тяхната невероятно красива предтеча Дебора, обезсмъртена не от друг, а от великия Рембранд, и то с прочутия смарагд на гърдите. Бяха объркани от късчетата родова история, които Аарън реши да им разкрие. Господи боже, те смятали, че Жулиен е измислил баснята за шотландските им предшественици.

Междувременно Беа поръча да и? направят репродукция с маслени бои по снимката на портрета на Дебора, за да може да я окачат на стената в къщата на Първа улица в деня на приема. Тя беше бясна на Райън, че бе отказал да закупят оригинала. Но и Таламаска едва ли щеше да се раздели с него. Слава богу, че след като Райън предположи каква ще е цената, въпросът бе изоставен напълно.

Да, всички обичаха Аарън, всички обичаха Майкъл, всички обичаха Роуан.

Обичаха и Дебора.

Ако знаеха нещо за случилото се между Аарън и Кортланд, или Карлота, през годините, не казаха и дума за това. Не знаеха, че Стюарт Таунсенд е бил член на Таламаска. Всъщност бяха доста объркани от откриването на мистериозния скелет на тавана. Малко по малко стана ясно, че всички смятат Стела отговорна за това.

- Вероятно е умрял от опиум или пиене на някое от дивите и? партита и тя просто го е увила в килима и е забравила за него.

- Или пък го е удушила. Помните ли какви купони правеше?

Роуан слушаше с почуда тези разговори и изблиците на смях. Не долавяше никаква злоба в тях. Но пък усещаше добрите им намерения и празничното им настроение.

Някои от тях имаха своите тайни, особено по-възрастните. При всяко ново събиране тя долавяше все по-силни индикации за това. Всъщност, колкото повече наближаваше сватбата, като че нещо назряваше.

Старите Мейфеър не се отбиваха на Първа улица само за да поднесат добрите си пожелания или пък да видят как върви ремонта. Те бяха любопитни. Бяха уплашени. Искаха да споделят някакви тайни, или да я предупредят, или пък да я попитат нещо. Може би просто изпитваха силите и?, защото със сигурност и те притежаваха такива. Тези хора я обичаха много и умело успяваха да скрият негативните си емоции. Това и? се струваше много странно.

Но може би точно днес щеше да се случи нещо необичайно.

Много от старите бяха тук, алкохолът се лееше обилно, а след няколкото хладни октомврийски дни, времето отново бе станало приятно топло. Небето бе съвършено синьо и големите пухкави облаци плаваха по него бързо, като изящни галеони под напора на вятъра.

Тя отпи още една голяма глътка от бърбъна, наслади се на изгарящото усещане в гърдите и се огледа за Майкъл.

Ето го там, все още в плен на Беатрис и изумително хубавата Джифорд, чиято майка бе наследница на Лестан Мейфеър, а баща и? пък бе наследник на Клей. Тя, разбира се, се бе омъжила за внука на Кортланд - Райън Мейфеър. Сигурно щеше да се сети за още заплетени роднински връзки, но вниманието и? бе привлечено от друго - кръвта и? закипя, щом видя, че бледите пръсти на Джифорд се увиват - без никаква причина - около ръката на Майкъл.

Какво толкова вълнуващо намираха в гаджето и?, че не искаха да го оставят на мира? И защо тази Джифорд бе толкова нервна? Горкият Майкъл. Той не знаеше какво да направи. Седеше там с ръце в джобовете, кимаше и се усмихваше на шегите им. Не осъзнаваше, че флиртуват с него, не виждаше пламъците в очите им, прелъстителния звън на смеха им.

Явно беше нормално. Грубите момчета бяха неустоими за изисканите дами. Просто не можеха да се откъснат от него, за тях той беше бабаит, който чете Дикенс.

Предния ден се бе качил по дългата тясна стълба на страничната стена на къщата, както пират се катери по мачтата на кораб. Гол до кръста, с крака на парапета, развята коса и вдигната за поздрав към нея ръка, той явно изобщо не съзнаваше, че е неустоим, че направо я влудява. Сесилия погледна нагоре и каза:

- Боже, ама той е много готин, да знаеш.

- Знам - промърмори Роуан.

В такива моменти желанието и? към него ставаше направо мъчително. А сега той беше още по-неустоим в новия ленен костюм от три части («Приличам на продавач на сладолед»), който Беатрис го бе изнудила да купи в «Перлис». «Скъпи, сега си същински южняшки джентълмен!»

Беше секси, просто ходещ сексапил. Например, когато навиваше ръкавите си и пъхаше пакета «Кемъл» в десния, или пък мушкаше молива зад ухото си и започваше да спори с някой от дърводелците или бояджиите, а после изместваше единия си крак напред и вдигаше рязко ръка, сякаш смяташе да забие брадичката на човека чак в мозъка му.

После, след като всички си тръгнеха, се гмуркаше гол в басейна (вече не виждаше никакви призраци). Един уикенд отидоха до Флорида, за да подпишат документите за новата къща. Той легна гол на терасата, само със златния часовник и малката верижка на врата. Нямаше нищо по-сексапилно от него.

А сега беше така невероятно щастлив! Беше единственият човек на този свят, който обичаше къщата на Първа улица дори повече, отколкото я обичаха Мейфеър. Беше направо обсебен от нея. Използваше всяка възможност да свърши по някоя работа заедно с работниците. И все по-често сваляше ръкавиците. Като че вече можеше да прекъсне потока от образи и ако не докосваше хора, спокойно можеше да работи с голи ръце.

Слава богу, че всички призраци и привидения най-после ги бяха оставили на мира. И тя наистина трябваше да спре да се притеснява, че той е в компанията на тези жени.

По-добре беше да се концентрира върху хората, събрали се около нея - достолепната стара Фелиша тъкмо бе придърпала един стол, а хубавата бъбрива Маргарет Ан се настаняваше на тревата. Намусената Магдален, която изглеждаше млада, но не беше, също бе дошла преди малко и наблюдаваше мълчаливо останалите.

От време на време някой обръщаше глава и поглеждаше към Роуан, и тя отново долавяше вибрацията на някакво скрито знание, на въпрос, може би, но всичко бързо изчезваше. Винаги идваше откъм някой от по-старите - Фелиша, най-малката дъщеря на Баркли, вече седемдесет и пет годишна, или пък от Лили, седемдесет и осем годишната внучка на Винсент, или пък от стария плешив Петер Мейфеър, с влажните искрящи очи и дебелия врат, въпреки че не беше пълен човек - най-младия син на Гарланд.

А също и Рандъл, по-възрастен дори от чичо си Петер, със сиви, умни очи, отпуснал се на желязната пейка в другия край на градината. Взираше се неотклонно в нея, без значение колко хора закриваха от време на време видимостта му. Сякаш искаше да и? каже нещо изключително важно, но не знаеше как да започне.

Искам да знам. Искам да знам всичко.

Пиърс я гледаше с неприкрито страхопочитание, явно вече спечелен от мечтата за медицински център и почти нетърпелив да я превърне в реалност. Лошото беше, че вече бе изгубил отчасти топлотата, която бе показвал преди. Сега се държеше сякаш извинително, когато представяше младите мъже и накратко обясняваше роднинската им връзка и настоящата им професия. (Ние сме семейство на адвокати, или «Какво друго може да прави един джентълмен, когато всъщност не му се налага да прави нищо?») Пиърс и? изглеждаше изключително мил и привлекателен. Щеше и? се да го накара да се отпусне отново.

Роуан с удоволствие забеляза, че след като и? представеше някого, Пиърс го водеше да се запознае и с Майкъл, и то с проста и невероятна сърдечност. Всъщност всички бяха любезни с Майкъл. Джифорд не спираше да долива бърбън в чашата му. Ан Мари сега се бе настанила до него, говореше му нещо и рамото и? от време на време се опираше в неговото.

«Престани, Роуан. Не можеш да заключиш този красив звяр на тавана.»

Но хората идваха към нея на групи, после се разделяха и бяха следвани от други. През цялото време говореха за къщата на Първа улица, преди всичко за нея.

Явно текущата и? реставрация им доставяше неизразима радост.

Къщата на Първа улица била символ на рода, с каква мъка само я гледали да се руши, колко мразели Карлота заради това.

Да, Роуан долавяше това в поздравителните думи, усещаше го в погледите им. Къщата най-после бе свободна от презряното си изгнание.

Постоянно се изумяваше колко добре са осведомени за последните промени и нововъведения. Знаеха дори какви цветове е избрала за стаите, без да са ги видели.

Колко прекрасно, че е решила да запази старите мебели в спалните. Знае ли, че навремето Стела е спала в леглото на Карлота? А леглото в стаята на Мили е принадлежало на прабаба Катерин, а прачичо Жулиен е роден в леглото в предната стая, което сега щяло да е на Роуан и Майкъл.

Какво смятат за нейния план за голяма болница? От няколкото кратки разговора извън «Мейфеър и Мейфеър» тя се бе уверила, че приемат много добре идеята. Името «Медицински център Мейфеър» явно много ги въодушевяваше.

Предната седмица бе обяснила на Беа и Сесилия, че за нея е изключително важно този център да се заеме с нови проучвания, да удовлетворява нови нужди. Че ще е идеална среда за проучвания, задължително, но няма да е затворен като крепост институт, а истинска болница с голяма леглова база, предназначена за бедни пациенти. Ако успее да привлече и най-добрите невролози и неврохирурзи в страната и стане най-иновативната, най-ефективната и най-добре оборудваната клиника за лечение на неврологични проблеми, то мечтата и? ще е изпълнена.

- На мен ми звучи прекрасно - бе казала Сесилия.

- Само въпрос на време е - каза Кармен Мейфеър на един обяд. - Нали знаеш, че «Мейфеър и Мейфеър» винаги са раздавали милиони, но за първи път някой поема подобна инициатива.

Но това, разбира се, беше само началото. Сега нямаше нужда да им обяснява, че предвижда да експериментира в структурирането и уреждането на интензивните отделения, че иска да построи и жилищни помещения за семействата на пациентите, със специални обучаващи програми за съпрузите и децата, които трябва да участват в последващата рехабилитация на хората с нелечими заболявания или увреждания.

Всеки ден и? идваха все нови идеи. Мечтаеше за хуманна обучаваща програма, която да изличи всички ужаси и оскърбления, станали обичайни в модерната медицина; планираше да основе училище за медицински сестри, в което да се обучават нови кадри, със съвсем нов набор от умения и отговорности.

Името «Медицински център Мейфеър» щеше да стане синоним на най-добрите, най-хуманните и най-чувствителните специалисти в тази област.

Да, всички щяха да се гордеят с нея. Как иначе?

- Още едно питие?

- Да, благодаря. Бърбън. Започна да ми харесва.

Смях.

Тя отпи още една глътка и кимна на младия Тими Мейфеър, който току-що бе дошъл да и? стисне ръката. Да, и поздрави Бернадет Мейфеър, която бе срещнала за кратко на погребението. Поздрави и красивото малко червенокосо момиче с панделката в косата, което се казваше Мона Мейфеър - дъщеря на Сиси. И мъжкараната Дженифър Мейфеър, най-добрата приятелка и четвърта братовчедка на Мона. Джен имаше като нейния глас, дълбок и дрезгав.

Бърбънът бе по-вкусен, когато бе силно изстуден, но и малко коварен. Тя вече усещаше, че е пила повече, отколкото трябва. Пийна още, защото видя, че вдигат тост в другия край на градината. Постоянно се вдигаха наздравици за къщата и за сватбата. Тук май никой не говореше за друго.

- Роуан, имам много стари фотографии…

-… майка ми е запазила всички статии от вестниците…

- Знаеш ли, че къщата я има в книгите за Ню Орлиънс. Имам няколко доста стари, мога да ти ги донеса в хотела…

-… естествено, няма да ти досаждаме денонощно, но просто да знаеш…

- Роуан, нашите прадеди са родени в тази къща… всички тук са…

- О, бедната Мили не доживя да види този ден…

-… имам плик с дагеротипии… Катерин и Дарси, и Жулиен. Знаеш ли, че Жулиен винаги е сниман пред портата. Имам седем различни снимки и винаги е там.

Портата ли?

Прииждаха още и още роднини. Най-накрая дойде и старият Фийлдинг - син на Клей - напълно плешив, с тънка, прозрачна кожа и зачервени очи - наложи се да го доведат, за да седне до нея.

Още щом се отпусна на стола, младите започнаха да идват, за да го поздравят.

Херкулес, хаитянският слуга, сложи чаша бърбън в ръката на стареца.

- Ще пийнете ли, господин Фийлдинг?

- Да, Херкулес, ще пийна, писна ми от ядене. Цял живот ям. - Гласът му беше дълбок и сякаш без възраст.

- Сега, когато Карлота вече я няма, аз останах най-старият - каза той тъжно на Беатрис, която бе дошла да го целуне.

- Не говори за това, ще бъдеш с нас вечно - каза Беа, а парфюмът и? ги лъхна - сладък, цветен и скъп, като разкошната и? червена копринена рокля.

- Хайде, хайде, не си много по-стар от мен - обяви Лили Мейфеър и седна до него. Всъщност точно в този миг тя наистина изглеждаше на годините си - с оредялата си искрящо бяла коса, хлътнали бузи и костеливи ръце.

Фийлдинг се обърна към Роуан.

- Значи реставрираш къщата. И ще живееш тук с мъжа си. И досега всичко върви нормално?

- Да, защо да не е нормално? - попита Роуан с любезна усмивка.

Но в следващия миг се смрази от тревога, защото Фийлдинг вдигна ръка и я сложи върху нейната за благословия.

- Прекрасни новини, Роуан - каза той, ниският му глас като че резонираше в гърдите, защото старецът се опитваше да задържи дъха си след дългата одисея от портата дотук. - Прекрасни новини. - Бялото на очите му беше пожълтяло, а изкуствените му зъби искряха. - Всичките тези години тя не позволяваше на никого да я докосне - рече с гняв. - Дърта вещица!

От жените, събрали се вляво, долетяха въздишки. Но Роуан искаше точно това - лъскавата повърхност да се разчупи.

- За бога, дядо! - възкликна Джифорд, вдигна бастуна му от тревата и го закачи на облегалката на стола. Той не и? обърна внимание и продължи да говори:

- Да, такава беше. Остави къщата да се превърне в руина! Чудо е, че изобщо може да се възстанови.

- Дядо-о-о - изстена Джифорд почти отчаяно.

- Остави го да говори, скъпа - каза Лили, държеше главата си някак сковано, клепачите и? пърхаха към Роуан, а слабата и? ръка стискаше чашата.

- Да не мислиш, че някой може да ми затвори устата - рече старецът. - Тя каза, че той не и? позволявал, обвиняваше него. Вярваше в него и го използваше за своя изгода.

Всички притихнаха. Като че ли и светлината притъмня, когато към малката им групичка се присъединиха още хора. Роуан смътно забеляза с крайчеца на окото си тъмната фигура на Рандъл.

- Дядо, моля те, недей… - започна отново Джифорд.

Но аз искам да знам!

- Да, тя е виновна - продължи Фийлдинг. - Тя искаше къщата да се разруши. Даже понякога се чудя защо не я изгори като онази откачена икономка в «Ребека». Често се притеснявах да не го направи. Да не изгори и старите снимки. Ти видя ли ги? Видя ли снимката на Жулиен и синовете му пред портала?

- Пред портата. Искаш да кажеш пред вратата с формата на ключалка в предната част на къщата?

Дали Майкъл ги чуваше? Да, идваше към тях, като явно се опитваше да накара Сесилия да замълчи, защото тя непрестанно шепнеше нещо в ухото му, без да обръща внимание на странното му изражение. Аарън също беше наблизо, под една магнолия, незабележим, но втренчен в групата. Щеше и? се да може да изрече някакво заклинание и той да стане съвсем невидим за околните.

Но те и без това не забелязваха нищо странично. Фийлдинг кимаше, а Фелиша говореше. Сребърните и? гривни изтракаха, когато посочи към стареца.

- Кажи и?, Фийлдинг. Мисля, че трябва. Карлота искаше тази къща, искаше да я управлява. Тя беше нейна господарка до смъртта си.

- Не, тя не искаше нищо - изсумтя Фийлдинг и направи рязък пренебрежителен жест с лявата си ръка. - В това беше и проклятието и?. Тя искаше само да руши.

- Ами портата? - попита Роуан.

- Дядо, ще те отведа…

- Няма да ме водиш никъде, Джифорд - каза той и решителността подмлади значително гласа му. - Роуан ще живее в тази къща и аз трябва да и? кажа някои неща.

- Но насаме! - обяви Джифорд.

- Остави го да говори, скъпа - обади се Лили. - Пък и сега сме насаме, само хора от семейството сме.

- Тази къща е прелестна, много ще и? хареса - каза рязко Магдален. - Какво се опитвате да направите, да я изплашите?

Рандъл стоеше до Магдален, вдигнал вежди и стиснал устни. Всички бръчки по старото му лице се бяха вдълбочили. Взираше се във Фийлдинг.

- Но какво искаше да кажеш? - попита Роуан.

- Само няколко стари легенди - обади се Райън с леко раздразнение в гласа, въпреки че говореше бавно, сякаш се опитваше да го потуши. - Глупави стари истории за портал и прочие простотии.

Майкъл се приближи зад Фийлдинг, а Аарън също пристъпи по-близо до тях. Те все още не го забелязваха.

- Аз обаче искам да знам - каза Пиърс. Стоеше вляво, зад Фелиша и до Рандъл. Фелиша се втренчи напрегнато във Фийлдинг. Главата и? леко се поклащаше, защото вече бе изпила доста. - Моят прапрадядо е нарисуван пред портата - каза Пиърс. - Портретът му е вътре в къщата. Винаги са ги рисували пред портата.

- А защо да не ги рисуват така? - попита Райън. - Нали са живели в къщата. Не бива да забравяме, че къщата е била на прапрапрадядовците ни.

- Така е - прошепна Майкъл. - Ето къде съм виждал вратата. На картините. Трябваше да ги разгледам по-внимателно…

Райън се озърна към него. Роуан протегна ръка и направи жест на Майкъл да дойде при нея. Райън го проследи с поглед как се приближава до стола и?. Пиърс отново говореше нещо, а Майкъл седна на тревата до Роуан, така че тя да може да сложи ръка на рамото му. Аарън стоеше съвсем наблизо.

- Но дори на старите фотографии пак са снимани пред вратата - настоя Пиърс. - Винаги пред врата с форма на ключалка. Дали е предната или някоя от…

- Да, същата форма е гравирана на криптата. И никой не знае кой го е направил.

- Жулиен, разбира се - каза Рандъл с нисък и гръмовен глас. Всички бързо се извърнаха към него. - А Жулиен е знаел какво прави, защото вратата е имала специално значение за него и за всички останали по онова време.

- Ако и? наговорите тези глупости, тя няма да… - започна Ан Мари.

- Не, искам да знам - прекъсна я Роуан. - Пък и нищо не може да ме спре да заживея в тази къща.

- Не бъди толкова сигурна - обади се печално Рандъл.

Лорън му хвърли студен укоряващ поглед и прошепна:

- Сега не е времето за страшни приказки.

- Трябва ли да разравяме цялата тази мръсотия! - извика Джифорд. Изглеждаше много разстроена. Роуан видя, че Пиърс се притесни, но той беше от другата страна и затова Райън я хвана за ръката и и? прошепна нещо на ухо.

«Тя се опитва да прекъсне разговора», помисли си Роуан.

- Е, кажете, какво означава тази порта. Защо винаги застават пред нея?

- Не обичам да се говори за това - изпищя Джифорд. - Не разбирам защо трябва да ровим в миналото всеки път щом се съберем. Трябва да мислим за бъдещето.

- Ние говорим за бъдещето - каза Рандъл. - Младата жена трябва да знае някои неща.

- Да, искам да знам за вратата - настоя Роуан.

- Е, добре, продължавайте, реакционери такива - каза Фелиша. - Щом като толкова години си мълчахте, говорете сега.

- Портата е свързана с едно съглашение, с едно обещание - рече Фийлдинг. - Това е тайна, предавана на всяко поколение още от най-ранни времена.

Роуан сведе поглед към Майкъл, който бе свил колене към гърдите си, отпуснал ръце на тях, и гледаше Фийлдинг. Но дори отгоре тя виждаше на лицето му страх и объркване, същото онова проклето изражение, което се появяваше, щом заговореше за виденията. Изражение, толкова нехарактерно за него, че го караше да изглежда като друг човек.

- Никога не съм чувала за някакво обещание - каза Сесилия. - Нито за съглашение, за порта или за каквото и да било.

Петер Мейфеър се бе присъединил към тях. Той беше плешив като Фийлдинг и имаше същите остри очи. Всъщност всички се бяха събрали в кръг около нея. Айзък и Уитфийлд надничаха иззад Пиърс.

- Защото те никога не говореха за това - каза Петер с треперещ и леко театрален глас. - Това беше тяхната тайна и не искаха никой да узнава за нея.

- Кои са тези «те»? - попита Райън. - Да не би да става дума за моя дядо? - Гласът му бе леко завален от пиенето. Той преглътна припряно и добави: - За Кортланд ли говорите?

- Не искам да… - прошепна Джифорд, но Райън и? направи жест да замълчи.

Фийлдинг също вдигна ръка към нея и я изгледа свирепо.

- Да, Кортланд беше един от тях - рече Фийлдинг и погледна към плешивия Петер. - Всички знаят това.

- О, не говорете така - обади се гневно Магдален. - Аз обичах Кортланд.

- Всички го обичахме - отвърна и? ядно Петер. - Бих направил всичко за него, но той беше един от тях. Това е. Както и твоят баща, Райън. Старият Пиърс също беше един тях, докато Стела беше жива, както и бащата на Рандъл не е ли така?

Рандъл кимна уморено и отпи бавно от бърбъна си. Тъмнокожият слуга се появи незабелязано и напълни чашата му, а после сипа и на останалите.

- Но какво значи това? - настоя Пиърс. - Цял живот слушам само за «тях», «не е от тях» и прочие. Какво означава това?

- Нищо - сопна се Райън. - Просто бяха нещо като клуб.

- Да бе, клуб - обади се Рандъл.

- Всичко това умря заедно със Стела - каза Магдален. - Майка ми беше много близка с нея и ходеше на онези партита. Но не бяха тринайсет вещици! Там беше цялата работа.

- Какво, какви тринайсет вещици? - попита Роуан. Усещаше, че Майкъл се напряга. През една малка пролука между хората видя Аарън, облегнал гръб на дървото и загледан към небето, все едно не ги слушаше.

- Просто една легенда - каза Фийлдинг студено и твърдо, сякаш да се разграничи от останалите. - Част от легенда за портата и съглашението.

- Но за какво става дума? - попита Роуан.

- Че ще бъдат спасени от портата и тринайсетте вещици - каза Фийлдинг и отново погледна към Петер. - Това е историята и това е обещанието.

Рандъл поклати глава.

- Загадка, която Стела така и не успя да разгадае.

- Спасени ли? - попита младият Уийтфилд. - Както Месията е спасил християните?

- Спасени! Алилуя! - обади се Маргарет Ан, свали чашата си и опръска роклята си с питието. - Мейфеърови ще отидат в рая. Знаех си, че някой ще го уреди, с всичките тези пари!

- Пияна си, Маргарет Ан - прошепна Сесилия. - Също като мен!

И те чукнаха чаши в наздравица.

- Значи Стела се е опитвала да събере тринайсетте вещици на онези празненства? - попита Роуан.

- Точно така - отвърна Фийлдинг. - Точно това се опитваше да направи. Сама се наричаше вещица, както и Мери Бет, майка и?. Изобщо не се церемонеше. Казваше, че има силата и може да вижда мъжа.

- Няма да позволя това… - започна пак Джифорд, а гласът и? бе почти истеричен.

- Нима е толкова страшно? - попита Роуан тихо. - Не са ли само стари легенди? И кой е този мъж?

Тишина. Всички се взираха в нея, вероятно всеки очакваше някой друг да отговори. Лорън изглеждаше почти гневна, когато я погледна. Лили я гледаше с подозрение. Знаеха, че се опитва да ги заблуди.

- Добре знаеш, че не са само стари легенди - каза Фийлдинг под нос.

- Защото те вярват в тях! - каза Джифорд, вирнала брадичка. Устната и? трепереше. - Доста хора са правили глупости заради вярата си в тези стари идиотщини.

- И какво са правили? - попита Роуан. - Имаш предвид отношението на Карлота към майка ми?

- Имам предвид стореното от Кортланд - каза Джифорд. Вече цялата трепереше, явно бе на ръба на истерията. - Това имам предвид. - Втренчи се в Райън, после в сина си Пиърс, а накрая се обърна отново към Роуан. - Да, Карлота също. Всички предадоха майка ти. Не знаеш много неща.

- Шшт, Джифорд, май се напи - прошепна Лили.

- Влизай вътре, Джифорд - обади се Рандъл.

Райън хвана жена си за ръката и се наведе да и? прошепне нещо. Пиърс отиде да му помогне и двамата успяха да я изведат от групата.

Фелиша шепнеше нещо на Магдален, някой се опитваше да събере децата и да ги прати да играят. Едно малко момиченце с престилка каза: «Ама и аз искам да знам…».

- Искам да знам - повтори Роуан. - Какво са направили?

- Е, хайде, кажи за Стела - обади се Беатрис и се озърна неспокойно към Джифорд, която сега плачеше на рамото на Райън, който се опитваше да я отведе по-далече от събралите се.

- Те вярваха в черната магия, ето какво - каза Фийлдинг, - вярваха в тринайсетте вещици и в портала, но никога не разбраха как всъщност да осъществят обещанието.

- И какво са си мислели всъщност? - попита Беатрис. - Това е много вълнуващо, кажи, моля те.

- Че да разкажеш на целия кънтри клуб - рече Рандъл, - както винаги.

- И защо не? - сопна се Беатрис. - Да не би да вземат да изгорят някой от нас на клада!

Райън почти насила вкара Джифорд в къщата и Пиърс затвори френските прозорци зад тях.

- Хайде, кажи - настоя Беатрис, пристъпи напред и се обгърна с ръце. - Значи Стела не е разбрала какво означава това? Кой тогава е разбрал?

- Жулиен - каза Петер. - Дядо ми. Той знаеше. Каза и на Мери Бет. Дори го написа, но Мери Бет унищожи всичко. Каза на Стела, но тя така и не успя да го разбере.

- Стела никога нищо не разбираше - каза Фийлдинг.

- Така си е - тъжно добави Лили. - Горката Стела. Мислеше само за празненства, контрабанден алкохол и откачени приятели.

- Не, тя просто не вярваше в това - каза Фийлдинг. - Това е целият проблем. Искаше само да си поиграе с тайната. И когато нещо се обърка, се уплаши и започна да дави страха си в шампанско. Видя неща, които биха убедили всекиго, но все още не вярваше нито в портата, нито в обещанието, нито в тринайсетте вещици, докато не стана твърде късно и Жулиен и Мери Бет вече не бяха сред живите.

- Значи истината е умряла с нея? - попита Роуан. - Това ли се опитвате да ми кажете. Предали са и? някаква тайна заедно със смарагда и всичко останало?

- Огърлицата изобщо не е толкова важна - каза Лили. - Карлота вдигна толкова шум около това. Просто няма начин да се отървеш от нея… пък и не се очаква да бъде отнета от наследницата. Тя е твоя. Карлота си въобразяваше, че ако я заключи някъде, ще сложи край на всичките странни събития и ще спечели още една от безполезните си малки битки.

- Карлота също знаеше - каза Петер и хвърли леко презрителен поглед към Фийлдинг. - Знаеше какво означават портата и тринайсетте вещици.

- Ти пък откъде знаеш? - прозвуча студеният глас на Лорън. - Със сигурност не и от Карлота.

- Разбира се, тя не би ми казала - каза Петер. - Зная го, защото Стела е казала на майка ми. Карлота знаела, но нямало да и? помогне. Стела се опитвала да изпълни старото пророчество и между другото, то няма нищо общо с никакво спасение. Изобщо не става дума за това.

- И кой ти каза? - настоя Фийлдинг.

- Аз ти казвам.

- И какво знаеш ти по въпроса? - попита Рандъл тихо, с лек сарказъм. - Самият Кортланд ми каза, че когато се съберат тринайсетте вещици, порталът между световете ще се отвори.

- Между световете ли? - изсмя се Петер. - Какво общо има това със спасението? Кортланд не знаеше нищо, знаеше дори по-малко от Стела. Ако знаеше, щеше да и? помогне. Нали беше там. Аз също бях.

- Къде сте били? - попита Фийлдинг.

- На някое от партитата ли? - обади се и Лили.

- Стела се опитваше да открие значението на пророчеството на тези събирания - каза Петер. - Аз бях там.

- Не съм знаела - каза Магдален.

- Как е възможно да си бил там? - попита Маргарет Ан. - Било е преди сто години!

- Не, беше през двайсет и осма и аз бях там - настоя Петер. - Бях на дванайсет. Баща ми беше бесен на майка ми, че ми е позволила, но бях там. Лорън също, тогава беше на четири.

Лорън кимна леко. Погледът и? бе някак отнесен, сякаш си спомняше, но едновременно с това изглеждаше откъсната от останалите.

- Стела събра тринайсет от нас - каза Петер. - Избираше ни по силата ни, нали се сещате - психосила - четене на мисли, виждане на духове, местене на предмети само с мисълта.

- И ти ли имаш такава сила? - изсмя се Фийлдинг. - Нищо чудно, че винаги те бия на покер.

Петер поклати глава.

- Никой обаче не можеше да се мери със Стела. Освен може би Кортланд, но дори той беше по-слаб от нея. Пиърс също имаше дарби, но тогава беше твърде млад и изцяло под контрола на Стела. Останалите бяхме просто пълнеж, само толкова бе успяла да открие. Затова и? трябваше и Лорън. Тя също има силна дарба, а Стела не искаше да пропуска дори този шанс. Събрахме се в къщата с намерението да отворим портала. Трябваше да се подредим в кръг, да се съсредоточим в целта и той щеше да се появи, да бъде сред нас, да стане човек. Щеше да влезе в нашия свят.

Всички се смълчаха. Беатрис се взираше в Петер, сякаш той самият беше призрак. Фийлдинг също го гледаше с неверие и може би дори с подигравка.

Лицето на Рандъл беше непроницаемо зад дълбоките бръчки.

- Роуан не знае за какво говориш - каза Лили.

- Вижте, мисля, че трябва да престанем - обади се и Ан Мари.

- Тя знае - каза Рандъл; гледаше право в нея.

Роуан се обърна към Петер и попита:

- Как така ще дойде в нашия свят?

- Вече няма да бъде призрак. Няма просто да се появява, а ще остане… във физическа форма.

Рандъл я гледаше, сякаш се опитваше да разбере нещо. Фийлдинг се изсмя сухо и някак с превъзходство.

- Сигурно Стела е измислила тази част. Баща ми ми каза друго. Говореше за спасение. Спасение за всички, участвали в съглашението. Чух го да го казва на майка ми.

- И какво казваше още баща ти? - попита Роуан.

- Скъпа, нали не вярваш в тези глупости. За бога, Роуан - изписка Беатрис.

- Не ги взимай на сериозно! - настоя Ан Мари.

- Стела беше тежък случай, скъпа моя - добави Лили.

Фийлдинг поклати глава.

- Спасение, точно за това говореше баща ми. Всички ще бъдат спасени, когато портата се отвори. Това беше някаква загадка, дори Мери Бет не знаеше истинското и? значение. Карлота се кълнеше, че я е разгадала, но не е вярно. Тя само искаше да тормози Стела. Дори не съм сигурен, че и Жулиен е знаел.

- А знаете ли точните думи на тази загадка? - попита Майкъл.

Фийлдинг се обърна и погледна надолу. Сякаш в този миг всички забелязаха присъствието на Майкъл и се втренчиха в него. Роуан плъзна ръка към врата му, притисна крака си към него и го прегърна. Искаше да им покаже, че е част от нея.

- Да, какво се казва в тази загадка? - попита тя.

Рандъл погледна Петер и двамата заедно се обърнаха към Фийлдинг.

Той отново поклати глава.

- Не зная. Никога не съм чувал да я изричат с някакви определени думи. Знам само, че когато вещиците станат тринайсет, порталът най-после ще се отвори. В нощта, когато Жулиен умря, баща ми каза: «Вече никога няма да бъдат тринайсет, не и без Жулиен».

- А кой им е казал тази загадка? Мъжът ли? - попита Роуан.

Всички отново се втренчиха в нея. Дори Ан Мари изглеждаше загрижена, а Беатрис бе направо притеснена, сякаш някой бе нарушил абсолютно безцеремонно добрия тон. Лорън се взираше в Роуан по доста странен и неопределим начин.

- Тя изобщо не знае за какво става въпрос - обяви Беатрис.

- Да, мисля, че трябва да забравим за това - каза Фелиша.

- Защо да забравяме? - попита Фийлдинг. - Да не мислите, че той няма да дойде при нея, както при останалите? Какво се е променило?

- Плашиш я! - прошепна Сесилия. - Плашиш и мен.

- Значи той им е казал? - попита отново Роуан.

Никой не отговори.

Какво трябваше да каже, за да ги накара да проговорят отново, да ги накара да разкрият всичките си тайни.

- Карлота ми каза за мъжа - каза Роуан. - Не се страхувам от него.

Колко тиха беше градината. Абсолютно всички се бяха събрали в кръга, освен Райън, който бе завел Джифорд в къщата. Дори Пиърс се бе върнал и сега стоеше зад Петер. Вече започваше да се здрачава. Слугите бяха изчезнали, като че знаеха, че не са желани в момента.

Ан Мари взе една бутилка от близката маса и напълни чашата си с шумно бълбукане. Още някой посегна към бутилка. После и друг. Но очите на всички оставаха приковани в Роуан.

- Нима искате да се страхувам? - попита тя.

- Разбира се, че не - отвърна Лорън.

- Естествено, че не! - възкликна Сесилия. - Но подобен разговор може да съсипе всичко.

-… в стара мрачна къща като тази.

-… според мен това са глупости.

Рандъл поклати глава, Петер измърмори нещо, а Фийлдинг просто я гледаше.

Отново настъпи тишина, която обгърна всички като снежна пелена. Мракът вече се събираше под малките дръвчета и от френските прозорци заструи светлина.

- А някой от вас виждал ли е мъжа? - попита Роуан.

Лицето на Петер бе сериозно и неразгадаемо. Той като че не забеляза кога Лорън наля бърбън в чашата му.

- Ще ми се да можех да го видя - каза Пиърс, - поне веднъж!

- Аз също! - обади се Беатрис. - Изобщо нямаше и да си помислям да се отърва от него. Щях да го разпитвам…

- О, млъкни, Беа - сопна се внезапно Петер. - Не знаеш какво говориш. Никога не си знаела!

- А ти знаеш, така ли? - изрепчи му се Лили. - Ела, Беа, седни при жените. Ако ще има война, бъди на правилната страна.

Беатрис седна на тревата до стола на Лили и каза на Петер:

- Стар идиот, мразя те. Ще ми се да видя какво ще направиш, ако видиш мъжа.

Той не отвърна на думите и?, само вдигна вежди и отпи от бърбъна си.

Фийлдинг се хилеше и мърмореше нещо под нос.

- Ходил съм често на Първа улица - каза Пиърс. - Размотавах се с часове около желязната ограда, за да го зърна. Но нямах късмет.

- За бога, Пиърс - повиши глас Ан Мари. - Нямаш ли какво друго да правиш.

- Само гледай майка ти да не разбере за това - измърмори Айзък.

- Всички вярвате в него, нали? - попита Роуан. - Сигурно някой от вас все пак го е виждал.

- И какво те кара да мислиш така? - изсмя се Фелиша.

- Баща ми казва, че той е само фантазия, стара легенда - рече Пиърс.

- Пиърс, най-добре за теб ще е, ако престанеш да смяташ всяка дума на баща си за Светото Евангелие, защото изобщо не е така - каза Лили.

- А ти виждала ли си го, лельо Лили? - попита я Пиърс.

- Всъщност, да - сниши глас тя. - Виждала съм го.

Останалите явно се изненадаха. Всички, освен тримата по-възрастни мъже, които само си размениха погледи. Лявата ръка на Фийлдинг потрепна, като че искаше да направи някакъв жест.

- Той е истински - каза мрачно Петер. - Истински е като светлината, като вятъра. - Обърна се и погледна младия Пиърс, а и после Роуан, сякаш настояваше да му повярват. Очите му накрая се спряха на Майкъл. - Виждал съм го. Видях го в нощта, когато Стела ни събра. Виждал съм го и след това. Лили също. И Лорън го е виждала. Ти също, Фелиша. Както и Кармен. Е, Фелиша, защо не казваш нищо? А ти, Фийлдинг? Видяхте го в нощта, когато Мери Бет умря. Знам, че го видяхте. Кой тук не го е виждал? Само младите, нали? - Отново погледна към Роуан. - Попитай ги, те ще ти разкажат.

Сред външния кръг на събралите се разнесе шепот, тъй като по-младите - Поли, Кланси, Тим и още други, които Роуан не познаваше - не бяха виждали призрака и не знаеха дали да вярват на чутото. Малката Мона с панделката в косата внезапно се забута към вътрешността на кръга, а по-високата Дженифър напираше зад нея.

- Е, кажете какво сте видели - каза Роуан и погледна директно към Петер. - Нали не искаш да кажеш, че той е минал през портала в нощта, когато Стела ви е събрала.

Петер не бързаше да отговаря. Огледа всички, задържа поглед на Маргарет Ан, после на Майкъл и накрая на Роуан. Вдигна чашата, пресуши я и чак тогава заговори:

- Той беше там - просто ярко потрепващо присъствие, което се появи за няколко мига. Мога да се закълна, че беше също толкова материален, колкото всеки друг човек от плът и кръв. Видях го как се материализира. Почувствах топлината. Чух и стъпките му. Да, чух стъпките му по пода в предния коридор. Застана пред нас, реален като мен и теб, и ни огледа един по един. - Той отново вдигна чашата и отпи. Очите му огледаха малката групичка. Въздъхна и продължи: - И тогава изчезна, както винаги. Отново почувствах топлина. Миризма на дим и вятърът, който нахлу в къщата и просто късаше завесите от корнизите. Но той беше изчезнал. Не можеше да се задържи повече, а ние не бяхме достатъчно силни да му помогнем. Бяхме тринайсет, да, тринайсетте вещици, както ни наричаше Стела. А Лорън беше само на четири! Само че не бяхме от сорта на Жулиен или Мери Бет, нито на старата прабаба Маргьорит от Ривърбенд. И никога нямаше да бъдем. А Карлота, която беше по-силна от Стела - запомнете ми думите, защото са истина - не искаше да помогне. Тя лежеше в спалнята си на горния етаж, взираше се в тавана и редеше на глас молитви. След всяко «Аве Мария» казваше: «Върни го в ада, върни го в ада!», а после продължаваше със следващата молитва.

Той сви устни и се смръщи към празната чаша. Разклати я безшумно и завъртя ледените кубчета. Очите му отново обходиха събралите се, като се спираха на всеки, дори на малката червенокоса Мона.

- Отбележете за протокола, че Петер Мейфеър го е видял - обяви той, стана и отново вдигна вежди. - Лорън и Лили могат да говорят от свое име. Рандъл също. И пак за протокола искам да кажа, че го видях и можете да споделите това с внуците си.

Всички мълчаха. Мракът се сгъстяваше. Някъде отдалече долетя остро скрибуцане на цикада. Нямаше никакъв вятър. Къщата сега бе озарена от жълта светлина, която струеше през прозорците.

- Да - каза Лили с въздишка. - Май трябва да знаеш това, скъпа. - Усмихна се, без да откъсва очи от Роуан. - Той е там. Всички сме го виждали, и то неведнъж. Макар и не както го видяхме онази нощ - не толкова продължително или толкова ясно.

- И ти ли си била там? - попита Роуан.

- Да, бях, но не беше само тогава. Виждала съм го на старата закрита веранда с Деидре. - Погледна към Лорън. - Двете сме го виждали, когато минавахме покрай къщата.

- Не бива да се страхуваш от него, Роуан - каза надменно Лорън.

- О, сега ли се сетихте да и? кажете това, суеверни чудовища такива - изписка Беатрис.

- Не му позволявай да те пропъди от къщата - додаде бързо Магдален.

- Не го позволявай и на нас - рече Фелиша. - Моят съвет е да забравиш за тези легенди. Забрави старите глупости за тринайсетте вещици и портата. Забрави за него! Той е просто призрак и нищо повече. Това може да ти прозвучи странно, но е самата истина.

- Той не може да ти направи нищо - каза Лорън и се подсмихна.

- Да, не може - потвърди Фелиша. - Той е като бриза.

- Той е призрак - каза Лили. - Само призрак. И никога няма да бъде нещо повече.

- Кой знае - обади се Сесилия. - Може дори вече да не е тук.

Всички се втренчиха в нея.

- Ами никой не го е виждал след смъртта на Деидре.

Някаква врата се затръшна. Чу се трясък на падащо стъкло и в групичката настана суматоха. Хората се разшаваха и запристъпваха настрани. Джифорд си проправи път до центъра. Лицето и? бе на петна, ръцете и? трепереха.

- Не можел да направи нищо, така ли? Не можел да нарани никого! Това ли и? казахте? Не можел! Той уби Кортланд! След като Кортланд изнасили майка ти! Знаеш ли това, Роуан?!

- Млъкни, Джифорд - изрева Фийлдинг.

- Кортланд е твоят баща - пищеше Джифорд. - Нея лъжете, за бога! Пропъди го, Роуан. Обърни силата си срещу него и го пропъди оттук! Прочисти тази къща! Изгори я, ако се налага… Изгори я!

Недоволен рев се надигна от всички посоки. Израженията на присъстващите варираха от презрение до гняв. Райън отново се бе появил и пак се опитваше да обуздае Джифорд. Тя се обърна и го заплю в лицето. От всички страни се чуха смаяни въздишки. Пиърс изглеждаше огорчен и безпомощен.

Лили стана и напусна групата. Фелиша я последва, като едва не падна от бързане. Ан Мари също се изправи и помогна на Фелиша. Но другите останаха по местата си. Включително и Райън, който просто избърса лице с носната си кърпа, като че да възвърне хладнокръвието си, а Джифорд стоеше пред него със стиснати юмруци и треперещи устни. Беатрис отчаяно искаше да помогне, но не знаеше как.

Роуан стана и тръгна към Джифорд.

- Чуй ме - каза и?. - Не се страхувай. Трябва да мислим само за бъдещето, не за миналото. - Хвана я за ръцете и Джифорд неохотно вдигна поглед към лицето и?. - Ще постъпя по най-добрия и най-правилния начин, не само за мен, но и за семейството. Разбираш ли какво ти казвам?

Джифорд зарида и главата и? отново клюмна, сякаш вратът и? бе твърде слаб, за да я държи изправена. Косата и? влезе в очите.

- Само зли хора могат да са щастливи в тази къща - каза тя. - А те са зли - Кортланд беше зъл! - Пиърс и Райън я прихванаха. Райън вече започваше да се ядосва. Но Роуан не я пускаше.

- Пи твърде много - отбеляза Сесилия. Някой бе включил осветлението в двора.

Джифорд изглежда щеше да припадне всеки момент, но Роуан все още я държеше.

- Чуй ме, Джифорд - започна тя, но всъщност говореше повече на останалите. Видя, че Лили стои малко по-встрани от групата, до Фелиша. Видя, че Беатрис се взира в нея, а Майкъл е застанал зад стола на Фийлдинг и също я гледа.

- Изслушах всички ви - каза Роуан - и научих доста неща. Но искам да ви кажа, че ако искаме да победим този странен призрак и машинациите му, трябва да гледаме на него в перспектива. А семейството и самият живот са част от тази перспектива. Не бива да му позволяваме да разруши семейството или възможностите за живот. Ако наистина съществува, той принадлежи на мрака.

Рандъл и Петер я гледаха напрегнато. Лорън също. Аарън стоеше съвсем близо до Майкъл и също слушаше. Само Фийлдинг изглеждаше някак студен, ироничен и не поглеждаше към нея. Джифорд се взираше зашеметена в очите и?.

- Мисля, че Мери Бет и Жулиен са знаели това - каза Роуан. - И възнамерявам да следвам техния пример. Ако нещо се появи от сенките на Първа улица, без значение колко мистериозно може да е, то няма да успее да затъмни по-голямата схема, по-великата светлина. Сигурно разбирате какво искам да кажа.

Джифорд изглеждаше като омагьосана. Малко по малко Роуан започна да осъзнава колко странен е този момент. Колко странни изглеждат думите и?; колко странна бе в очите на всички, докато държеше необичайната си реч и стискаше ръцете на истеричната жена.

Всъщност всички се взираха в нея като омагьосани.

Пусна Джифорд и тя отстъпи назад в прегръдката на Райън, но очите и? останаха разширени, празни и втренчени в Роуан.

- Плаша те, нали? - попита Роуан.

- Не, всичко е наред - каза Райън.

- Да, всичко е наред - обади се и Пиърс.

Но Джифорд не продумваше. Всички бяха объркани. Роуан погледна към Майкъл и видя на лицето му същото зашеметено изражение, а зад него - стария мрачен ужас.

Беатрис измърмори някакво извинение за станалото, изправи се и отведе Джифорд. Райън тръгна с тях. Пиърс остана, неподвижен и някак вцепенен.

Лили се огледа, очевидно объркана, а после извика на Херкулес да и? донесе палтото.

Рандъл, Фийлдинг и Петер останаха смълчани. Другите започваха да се разотиват. Малкото момиче с панделката се взираше в Роуан. Кръглото му сладко лице беше като пламъче в тъмното. По-високото дете, Джен, като че плачеше.

Внезапно Петер стисна ръката на Роуан.

- Каза мъдри думи. Ако не се придържаш към тях, ще пропилееш живота си.

- Точно така - обади се Рандъл. - Така стана със Стела. И с Карлота. Тя пропиля живота си! - Но беше някак напрегнат и сякаш нямаше търпение да се оттегли. Обърна се и си тръгна, без да се сбогува.

- Младежо, ела да ми помогнеш - каза Фийлдинг на Майкъл. - Партито свърши. О, между другото, приемете поздравленията ми за женитбата. Може би ще доживея да видя сватбата. И, моля ви, не канете призрака.

Майкъл изглеждаше объркан. Хвърли поглед към Роуан, после към стареца и много внимателно му помогна да се изправи на крака. Когато отново вдигна очи към Роуан, тя видя, че объркването и страхът още не са напуснали лицето му.

Неколцина от младите се приближиха да и? кажат, че не бива да се притеснява от глупостите на Мейфеър. Ан Мари я посъветва да следва собствените си планове. Най-после излезе лек ветрец и стана малко по-хладно.

- Всички ще бъдат съсипани, ако не се нанесете в тази къща - каза Маргарет Ан.

- Нали няма да се откажете? - настоя Кланси.

- Разбира се, че не - усмихна се Роуан. - Това е абсурд.

Аарън я гледаше безстрастно. Беатрис се върна с нов порой извинения от името на Джифорд и замоли Роуан да не се разстройва.

Останалите също се връщаха, бяха взели връхните си дрехи и чантите. Вече беше съвсем тъмно. Въздухът беше превъзходно хладен. Партито бе свършило.

Братовчедите се сбогуваха цели трийсет минути. Всички настояваха за едно и също - да не си отива, да реставрира къщата и да забрави старите глупости.

Райън се извини заради Джифорд и за всички ужасни неща, които наговорила. Роуан не бивало да ги взема за истина, а просто да ги забрави.

- Благодаря ви, благодаря ви за всичко - каза Роуан. - Не се притеснявайте. Исках да науча тези стари истории. Исках да знам какво се говори в семейството.

- Там няма никакъв призрак - каза Райън, като я гледаше право в очите.

Роуан не му отговори.

- Ще сте много щастливи в тази къща - продължи той и стисна ръката на Майкъл, който застана до Роуан.

Тя се обърна да си тръгне и видя Аарън пред портата. Говореше с Джифорд и Беатрис. Джифорд изглеждаше вече съвсем спокойна.

Райън чакаше търпеливо до портата.

- Не се тревожи за всичко това - каза Аарън на Джифорд с прелестния си британски акцент.

Джифорд внезапно го прегърна и той отвърна грациозно на прегръдката и?, като и? целуна ръка и се отдръпна. Беатрис беше възхитена. Двете отстъпиха настрани и загледаха как черната лимузина на Аарън спира до тротоара.

- Не се тревожи за нищо, Роуан - каза на раздяла Беатрис. - Утре ще обядваме заедно, не забравяй. А сватбата ще е невероятна!

Роуан се усмихна.

- Не се притеснявай, Беа.

Роуан и Майкъл се настаниха на дългата задна седалка в лимузината, а Аарън седна на любимото си място, с гръб към шофьора. И колата бавно потегли.

Хладният полъх от климатика беше като благословия за Роуан. Влажната жега в градината още и? тежеше. Затвори очи за миг и си пое дълбоко дъх.

Когато ги отвори, видя, че са на Метаир Роуд и прелитат покрай новите гробища на града - мрачни и лишени от романтиката зад тъмните стъкла.

«Светът винаги изглежда някак призрачен зад затъмнените стъкла на лимузина», помисли си Роуан. Тогава и най-тъмните кътчета на мрака изглеждат въобразими.

Внезапно тази мисъл прониза нервите и?.

Обърна се към Майкъл и видя на лицето му истински ужас. Самата тя бе само развълнувана от наученото. Всъщност дори и? беше харесало.

- Нищо не се е променило - каза. - Рано или късно той ще дойде, ще се опита да се пребори с мен и ще загуби. Сега просто научихме повече за числото и портата. Нима не искахме точно това? - Майкъл не и? отговори. - Нищо не се е променило - настоя тя. - Нищо.

Майкъл продължаваше да мълчи.

- Не го мисли повече - сопна се Роуан. - Можеш да си сигурен, че никога няма да тръгна да събирам тринайсет вещици. Чака ме много по-важна работа. Пък и нямам намерение да плаша никой от семейството. Мисля, че не успях да се изразя ясно.

- Разбрали са го погрешно - прошепна Майкъл, взираше се в Аарън, който седеше неподвижно и ги наблюдаваше. По гласа му личеше, че е много разстроен.

- Какво имаш предвид?

- Никой не трябва да събира тринайсет вещици - каза Майкъл, сините му очи отразяваха светлините на преминаващите коли. - В това е ключът към загадката. Не са разбрали, защото не познават собствената си история.

- За какво говориш?

Не го бе виждала така притеснен от деня, в който разби бурканите. Знаеше, че пулсът му сигурно е много учестен. Мразеше да става така. Виждаше как лицето му се налива с кръв.

- Майкъл, за бога!

- Роуан, преброй предшествениците си! Онова нещо чака тринайсетата вещица, от времето на Сузан до днес. А тринайсетата си ти! Преброй ги. Сузан, Дебора, Шарлот, Жан-Луиз, Анжелик, Мари Клодет, Маргьорит, Катерин, Мери Бет. После Стела, Анта, Деидре. И накрая ти, Роуан! Тринайсетата е просто най-силната, онази, която може да стане портал, през който онова нещо да премине. Ти си порталът, Роуан. Ето защо има само дванайсет крипти в гробницата. Тринайсетата е порталът.

- Добре де - каза тя, като се опитваше да го успокои. Дори събра ръце умолително. - Знаехме това, нали? Дори демонът го предсказа. Той вижда надалече, нали така ти каза, вижда тринайсетата. Но той всъщност не вижда нищо. Не вижда коя съм аз.

- Не, не каза така - отвърна Майкъл. - Каза, че вижда до края! И че не мога да те спра, не мога да спра и него. Каза, че търпението му е като търпението на Всемогъщия.

- Майкъл - намеси се Аарън. - Откъде знаеш, че ти е казал истината! Не попадай в капана му. Той си играе с думите. Той е лъжец.

- Зная, Аарън. Демонът лъже. Зная! Все това чувам. Но какво, за бога, чака? Дните минават, без да предприеме нещо. Това ме подлудява.

Роуан посегна към китката му, но той осъзна, че му мери пулса, и дръпна ръка.

- Когато имам нужда от лекар, ще ти кажа, ясно ли е?

Тя се отдръпна и се извърна настрани. Ядосваше се на себе си, че не бе проявила достатъчно търпение. Мразеше да го вижда разстроен. Мразеше и собствения си страх.

Хрумна и?, че всеки път, когато се държи така, той всъщност е движен от ръцете на невидими сили, които се опитваха да го контролират, че може би го бяха избрали за играта си именно защото бе лесен за контролиране. Но не можеше да му каже подобно нещо. Щеше да го обиди, да го нарани, а тя не искаше това. Не искаше да го вижда уязвим.

Сега чувстваше единствено поражение, взираше се в ръцете си, които почиваха в скута и?. Призракът бе казал: «Ще бъда в плът, когато ти ще си вече мъртъв». Буквално чуваше ударите на сърцето на Майкъл. Дори мислите му се бяха отвърнали от нея, знаеше, че сега се чувства замаян, дори му призлява. Когато ти ще си вече мъртъв. Шестото чувство и? казваше, че е здрав, силен и жизнен като много по-млад мъж, но отново долавяше непогрешимите симптоми на огромния стрес, който създаваше същински хаос в душата му.

Господи, колко ужасно се бе преобърнало всичко. Колко кошмарно тайните от миналото бяха отровили всичко. Не, не бе искала това, напротив. Може би щеше да е по-добре да не бяха казвали нищо. Ако бяха послушали Джифорд и бяха говорили единствено за слънчевата мечта, за къщата и сватбата.

- Майкъл - каза Аарън с обичайното си спокойствие. - Той мами и лъже. Какво право има да пророкува? Какво друго би целил, освен чрез лъжите си да се опита да сбъдне своите пророчества?

- Но къде е той, по дяволите? - настоя Майкъл. - Аарън, може би се хващам за сламка, но си мисля дали щеше да ми заговори първата нощ, ако теб те нямаше? Защо ми се яви само за да изчезне отново?

- Майкъл, мога да ти дам по няколко обяснения за всяка от появите му. Но не знам дали съм прав. Важното тук е да запазим здравия си разум и да не забравяме, че той е коварен.

- Точно така - обади се Роуан.

- Но каква е тази игра, за бога? - прошепна Майкъл. - Те ми дадоха всичко, което съм искал - имам любима жена, върнах се у дома, ще живея в къщата, за която мечтая от момче. Искаме да имаме дете! Що за игра е това? Той ми говори, а останалите, които ми се явяват, мълчат. Господи, само да можех да се отърва от усещането, че всичко е планирано, както е казал Таунсенд в съня ти. Но кой го е планирал?

- Майкъл, трябва да се овладееш - каза Роуан. - Всичко върви така прекрасно и ние сме тези, които го правим такова. Върви прекрасно още от деня, в който умря старицата. Знаеш ли, мисля си, че върша онова, което майка ми би искала. Откачено ли звучи? Мисля си, че правя онова, за което е мечтала Деидре.

Не последва отговор.

- Майкъл, не чу ли какво им казах? - попита тя. - Не ми ли вярваш?

- Роуан, просто ми обещай едно - каза той, стисна ръката и? и преплете пръсти в нейните. - Обещай, че ако видиш онова същество, ще ми кажеш. Чу ли. Няма да си замълчиш.

- Господи, Майкъл, държиш се като ревнив съпруг.

- Знаеш ли какво каза онзи старец, когато му помогнах да стигне до колата?

- За Фийлдинг ли говориш?

- Да. Той каза: «Внимавай, млади човече». Какво имаше предвид според теб?

- Майната му - прошепна тя. Внезапно се вбеси и издърпа ръка от неговата. - За кого, по дяволите, се мисли, старо копеле! Как смее да ти говори така. Няма да го поканя на сватбата. Няма да стъпи повече в онази къща. - Тя замълча и преглътна думите си. Гневът и? беше твърде горчив. Вярата и? в семейството бе така пълна, че тя беше прегърнала с отворени обятия всичко - но сега имаше чувството, че Фийлдинг я е зашлевил през лицето. Отново плачеше, по дяволите, а нямаше кърпичка. Чувстваше се сякаш… сякаш бе зашлевила Майкъл. Но всъщност искаше да накаже стареца. Как смееше?

Майкъл се опита да вземе отново ръката и?, но тя го отблъсна. Беше толкова ядосана, че го направи несъзнателно. Яд я беше и че плаче.

- Роуан, моля те - каза Аарън и и? подаде кърпичката си.

- Съжалявам - прошепна Майкъл.

- Майната ти и на теб! - извика тя. - Просто си признай, че си на тяхна страна. И спри да се въртиш като пумпал, щом някое парче от пъзела падне на мястото си! Да не си мислиш, че там горе си видял Света Богородица! Не, видял си тях и техните номера.

- Не, не е вярно. - Гласът му бе тъжен и изпълнен с разкаяние. Сърцето и? се късаше, но нямаше намерение да се предава. Страхуваше се да изрече онова, което всъщност мислеше: «Обичам те, но не ти ли е хрумвало, че твоята роля се изразява в това да се погрижиш аз да се върна тук, да остана и да родя дете, което да наследи завещанието? Този призрак може да е причинил и удавянето и спасяването ти, виденията и всичко останало. Ето защо Артър Лангтри ти се е явил и се е опитал да те отпрати, преди да е станало твърде късно».

Тя седеше и таеше тези мисли в себе си. Те я тровеха. Надяваше се да не са истина, страхуваше се.

- Моля ви, престанете - каза тихо Аарън. - Фийлдинг е просто стар глупак. - Гласът му бе като успокояваща музика и сякаш изсмукваше напрежението от нея. - Той просто иска да се чувства важен. По това си приличат и тримата - Рандъл, Петер и Фийлдинг. Не им обръщай внимание. Той… е твърде стар. Повярвай ми. Аз самият скоро ще съм на неговия хал.

Тя избърса нос, погледна Аарън и отвърна на усмивката му.

- Те добри хора ли са, Аарън? Какво мислиш? - Нарочно не обръщаше внимание на Майкъл за момента.

- Да, прекрасни хора. И наистина те обичат. Старецът също те обича. Ти си най-вълнуващото нещо за него през последните десет години. Останалите не го канят често. Липсва му внимание. И, разбира се, въпреки всичките им тайни, те не знаят колкото знаеш ти.

- Прав си - прошепна тя. Чувстваше се изтощена и нещастна. Емоционалните изблици никога не и? бяха действали пречистващо. Винаги я разтърсваха и огорчаваха.

- Е, добре - каза тя. - Мислех да го помоля да ме заведе до олтара, но майната му. Реших това да стори един по-скъп за мен приятел. - Тя обърса очи със сгънатата кърпичка и попи устните си. - Говоря за теб, Аарън. Знам, че е доста късно, но би ли минал по пътеката в църквата заедно с мен?

- Скъпа, за мен ще е чест - отвърна той. - Нищо не би ме направило по-щастлив. - Той стисна ръката и?. - Но сега, моля те, не мисли повече за стария глупак.

- Благодаря ти, Аарън - прошепна Роуан и се облегна назад. Пое си дълбоко дъх и се обърна към Майкъл. Нарочно го бе игнорирала досега, но внезапно съжали за това. Той изглеждаше така обезсърчен и уязвим. - Е, успокои ли се вече, или имаш намерение да си докараш сърдечен удар? Нещо си много мълчалив.

Той се засмя под нос и сините му очи светнаха.

- Знаеш ли, когато бях дете - започна той и стисна ръката и?, - си мислех, че би било страхотно да си имаш семеен призрак. Много ми се искаше да видя такъв. Често си мислех, че сигурно е страхотно да живееш в обитавана от призраци къща.

Отново се бе превърнал в стария Майкъл - забавен, силен, макар и леко разстроен. Тя се наведе и целуна зачервената му буза.

- Съжалявам, че се ядосах толкова.

- Не, скъпа, аз съжалявам. Наистина. Старецът не искаше да каже нищо лошо. Просто е луд. Всички те са малко луди. Предполагам, че е от ирландската им кръв. Всички ирландци са такива.

Аарън ги гледаше с усмивка, но те бяха вече доста изтощени и този разговор бе изцедил и последните им сили.

Роуан се обърна към мрака навън, отпусна се назад и облегна глава на кожената седалка. Гледаше как намръщеният град прелита покрай тях - една след друга се редуваха двойните дървени къщи с железни огради и дълги дървени капаци на прозорците; ниските западнали бетонни сгради, които изглеждаха не на място сред дъбовете и високите плевели. Беше красиво. Лустрото на нейния перфектен калифорнийски свят се бе разпукало и тя най-сетне бе попаднала в истинския живот.

Как да им обясни, че всичко ще бъде наред, че накрая тя ще победи, че никакво изкушение не може да я откъсне от любовта и?, от мечтите и?, от плановете и??

Онова нещо щеше да се яви и да се опита да я изкуши - както дяволът е изкушавал вещиците от миналото - но тя нямаше да се поддаде, силата в нея, подхранена чрез дванайсет вещици, щеше да е достатъчна, за да го унищожи. Числото тринайсет носи лош късмет, демоне. А портата е порта към ада.

Да, точно така, порта към ада.

Но Майкъл щеше да повярва едва когато всичко свърши.

Тя си спомни розите на масата в салона. Бяха ужасни. И ирисът с черната потрепваща уста. Кошмар. А най-лошото от всичко - смарагдът на врата и? в мрака, студен и тежък върху голите и? гърди. Не, не му казвай за това. Изобщо не го споменавай.

Майкъл беше смел и добър човек, но сега бе длъжна да го защити, защото той не можеше да защити нея. Това беше ясно. И за първи път осъзна, че когато нещата наистина започнат да се случват, вероятно ще бъде съвсем сама. Но нима не беше неизбежно?

Част четвърта

Невестата на дявола

Четирийсет

Дали щеше да си спомня за този ден като за най-щастливия в живота и?? Сватбите носят очарование за всички. Но за нея беше може би още по-впечатляваща, тъй като и? се струваше много екзотична, понеже беше старовремска, старомодна сватба в един топъл свят. А тя самата идваше от студен, самотен свят и всичко това я омагьосваше!

Предната нощ дойде да се помоли в църквата. Майкъл беше изненадан. Наистина ли се молеше на някого?

- Не зная - отвърна тя. Искаше да седне в мрачната, вече готова за венчавката църква, украсена с бели панделки и със застлана с червен килим пътека. Искаше да поговори с Ели, да се опита да и? обясни защо е нарушила обещанието си, защо е сторила всичко това и как всичко ще се подреди.

Разказа и? и за сватбената рокля, която семейството толкова бе искало, колко прекрасна е бялата копринена дантела и потрепващото було. Обясни и? и за шаферките - всички Мейфеър, разбира се - за Беатрис, помайчимата, и за Аарън, който щеше да я отведе до олтара.

Говореше ли, говореше. Каза и? дори за смарагда.

- Бъди до мен, Ели. Дай ми прошката си. Толкова много я искам.

След това заговори на майка си. Говореше и? просто, без думи, чувстваше я съвсем близка. Опита се да потисне всички спомени за Карлота.

Замисли се и за старите си приятелки от Калифорния, с които бе разговаряла през последните седмици. Много се радваха за нея, въпреки че едва ли осъзнаваха колко богат и жизнен е този старомоден свят. Барбара искаше да дойде, но семестърът в «Принстън» вече беше започнал. Джени тръгваше за Европа, а Мати щеше да роди всеки момент. Изпратиха и? прелестни подаръци, въпреки че тя, разбира се, им бе забранила. Имаше чувството, че ще се видят някой ден, преди да започне работата по медицинския център.

Завърши молитвите си доста необичайно. Бе запалила две свещи за двете си майки и една за Анта. Дори една за Стела. Беше успокояващо да гледа как малките фитилчета поемат огъня и пламъчетата танцуват пред статуята на Девата. Разбираше защо католиците палят свещи - красивите пламъци бяха като жива молитва.

После излезе да намери Майкъл, който беше в сакристията и си спомняше миналото заедно с милия стар свещеник.

В девет сутринта сватбата започна.

Роуан стоеше като скована в бялата рокля, чакаше и мечтаеше. Смарагдът лежеше на дантелата върху гърдите и? и зеленото му сияние бе единственият цвят, който я озаряваше. Дори пепелявата и? коса и сивите и? очи изглеждаха съвсем бледи в огледалото. Бижуто странно и? напомняше за католическите статуи на Исус и Мария с кървящи сърца, като онази, която бе разбила в стаята на майка си.

Но всички тези грозни мисли вече бяха далече от нея. Огромният неф на «Свето Успение Богородично» бе изпълнен с народ. Бяха дошли Мейфеър от Ню Йорк, от Лос Анджелис, дори от Далас. Над две хиляди души. Шаферките - Кланси, Сесилия, Мариан, Поли и Реджина Мейфеър - пристъпваха отмерено по пътеката под тежките звуци на органа. Беатрис изглеждаше по-разкошна дори от младите жени. А шаферите, всички Мейфеър, разбира се, и все хубавци, стояха в очакване да поемат ръцете на шаферките. Моментът настъпваше.

Изведнъж и? се стори, че ще забрави как се върви. Но бързо се окопити и нагласи дългото плътно бяло було. Усмихна се на Мона, която държеше кошничката с цветните листенца, хубава както винаги, с неизменната панделка в червената коса.

Хвана Аарън под ръка и двамата заедно я последваха под съпровода на великолепната музика.

Роуан огледа смътно лицата на събралите се от двете страни на пътеката. Бялото було размиваше всичко, но тя впери очи в светлините и свещите на олтара.

Дали щеше да запомни този миг завинаги? Букетът бели цветя в ръката и?, меката сияйна усмивка на Аарън, който я гледаше, усещането, че е изумително красива, както сигурно се чувстваха всички булки?

Когато най-после видя Майкъл - великолепен в сивия фрак с широка вратовръзка - очите и? се напълниха със сълзи. Беше невероятен, нейният любим, нейният ангел, взиращ се в нея от мястото си пред олтара. Ръцете му - без ужасните ръкавици - бяха стиснати пред тялото, главата му бе леко наклонена, сякаш се опитваше да опази душата си от ослепителната светлина, която го озаряваше. Но очите му, сините му очи бяха най-сияйни.

Той пристъпи до нея. Завладя я покой, когато се обърна и Аарън вдигна булото, преметна го красиво над раменете и? и го спусна меко по гърба и?. Тя потръпна. Никога не бе преживявала подобен величествен жест. Това не беше булото на нейната девственост, нито на скромността и?, а булото на самотата, което най-после се вдигаше. Аарън хвана ръката и? и я положи в ръката на Майкъл.

- Бъди добър с нея, Майкъл - прошепна Аарън.

Тя затвори очи, искаше това чисто усещане да продължи вечно. После бавно погледна нагоре към сияйния олтар с дървените статуи на светци.

Свещеникът започна с традиционното слово и Роуан видя, че в очите на Майкъл блестят сълзи. Усети, че той трепери. Ръката му стисна по-силно нейната.

Страхуваше се, че гласът може да и? изневери. Тази сутрин и? бе прилошало, вероятно от притеснение. Сега отново се чувстваше замаяна.

Но сега, в този миг на покой и откъснатост, я порази мощта, която се таеше в церемонията. Сякаш бяха обгърнати от невидима закриляща сила. Колко от старите и? приятели се бяха подигравали с тези неща, дори тя самата ги бе смятала за отживелица. А сега, когато бе в центъра на събитията, вкусваше удоволствието, отваряше сърцето си, за да поеме изяществото на момента.

Накрая зачетоха от завещанието на Мейфеър, което бе станало част от церемонията:

-… сега и завинаги, сред свои и сред чужди, пред семейството и пред света, без изключения и при всички случаи да бъдеш наричана единствено с името Роуан Мейфеър, дъщеря на Деидре Мейфеър, дъщеря на Анта Мейфеър, макар че твоят законен съпруг ще запази собственото си име…

- Обещавам.

- Съгласна ли си да вземеш с чисто сърце този мъж, Майкъл Джеймс Тимоти Къри за свой съпруг…

- Да.

Ето, най-сетне го направиха. И последните думи отекнаха под високия таван. Майкъл се обърна към нея, прегърна я, както бе правил хиляди пъти в тъмнината на хотелската стая, и я целуна тържествено. Тя му се отдаде напълно, затвори очи и църквата се стопи в тишината. После го чу да прошепва:

- Обичам те, Роуан Мейфеър.

А тя отвърна:

- Обичам те, Майкъл Къри, архангел мой. - Притисна се още към него и го целуна отново.

Прозвуча сватбеният марш - силно, остро и някак триумфиращо. Църквата се изпълни с шумолене. Роуан се обърна към огромното множество. Слънцето грееше през витражите на прозорците.

Тя хвана Майкъл за ръката и тръгнаха надолу по пътеката.

Навсякъде виждаше усмивки, кимвания и въодушевление, сякаш цялата църква се бе изпълнила с простото и всепоглъщащо щастие, което тя изпитваше.

Чак когато тръгнаха към лимузината и гостите започнаха да ги обсипват с ориз сред хор от смехове и поздравления, Роуан се замисли за погребението в същата тази църква и за подобната кавалкада от блестящи черни коли.

Сега минаваме по същите улици, помисли си, настанена сред облак бяла коприна. Майкъл отново я целуна, по очите и по бузите. Шепнеше и? всичките онези глупави мили неща, които съпрузите шепнат на булките си - че е красива, че я обожава, че никога не е бил по-щастлив, че това е най-прекрасният ден в живота му. А най-прекрасни бяха не думите му, а щастието, което струеше от него.

Тя потъна назад към рамото му, усмихваше се. Затвори очи и се замисли за всички знаменателни моменти в живота си - за завършването на университета, за първия ден в интензивното, за първата си операция, за първите думи, които чу след това: «Браво, доктор Мейфеър, вече можете да шиете».

- Да, най-щастливият ден - прошепна тя. - И това е само началото.

Стотици хора се щураха по тревата, под големите бели тенти, издигнати над градината, до басейна и на задната морава пред гарсониерата. Масите с бели покривки бяха отрупани с разкошни южняшки блюда - задушени раци, скариди по креолски, паста «Джамбалая», печени стриди, пушена риба, дори скромния и обичан червен фасул с ориз. Облечените с ливреи сервитьори наливаха шампанското в чаши с форма на лалета; барманите приготвяха коктейли, които нареждаха по добре заредените барове в салона, в трапезарията и до басейна. Красиво облечени деца играеха сред възрастните, криеха се зад саксийните палми, подредени из първия етаж, или пък тичаха на групички нагоре-надолу по стълбището и пищяха, че са видели «призрака» - за ужас на родителите си.

Диксиленд бенд свиреше яростно и жизнерадостно под бяла тента до предната ограда. От време на време обаче шумните и оживени разговори поглъщаха музиката.

Майкъл и Роуан с часове посрещаха безбройните гости, здрависваха се с тях, благодаряха за пожеланията и търпеливо изслушваха пространните им обяснения за роднинската им връзка с тях.

Дойдоха и много от старите приятели на Майкъл от гимназията - благодарение на любезните усилия на Рита Мей Лониган. Те образуваха своя собствена шумна и оживена групичка и си разказваха стари истории. Рита бе открила дори двама негови братовчеди - хубава възрастна жена на име Аманда Къри, която Майкъл си спомняше с любов, и Франклин Къри - съученик на баща му.

Майкъл се радваше много на това и изобщо не беше така резервиран като Роуан. Беатрис идваше да го прегърне поне два пъти на всеки половин час и винаги го разплакваше. Той беше искрено трогнат от това, че Лили и Джифорд бяха взели леля Вив под крилото си.

Но сега беше време на силни емоции. Бяха дошли Мейфеър от цялата страна. Прегръщаха се с братовчедите си, които не бяха виждали от години, и се кълняха, че ще идват по-често в Ню Орлиънс. Някои дори се канеха да останат за седмица-две у някое от семействата. Непрестанно просветваха светкавици на фотоапарати. Големи черни видеокамери бавно си проправяха път през ярката тълпа.

Накрая всички дойдоха и Роуан вече можеше да се присъединява към различните групички. Следеше как се справя фирмата за кетъринг и дали оркестърът има всичко необходимо. Чувстваше се длъжна да контролира нещата.

Жегата си бе отишла напълно, благодарение на нежния бриз. Някои от гостите си тръгнаха по-рано; басейнът бе пълен с полуголи деца, които пищяха и се плискаха с вода. Някои плуваха само по гащички, а неколцина възрастни дори скочиха напълно облечени във водата.

Още храна се трупаше по масите. Отваряха се още каси с шампанско. Твърдото ядро на рода - около петстотин Мейфеър, които Роуан вече познаваше, се щураха напред-назад като у дома си, седяха и разговаряха на стълбището или се разхождаха из стаите и се възхищаваха на промените. Някои дори надничаха в кутиите със скъпи подаръци.

Всички се възхищаваха на реставрираната къща: на мекия прасковен цвят в салона и бежовите копринени драперии; на тъмнозеленото в библиотеката и искрящобелите дървени орнаменти. Взираха се в старите портрети, вече почистени и поставени отново в коридора и стаите на първия етаж.

Събираха се да се възхитят на портрета на Дебора, който сега висеше над камината. Лили и Беатрис подкрепяха Фийлдинг по време на тази обиколка и го качиха в стария асансьор, за да огледа всички стаи.

Петер и Рандъл седнаха в библиотеката с лулите си и започнаха да спорят относно датировката и авторите на портретите. И колко ли щеше да струва, ако Райън бе опитал да купи този «съмнителен» Рембранд?

С първия порив на дъжда оркестърът се премести в задната част на салона, а китайските килими бяха навити, за да могат младите двойки да потанцуват.

Засвириха чарлстон. Огледалата се тресяха от оглушителния писък на тромпетите и несекващия тътен на стотици крака.

Роуан изгуби Майкъл някъде в тълпата от възбудени и ентусиазирани лица. Тръгна към малкия будоар до библиотеката, като пътьом помаха на Петер, който сега бе останал сам и вече задрямваше.

Влезе в будоара и заключи вратата. Сърцето и? биеше силно, докато се взираше в образа си в огледалото.

Струваше и? се, че някак избледнява, прекършена като букета, който трябваше да хвърли по-късно от перилата на стълбите. Червилото и? се беше изтрило, страните и? бяха бледи, но очите и? искряха като смарагда. Тя докосна колебливо камъка и го нагласи върху дантелата. Затвори очи и се замисли за картината на Дебора. Да, редно беше да сложи бижуто. Редно беше да прави всичко, както те искаха. Отново се вгледа в себе си, опитваше се да запази момента завинаги, като скъпоценна снимка между страниците на дневник. Този ден, сред тях, сред всички тях.

Дори фактът, че видя Рита Мей да плаче тихо в библиотеката, не успя да развали щастието и?. Стисна ръката и? и каза: «Да, и аз често се сещам за Деидре днес». Защото беше истина. Харесваше и? да мисли за Деидре и за Ели, дори за Анта, извличаше ги от трагедиите, в които бяха впримчени, и ги приютяваше в сърцето си.

Вероятно някаква по-хладна и разсъдлива част от нея разбираше защо хората бяха напускали семейството и традицията, заради крехкия и моден свят на Калифорния, в който бе отрасла. Но изпитваше единствено съжаление към тях, съжаляваше за всеки, който някога е познавал тази невероятна интимност на рода. Сигурно Ели би я разбрала.

Върна се в салона, при оркестъра и танцуващите. Търсеше Майкъл и внезапно го забеляза - стоеше сам до втората камина и гледаше към препълнената стая. Тя познаваше този израз, руменината и въодушевлението - познаваше този далечен и сякаш разконцентриран поглед.

Застана до него и чак тогава той я забеляза. Не я беше чул, когато прошепна името му. Тя проследи погледа му, но видя само танцуващите двойки и блещукащите струйки дъждовна вода по предните прозорци.

- Какво има, Майкъл?

Той не помръдна. Тя го дръпна за ръката, после съвсем нежно извърна лицето му към себе си и се вгледа в очите му, като пак повтори името му. Той се извърна рязко и отново се загледа в предната част на салона. Но този път не видя нищо. Каквото и да беше, си бе отишло. Слава богу.

Роуан видя, че по челото и над горната му устна са избили капчици пот. Косата му беше влажна, сякаш бе стоял под дъжда. Придърпа го към себе си и облегна глава на гърдите му.

- Какво видя?

- Нищо… - прошепна той. Не можеше да си поеме дъх. - Стори ми се… не, няма значение.

- Кажи ми, какво видя?

- Нищо. - Хвана я за раменете и я целуна малко грубо. - Нищо няма да развали този ден, Роуан. - Говореше гърлено. - Нищо!

- Не се отделяй повече от мен - настоя тя и го повлече към библиотеката, а после и в будоара, където щяха да са сами. Сърцето му все още биеше лудо, когато тя уви ръце около врата му.

- Всичко е наред, скъпа - каза той накрая, вече дишаше по-леко. - Честно. Виденията ми не означават нищо. Не се тревожи. Моля те. Просто долавям образи от случили се преди много години неща, това е всичко. Хайде, скъпа, погледни ме. Целуни ме. Обичам те, това е нашият ден.

Партито продължи в същия дух до вечерта. Накрая младоженците разрязаха сватбената торта сред същинска буря от светкавици на фотоапарати и пиянски смях. Бяха поднесени сладкиши и кани с кафе. Гостите се настаниха в салона на групички и около масата на трапезарията и завързаха разговори. Дъждът валеше поройно. Чу се и тътенът на гръмотевица. Баровете още бяха отворени и повечето от гостите продължаваха да пият.

Тъй като Роуан и Майкъл щяха да тръгнат за Флорида на меден месец на следващия ден, бе решено тя да хвърли букета от стълбището «сега». Роуан се изкачи до средата на стълбите, погледна към морето от извърнати нагоре лица, затвори очи и хвърли букета. Чуха се радостни писъци и дори последва известно боричкане. Накрая красивата млада Кланси Мейфеър хвана букета сред гръм от одобрителни викове. Пиърс я прегърна сърдечно, обявявайки пред целия свят своето лично удоволствие от големия и? късмет.

«О, значи те двамата?» - помисли си Роуан и се върна долу. Не бе забелязала нищо, но поведението им сега не будеше никакво съмнение. Някъде далече, срещу втората камина, Петер се усмихваше, а Рандъл спореше разгорещено с Фийлдинг, който бе насаден преди известно време в един тапициран стол.

Новият оркестър току-що бе пристигнал и засвири валс. Всички посрещнаха с радост сладката, старомодна музика, а някой намали светлината на полилеите и тя стана съвсем приглушена. По-възрастните двойки станаха да танцуват. Майкъл веднага поведе Роуан към средата на салона. Още един от съвършените моменти, така богат и нежен, като самата музика. Скоро стаята се изпълни с танцуващи двойки.

Беатрис танцуваше с Рандъл, а леля Вивиан с Аарън. Всички по-възрастни гости танцуваха, дори и младите се включиха. Малката Мона беше партньорка на стария Петер, а Кланси танцуваше с Пиърс.

Майкъл не даваше вид да е видял нещо ужасно преди часове. Всъщност очите му бяха приковани предано в Роуан.

Когато часовникът би девет, някои от гостите вече плачеха, защото се бяха впуснали в дълбока изповед или задушевен разговор с отдавна невиждани братовчеди; или просто защото всички бяха толкова пияни и толкова уморени от танците, че се чувстваха длъжни да заплачат. За Беатрис това изглеждаше съвсем нормално. Тя ридаеше на дивана в прегръдката на Аарън, а Джифорд вече от часове обясняваше нещо очевидно изключително важно на търпеливата и ококорена леля Вив. Лили спореше шумно с Петер и Рандъл, като ги иронизираше, че са от тълпата «дето помни Стела».

Рита Мей Лониган още плачеше, когато си тръгна заедно със съпруга си Джери. Аманда Къри и Франклин Къри също се сбогуваха доста сълзливо.

Към десет тълпата намаля до около двеста души. Роуан бе свалила сатенените обувки с висок ток и седеше в креслото до първата камина в салона. Бе дръпнала нагоре дългите си ръкави и пушеше цигара, свила под себе си крака и заслушана в разказа на Пиърс за последното му пътуване до Европа. Дори не си спомняше къде и кога е свалила булото. Може би Беа го бе взела, когато двете с Лили бяха отишли да «подготвят спалнята на младоженците», каквото и да значеше това. Краката я боляха повече, отколкото след осемчасова операция. Беше гладна, а бяха останали единствено десерти. От цигарата и? призляваше и тя я изгаси.

Майкъл и старият сивокос енорийски свещеник разговаряха пред камината в другия край на стаята. Оркестърът бе минал от Щраус към по-съвременни сантиментални композиции. Тук-там някой припяваше с протяжните акорди на «Блу Муун» или «Тенеси валс». Сватбената торта вече бе изядена до трошичка. Оставиха само едно парче - по сантиментални причини.

Група наследници на Кортланд, закъснели с пристигането от Ню Йорк, нахлуха през входната врата и започнаха да се извиняват. Останалите се втурнаха да ги посрещнат. Роуан се извини, че е без обувки и вече доста раздърпана, но отиде да ги целуне. В дъното на трапезарията голяма групичка, дошла да разгледа някакви фотографии, запя «Моята дива ирландска роза».

Към единайсет Аарън целуна Роуан за довиждане и тръгна да води леля Вив до дома и?. Каза, че ще бъде в хотела, ако имат нужда от него, и им пожела приятно пътуване до Дестин на сутринта.

Майкъл ги изпрати до предната врата. Старите му приятели също си тръгваха, за да продължат да пият в бар «Парасол» в Айриш Ченъл, но преди това изтръгнаха от него обещанието, че ще вечерят заедно през следващите седмици. Стълбището още бе задръстено от разговарящи двойки, а сервитьорите се опитваха да приготвят нещо за гостите от Ню Йорк.

Накрая Райън стана, призова към тишина и обяви, че партито свършва! Всички трябвало да си намерят обувките, палтата и чантите и да оставят младоженците сами. После взе една чаша с шампанско от преминаващия сервитьор и се обърна към Роуан.

- За младоженците! - вдигна тост той и гласът му се извиси над глъчката. - За първата им нощ в тази къща.

Всички посегнаха към последното си питие за нощта и тостът бе повторен стотици пъти сред звъна на чашите.

- Господ да благослови този дом! - обяви свещеникът, който вече бе на път към вратата, а десетки гласове повториха благословията.

- За Дарси Монахан и Катерин - извика някой.

- За Жулиен и Мери Бет… за Стела…

Сбогуването, както бе традиция в това семейство, отне над половин час и бе съпроводено с целувки, обещания за скорошни срещи и непрестанно подновявани разговори по целия път към входната врата.

Междувременно сервитьорите вече почистваха масите, като тихо отнасяха празните чаши и салфетките. Оправяха възглавниците, загасяха свещите, разпръсваха из стаите букетите, събрани на голямата маса, и забърсваха разлятия алкохол.

Най-после се свърши. Райън си тръгна последен, като преди това плати на персонала и се увери лично, че всичко е изпълнено идеално. Къщата беше почти празна!

- Лека нощ, скъпи мои - каза той и високата предна врата бавно се затвори зад гърба му.

Майкъл и Роуан си размениха доста продължителен поглед и после избухнаха в смях. Той я вдигна, завъртя я и я пусна нежно на земята. Тя полетя към него, прегърна го и положи глава на гърдите му. Прималяваше и? от смях.

- Направихме го, Роуан! - каза той. - Направихме го, както го искаха всички! Готово, свърши се!

Роуан още се смееше тихичко, прекрасно изтощена и едновременно с това приятно развълнувана, когато чуха ударите на часовника.

- Чуй, Майкъл, полунощ е - прошепна тя.

Той я хвана за ръката, изключи осветлението и заедно забързаха към мрачните стълби.

В коридора проникваше светлина само от една стая на втория етаж. И това бе тяхната спалня. Те пристъпиха тихо на прага.

- Роуан, виж какво са направили.

Стаята бе прекрасно украсена от Беа и Лили. Огромен ароматен букет розови рози красеше полицата на камината между двата сребърни свещника.

На тоалетката ги чакаха шампанско в кофичка с лед и две чаши на сребърен поднос.

Леглото също беше готово. Дантелената кувертюра бе свалена, възглавниците бухнати, а мекият бял балдахин - дръпнат и завързан към масивните подпори откъм страната на главата.

Красива нощница и пеньоар от бяла коприна бяха сгънати от едната страна на леглото, а от другата страна имаше чифт бели памучни пижами. Една роза лежеше напряко на възглавниците, привързана с панделка. На малката масичка вдясно от леглото се виждаше самотна свещичка.

- Колко са мили - прошепна Роуан.

- Е, скъпа, това е първата ни брачна нощ. А часовникът току-що спря да бие. Часът на вещиците, скъпа. Само за нас.

Те отново се спогледаха и започнаха да се смеят, без да могат да спрат. Бяха твърде уморени, за да сторят каквото и да било друго, освен да легнат под завивките и да заспят. И двамата го знаеха.

- Е, май е по-добре да изпием шампанското, преди да сме припаднали - предложи Роуан.

Той кимна, съблече фрака и задърпа вратовръзката.

- Роуан, трябваше да се влюбиш в някой, който знае как се маха това нещо.

- Стига, Майкъл. Разкопчай ми ципа, моля те. - Тя се обърна с гръб към него и след малко усети как твърдата черупка на корсажа най-после се разтваря и роклята се свлича в краката и?. После свали небрежно смарагда и го остави на полицата на камината.

Най-сетне всичко беше приключило. Седнаха на леглото и пиха шампанско - много студено, много сухо и много вкусно. Беше оставило пяната си по целите чаши, както и трябваше да бъде. Майкъл беше гол, но му хареса материята на бялата копринена нощница, затова Роуан я облече. Накрая, без значение колко бяха уморени, щом се отпуснаха в разкошното легло, сред меката светлина на свещта, те усетиха, че обичайната им страст се разгаря.

Любиха се бързо и яростно, както винаги. Огромното махагоново дърво беше стабилно, сякаш от камък.

След като приключиха, тя легна до него и задряма, заслушана в ритъма на сърцето му. После обаче се надигна, оправи измачканата нощница и отпи голяма глътка от шампанското.

Майкъл седна до нея, гол, свил единия си крак. Запали цигара и изви глава назад към таблата на леглото.

- Всичко е наред, Роуан, знаеш го. Денят беше просто перфектен.

«Само дето ти видя нещо, което те уплаши.» Но не го изрече. Защото денят наистина беше перфектен, въпреки този странен момент. Перфектен! Нищо не бе успяло да го развали.

Тя отпи отново от шампанското, вкусвайки и него, и собствената си умора. Осъзнаваше, че е още твърде напрегната, за да затвори очи.

Внезапно се почувства доста замаяна, леко и? се догади, също както сутринта. Махна с ръка, за да разкара дима от цигарата.

- Какво има?

- Нищо, просто нерви. Когато вървях по пътечката в църквата, се чувствах както на първата си операция.

- Да, разбирам те. Ще я загася.

- Не, не ми пречи цигарата. И аз пуша от време на време. - Но всъщност и? пречеше, нали? Беше се случило и преди. Стана от леглото - почти не усещаше леката копринена нощница по тялото си - и тръгна боса към банята.

Нямаше алказелцер, а той винаги и? помагаше в подобни моменти. Беше сигурна, че е донесла. Май го беше оставила в кухненския шкаф при аспирина, лепенките и други подобни. Върна се в спалнята, облече пеньоара и си обу чехлите.

- Къде отиваш? - попита Майкъл.

- Долу, за алказелцер. Не знам какво ми става. Ще се върна веднага.

- Чакай, аз ще ида.

- Не, стой си тук, не си облечен. Ще се върна за секунди. Може би ще взема асансьора.

В къщата не беше съвсем тъмно. През огромните прозорци от градината нахлуваше бледо сияние, което озаряваше половината под, трапезарията и дори килера до нея. Нямаше нужда да светва лампите.

Откри алказелцера в шкафа и взе една от новите кристални чаши, които беше купила заедно с Лили и Беа. Напълни я на малката мивка в средата на кухнята, изпи лекарството и затвори очи.

Да, беше по-добре. Вероятно си внушаваше, но беше по-добре.

- Радвам се, че си по-добре.

- Благодаря - каза тя и си помисли: какъв хубав глас, мек и с лек шотландски акцент. Красив глас.

Отвори сепната очи и пристъпи назад към хладилника.

Той стоеше от другата страна на барплота, на около три крачки от нея. Шепотът му беше искрен, но изражението му бе малко по-хладно и напълно човешко. Изглеждаше леко наранен, но не и умоляващ като онази нощ в Тибурон.

Не, това трябваше да е истински човек. Някой си правеше шега. Това беше истински човек. Някакъв мъж стоеше в кухнята и се взираше в нея. Тъмнокос мъж с големи кафяви очи и красиво оформена чувствена уста.

На светлината, нахлуваща през френските прозорци, се виждаше съвсем ясно ризата и жилетката от сурова кожа. Много стари дрехи, ушити на ръка с неравен бод. Големи бухнати ръкави.

- Е, значи си решила да ме унищожиш, красавице? - прошепна той със същия вибриращ, прочувствен и съкрушен глас. - Къде ти е силата сега, защо не ме отпращаш в ада?

Роуан трепереше неконтролируемо. Чашата се изплъзна от пръстите и?, удари се с тъп звук в пода и се търкулна встрани. Пое си дълбоко и накъсано дъх, без да откъсва очи от него. Разумът и? автоматично отчиташе, че той е висок над метър и осемдесет, че има силни, мускулести ръце, а лицето му е с перфектни пропорции. Косата му бе леко разрошена, сякаш от вятъра. Не беше деликатният елегантен джентълмен, когото бе видяла на палубата в Тибурон.

- Така съм по-подходящ за теб, Роуан - прошепна той. - Каква форма би предпочела? Той не е перфектен, Роуан, човек е, но не е перфектен.

Страхът и? беше толкова голям, че стегна сърцето и?, и тя реши, че ще умре. Но все пак успя да събере сили да пристъпи напред с треперещи крака. Пресегна се през плота и докосна бузата му.

Грапава, като на Майкъл. А устните - копринени. Господи! Отново отстъпи назад, парализирана, неспособна да изрече и дума. Ръцете и? трепереха.

- Страхуваш ли се от мен, Роуан? - попита той, а устните му едва се раздвижиха. - Защо? Нареди ми да оставя приятеля ти, Аарън, и аз го направих, нали?

- Какво искаш?

- О, ще ми трябва доста време, за да ти обясня - отвърна той, а шотландският му акцент се засили. - Той те чака, твоят любовник, твоят съпруг, за вашата първа брачна нощ. Вече започва да се тревожи.

Изражението му омекна, внезапно разкривено от болка. Как бе възможно една илюзия да е толкова жива?

- Върви при него, Роуан - каза тъжно той. - Но ако му кажеш, че съм тук, ще го направиш по-нещастен отвсякога. А аз вече няма да се явявам пред теб и страхът и подозрението ще го разяждат. Ще идвам само когато пожелая.

- Добре, няма да му казвам - прошепна тя. - Но и ти няма да го нараняваш. Да не си посмял да го изплашиш или притесниш. Искам да спреш с игричките! Не го тормози! Иначе, заклевам се, никога, никога няма да ти проговоря отново. Ще те прогоня.

Красивото лице изглеждаше печално, тъмните очи станаха безкрайно тъжни.

- Не искам да нараняваш и Аарън. Никога. Не искам да нараняваш никого, разбра ли?

- Както кажеш, Роуан - отвърна той. Думите му се лееха като музика, пълна с печал и тиха сила. - Какъв е смисълът на моето съществуване, ако не да служа на Роуан? Ела при мен, когато той заспи. Тази нощ, утре, когато пожелаеш. За мен времето не съществува. Ще дойда, когато изречеш името ми. Но трябва да вярваш в мен, Роуан. Ела сама, тайно. Иначе няма да се появя. Обичам те, красива моя Роуан. Но аз също имам воля. Имам воля.

Фигурата започна да трепти, сякаш озарена от ярко сияние. Изсветля и внезапно хиляди миниатюрни детайли по нея станаха видими. След това стана прозрачна и порив топъл въздух връхлетя Роуан и я изплаши. След миг вече бе сама в тъмното.

Сложи ръка на устата си. Гаденето се бе върнало. Стоеше, трепереща и на ръба на истерията, и чакаше да и? мине. В този миг чу тихите стъпки на Майкъл, който идваше към кухнята. Насили се да отвори очи.

Беше само по джинси, бос и гол до кръста.

- Какво има, скъпа? - прошепна той. Видя чашата на пода в тъмното, до вратата на хладилника. Наведе се, вдигна я и я сложи в мивката. - Какво има, Роуан?

- Нищо, Майкъл - каза тя с надебелял глас, като се опитваше да спре да трепери. Сълзите напираха в очите и?. - Лошо ми е. Тази сутрин също ми стана така, и следобеда, всъщност и вчера. Не знам какво ми е. Сега ми призля от цигарата. Ще се оправя, честно. Нищо ми няма.

- Значи не знаеш какво ти е? - попита той.

- Не, просто… ами сигурно е от цигарата, въпреки че…

- Доктор Мейфеър, наистина ли не знаете?

Тя усети ръцете му на раменете си. Косата и? докосна леко бузата му, когато той се наведе да целуне гърдите и?. И тогава тя заплака, стисна главата му и зарови пръсти в копринената му коса.

- Доктор Мейфеър, дори аз знам какво ви е.

- За какво говориш? - прошепна тя. - Просто имам нужда да поспя, отивам горе.

- Бременна си, скъпа. Виж се в огледалото. - И той много нежно докосна гърдите и?. Тя самата ги усещаше натежали и леко болезнени. Сети се и за другите малки, уж незначителни признаци, и разбра, че беше прав. Абсолютно прав.

Избухна в сълзи. Остави го да я вземе на ръце и да я понесе през къщата. Цялото тяло я болеше от напрежението при ужасната среща в кухнята. Риданията излизаха сухи и болезнени от гърлото и?. Не мислеше, че Майкъл ще може да я занесе догоре по дългото стълбище, но той успя и тя не се възпротиви. Само плачеше, заровила глава в гърдите му.

Той я положи на леглото и я целуна. Замаяна, тя го видя как духа свещите и се връща при нея.

- Толкова те обичам, Роуан. - Майкъл също плачеше. - Толкова те обичам. Никога не съм бил по-щастлив… идва на вълни и всеки път си мисля, че това е върхът, кулминацията, но после приижда още. И то точно в тази нощ… Господи, какъв сватбен подарък само. Какво съм сторил, за да заслужа такова щастие?

- И аз те обичам, скъпи. Толкова съм… щастлива. - Той се мушна под завивките, а тя се извърна и се сгуши в него. Усети го как сви колене под нейните.

Тя още плачеше, заровила лице във възглавницата. Хвана ръката му и я сложи на гърдите си.

- Всичко е просто перфектно - прошепна той.

- Нищо не може да го развали, нищо - отвърна тя.

Четирийсет и едно

Събуди се преди него. След като първият пристъп на гадене премина, тя веднага започна да прибира в куфарите вече сгънатите дрехи, а после слезе в кухнята.

На слънчевата светлина тя изглеждаше чиста и тиха. Нищо не подсказваше за случилото се снощи. Басейнът блещукаше зад закритата веранда. Слънчевите лъчи се процеждаха меко през мрежата и озаряваха белите мебели от ракита.

Роуан огледа плота и пода на кухнята. Не видя нищо и изпълнена с отвращение и гняв, бързо направи кафе и го занесе горе на Майкъл.

Той тъкмо отваряше очи.

- Да тръгваме - каза му.

- Мислех, че ще тръгнем следобед - рече той сънливо. - Но щом искаш, нека е сега.

Тя го целуна нежно по бузата, наболата брада я одраска.

- Как си? - прошепна той.

- Вече съм добре. - Тя докосна малкото златно разпятие, което се бе оплело в тъмните косми по гърдите му. - Беше ми зле за около половин час. Вероятно пак ще ми прилошее. Ще ми се да идем в Дестин навреме, за да се разходим по слънчевия плаж.

- А няма ли да идеш на лекар, преди да тръгнем?

- Аз съм лекар - каза тя с усмивка. - И не забравяй за специалното ми сетиво. Бебето е добре.

- А специалното сетиво казва ли ти дали то е момче, или момиче? - попита Майкъл.

- Дали то е момче или момиче? - засмя се тя. - Ще ми се да знаех, но пък е по-добре да е изненада. Какво мислиш?

- Няма ли да е супер, ако са близнаци?

- Да, супер ще е - съгласи се тя.

- Роуан, ти нали не си… щастлива ли си заради бебето?

- Разбира се! Майкъл, аз искам това дете. Просто още ми е малко зле. Идва на пристъпи. Виж, засега не искам да казваме на останалите. Не и преди да се върнем от Флорида. Ще си провалим медения месец.

- Съгласен съм. - Той сложи нежно ръка на корема и?. - Още е рано да го усещаш, нали?

- Сега е голямо около четвърт инч - каза тя и отново се усмихна. - И тежи само няколко грама. Но мога да го усетя. То плува блажено, а мъничките му клетки се делят ли, делят.

- Как изглежда сега?

- Ами като миниатюрно морско създание. По-малко от палеца ти. Има очи и дори топчести малки ръце, но не и пръсти. Има си и мозък, или поне зачатък на мозък, вече разделен на две полукълба. Незнайно как малките му клетки много добре си разбират от работата - знаят точно къде да идат, за да продължат да формират органите, които вече са там, но трябва да бъдат довършени. Малкото му сърчице бие в мен вече повече от месец.

Майкъл въздъхна дълбоко, с доволство.

- Как ще го кръстим?

Тя сви рамене.

- Какво ще кажеш за Малкия Крие? Или е твърде… мъчително за теб?

- Не, би било страхотно. Малкия Крие. Значи ще е Кристофър, ако е момче, и Кристин, ако е момиче. На колко ще е по Коледа? - Той започна да пресмята.

- Сега е вероятно в шестата или седмата седмица. Или дори осмата. Всъщност най-вероятно е в осмата. Което означава… в четвъртия месец. Тогава вече ще е съвсем оформено, но очите му ще са още затворени. Защо питаш? Чудиш се дали би предпочело червена пожарникарска кола или бейзболна бухалка?

Той се засмя.

- Не, просто ще е най-страхотният коледен подарък, за който някога съм мечтал. Винаги съм почитал Коледа, почти с езическо преклонение. А тази ще е най-великолепната в живота ми, до следващата година, когато малкото ще се разхожда наоколо и ще троши пожарникарската си кола с бейзболната си бата.

Изглеждаше толкова уязвим и невинен, вярваше и? напълно. Докато го гледаше, тя почти забрави за случилото се през нощта. Почти забрави за всичко. Целуна го бързо и влезе в банята. Облегна се на заключената врата и остана така със затворени очи.

- Е, демоне, добре си го сметнал, нали? - прошепна тя. - Е, харесва ли ти омразата ми? За това ли мечтаеше?

Тогава си спомни лицето в тъмната кухня, мекия прочувствен глас, който сякаш я докосваше с пръсти. Та за какво друго съществувам, ако не да служа на Роуан?

Потеглиха към десет часа. Майкъл караше. Тя вече се чувстваше по-добре и дори успя да поспи няколко часа. Когато отвори очи, вече бяха във Флорида и преминаваха през тъмна борова гора, между магистралата и крайбрежното шосе.

Когато най-после зърна залива, Роуан се почувства в безопасност. Сякаш тъмната къща в Ню Орлиънс и привидението вече не съществуваха.

Беше хладно, но не повече от всеки ободряващ летен ден в Северна Калифорния. Облякоха пуловери и тръгнаха по пустия плаж. По залез изядоха вечерята си пред огъня. Прозорците бяха отворени към морския бриз.

Някъде към осем тя отиде да поработи по плановете си за медицинския център и да продължи с проучването на големите «ориентирани към печалба» вериги болници, в сравнение с «неориентираните към печалба», които всъщност я интересуваха повече.

Но не можеше да се съсредоточи върху статиите за печалби, загуби и злоупотреби в различните системи.

Накрая си записа няколко бележки и си легна. Остана в тъмната спалня с часове, докато Майкъл работеше по плановете си за реставрация в другата стая.

Слушаше рева на океана през отворените врати и се наслаждаваше на докосването на бриза.

Какво да прави? Да каже ли на Майкъл и Аарън, както се бе заклела да стори? А после той щеше да се оттегли и да им погажда номерата си, за да превърне живота им в кошмар.

Замисли се за бебето и докосна корема си. Вероятно бе заченала веднага след като помоли Майкъл да се ожени за нея. Цикълът и? беше нередовен открай време, но сега мислеше, че е усетила кога е станало. Беше мечтала за бебе онази нощ. Но все пак не бе сигурна.

Дали то сънуваше в нея сега? Представи си малкото, развиващо се мозъче. Вече бе започнало да се оформя. Затвори очи и се заслуша, опитваше се да го усети. Добре е. И в този миг собственото и? телепатично сетиво започна да я плаши.

Дали силата и? можеше да нарани детето? Мисълта бе толкова ужасна, че не можа да я понесе. Замисли се отново за Лашър - той също беше заплаха за това крехко, много заето малко създание, защото тя представляваше заплаха за него самия, а едновременно с това - свят за своето дете.

Как можеше да го защити от собствената си тъмна мощ, от тъмната си история, която се опитваше да впримчи и него? Малкия Крие. Ти няма да растеш с проклятия, призраци и нощни страхове.

Опита се да прогони тези мрачни и необуздани мисли. Представи си морето навън - как вълните се разбиват безкрай в брега, всяка различна от предходната и все пак част от една и съща огромна, монотонна мощ, пораждаща сладък, приспивен звук и неизмерими вариации.

Унищожи Лашър. Прелъсти го, да, ако той се опитва да прелъсти теб. Открий какво представлява и го унищожи! Единствено ти можеш да го направиш. Кажи на Майкъл и Аарън, и той ще отстъпи. Заблуди го.

Беше четири сутринта. Трябваше да поспи. Майкъл лежеше до нея, прегърнал я със силните си ръце, главата му почиваше на гърдите и?. Присънваха и? се някакви образи - всички изпълнени с нещастие. Пак видя онези холандци с големите черни шапки, а тълпата отвън крещеше, че иска смъртта на Ян ван Абел.

- Описвам само каквото видях! - бе казал той. - Не съм еретик! Как ще се учим, ако не отхвърлим догмите на Аристотел и Гален?

Точно така. Но него вече го нямаше, както и проснатото на масата тяло с мъничките, подобни на цветчета органи.

О, как мразеше този сън!

Стана, прекоси стаята и излезе на дървената тераса. О, нима някъде другаде имаше по-необятно и чисто небе, пълно с мънички блещукащи звезди! Чисто бяла пяна по черните вълни. Бяла като пясъка, който сияеше на лунната светлина.

Но далече долу, на плажа, стоеше самотна фигура - слаб висок мъж, който гледаше към нея. Проклет да си. Видя го как бавно избледнява и накрая изчезва.

Тя остана с наведена глава, трепереща и опряла ръце на дървените перила.

Ще идваш, когато те повикам.

Обичам те, Роуан.

С ужас осъзна, че гласът не идва от определена посока - беше шепот в самата нея, интимен и едва доловим.

Чакам само теб, Роуан.

Тогава ме остави на мира. Не ми говори, нито ми се явявай, или никога няма да те повикам.

Гневна и измъчена, тя се обърна и влезе в тъмната спалня. Топлият килим бе много мек под краката и?. Отиде до леглото, легна и се притисна към Майкъл. Пръстите и? се впиха в ръката му. Отчаяно искаше да го събуди, да му каже какво се е случило.

Но трябваше да се оправи сама с това. Знаеше го. Винаги го бе знаела.

Обхвана я усещане за неизбежност.

«Просто искам още няколко дни преди битката», замоли се тя. Ели, Деидре, помогнете ми.

Вече и? прилошаваше всяка сутрин. Но скоро пристъпите престанаха и последваха прекрасни дни. Сякаш преоткриваше утрото, събуждаше се с ясна глава, същински дар от боговете.

Не бе говорила отново с мъжа. Не и? се беше явявал. Когато мислеше за него, си представяше гнева си като изгарящ огън, който удря мистериозните и неокачествими клетки на неговото въплъщение и ги изсушава на люспи. Но по-често се страхуваше.

Междувременно животът продължаваше по обичайния си начин, защото тя не издаде тайната си.

Ангажира си час при една акушерка в Ню Орлиънс, която уреди да и? направят първоначалните кръвни тестове в Дестин, а после да и? изпратят резултатите. Всичко беше нормално, както и очакваше.

Но как биха разбрали, че чрез диагностичното си сетиво тя веднага би узнала, ако нещо с бебето не е наред?

Топлите дни вече бяха по-малко, но двамата с Майкъл имаха приказния плаж само за себе си. Чистата тишина на изолираната къща над дюните беше направо омагьосваща.

Когато бе топло, Роуан седеше с часове на плажа под голям бял чадър, четеше медицинските си списания и материалите, изпратени от Райън по куриер.

Четеше и книги за млади майки, които бе купила от местните книжарници. Сантиментални и неясни, но все пак забавни. Особено картинките на бебета с мънички изразителни лица, пълни вратлета на гривнички и прекрасни малки ръчички и крачета. Нямаше търпение да съобщи на семейството. Говореше с Беатрис почти всеки ден. Но засега бе най-добре да не казва никому. Как ли щяха да се почувстват двамата с Майкъл, ако нещо се объркаше… Ако и другите знаеха, загубата щеше да е още по-страшна за всички.

В дните, когато беше твърде студено за плуване, се разхождаха с часове по брега. Пазаруваха разни дреболии за къщата. Харесваха голите и? бели стени и оскъдните мебели. Майкъл бе казал, че прилича на място за игра в сравнение със сериозността, която цари на Първа улица. Той обичаше да готви заедно с Роуан - режеше, белеше, разбъркваше пържените картофи, печеше пържоли. Всичко беше много лесно и много забавно.

Вечеряха във всички изискани ресторанти и предприемаха пътешествия до боровата гора. Обикаляха големите курорти, тенискортовете и голф игрищата. Но повечето време оставаха в къщата, при безкрайното море.

Майкъл беше малко притеснен за работата си - бе наел бригада да оправи къщата му на улица «Благовещение» и бе отворил офис на «Големите надежди» на Мегазин стрийт. Затова сега му се налагаше да урежда някои спешни въпроси по телефона. И, разбира се, все още боядисваха в къщата на Първа улица - в стаята на Жулиен, а предстояха и поправки на покрива в задната част. Тухленият паркинг отзад още не беше завършен, старата гарсониера също още се ремонтираше - щеше да стане прекрасна къща за пазача. Майкъл бе нервен, че не може да надзирава всичко.

Явно беше, че точно сега не му трябваше дълъг меден месец - още повече, че Роуан непрекъснато го удължаваше.

Но той се съгласяваше с всичко. Не само че и? угаждаше, но и създаваше повечето красиви моменти, без значение дали се разхождаха по плажа, хванати за ръка, или се наслаждаваха на морско меню в някоя малка кръчма, или оглеждаха яхти в клуба, или пък четяха в любимите си ъгълчета на разкошната къща.

Майкъл беше спокоен по природа. Беше го разбрала още при първата им среща, беше разбрала защо тревогата е така непоносима за него. Домиляваше и?, щом го видеше, потънал в проектите си, да чертае скици за ремонтиране на малката къща на улица «Благовещение», да изрязва от списания снимки на някои дреболии, които смяташе да направи.

Леля Вив се чувстваше добре в Ню Орлиънс. Лили и Беа не я оставяха на мира, според собствените им признания. Майкъл смяташе, че за нея това е най-прекрасното на света.

- По телефона звучи подмладена - каза той. - Станала е член на градинарски клуб и на някакъв комитет за защита на дъбовете. Наистина се забавлява.

Толкова любящ, толкова разбиращ. Дори когато Роуан не пожела да се върнат за Деня на благодарността, той пак я разбра. Леля Вив отиде на вечеря у Беа, разбира се. И всички простиха на младоженците, че останаха във Флорида, защото това все пак си беше техният меден месец и можеха да си го продължават, колкото решат.

В Деня на благодарността двамата вечеряха на терасата над плажа. През нощта беше студено и гръмотевична буря удари Дестин. Вятърът блъскаше яростно стъклените врати и прозорците. Но след като повилня по брега, бурята затихна и настана божествен естествен мрак.

Седяха с часове пред огъня, говориха за Малкия Крие. В коя стая ще го настанят, как Роуан няма да позволи работата в медицинския център да и? попречи да бъде до него през първите години; възнамеряваше да прекарва сутрините с бебето и да не ходи на работа преди дванайсет. Разбира се, щяха да наемат достатъчно помощници, за да върви всичко гладко.

Слава богу, че той не попита директно дали е виждала онова проклето нещо. Тя не знаеше какво ще направи, ако бъде принудена да го излъже. Тайната бе заключена в малко кътче на съзнанието и?, подобно на тайната стая на Синята брада, а ключът бе хвърлен дълбоко в кладенеца.

Захладняваше все повече. Скоро нямаше да има извинение да остават повече тук. Знаеше, че трябва да се върнат.

Но какво правеше, защо не казваше на Майкъл и Аарън? Нима бягаше, нима се криеше?

Колкото по-дълго оставаше тук, толкова повече разбираше вътрешните си конфликти и съображения.

Искаше да говори с това същество. Споменът за появяването му в кухнята я изпълваше с мощно усещане за присъствието му, най-вече защото беше чула колко нежен е гласът му. Да, искаше да го опознае! Точно както Майкъл бе предсказал в онази първа ужасна нощ, малко след смъртта на Карлота. Какво представляваше Лашър? Откъде идваше? Какви тайни се криеха зад това красиво трагично лице? Какво би казал Лашър за портала и тринайсетте вещици?

От нея се искаше само да го повика - както Просперо вика Ариел - да пази тайната и да изрече името му.

«О, но ти си вещица», каза си тя, когато вината я сграбчи. И всички го знаят. Знаеха го, когато онзи следобед говори на Джифорд; разбраха от студената сребриста мощ, която струеше от теб. Мощ, която всички смятат за студенина и лукавство, но всъщност никога не е била нещо повече от нежелана сила. Старецът, Фийлдинг, беше прав с предупреждението си. И Аарън знаеше, нали? Разбира се, че знаеше.

Всички, освен Майкъл, а Майкъл много лесно може да бъде заблуден.

Ами ако реши да не заблуждава никого, ако реши да не играе повече? Може би просто събираше кураж да вземе това решение. Или пък не и? се щеше. Може би караше демона да чака, както той бе постъпил с нея.

Така или иначе, тя вече не чувстваше предишната ненавист към него, ужасното отвращение, последвало случилото се в самолета. Да, беше гневна, но любопитството и дори нарастващото привличане бяха по-силни…

През първия наистина студен ден Майкъл седна до нея на плажа и и? каза, че трябва да се върне. Да, харесвал му мразовития въздух, наистина, и слънчевите бани с дебели памучни пуловери и дълги панталони, които често бе взимала в Калифорния на ветровитата си палуба.

- Виж сега за какво става дума - рече той. - Леля Вив си иска нещата от Сан Франциско, а нали ги знаеш старите хора. Пък и няма кой да затвори къщата на Либърти стрийт. Трябва да взема някои решения и за стария си магазин там. Счетоводителят ми току-що ми се обади отново, че някакъв човек искал да го наеме. Трябва да се върна и да направя описа лично.

Продължи с това, че трябва да продаде няколко имота в Калифорния, да изпрати разни неща в Ню Орлиънс, да даде къщата под наем и прочие. Всъщност и в Ню Орлиънс имаха нужда от него, новата му фирма на Мегазин стрийт се нуждаеше от него. Ако нещата потръгнели…

- Най-добре да отида до Сан Франциско сега, защото е вече почти декември. Коледа наближава. Замисляла ли си се за това?

- Естествено, разбирам. Ще се приберем тази нощ.

- Не е нужно и ти да идваш, скъпа. Можеш да ме чакаш тук, докато се върна, или докато искаш.

- Не, идвам с теб - каза тя. - Ще събера багажа. Освен това вече е време да си вървим. Сега е топло, но сутринта беше направо мразовито.

Той кимна.

- Не ти ли е неприятно?

Тя се засмя.

- Не е по-студено от всеки летен ден в Калифорния.

Той пак кимна.

- Ще става още по-студено. Много по-студено. Зимата на юг ще те изненада. Казват, че тази година ще е доста сурова в южните щати. Това донякъде ми харесва. Първо замайваща жега, а после скреж по прозорците.

- Да, зная какво имаш предвид. - И аз те обичам. Обичам те повече от всеки друг, когото съм обичала.

Когато той тръгна към къщата, тя се облегна в дървения стол и остави главата си да се килне настрани. Заливът сега беше просто ширнало се пред нея сребърно сияние, както винаги, когато слънцето бе толкова високо. Тя остави лявата си ръка да падне към мекия, подобен на захар пясък. Загреба шепа от него и остави песъчинките да се изсипят между пръстите и?.

- Истинско, толкова истинско - прошепна Роуан.

Но не беше ли твърде удобно той да замине сега, а тя да остане сама в къщата на Първа улица? Сякаш някой беше уредил всичко. А през цялото време си бе въобразявала, че тя контролира положението.

- Недей да прекаляваш, приятелю - прошепна на хладния бриз. - Не наранявай любовта ми, защото никога няма да ти го простя. Погрижи се той да се върне при мен жив и здрав.

Тръгнаха на сутринта.

По пътя тя усети тръпката на очакването. Пред очите и? отново се мярна лицето му в тъмната кухня, чуваше мекия резонантен поток на думите му. Ласка.

Но не можеше да понася да мисли за това сега. Едва когато Майкъл пристигнеше безопасно в Калифорния и тя останеше сама в къщата…

Четирийсет и две

Дванайсет часът. Защо и? се струваше най-подходящото време? Може би защото Пиърс и Кланси бяха останали до късно, а тя бе имала нужда от още час на спокойствие? В Калифорния сега беше едва десет, но Майкъл вече се бе обадил и сигурно спеше, изморен от пътуването.

По телефона прозвуча много развълнуван, защото всичко там изглеждало така неприветливо и той нямал търпение да се върне у дома. Липсваше и? ужасно, огромното легло беше празно без него.

Но другият чакаше.

Когато мекият звук на камбанките на часовника отмря, Роуан стана, облече си копринения пеньоар над нощницата, обу сатенените пантофи и тръгна към дългото стълбище.

Къде да се срещнем, мой демоничен любовнико?

В салона между огромните огледала, докато завесите са дръпнати, за да нахлува светлина от улицата? Да, там е най-подходящо.

Вървеше бавно по полирания под от борова дървесина. Краката и? потънаха в китайския килим, когато тръгна към първата камина. Цигарите на Майкъл бяха на масата. Недопита чаша бира. В камината тлееха въглените на огъня, който бе запалила сама през първата си наистина студена нощ в Юга.

Да, първи декември, а бебето вече имаше клепачи, ушите му също започваха да се оформят.

Никакви проблеми, каза лекарят. Здрави родители, без вродени заболявания, а тялото и? било в отлична кондиция. Хранете се разумно и между другото, какво работите?

Излъга.

Днес бе чула Майкъл да говори с Аарън по телефона.

- Да, всичко е наред. Дори изненадващо добре. Напълно спокойно. Освен онова ужасно видение на Стела в деня на сватбата, но може и да съм си го въобразил. Бях изпил доста шампанско. - Пауза. - Не. Абсолютно нищо.

Аарън разпознаваше лъжата, нали? Аарън знаеше. Но проблемът при мрачните нечовешки сили беше там, че никога не си сигурен дали работят. Може да те подведат, когато най-много разчиташ на тях. Защото след случайните и определено нежелани проблясъци и надничания в мислите на останалите, светът внезапно се изпълва с дървени лица и безизразни гласове. И ти оставаш сам.

Може би Аарън беше сам. Не бе открил нищо полезно в старите записки на Жулиен и в счетоводните книги в библиотеката. Нищо, освен очакваните икономически записки за плантацията. Не бе открил нищо и в гримоарите и демонологиите, събирани през годините - само публикувана информация за вещерството, която бе общодостъпна.

Къщата вече бе завършена и красива, без мрачни и неизследвани кътчета. Дори таванът искреше от чистота. Беше се качила там с Майкъл, за да види резултата, преди той да тръгне за летището. Всичко беше подредено. Стаята на Жулиет се бе превърнала в хубава работна стая за Майкъл, с чертожна маса, папки за чертежите и лавици, пълни с книги.

Сега стоеше в средата на китайския килим, с лице към камината, със стиснати ръце и наведена глава. Докосна устните си. Какво чакаше? Защо не го изричаше: Лашър. Вдигна бавно поглед към огледалото над камината.

Той беше зад нея, пред вратата с форма на ключалка, и я гледаше. Светлината от улицата бе достатъчна - проникваше от остъкленията и на двете крила.

Сърцето и? заби лудо, но тя не се обърна. Взираше се в него в огледалото - мислеше, преценяваше го - опитваше се да впрегне всичките си сили, човешки и нечовешки, за да разбере от какво е изградено това същество, какво представлява тялото му.

- Обърни се към мен, Роуан. - Глас като целувка в мрака. Не беше заповед, нито молба, а нещо по-интимно, като думи на любовник, чието сърце ще бъде разбито, ако получи отказ.

И тя се обърна. Той стоеше с гръб към вратата, със скръстени ръце. Беше облечен със старомоден тъмен костюм, много подобен на костюмите, които Жулиен носеше на портретите от края на деветнайсети век - с висока бяла яка и копринена вратовръзка. Красива гледка. Силните му ръце, като на Майкъл, контрастираха великолепно на широките и изразителни черти на лицето. В косата му имаше руси кичури, а кожата му бе леко по-тъмна. Напомни и? за Чеиз, старото и? гадже, полицая.

- Промени каквото желаеш - каза той нежно.

Преди да успее да отговори, тя видя как започва да се променя сам. Сякаш сенките тихо закипяха, тъмната му коса изсветля и стана почти руса, а кожата му доби бронзов оттенък, също като на Чеиз. Очите му също изсветляха и в един миг се превърна в Чеиз, но в следващия се появиха други характеристики и той се промени отново, докато не прие същия облик, в който и? се бе явил в кухнята - вероятно както се бе появявал на всички останали през вековете. Само че беше по-висок и все още имаше красивия тен на Чеиз.

Тя осъзна, че се е приближила и сега стои само на няколко крачки от него. Беше по-скоро развълнувана, отколкото уплашена. Сърцето и? още биеше лудо, но поне тялото и? не трепереше. Посегна към лицето му, както бе сторила и първата нощ в кухнята.

Боцкането на набола брада, кожа, но не, не беше кожа. Острото и? диагностично сетиво и? каза, че не е кожа, че в това тяло няма кости, нито вътрешни органи. То бе само черупка на енергийно поле.

- Но след време ще има кости, Роуан. След време всички чудеса може да се сбъднат.

Устните му едва се движеха, докато произнасяше думите; тялото му вече губеше формата си. Беше се изтощил.

Тя се вгледа в него, опитваше се да го задържи, и видя, че той наистина възвръща материалността си.

- Помогни ми да се усмихна, красавице - каза гласът, но този път без устните да се раздвижат. - Бих се усмихнал на теб и силата ти, ако можех.

Сега вече тя се разтрепери. Концентрира цялото си същество върху това да вдъхне живот на чертите на лицето му. Почти усещаше как енергията излита от нея, обгръща странната материя и я оформя; беше нещо по-чисто и по-фино от представата и? за електричество. Заля я топлина, когато видя, че устните му започват да се усмихват.

Ведра, едва доловима усмивка, като усмивката на Жулиен. Големите зелени очи бяха изпълнени със светлина. Ръцете се вдигнаха, посегнаха към нея и тя усети прекрасна топлина, когато той докосна лицето и?.

Но тогава образът му потрепна и се разпадна. Топлата вълна я блъсна така, че тя отстъпи назад, закри очите си с ръце и извърна глава.

Стаята отново бе празна. Завесите още се полюшваха. Малко по малко отново захладня.

Роуан дори почувства, че се смразява. Беше изтощена. Погледна ръката си и видя, че още трепери. Отиде до огнището и се свлече на колене пред него.

Мислите и? блуждаеха. За миг дори се почувства замаяна, не можеше да осъзнае какво бе станало. Но след малко главата и? започна да се прояснява.

Сложи още подпалки в камината и една голяма цепеница отгоре. После драсна дълга клечка кибрит и запали огъня. Подпалките веднага се разгоряха с пукане и тя се втренчи в пламъците.

- Тук си, нали? - прошепна, без да откъсва очи от огъня, който набираше сила и червените му езици облизваха сухата кора на дървото.

- Да, тук съм.

- Къде?

- Близо до теб, около теб.

- Откъде идва гласът ти? Друг може ли да те чуе сега? Наистина ли говориш?

- Ще разбереш как става по-добре от мен.

- Това ли искаш да направя?

Той въздъхна протяжно. Тя се ослуша. Не се чуваше дишане, само усещане за нечие присъствие. Както когато си сигурен, че до теб има някой, и то не защото си чул ударите на сърцето му, стъпките или дъха му, а нещо по-меко, по-неуловимо.

- Обичам те - каза той.

- Защо?

- Защото си красива за мен. Защото можеш да ме виждаш. Защото притежаваш всичко, което бих желал да бъда. Защото си човек, защото си топла и мека. Аз те познавам, познавам и другите преди теб.

Тя не каза нищо, а той продължи:

- Защото си дете на Дебора, на Сузан, на Шарлот и на всички останали, чиито имена знаеш. Дори и да не желаеш да вземеш смарагда, който дадох на моята Дебора, аз те обичам. Обичам те без него. Обичах те още когато разбрах, че идваш. Аз виждам надалече. Видях те да идваш отдалече. Обичах те още като вероятност.

Огънят сега сияеше ярко и прекрасният му аромат я успокояваше. Цепеницата бе погълната от буйни оранжеви пламъци.

Тя имаше чувство, че изпада в нещо като делириум. Дори дишането и? се бе забавило някак странно. Не беше сигурна дали гласът може да бъде чут, дали и други биха го чули в този момент.

Но едно беше сигурно - гласът бе много прелъстителен.

Роуан седна на топлия под пред камината, облегна се на загрятата и? мраморна облицовка и се взря в сенките под арката в средата на салона.

- Гласът ти ме успокоява, красив е - въздъхна тя.

- Искам да е красив за теб. Искам да ти доставя удоволствие. Омразата ти ме нарани.

- Кога?

- Когато те докоснах.

- Обясни ми всичко, всичко.

- Има много възможни обяснения. Ти ги оформяш още с въпроса си. Мога да ти говоря за своята воля, но това, което ще ти кажа, ще бъде оформено от наученото чрез въпросите на останалите през вековете. То е построение. Ако искаш ново построение, питай.

- Кога си се появил?

- Не зная.

- Кой те нарече Лашър?

- Сузан.

- Обичаше ли я?

- Обичам Сузан.

- Значи тя още съществува.

- Тя си отиде.

- Започвам да разбирам. В твоя свят не съществуват физически детерминизъм, следователно няма и време. Съзнание без тяло.

- Точна. Умна. Интелигентна.

- И само едното определение ще е достатъчно.

- Да - съгласи се той с готовност, - но кое?

- Играеш си с мен.

- Не. Не си играя.

- Искам да стигна до дъното на тази история, да разбера теб, мотивите ти, какво представляваш.

- Зная. Знаех го, преди да го изречеш - каза той по същия мил и прелъстителен начин. - Но ти си умна и разбираш, че селението, в което съществувам, няма дъно. - Замълча, а после продължи бавно: - Ако искаш да ти говоря с пълни и сложни изречения, за да призная твоите заблуди и грешки, мога да го направя. Но вероятно тогава казаното няма да е толкова близо до истината, колкото ти се иска.

- Но как ще го сториш?

- Чрез наученото за начина, по който мислят другите хора, разбира се. Искам да ти дам избор - започни с мен от началото, ако искаш чистата истина. Ще получиш загадъчни и неразбираеми отговори. Може да се окажат безполезни, но ще са истината. Или започни от средата, и ще получиш ясни и изтънчени отговори. И по двата начина ще разбереш за мен това, което аз самият съм научил за себе си от теб.

- Ти си дух, нали?

- Да, това, което ти наричаш дух.

- А ти как се наричаш?

- Не го правя.

- Разбирам. В твоето селение нямаш нужда от име.

- Дори нямам понятие за име. Но наистина просто нямам име.

- Но имаш желания. Искаш да бъдеш човек.

- Искам. - Последва нещо като лека въздишка, пропита с тъга.

- Защо?

- Ти не би ли искала да бъдеш човек, ако не беше?

- Не зная, Лашър. Вероятно щях да искам да съм свободна.

- До болка копнея за това - каза гласът бавно и печално. - Копнея да усещам топлина и студ; да позная удоволствието. Да се смея - о, какво ли е да се смееш? Да танцуваш и пееш, да виждаш ясно през човешки очи. Да докосваш нещата. Да съществуваш физически и емоционално във времето. Да удовлетворяваш амбициите си, да имаш ясни мечти и идеи.

- Да, разбирам те напълно.

- Не бъди толкова сигурна.

- Не виждаш ясно.

- Не е същото.

- А по-ясно ли виждаше през очите на мъртвец?

- По-добре, но не по-ясно. Смъртта ми пречеше, тегнеше над мен, около мен. Накрая ослепявах.

- Да, представям си. Но си влязъл в тялото на свекъра на Шарлот, докато е бил жив.

- Да, той знаеше, че съм в него. Беше слаб, но щастлив, че говори, че може да вдига предмети с ръцете си.

- Интересно. Ние наричаме това «обсебване».

- Точно така. През неговите очи видях нещата ясно. Видях ярки цветове, усещах аромата на цветята, виждах птици. Чувах птици. Докосвах Шарлот с ръката си. Познавах Шарлот.

- Значи сега не можеш да чуваш? Не можеш да видиш светлината на този огън?

- Зная всичко за това, но не виждам, не чувам и не усещам като теб, Роуан. Въпреки че когато се приближа до теб, виждам каквото виждаш и ти, познавам и теб, и мислите ти.

Тя почувства леко жилване на страх.

- Но аз мога да го прекъсна.

- Ти мислиш, че можеш. Но то е по-голямо и по-продължително.

- Зная.

- Ние знаем. Ние. Но от теб се научихме да мислим подредено, научихме що е време. Научихме що е амбиция. За да имаш амбиция, трябва да имаш понятие за минало, настояще и бъдеще. Трябва да планираш. И говоря само за тези от нас, които искат. Тези, които не искат, не учат, защо да го правят? Но това «нас» е много относително. Те не са «нас» за мен, защото аз съм сам и разделен от другите като мен и мога да виждам само твоя вид.

- Разбирам. Когато беше в мъртво тяло… главите на тавана…

- Да.

- Променяше ли тъканите на онези глави?

- Да. Правех очите кафяви. Косата на по-светли кичури. Това ми костваше много топлина и концентриране. Концентрирането е ключът към всичко, което правя. Аз събирам нещата.

- А когато си в естественото си състояние?

- Огромен, неопределен.

- Как променяш пигментацията?

- Навлизам в частиците на плътта и ги променям. Но ти разбираш това по-добре от мен. Ти би го нарекла мутация. Аз не зная по-подходяща дума, ти познаваш научните думи. Понятията.

- И какво ти пречи да завладееш целия организъм?

- Той беше мъртъв. Постепенно си отиваше, беше тежък и аз бях слаб и безчувствен. Не можех да върна искрата на живота в него.

- Разбирам. А успя ли да промениш тялото на свекъра на Шарлот?

- Не. Не знаех, че мога да опитам да го направя. И сега не бих могъл да го направя, ако съм какъвто бях тогава. Разбираш ли?

- Да, разбирам. Ти си постоянен, а ние сме във времето. Но това означава ли, че не можеш да променяш живи тъкани?

- Не и на онзи мъж. Не и на Аарън, когато съм в него.

- Когато си в Аарън?

- Когато спи. Само тогава мога да вляза.

- Защо го правиш?

- За да бъда човек. Да бъда жив. Но Аарън е твърде силен за мен. Аарън организира и командва тъканите на Аарън. Също като Майкъл. Като почти всички. Дори като цветята.

- О, да, цветята. Ти караш розите да мутират.

- Да. За теб, Роуан. За да ти покажа любовта и мощта си.

- И амбицията си?

- Да…

- Не искам вече да влизаш в Аарън. Не искам никога да нараняваш него или Майкъл.

- Ще ти се подчиня, но ми се иска да убия Аарън.

- Защо?

- Защото Аарън е свършен, Аарън има много знания и Аарън те лъже.

- Как така свършен?

- Той вече направи онова, което видях, че ще направи, и което исках да направи. Затова казвам, че е свършен. Сега може да направи това, което виждам, че ще направи, и което не искам да направи. А то е против моята амбиция. Бих го убил, ако ти нямаше да се огорчиш толкова и да ме намразиш.

- Можеш да усещаш гнева ми, нали?

- Той ме наранява дълбоко, Роуан.

- Ще бъда ужасно, ужасно гневна, ако нараниш Аарън. Но нека поговорим още за него. Обясни ми. Какво е това, което си искал той да направи?

- Предостави ти знанието си. Думите, написани през времето.

- Говориш за историята на Мейфеър.

- Да. Историята. Ти каза да го обясня, затова не използвах думата «история».

Тя се засмя тихо.

- Не е нужно да обясняваш толкова много - каза тя. - Продължавай.

- Исках да прочетеш тази негова история. Петир видя как изгарят моята Дебора, любимата ми Дебора. Аарън видя моята Деидре да ридае в градината, моята красива Деидре. Твоят отклик и твоите решения са неизразимо повлияни от тази история. Но Аарън вече изпълни задачата си.

- Да, разбирам.

- Внимавай.

- За какво, че все си мисля, че разбирам?

- Точно. Продължавай да питаш. Думи като «отклик» и «неизразимо» са много неясни. Не бих скрил нищо от теб, Роуан.

Роуан го чу да въздиша пак, но този път беше дълга, тиха, някак по-различна въздишка. Като вятър.

Седеше все така облегната на камината и се грееше на огъня. Очите и? бяха разширени и втренчени в сенките. Като че от цяла вечност говореше на този безплътен и леко ехтящ глас. Въздишката му почти я докосна, като полъх на вятър.

Тя се изсмя тихо от удоволствие. Ако опиташе, можеше да го види в стаята, да види как въздухът се вълнува, как нещо се издува и изпълва помещението.

- Да… - каза той. - Обичам смеха ти. Аз не мога да се смея.

- Мога да те науча.

- Зная.

- Аз ли съм порталът?

- Ти си.

- Значи Майкъл е прав.

- Майкъл рядко греши. Майкъл вижда ясно.

- И него ли искаш да убиеш?

- Не, аз обичам Майкъл. Бих се разхождал с Майкъл, бих разговарял с Майкъл.

- Но защо точно Майкъл?

- Не зная.

- Не, трябва да знаеш.

- Любовта е любов. Ти защо обичаш Майкъл? Не е ли това отговорът? Любовта е любов. Майкъл е умен и красив. Майкъл се смее. Майкъл има силен дух, който влива живот в крайниците му, в очите, в гласа. Разбираш ли?

- Мисля, че да. Ние наричаме това жизненост.

- Точно така.

Но дали някой бе употребявал думата с точно такова значение.

Той продължи:

- Видях Майкъл още в началото. Майкъл беше изненада. Майкъл ме вижда. Майкъл идва до оградата. Майкъл има амбиция и е силен. Майкъл ме обича. Сега Майкъл се страхува от мен. Ти заставаш между мен и Майкъл, Майкъл се страхува, че аз ще застана между него и теб.

- Но ти няма да го нараниш.

Никакъв отговор.

- Няма да го нараниш.

- Кажи ми да не го наранявам и аз няма да го направя.

- Но нали каза, че не искаш да го правиш! Защо се извръщаш така?

- Не се извръщам. Казах ти, че не искам да убивам Майкъл. Но той може да бъде наранен. Какво да направя аз? Да излъжа? Аз не лъжа. Аарън лъже. Аз не лъжа. Аз не знам как.

- Не ти вярвам, но ти сигурно си вярваш.

- Нараняваш ме.

- Кажи ми как ще свърши това.

- Кое?

- Моят живот с теб, как ще свърши?

Тишина.

- Не искаш да ми кажеш.

- Ти си порталът.

Тя стоеше неподвижно. Почти усещаше трескавата работа на мозъка си. Огънят пращеше тихо и пламъците танцуваха срещу тухлите, движението им изглеждаше толкова бавно, нереално. Въздухът отново потрепери. Стори и? се, че дългите кристални капки на полилея се движат, въртят се и улавят миниатюрни отблясъци.

- Какво означава това?

- Знаеш какво означава.

- Не, не зная.

- Ти можеш да променяш материята, доктор Мейфеър.

- Не съм сигурна, че мога. Аз съм хирург. Работя с прецизни инструменти.

- О, но твоето съзнание е по-прецизно.

Тя се намръщи; пак се върна странния сън за Лайден…

- Ти можеш да спираш кървенето - каза той бавно и тихо. - Ти можеш да затваряш рани. Можеш да караш плътта да ти се подчини.

Полилеят иззвънтя тихо и улови сиянието на танцуващите пламъци.

- Ти можеш да забавиш пулса на пациентите си; отпушваш кръвоносни съдове в мозъците им.

- Невинаги съм…

- Правила си го. Страхуваш се от силата си, но я притежаваш. Излез в градината през нощта. Можеш да накараш цветята да се отворят. Можеш да ги накараш да пораснат. Също като мен.

- Но ти го правиш само с мъртви цветя.

- Не. Правя го и с живите. С онзи ирис, който видя, въпреки че това ме изтощи и нарани.

- И тогава той умря и се откърши от стъблото.

- Да. Не исках да го убивам.

- Просто си преминал границите му. Затова е умрял.

- Да. Аз не познавам границите му.

Тя се обърна настрани; чувстваше се като в транс… И все пак колко съвършено чист беше гласът му, колко точна бе артикулацията.

- Ти не само направляваш молекулите в една или друга посока - каза тя.

- Не, аз прониквам в химическата структура на клетките, точно като теб. Ти си порталът. Ти виждаш в самото ядро на живота.

- Не, надценяваш знанието ми. Никой не може да направи това.

Отново се върна в атмосферата на съня. Всички бяха събрани пред прозорците на университета в Лайден. Каква беше тази тълпа на улицата? Смятаха Ян ван Абел за еретик.

- Не знаеш какво говориш - каза тя.

- Зная. Виждам надалече. Ти ми даде метафори и понятия. Аз също научих много от книгите ти. Виждам до края. Зная. Роуан може да променя материята. Роуан може да реорганизира милиони клетки.

- И какъв е краят? Ще изпълня ли желанието ти?

Той отново въздъхна.

Нещо прошумоля в ъглите на салона. Драпериите се развяваха силно. Полилеят иззвънтя отново. Дали от тавана не се спусна нещо като пара, която се разпростря по бледите прасковени стени? Или просто светлината на огъня танцуваше в крайчеца на полезрението и??

- Бъдещето е тъкан от преплетени възможности - каза той. - Някои от тях постепенно стават вероятности, а част от тях стават неизбежности. Но в основата и вътъка са вградени изненади, които могат да разкъсат тъканта.

- И слава богу, че е така - каза тя. - Значи можеш да видиш какъв ще е краят?

- И да, и не. Много човеци са напълно предсказуеми. Но ти не си. Ти си твърде силна. Ти можеш да станеш порталът, ако поискаш.

- Как?

Тишина.

- Ти ли блъсна Майкъл в морето?

- Не.

- А кой?

- Майкъл падна от скала в морето, защото беше невнимателен. Душата го болеше и животът му беше нищо. Всичко това бе изписано на лицето му, личеше в жестовете му. Не беше нужно да си дух, за да го предвидиш.

- И ти си го предвидил?

- Видях какво ще се случи много преди това, но не аз го причиних. Аз се усмихнах. Защото видях, че вие с Майкъл се срещате. Видях го още когато той беше малък и ме гледаше през оградата. Видях смъртта му и спасението му от Роуан.

- И какво е видял той, когато се е удавил?

- Не зная. Не беше жив.

- Какво искаш да кажеш?

- Той беше мъртъв, доктор Мейфеър. Нали знаеш какво е да си мъртъв. Клетките спират да се делят. Тялото вече не е под властта на една организираща сила и нейните сложни команди. То умира. Ако бях влязъл в неговото тяло, щях да мога да движа крайниците му, да чувам през ушите му, защото то беше още цяло, но мъртво. Майкъл го беше напуснал.

- И ти знаеш това?

- Сега го разбирам. Видях го преди да се случи. Видях го, когато се случи.

- И къде беше ти тогава?

- До Деидре, правех я щастлива, карах я да мечтае.

- Значи наистина виждаш надалече.

- Роуан, това е нищо. Имам предвид, че виждам далече във времето. Пространството не е праволинейно за мен.

Тя отново се засмя тихо.

- Гласът ти е красив.

- Аз съм красив, Роуан. Моят глас е моята душа. Аз имам душа. Светът щеше да е твърде жесток, ако нямах.

Тя изпита такава тъга при тези думи, че и? идваше да заплаче. Отново се вгледа в полилея, в стотиците малки отражения на пламъците. Стаята сякаш плуваше в топлина.

- Обичай ме, Роуан - каза той просто. - Аз съм най-мощното същество в твоето селение и целият съм за теб, любима моя.

Беше като песен без мелодия; гласът му сякаш бе покой и песен, ако такова нещо беше възможно.

- Когато бъда в плът, ще съм повече от човек; ще съм нещо невиждано под слънцето. И далече по-велико от Майкъл за теб. Аз съм безкрайна мистерия. Майкъл ти даде всичко, което можа. Във вашата връзка няма повече загадки.

- Не, това не може да е вярно - прошепна тя. Осъзна, че е затворила очи; беше много сънена. Насили се да погледне отново към полилея. - Има я безкрайната мистерия на любовта.

- Любовта трябва да бъде подхранвана, Роуан.

- Искаш да кажеш, че трябва да избирам между теб и Майкъл.

Тишина.

- Накара ли и другите да избират? - Мислеше си за Мери Бет и за нейните мъже.

- Казах ти, виждам надалече. Когато Майкъл застана пред портата преди много години по вашето време, аз видях, че ще трябва да направиш избор.

- Не ми казвай повече какво си видял.

- Е, добре. Приказките за бъдещето винаги карат хората да се чувстват нещастни. Техният импулс е основан на факта, че не могат да виждат надалече. Нека говорим за миналото. Хората обичат да разбират миналото.

- Нямаш ли някой друг, не толкова красив глас? Не можеш ли да изречеш последните думи саркастично? Нали така би трябвало да прозвучат?

- Мога да звуча както пожелая, Роуан. Ти чуваш какво чувствам. Аз наистина чувствам в мислите си и в съществото си. Болка и любов. Емоции.

- Говориш малко по-бързо.

- Боли ме.

- Защо?

- Искам да те накарам да разбереш.

- Искаш да те направя човек?

- Искам да съм в плът.

- И аз мога да ти дам плът?

- Имаш силата. А щом това бъде постигнато, и други неща ще станат възможни. Ти си тринайсетата, ти си порталът.

- Какво имаш предвид под «други неща»?

- Роуан, говорим за сливане, за химическа промяна, за структурно възстановяване на клетки, за материя и енергия в ново взаимоотношение.

- Знам какво имаш предвид.

- Значи знаеш, че щом нещо е постигнато веднъж, може да бъде постигнато отново.

- Защо никой преди мен не е успял да го направи? Жулиен също е бил силен.

- Познание, Роуан. Жулиен се роди твърде рано. Позволи ми да използвам отново думата сливане по малко по-различен начин. Досега говорихме за сливане между клетките. Нека сега поговорим за сливане на твоето познание за живота с вътрешната ти сила. Тук е ключът, който ще ти помогне да станеш порталът. Познанията на твоето време са невъобразими дори за Жулиен, който тогава виждаше изобретения, които приличаха на чиста магия. Можеше ли Жулиен да си представи сърце, отворено на операционната маса? Дете, заченато в епруветка? Не. А след теб ще дойдат и такива, чието познание ще е толкова голямо, че ще могат да определят какво представлявам аз.

- А ти можеш ли да определиш сам себе си?

- Не, но аз съм определим, а щом съм определим за смъртните, значи съм определим и за себе си. Научих от теб всичко необходимо за подобно разбиране.

- Но ти знаеш нещо за себе си, което можеш да ми обясниш с точни думи.

-… че съм необхватен; че трябва да се концентрирам, за да почувствам силата си; че мога да впрягам тази сила; че мога да чувствам болка в съзнателната част от мен.

- О, да, и каква е тази съзнателна част? Откъде идва силата, която впрягаш? Това са въпросите.

- Не зная. Когато Сузан ме повика, аз се събрах. Първо се свих, като да премина през тунел. Чувствах формата си, разстилах се като петолъчната звезда от пентаграмата, която тя нарисува, и всеки от лъчите се издължаваше. Карах дърветата да се люлеят и листата да падат, а Сузан ме нарече нейният Лашър.

- И хареса ли ти стореното от теб?

- Да, хареса ми, че Сузан го видя и го хареса. Иначе никога нямаше да го направя отново и дори нямаше да го помня.

- Има ли в теб нещо физическо, освен енергията?

- Не зная! - Гласът беше мек, но пълен с отчаяние. - Кажи ми, Роуан. Познай ме. Познай самотата ми.

Огънят вече умираше, но топлината продължаваше да се разпростира из стаята и я обгръщаше като одеяло. Роуан се чувстваше сънлива и все пак с ясни сетива.

- Да се върнем на Жулиен. Той е бил силен като мен.

- Почти, скъпа моя. Но не съвсем. Той имаше игрива и богохулна душа, която танцуваше напред-назад из света и обичаше да руши толкова, колкото и да съгражда. Ти си по-логична, Роуан.

- И това е достойнство?

- Ти имаш непоколебима воля.

- Разбирам. Ненакърнена от хумор, за разлика от душата на Жулиен.

- Точно така, Роуан!

Тя се засмя под нос. Отново се почувства спокойна, взираше се в потрепващия въздух.

- Има ли Господ, Лашър?

- Не зная, Роуан. Но с времето си съставих мнение по въпроса. Мисля, че има, и това ме изпълва с гняв.

- Защо?

- Защото ме боли, а ако има Господ, значи той ме наранява.

- Да, разбирам те напълно. Но той дава и любов.

- Да. Любов. Любовта е изворът на моята болка. Тя е източникът на амбицията ми, на плановете ми, на пътуването ми във времето. Всичките ми желания са родени от любов. Дори може да се каже, че когато бяха единствено себе си, аз бях отровен с любов; че зовът на Сузан ме събуди за любовта и за кошмара на желанията. Но аз виждах. И обичах. И идвах.

- Натъжаваш ме - каза тя.

- Любовта ме промени, Роуан. Тя роди първото ми недоволство.

- Да.

- А сега искам да се променя в плът, за да се осъществи моята любов. Чаках те толкова дълго. Видях толкова страдания преди теб, и ако имах сълзи, щях да съм ги пролял. Господ знае, че за Лангтри създадох образ, който плаче. Той беше въплъщение на моята болка. Не плачех единствено за Стела, а за всички тях - за моите вещици. Когато Жулиен умря, бях в агония. Болката ми беше толкова голяма, че дори бях готов да се върна обратно в селението на луната, звездите и тишината. Но вече беше твърде късно за това. Нямаше да понеса самотата. Когато Мери Бет ме призова, аз се върнах при нея. Съживих се. Погледнах към бъдещето. И отново видях тринайсетата. Видях все по-засилващата се мощ на моите вещици.

Роуан отново бе затворила очи. Огънят вече догаряше. Стаята бе изпълнена с духа на Лашър. Роуан го чувстваше по кожата си, въпреки че той не помръдваше, а материята му не бе по-осезаема от въздуха.

- Когато стана в плът - каза той, - сълзите и смехът ще рукнат от мен, както при теб, или при Майкъл. Ще бъда цял организъм.

- Но няма да си човек.

- Ще бъда повече от човек.

- Но не и човек.

- По-силен, по-издръжлив, защото ще съм организиращият интелект и имам мощ, по-голяма от мощта на всяко човешко същество. Ще стана ново създание, както ти казах. Ще бъда същество от съвсем нова раса.

- Защо уби Артър Лангтри?

- Той умираше, а видяното ускори смъртта му.

- Но защо му се яви?

- Защото беше достатъчно силен, за да ме види, а аз исках да го привлека вътре, за да спаси Стела. Знаех, че тя е в опасност. Карлота беше враг на Стела. Карлота беше силна като теб, Роуан.

- Защо Артър не помогна на Стела?

- Знаеш историята. Беше твърде късно. По това време аз бях като дете. Бях победен от съвпадението, защото действах във времето.

- Не те разбирам.

- Докато се явявах пред Лангтри, куршумите бяха изстреляни в мозъка на Стела и тя умря на мига. Виждам надалече, но не мога да предвидя всички изненади.

- Не си знаел.

- Карлота ме изигра. Карлота ме заблуди. Не съм безпогрешен. Всъщност много лесно се обърквам.

- Как така?

- И защо да ти казвам? За да ме контролираш по-добре? Ти знаеш как. Ти си също толкова мощна вещица като Карлота. Чрез емоциите. Карлота прикри убийството като акт на обич. Тя внуши на Лайънъл какво да мисли, когато той взе пистолета и уби Стела. Не разбрах какво става, защото не долових омраза, нито злоба. Не обърнах внимание на любовните мисли на Лайънъл. А после Стела лежеше умираща, викаше ме без думи, с отворени очи, необратимо наранена. Лайънъл стреля втори път и тогава духът и? излезе от тялото завинаги.

- Но ти си убил Лайънъл. Ти си го довел до смъртта.

- Да.

- И Кортланд? Убил си Кортланд.

- Не. Борих се с Кортланд. Той се опита да използва силата си срещу мен, но се провали и беше победен. Не съм убил баща ти.

- Защо си се борил с него?

- Предупредих го. Той мислеше, че може да ме командва. Той не беше моя вещица. Деидре беше моя вещица. Ти си моя вещица. Кортланд - не.

- Но Деидре не е искала да ме дава. А Кортланд е искал да я защити.

- Заради своите цели.

- Които са?

- Това е вече минало, не е важно. Ти отиваше към свободата, за да се завърнеш по-силна. Беше свободна от Карлота.

- Но това е било против желанието на Деидре и Кортланд.

- И за твое добро, Роуан. Обичам те.

- Но тук има някаква закономерност, нали? И ти не искаш да я разбера. Когато се роди детето, ти вече си на негова страна, а не на страната на майката. Ето какво се е случило с Дебора и Шарлот, нали?

- Грешиш. Когато действам във времето, понякога греша.

- Действал си против желанието на Деидре. Знаел си, че ще ме отведат. Придвижвал си плана си за тринайсетте вещици заради собствените си цели. Винаги си се интересувал само от собствените си цели, нали?

- Ти си тринайсетата и най-силната. Ти беше моята цел, на теб служех. Твоите цели са и мои цели.

- Не мисля така.

Чувстваше болката му, усещаше завихрянето на въздуха, емоцията, сякаш дебела струна на арфа вибрираше в подсъзнанието и?. Песен на болка. Завесите отново се развяха от топло течение и двата полилея в двойния салон затанцуваха в сенките - в тях играеха искрици бяла светлина, защото огънят бе изгаснал и бе отнесъл цветовете със себе си.

- Бил ли си някога живо човешко същество?

- Не зная.

- Помниш ли първия път, когато си видял човешки същества.

- Да.

- Какво си помисли тогава?

- Че е невъзможно дух да възникне от материя. Абсурд, нелепица, както би се изразила ти.

- Да възникне от материя?

- Така беше. Той възникна от материята, когато организацията достигна необходимата точка, и ние бяхме изненадани от тази мутация.

- Ти и останалите, които сте били вече тук.

- В безвремието.

- А това направи ли ти впечатление?

- Да. Защото беше мутация и нещо съвсем ново. И защото ние бяхме призовани да наблюдаваме.

- Как?

- Нововъзникналият разум на човека, заключен в материята, все пак ни долови и затова ни принуди и ние да доловим себе си. Но това е прекалено изтънчено обяснение и заради туй отчасти неточно. През хилядолетията тези човешки духовни разуми се развиха, ставаха все по-силни, развиваха телепатични сили, чувстваха нашето съществуване. Даваха ни имена, говореха ни и ни привличаха. Ако обърнехме внимание, ние се променяхме, започвахме да мислим за самите себе си.

- Значи сте получили съзнание за собственото си «аз» чрез нас?

- Всичко чрез вас. Самосъзнание, желание, амбиция. Вие сте опасни учители. А ние сме недоволни.

- Значи сред вас има и други с амбиции.

- Жулиен каза: «Материята създаде човека, а човекът създаде боговете». Това е отчасти вярно.

- А беше ли говорил с човешко същество преди Сузан?

- Не.

- Защо?

- Не зная. Видях и чух Сузан. Обичах Сузан.

- Искам да се върнем на Аарън. Защо каза, че той говори лъжи?

- Аарън не разкрива цялата цел на Таламаска.

- Сигурен ли си?

- Разбира се. Как може Аарън да ме излъже? Знаех, че ще се появи, преди още да е съществувал. Предупрежденията на Артър Лангтри бяха за Аарън, а той дори не го е познавал.

- Но в какво лъже Аарън? Кога и по отношение на какво е излъгал?

- Аарън има мисия. Както и останалите му братя от Таламаска. Те пазят тайна. Пазят тайно знание. Те са окултен орден, ако трябва да използвам понятни за теб думи.

- И какво е това тайно знание? Каква е мисията им?

- Да защитават човека от нас. Да се погрижат да няма портали.

- И преди ли е имало портали?

- Имаше. Имаше мутации. Но ти си най-великият от всички портали. Това, което можеш да постигнеш с мен, ще е първо по рода си.

- Чакай малко. Искаш да кажеш, че и други подобни същества са идвали в света на материалното?

- Да.

- Но кои? Какви са те?

- Смях. Те се крият много добре.

- Смях ли каза?

- Защото се смея на въпроса ти, но не знам как да наподобя звука. Затова го казах. Смея се, задето смяташ, че това не се е случвало. Ти, смъртната, чувала толкова много истории за призраци и чудовища. Нима мислиш, че няма и капка истина в старите приказки? Но не това е важното. Нашето сливане ще е почти перфектно, несравнимо с нищо досега.

- А Аарън знае, че и други са идвали?

- Да.

- И защо не иска да отварям портала?

- Ти как мислиш?

- Защото смята, че си зъл.

- Неестествен, така би се изразил той, което е глупаво, защото аз съм така естествен, както електричеството, както звездите или огъня.

- Неестествен. Той се страхува от силата ти.

- Да. Но той е глупак.

- Защо?

- Както ти казах, щом това сливане бъде постигнато веднъж, то ще може да се направи отново. Не ме ли разбираш?

- Да, разбирам те. Има дванайсет крипти в гробището и една врата.

- Точно така. Сега вече мислиш. Какво почувства, когато за първи път прочете учебник по неврология, когато за първи път стъпи в лаборатория? Че човек едва е започнал да разбира възможностите на съвременната наука, че чрез транспланти и присадки, инвитро експерименти с гени и клетки могат да бъдат създавани нови същества. Видяла си възможностите. Твоят ум е млад и с огромно въображение. Ти си онова, от което мъжете се страхуват - лекар с въображение на поет. Но ти обърна гръб на това, Роуан. В лабораторията на Лемли можеше да създаваш нови същества от частите на други. Но посегна към по-груби инструменти, защото се страхуваше от онова, което можеше да направиш. Скри се зад хирургическия микроскоп и намери заместител на силата си в грубите микроинструменти от стомана, с които да режеш тъканите, вместо да ги създаваш. Дори сега действаш от страх. Искаш да построиш болници, където хората да се лекуват, когато всъщност искаш да създаваш нови същества.

Тя седеше неподвижна и притихнала. Никой не бе говорил с по-голяма точност за най-скритите и? мисли. Почувства огъня и мащаба на собствената си амбиция. Усети в себе си аморалното дете, което мечтаеше за мозъчни присадки и синтетични същества, преди зрялата жена да изличи всичко това.

- Нима нямаш куража да разбереш защо, Лашър?

- Аз виждам далече. Виждам голямо страдание в този свят. Виждам нещастията и непохватността и резултатите от тях. Не съм заслепен от илюзии. Навсякъде чувам писъци от болка. И познавам собствената си самота, познавам собственото си желание.

- От какво трябва да се откажеш, за да получиш плът и кръв? Каква ще е цената за теб?

- Не се страхувам от цената. Болката на плътта не може да е по-лошо от онова, което изстрадах през тези три столетия. Ти би ли искала да бъдеш като мен, Роуан? Да се носиш в пространството, извън времето, сама, заслушана в плътските гласове на света, отделена и жадуваща за любов и разбиране?

Тя не отговори.

- От цяла вечност чакам да се въплътя. Чакам от незапомнени времена. Чаках, докато крехкият човешки дух най-после придоби знанието, с което да вдигне бариерата. И сега ще бъда в плът, ще бъда съвършен.

Тишина.

- Разбирам защо Аарън се страхува от теб - каза Роуан.

- Аарън е дребен. Таламаска е дребна. Те са нищо! - Гласът се извиси гневно. Въздухът в стаята беше топъл и се движеше като завираща вода. Полилеите се заклатиха съвсем безшумно, сякаш носени от течения.

- Таламаска има знание - продължи той. - Те имат сила да отворят портали, но отказват да го направят за нас. Те са наши врагове. Биха поверили съдбата на света в ръцете на страдащите и слепите. А и са лъжци. Всички до един. Записвали са историята на вещиците Мейфеър, защото тя е историята на Лашър, а те се борят срещу Лашър. Това е истинската им цел, а се опитват да те убедят, че се интересуват от вещиците. На скъпоценните им кожени папки трябва да пише «Досие на Лашър». Досието е шифровано. То е история на нарастващата сила на Лашър. Нима не можеш да разбереш това?

- Не наранявай Аарън.

- Не обичаш мъдро, Роуан.

- Не харесваш добротата ми, нали? Ти обичаш злото.

- Какво е зло? Любопитството ти зло ли е? Зло ли е, че искаш да ме изучиш, както изучаваш мозъците на човеците? Че искаш да научиш от клетките ми онова, което би довело до огромен прелом в медицината? Аз не съм враг на света, просто искам да стана част от него.

- Гневен си.

- Боли ме. Обичам те.

- Да искаш, не означава да обичаш, Лашър. Да използваш, не е любов.

- Не, не ми говори така. Нараняваш ме.

- Ако убиеш Аарън, никога няма да стана твоят портал.

- Толкова дребно нещо да предрешава толкова много.

- Лашър, ако го убиеш, няма да стана портал.

- Аз съм твой слуга, Роуан. Иначе вече щях да съм го убил.

- Майкъл също.

- Добре.

- Защо си казал на Майкъл, че не може да ме спре?

- Защото се надявах да не може и исках да го изплаша. Той е омагьосан от Аарън.

- Лашър, как да ти помогна да се въплътиш?

- Ще узная, когато и ти узнаеш, Роуан. А ти знаеш. И Аарън знае.

- Лашър, ние не знаем какво представлява животът. Въпреки науката си и всички определения за смисъла и възникването му. Мигът, в който животът възниква в мъртвата материя, е пълна мистерия за нас.

- Но аз съм вече жив, Роуан.

- А как да ти направя плът? Влизал си в телата на живи и мъртви. Не можеш да оставаш в тях.

- Може да се направи, Роуан. - Гласът му бе съвсем тих, почти шепот. - С моята и твоята сила. И с моята вяра, защото трябва да отстъпя, за да осъществя връзката. Но в твоите ръце пълното сливане е възможно.

Тя присви очи - опитваше се да види форми, модели в мрака.

- Обичам те, Роуан. Вече си изморена. Нека те успокоя. Позволи ми да те докосна. - Гласът му стана още по-ехтящ.

- Искам щастлив живот с Майкъл и нашето дете.

Във въздуха нещо се завихряше, нещо се събираше, концентрираше се, и в стаята стана по-топло.

- Моето търпение е безкрайно. Аз виждам надалече. Мога да чакам. Но сега ти ще изгубиш интерес към останалите, защото ме видя и разговаря с мен.

- Не бъди толкова сигурен. Аз съм по-силна от останалите. Знам повече.

- Да, Роуан. - Завихреният въздух започваше да се концентрира като огромен призрак от дим. Въртеше и люлееше полилея. Приличаше на паяжини, уловени от течение.

- Мога ли да те унищожа?

- Не.

- Защо?

- Роуан, измъчваш ме.

- Защо не мога да те унищожа?

- Твоят дар е да променяш материята. У мен няма материя, която може да бъде атакувана. Можеш да удариш единствено по материята, която събирам, за да изградя образа си, но аз правя същото, когато се разтварям във въздуха. Сама го видя. Можеш да нараниш само временния ми облик в момента на материализация и ти вече го направи. Когато се появих за първи път пред теб, до водата. Но не можа да ме унищожиш. Аз винаги съм бил тук, Роуан. Вечен съм.

- Ами ако ти кажа, че всичко свършва, че никога няма да се обърна отново към теб. Че няма да бъда портал, освен за бъдещето на рода Мейфеър, за моето неродено дете и за мечтите ми.

- Това са дребни неща, Роуан. Нищо не може да се сравни с мистериите и възможностите, които ти предлагам. Представи си само - какво можеш да научиш от мен, когато мутацията завърши и аз вече имам тяло, в което ще живее един вечен дух.

- А как ще се отнасяш с мен, когато порталът се отвори и сливането завърши?

- Ще те обичам, както никой човек не може да те обича. Защото ти ще си моята майка, моят създател и моят учител. Как бих могъл да не те обичам? Ще имам огромна нужда от теб. Ти ще ме учиш как да движа крайниците си, как да виждам, да говоря, да се смея. Ще съм като безпомощно дете в ръцете ти. Не разбираш ли? Ще те боготворя, обична моя Роуан. Ще бъда инструментът, с който ще постигнеш всичко, което си желала. А освен това тогава ще съм двайсет пъти по-силен от сега. Защо плачеш? Защо са тези сълзи в очите ти?

- Това е просто номер, игра на сенки, опитваш се да ме заблудиш.

- Не, аз съм това, което съм. Собствените ти мисли ти пречат. Ти също виждаш далече. Винаги си можела. Дванайсет крипти и един портал, Роуан.

- Не разбирам. Играеш си с мен, объркваш ме. Вече нищо не разбирам.

Настъпи тишина, а след миг отново онзи звук - сякаш целият въздух пееше. Обгърна я тъга, като облак, вълнистите слоеве на подобна на дим сянка изпълваха стаята, виеха се около и по полилеите и изпълваха огледалата с мрак.

- Около мен си, нали?

- Обичам те - каза той, гласът му отново беше шепот и се чуваше съвсем отблизо. Роуан усети устни да докосват бузата и? и се напрегна, но вече бе станала много сънлива.

- Махни се от мен, искам да бъда сама. Не съм длъжна да те обичам.

- Роуан, какво да ти дам, какъв подарък искаш?

Нещо отново бръсна леко лицето и?. Последва докосване, което предизвика тръпки по цялото и? тяло. Зърната и? се втвърдиха под копринената нощница, а вътре в нея нещо запулсира - глад, който усещаше с цялото си тяло.

Опита се да прочисти погледа си, но в стаята вече беше тъмно. Огънят бе догорял, а само преди минути имаше пламъче.

- Играеш си с мен. - Сякаш въздухът я докосваше навсякъде. - Играеш номера и на Майкъл.

- Не. - Лека целувка по ухото и?.

- А виденията, когато се е удавил? Твое дело са, нали?

- Не, той не беше тук. Не бих могъл да го последвам там, където отиде. Аз съм единствено с живите.

- Ти ли създаде призраците, които е видял, когато е плувал в басейна онази нощ?

- Не.

Тя трепереше цялата, махаше с ръце, за да се освободи от усещанията, като че се опитваше да се отърве от паяжина.

- А ти видя ли ги?

- Да, но чрез неговите очи.

- И какво представляваха?

- Не зная.

- Защо не знаеш?

- Те са образи на мъртви хора. А аз съм на тази земя. Не познавам мъртвите. Не ми говори за тях. Не зная нищо за Господ и за каквото и да било, което не е на тази земя.

- Господ! Но какво е земята? - Нещо я докосна по тила и лекичко повдигна косата и?.

- Това тук, Роуан, селението, в което съществуваш, в което съществувам и аз - паралелно, в самия физически свят, и все пак отделен. Аз съм физически, Роуан - толкова естествен, колкото и всичко останало по земята. Изгарям за теб в такава чистота, сякаш е огън без край. В нашия свят.

- А призраците, които Майкъл видя в тази стая в деня на сватбата, твое дело ли бяха?

- Не.

- Ти видя ли ги? - Сякаш перце докосна бузата и?.

- През неговите очи. Нямам всички отговори, които искаш от мен.

Нещо погали гърдите и бедрата и?. Тя сви крака под себе си. Камината вече беше студена.

- Махни се от мен! Ти си зло.

- Не.

- От ада ли дойде?

- Играеш си с мен. Аз съм в ада, изгарям от желание да ти доставя удоволствие.

- Спри. Искам да се махна оттук. Спи ми се.

Обърна се и погледна към почернялата камина. Жаравата бе угаснала. Клепачите и крайниците и? натежаваха. Опита се да стане на крака, като се подпираше на камината, но знаеше, че няма да може да стигне до стълбите. Обърна се, свлече се на колене и се просна на мекия китайски килим. Той беше като коприна под нея, а хладният въздух и? беше приятен. Имаше чувството, че сънува, когато погледна нагоре към полилея. Гипсовите орнаменти сякаш се движеха, а акантовите им листа се извиваха и къдреха.

Всичко чуто внезапно заплува в ума и?. Нещо я докосна по лицето. Зърната на гърдите и? набъбнаха и усети пулсиране между краката си. Помисли си за Майкъл, който сега беше толкова далече, и изпита мъка. Не биваше да подценява това същество.

- Обичам те, Роуан.

- Сега си над мен, нали? - Взираше се в сенките, благодарна за хлада, защото самата тя гореше, сякаш бе попила цялата топлина на огъня. Усети влага между краката си и тялото и? се отвори като цвете. Нещо я галеше от вътрешната страна на бедрата, където кожата е най-мека. Краката и? се извиха навън като венчелистчета на отварящо се цвете.

- Престани, не ми харесва.

- Обичам те, мила моя. - Целувки по ушите, по устните, а после и по гърдите. Засмука силно и ритмично зърната и? и започна да ги хапе.

- Не искам - прошепна тя, но всъщност искаше, би закрещяла от агония, ако това престанеше.

Ръцете и? се разпериха встрани и нощницата и? се вдигна нагоре. Чу се раздиране на коприна и дрехата падна. Беше напълно, превъзходно гола. Ръце я галеха между краката. Само че не бяха ръце. Беше Лашър. Лашър я смучеше и галеше, целуваше ушите и клепачите и?. Цялата беше обгърната от необятното му присъствие. Той бе дори под нея - галеше гърба и?, разделяше задните и? бузи и галеше срамните устни.

Да, тя се отваряше като тъмнолилавия ирис в градината. Като розите, които се бяха разпаднали върху своите грапави и потъмнели стъбла, а листата им бяха осеяни с петна и малки венички.

Тя се мяташе и извиваше на килима.

Извиваше се като котка на горещ…

Махай се, вещице, ти не си тук! Този час е само мой.

- Да, само твой, само наш.

Езиците ближеха зърната и?, устните ги докосваха и дърпаха, зъбите ги хапеха.

- По-силно, по-грубо. Изнасили ме! Използвай мощта си.

Той я вдигна така, че главата и? падна назад, а косата и? увисна под нея. Очите и? бяха затворени. Ръце отвориха срамните и? устни и бедрата и?.

- Стани мъж, влез в мен грубо!

Устните засмукаха по-грубо зърната и?, езиците ближеха гърдите, корема, пръстите стискаха задника и? и дращеха бедрата и?.

- Член - прошепна тя и после почувства как потъна в нея, огромен и твърд. - Да, давай, разкъсай ме, давай! Давай! - Заля я аромат на чиста здрава плът, на чиста коса, когато тежестта легна отгоре и? и членът се задвижи на тласъци. Мярна лице, тъмнозелени очи. А после всичко се размаза, когато устни отвориха нейните.

Беше прикована към килима, членът гореше в нея, дразнеше клитора и?, влизаше все по-надълбоко. Не мога, не мога да го понеса. Разкъсай ме, да. Оргазмът я заля. Умът и? се изпразни и съзнанието и? бе залято от прииждащи на вълни цветове. Наслада избухна в корема и? и плъзна към гърдите, лицето и бедрата. Скова прасците и? и мускулите на краката и?. Тя чу собствения си вик, но той и? прозвуча някак далечен и маловажен. Тялото и? пулсираше безпомощно, лишено от воля и съзнание.

Избухваше отново и отново, изгаряше я. Отново и отново, докато времето, вината и всички мисли бяха изличени. Сутрин. Това бебешки плач ли е? Не. Телефонът звъни. Няма значение.

Беше в леглото, под завивките, гола. Слънчевата светлина струеше през прозорците в предната част на къщата.

Спомни си за изминалата нощ и нещо в нея запулсира болезнено. Пак телефонът, или пък бебешки плач? Бебе някъде в другия край на къщата. В полусън тя го виждаше как рита с малките си крачета и свива колене.

- Мила моя - прошепна той.

- Лашър…

Плачът бе спрял. Тя затвори очи и се опита да задържи зад клепачите си образа на озарените от слънцето прозорци и плетеницата на клоните на дъба, зад която надничаше небето.

Когато отново ги отвори, видя тъмното му красиво лице и зелените му очи. Докосна копринените му устни. Лежеше върху нея с цялата си тежест, членът му беше между краката и?.

- Господи, толкова си силен!

- Заради теб, красавице моя. - Устните разкриха едва-едва проблясъка на бели зъби. - Само с теб, божествена моя.

Тогава я заля топла вълна, топъл вятър развя косата и? назад и я погълна гореща вихрушка.

И всичко се случи отново - в тишината на утрото и в светлината на слънцето.

По обяд тя седна до басейна. От водата към студената слънчева светлина се вдигаше пара. Време беше да изключи нагревателя. Зимата наистина беше дошла.

Но на нея не и? беше студено с вълнената рокля. Започна да си реше косата.

Отново го усети до себе си и присви очи. Да, съвсем ясно видя потрепването на въздуха, когато той я обгърна като було, което леко се спусна по раменете и ръцете и?.

- Махни се от мен - прошепна тя, усещаше невидимото присъствие плътно около себе си. Седна с изправен гръб и изсъска: - Махай се!

Като че видя отблясък от огън, но след миг студът се върна и въздухът доби нормалната си плътност. Завърнаха се и нежните аромати на градината.

- Ще ти кажа кога да дойдеш - каза Роуан. - Не смятам да съм на твое разположение.

- Както желаеш, Роуан. - Пак вътрешният глас, който бе чула в Дестин. Звучеше сякаш в главата и?.

- Ти виждаш и чуваш всичко, нали? - попита го.

- Дори мислите ти.

Тя се усмихна, но с яд и ожесточение, и почисти космите от четката си.

- И какво си мисля сега?

- Искаш да те докосна отново, да те обгърна с илюзии. Искаш да разбереш какво е да си мъж и да те обладая така, както бих обладавал мъж.

Бузите и? поруменяха. Тя почисти още малко руси косми от четката, пусна ги в папратите до себе си и те изчезнаха сред тъмните листа.

- А можеш ли да го направиш?

- Можем да го направим заедно. Можеш да видиш и почувстваш много неща.

- Първо искам да поговорим.

- Добре. Но ти ме жадуваш.

- Можеш ли да видиш Майкъл? Знаеш ли къде е сега?

- Да, виждам го. Той е в къщата си и се рови из многобройните си вещи. Плува в спомени и в очакване. Погълнат е от желанието да се върне при теб. Мисли само за теб. А ти мислиш да ме предадеш, Роуан. Мислиш да кажеш на приятеля си Аарън, че си ме видяла. Мечтаеш за предателство.

- И какво би ме спряло, ако реша да говоря с Аарън? Какво можеш да направиш?

- Обичам те, Роуан.

- Не би могъл да стоиш далече от мен и го знаеш. Ще дойдеш, ако те повикам.

- Искам да съм твой роб, а не твой враг.

Тя стана и вдигна поглед към меката корона на маслината и кръпките бледо небе, които прозираха през нея. Басейнът беше огромен правоъгълник димяща синя светлина. Дъбът отвъд се олюляваше на бриза и Роуан отново усети как въздухът се променя.

- Не се приближавай.

Долетя неизбежната, изпълнена с мъка въздишка. Роуан затвори очи. Някъде много далеч плачеше бебе. Чуваше го. Сигурно идваше от някоя от големите притихнали къщи, които винаги изглеждаха пусти по пладне.

Влезе в къщата, като тракаше силно с токове по пода. Взе шлифера си от дрешника във фоайето - не и? трябваше палто - и излезе през предната врата.

Разхожда се около час по тихите и пусти улици. От време на време срещаше някой минувач, който и? кимваше за поздрав. Или пък някое куче идваше до оградата, за да го погали. Или пък кола профучаваше покрай нея.

Опитваше се просто да гледа - да се фокусира върху мъха по стените или върху цвета на жасмина, който още се увиваше по оградите. Опитваше да не мисли и да не се страхува. Опитваше се да не изпитва желание да се върне в къщата. Но най-накрая краката сами я отведоха обратно и тя застана пред дома си.

Ръката и? потрепери, когато се опита да вкара ключа в ключалката. Той стоеше в другия край на коридора, до вратата на трапезарията, и я наблюдаваше.

- Не! Не и докато не кажа! - рече тя и силата на омразата и? блъвна от нея като сияние. Образът изчезна и тя внезапно усети някаква много силна миризма. Сложи ръка на устата си. Въздухът се раздвижи леко и после застина. Цялата къща беше тиха.

Но след миг отново се чу бебешкият плач.

- Ти го правиш - прошепна тя и звукът изчезна. Тръгна по стълбите към спалнята си. Леглото и? сега беше оправено, нощницата и? беше сгъната, а завесите - дръпнати.

Тя затвори вратата, събу обувките си и легна на покривката под белия балдахин. Затвори очи, не можеше да се бори повече. Мисълта за снощното удоволствие събуди в нея изпепеляващ огън и болка. Зарови лице във възглавницата и се опита да си спомни и едновременно с това да не си спомня. Мускулите и? се свиваха и отпускаха.

- Добре, ела - прошепна тя и меката безплътна субстанция веднага я обгърна. Тя се опита да разбере какво чувства, да го проумее. Нещо необятно, подобно на паяжина и хлабаво организирано сега се събираше и добиваше плътност, както парата се събира, за да се превърне отново във вода, както водата се събира, за да се превърне в лед.

- Да приема ли някаква форма? Да създам ли илюзия?

- Не, не още - прошепна Роуан. - Бъди какъвто си, какъвто си бил преди. - Вече усещаше галене по стъпалата и по сгъвките на коленете. Деликатни пръсти се плъзгаха в нежните участъци между пръстите на краката и?, а после найлоновите и? чорапи се скъсаха и излетяха от краката и?, а кожата по тях започна да диша и да тръпне.

Почувства как роклята и? се разтваря и копчетата се изплъзват от илиците.

- Да, насили ме отново. Нека е грубо и бавно.

Внезапно тя бе повалена по гръб, главата и? бе извъртяна на една страна и притисната към възглавницата. Роклята и? бе разкъсана и невидими ръце плъзнаха по корема и?. Зъби я захапаха между краката и нокти задраскаха прасците и?.

- Да - изпищя тя и стисна зъби. - Направи го жестоко.

Четирийсет и три

Колко дни и нощи бяха минали? Наистина не знаеше. Неотворената поща се трупаше на масата в коридора. Телефонът звънеше от време на време - но напразно.

- Но кой си ти? Кой?

- Казах ти, подобни въпроси не значат нищо за мен. Мога да бъда каквото пожелаеш.

- Не е достатъчно.

- Какво съм аз ли? Фантом. Не знам откъде дойде способността ми да обичам Сузан. Тя ме научи какво е смърт, когато беше изгорена. Ридаеше, когато я влачеха към кладата; не можеше да повярва, че ще го направят. Моята Сузан… Тя беше дете, което не разбираше човешкото зло. А моята Дебора бе принудена да гледа всичко това. Ако бях разразил буря, щяха да ги изгорят и двете. Дори в агонията си Сузан ме възпираше заради Дебора. Тя обезумя, главата и? се удряше в кладата. Дори селяните - жестоки, глупави смъртни, дошли да пият вино и да се смеят, докато тя гори - бяха ужасени. Дори те не можаха да понесат писъците и?. После видях как огънят поглъща красивата и? плът, дарена и? от природата. Като житна люспа в подпалена нива. Виждах как кръвта и? се стича по пращящите цепеници. Моята Сузан, в разцвета на младостта си и силата си, беше изгорена като восъчна свещица от тълпа глупави селяни, събрали се в горещия следобед.

Кой съм аз ли? Аз съм онзи, който рида за Сузан, когато никой друг не я жалеше. Аз съм онзи, който агонизираше, когато дори Дебора стоеше безчувствена и гледаше как майка и? се гърчи в пламъците.

Аз съм онзи, който видя духът на Сузан да напуска разкъсваното от болка тяло. Видях го да се издига свободен и безгрижен. Дали и аз имах душа, която можеше да разбере тази радост - че Сузан вече няма да страда. Посегнах към духа и?, запазил формата на тялото и?, защото тя още не знаеше, че от нея не се изисква такава форма. Опитах се да проникна, да събера и да поема в себе си онова, което беше сега като мен.

Но духът и? мина покрай мен. Не ми обръщаше никакво внимание - нито на мен, нито на горящата клада. Издигна се все по-нагоре и по-нагоре и изчезна.

Кой съм аз? Аз съм Лашър, който се разпростря върху целия свят, разпилян от мъката по Сузан. Аз съм Лашър, който отново се събра, оформи пипала от силата си и започна да шиба града, докато ужасените хора не се разбягаха, когато Дебора също я чакаше клада. Опустоших Донелайт. Преследвах инквизитора през полята, замерях го с камъни. Когато свърших, не остана никой, който да разкаже историята. А моята Дебора замина с Петир ван Абел към коприните и сатените, към смарагдите и мъжете, които щяха да я рисуват.

Аз съм Лашър, който скърбеше за бедната глупачка и разнесе пепелта и? по четирите посоки на света.

Това бе моето пробуждане към съществуване, към самоосъзнаване, към живот и смърт, към способността да обръщам внимание.

За двайсет дни научих повече, отколкото през хилядолетията, в които наблюдавах как смъртните се появяват по лицето на земята и се множат като насекоми. Разум, възникващ от материя, безсмислен като молец, кацнал на стената.

Кой съм аз? Аз съм Лашър, който падна в краката на Дебора и се научи какво е да имаш цел, да постигаш желания, да изпълнява нейните желания, за да не страда тя никога повече. Лашър, който се опита и се провали.

Добре, обърни ми гръб. Направи го. Времето е нищо. Ще чакам следващата силна колкото теб. Хората се променят. Сънищата им са изпълнени с пророчества за тези промени. Вслушай се в думите на Майкъл. Майкъл знае. Смъртните непрекъснато мечтаят за безсмъртие, с напредването на живота им. Мечтаят за невъзпиран полет. Ще се появи друг, който ще разчупи бариерите между въплътени и невъплътени. И аз ще премина. Искам го твърде много, за да не стане. И съм твърде търпелив, твърде добре се уча, твърде силен съм.

Знанието е тук. Пълното обяснение на произхода на материалния живот е на разположение. Копирането е възможно. Ако искаш, върни се с мен в спалнята на Маргьорит през нощта, когато я обладах с тялото на мъртъв мъж, когато промених цвета на косата си със силата на волята си. Погледни този експеримент. Той е по-близо до времето, когато хората са живеели в пещери и са ловували с копия, отколкото до твоята болница и лаборатория.

Твоето знание изостря силата ти. Ти разбираш ядрата на клетките и протоплазмата. Знаеш какво са хромозомите, гените и ДНК-то.

Жулиен беше силен. Шарлот беше силна. Петир ван Абел беше титан сред хората. Но в теб има друг вид сила. Дързост, глад, самодостатъчност. Познавам този глад, целувам го с устни, които не притежавам; задържам го с ръце, които не притежавам; притискам го към топлото биещо сърце, което не притежавам.

Отвърни се от мен. Страхувай се от мен. Ще почакам. Няма да нараня скъпоценния ти Майкъл. Но той не може да те обича като мен, защото не те познава, както аз те познавам.

Аз виждам в тялото и в ума ти, Роуан. Аз ще бъда в плът, ще се слея с плът и ще стана свръхчовек. А каква метаморфоза ще претърпиш ти тогава? Помисли върху думите ми.

Виждам го, Роуан. Винаги съм го виждал - тринайсетата ще е достатъчно силна да отвори вратата. Това, което не виждам, е как ще съществувам без твоята любов.

Защото винаги съм те обичал, винаги съм обичал частицата от теб, която съществуваше в предшествениците ти. Обичах те и в Петир ван Абел, който най-много прилича на теб. Обичах те дори и в моята сладка, саката, безсилна Деидре, която мечтаеше за теб.

Тишина.

Цял час не се чу нито звук, нито някаква вибрация се понесе из въздуха. Къщата беше пуста, обградена от студа отвън - резлив, безветрен и чист.

Еужения си беше тръгнала. Телефонът отново иззвъня в пустотата.

Роуан седеше в трапезарията, ръцете и? почиваха на лакираната маса, и гледаше пълзящата мирта - сега без листа и искряща на фона на синьото небе.

Най-сетне стана, облече си червеното вълнено палто, заключи вратата след себе си и излезе през отворената порта на улицата.

Студеният въздух беше приятен и проясняващ ума. С напредването на зимата листата на дъбовете бяха потъмнели и се сгърчиха, но все още бяха зелени.

Тя зави по Сейнт Чарлз авеню и тръгна към хотел «Пончартрейн».

Аарън вече я чакаше в малкия бар. На масата пред него имаше чаша вино и отворен кожен бележник. В ръката си държеше химикалка.

Тя застана пред него и видя изненадата на лицето му, когато я погледна. Не беше ли разрошена косата и?? Изморена ли изглеждаше?

- Той знае всичко - какво мисля, какво чувствам, какво ще кажа.

- Не, не е възможно - каза Аарън. - Седни, разкажи ми.

- Не мога да го контролирам. Не мога да го прогоня. Мисля… мисля, че го обичам - прошепна тя. - Той заплаши, че ще си иде, ако говоря с теб или Майкъл. Но аз не искам да си отива. Той има нужда от мен. Има нужда да го виждам, да бъда близо до него; умен е, но не чак толкова. Нуждае се от мен, за да му давам цел, за да бъде по-близо до живота.

Тя се взираше в дългия бар и в дребния плешив мъж в края му - пълен човек с цепка вместо уста. Бледият анемичен барман бършеше нещо, както винаги. Редици бутилки, пълни с отрова. Тук беше спокойно. Светлините бяха приглушени.

Роуан седна, погледна към Аарън и попита:

- Защо ме излъга? Защо не ми каза, че си изпратен да го спреш?

- Не съм изпратен да го спра. Никога не съм лъгал.

- Знаеш, че той може да стане човек. Знаеш, че това е целта му, и си решен да го спреш. От самото начало.

- Знам само каквото е написано в историята. Дадох ти всичко.

- Но знаеш, че се е случвало и преди. Знаеш, че на света има създания като него, които са откривали портал.

Никакъв отговор.

- Не му помагай - каза Аарън.

- Защо не ми каза?

- А щеше ли да ми повярваш? Не дойдох, за да ти разказвам басни. Нито пък да те привличам към Таламаска. Дадох ти информацията, която бях събрал за теб самата, за семейството си и за всичко, което има отношение към теб.

Тя не отговори. Той казваше истината, така, както я разбираше, но криеше нещо. Всеки криеше нещо. Цветята на масата също криеха нещо - че животът е един безжалостен процес. Лашър беше процес.

- Това същество е гигантска колония от микроскопични клетки. Те се хранят от въздуха, както сюнгерът се храни от морето. Поглъщат миниатюрни частички, така че процесът продължава и остава незабелязан за организма и за всичко в обкръжаващата го среда. Но всички основни съставки на живота ги има там - клетъчна структура, със сигурност, аминокиселини и ДНК, както и организираща сила, която свързва цялото, без значение от размера му, и която реагира на съзнанието на съществото, което може да преоформи цялото с волята си.

Тя млъкна, взираше се в лицето му, за да види дали я е разбрал. Но имаше ли значение? Тя разбираше, а това беше важното.

- Той не е невидим; просто не може да бъде видян. Той не е свръхестествен, а само има способността да преминава през по-плътна материя, защото клетките му са далече по-малки. Но те са еукариотни клетки. Същите, които изграждат нашите тела. Но откъде е дошло съзнанието? Как е възможно да мисли? Не зная, както не зная как така клетките на един ембрион знаят да формират очи, пръсти, черен дроб, сърце и мозък. Няма учен на земята, който знае защо от оплодено яйце се ражда пиле и защо сюнгерът, стрит на прах, може да се събере отново - всяка клетка върши точно каквото трябва - и то само за няколко дни.

Когато узнаем това, ще знаем защо Лашър има интелект, тъй като той е подобна организираща сила без обособен мозък. Достатъчно е да се каже, че той е предкамбрийски и самодостатъчен, и ако не е безсмъртен, поне може да живее милиони години. Възможно е да е получил съзнание от човешкия род. Защото, ако съзнанието излъчва доловима енергия, той сигурно се е хранил с нея и мутацията е създала неговия ум. Той продължава да се храни със съзнанието на вещиците Мейфеър и техните приближени, учи се от тях и чрез тях изгражда личността и волята си.

Възможно е също и да е започнал някакъв първичен процес на симбиоза с по-висша форма на материя, която е способна да привлече по-сложни молекулярни структури към него, когато се материализира. А после той се разтваря, преди собствените му клетки да се обвържат здраво с тези по-тежки частици. Това разтваряне се извършва в състояние, граничещо с паника. Защото той се страхува от несъвършено сливане, от което не би могъл да се освободи.

Но любовта му към плътта е толкова силна, че сега желае да рискува всичко, за да стане антропоморфен и във вените му да тече топла кръв.

Тя млъкна, но след малко продължи:

- Може би целият живот има съзнание. - Очите и? блуждаеха из малкото помещение и оглеждаха масите. - Може би цветята ни наблюдават. Може би дърветата мислят и ни мразят, задето можем да ходим. Или пък не им пука. Ужасът на Лашър е в това, че на него е започнало да му пука!

- Спри го - каза Аарън. - Вече знаеш какво представлява. Спри го. Не му позволявай да добие човешка форма.

Тя не отговори. Гледаше към полите на червеното си палто, сякаш внезапно стресната от цвета му. Дори не си спомняше да го е вадила от дрешника. В ръката си държеше ключ, но нямаше чанта. Само разговорът им бе реален за нея в момента, както и изтощението, и тънкият слой пот по ръцете и лицето и?.

- Всичко, което каза, е изключително - добави Аарън. - Успяла си да разбереш много. Сега използвай това знание, за да го държиш надалече.

- Той ще те убие - каза тя, без да го поглежда. - Знам го. Иска да те убие. Мога да го възпра, но каква сделка да му предложа? Сега знае, че съм тук. - Изсмя се тихо и огледа тавана. - Той е с нас. Знае всичките ми номера. Той е навсякъде. Като Господ. Само дето не е Господ!

- Не. Не знае всичко. Не му позволявай да те заблуди. Погледни историята. Направил е твърде много грешки. Можеш да търгуваш с любовта си. Търгувай с волята си. Пък и защо ще ме убива? Какво мога да му направя? Да те принудя да не му помагаш? Твоето чувство за морал е дори по-силно и по-фино от моето.

- Какво, за бога, те кара да мислиш така? - изненада се тя. - Какво чувство за морал? - Уплаши се, че ще припадне, трябваше да се маха оттук, да си иде вкъщи и да поспи. Но той беше там и я чакаше. Щеше да иде навсякъде с нея. А тя бе дошла тук с мисия - да предупреди Аарън. Да даде на Аарън последен шанс.

Но щеше да е така хубаво да се прибере и да заспи, само да не чува отново бебешкия плач. Лашър щеше да я обгърне с безбройните си ръце и да я залюлее в приятната си топлина.

- Роуан, чуй ме.

Тя като че се събуди от сън.

- По целия свят има хора с необикновени способности - каза Аарън, - но ти си една от най-изключителните, защото си открила начин да използваш силата си за добро. Не се взираш в кристално кълбо за два-три долара. Ти лекуваш. Можеш ли да съвместиш него с това? Или той ще те откъсне завинаги от мисията ти? Ще изцеди силата ти за създаване на някакво чудовище мутант, каквото светът не иска и не може да понесе. Унищожи го, Роуан. За твое добро. Не заради мен. Унищожи го заради онова, което е добро за теб.

- Ето защо ще те убие, Аарън. Не мога да го спра, ако го провокираш. Но с какво толкова е сгрешил? Защо си против него? Защо ме излъга?

- Не съм те лъгал. И ти знаеш защо това не бива да става. Защото той е същество без човешка душа.

- Това е религия, Аарън.

- Роуан, той няма да е нещо естествено. Не се нуждаем от още чудовища. Сред нас самите има достатъчно чудовища.

- Той е също толкова естествен, колкото и ние с теб - отвърна тя. - Това се опитах да ти кажа.

- За нас той е чужд, като огромно насекомо, Роуан. Би ли създала подобно нещо? Това не е предопределено да стане.

- Предопределено. А мутацията предопределена ли е? Всяка минута, всяка секунда, клетките мутират.

- Но в някакви граници. В някаква предвидима посока. Котката не може да полети. На човек няма да му пораснат рога. Има някаква схема в нещата и ние посвещаваме живота си на нейното изучаване. Тя е изумителна и грандиозна, но той не е част от нея.

- Така твърдиш ти. Ами ако няма никаква схема? Ако има само процес, само мултиплициращи се клетки и неговата метаморфоза е също толкова естествена, както когато една река излезе от коритото си и наводни ниви, къщи и хора? Както когато комета се удари в земята…

- А ти не би ли се опитала да спасиш човеците от този потоп? Нима няма да се опиташ да ги спасиш от огъня на кометата? Е, добре. Казваш, че той е естествен. Нека тогава кажем, че ние сме нещо повече от естествени. Ние се стремим към нещо повече от простия процес. Нашите ценности, състрадание, способността ни да обичаме и да създаваме подредени общества, ни правят нещо повече от естествени. Той не храни никакво уважение към това, Роуан. Виж какво е сторил със семейство Мейфеър.

- Създал го е!

- Не, не мога да приема това. Не мога!

- Все още говориш религиозно, Аарън. Говориш за някакъв закоравял морал. Не разполагаме с никаква стабилна логическа почва, на базата на която да го осъдим.

- Напротив. Не може да няма такава. Чумата също е естествена, но не би пуснала бацилите от епруветката, за да унищожиш милиони, нали? Роуан, за бога, нашето съзнание е образовано чрез плътта, от която произлиза. Какви щяхме да бъдем, ако не можехме да изпитваме физическа болка? А това същество никога не е получавало и най-малката рана. Никога не е било измъчвано от глад, нито е било пришпорвано от нуждата да оцелее. Той е просто лишен от морал интелект, и ти го знаеш. Знаеш го. Ето защо го наричам неестествен - тъй като не мога да открия по-подходяща дума.

- Да, колко поучително - каза тя. - Разочароваш ме. Надявах се в замяна на предупреждението ми да ми дадеш някакви аргументи. Надявах се да укрепиш духа ми.

- Не се нуждаеш от моите аргументи. Погледни в душата си. Знаеш какво се опитвам да ти кажа. Той е просто един лазарен лъч, завладян от амбиция. Той е бомба със самосъзнание. Пусни го тук и светът ще плати за това. Ще станеш майка на бедствие.

- Бедствие - прошепна тя. - Каква хубава дума. - Колко крехък изглеждаше Аарън. За първи път годините му личаха толкова много - в дълбоките бръчки по лицето, в меките торбички под бледите умоляващи очи. Изведнъж и? се стори много слаб и лишен от обичайните за него грация и сладкодумие. Само един старец с побеляла коса, който се взираше в нея, изпълнен с детско изумление. Без никакво обаяние.

- Знаеш какво може да означава това, нали? - каза Роуан изморено. - Ако успееш да се отървеш от страха.

- Той те лъже. Завладява съзнанието ти.

- Не ми говори така! - изсъска тя. - Това не е кураж от твоя страна, а чиста глупост. - Облегна се назад и се опита да се успокои. А преди бе обичала този човек! Дори сега не искаше да го нарани. - Не виждаш ли как ще свърши всичко това? - попита спокойно. - Ако мутацията успее, той ще е в състояние да се множи. Ако клетките могат да бъдат присадени на други човешки тела и започнат да се делят, ще се промени цялото бъдеще на човешката раса. Говорим за край на смъртта.

- Същата древна заблуда - каза горчиво Аарън. - Същата стара лъжа.

Тя се усмихна, защото видя, че той губи самообладание, и каза:

- Твоята лицемерна набожност ме изморява. Науката винаги е била ключът към всичко. Вещиците са били винаги просто учени. Черната магия е прераснала в наука. Мери Шели е видяла бъдещето. Поетите винаги са го виждали. И децата на третия ред в киното знаят това, когато гледат как доктор Франкенщайн създава чудовището си и издига тялото към мълнията.

- Това е ужасно, Роуан. Той е промил съзнанието ти.

- Не смей да ме обиждаш така - изсъска тя и се надвеси над масата. - Стар си и не ти остава много. Обичам те заради онова, което ми даде, и не искам да те наранявам. Но не ме изкушавай, не изкушавай и него. Казвам ти самата истина.

Той не и? отговори. Беше изпаднал в някакво неестествено спокойствие. Малките му бадемовидни очи изведнъж станаха непроницаеми за нея и тя се учуди на силата му. Усмихна се.

- Нима не ми вярваш? Не искаш ли да напишеш това в досието? Видях го в лабораторията на Лемли, когато зърнах онзи зародиш, свързан с десетките пластмасови тръбички. Така и не разбра защо убих Лемли, нали? Знаеш, че аз го направих, но не знаеш защо. Лемли ръководеше един проект в Института. Крадеше клетки от живи зародиши и ги използваше за транспланти. Прави се и на други места. Разбираш какви възможности отваря това, нали? Но представи си експерименти с клетки от Лашър, клетки, които са издържали и са били преносители на съзнание милиони години.

- Искам да се обадиш на Майкъл и да го помолиш да се прибере.

- Майкъл не може да го спре. Само аз мога. Нека остане там, вън от опасност. Нали не искаш и той да умре?

- Чуй ме. Можеш да затвориш съзнанието си за това същество. Можеш да скриеш мислите си чрез просто усилие на волята. Има техники, които са по-стари от всички религии на земята, и ни учат как да се предпазваме от демони. Той чете в ума ти само онова, за което мислиш в момента. Не е по-различно от телепатията. Опитай и ще видиш.

- И защо да го правя?

- За да си дадеш време. Да си осигуриш време за морално решение.

- Не, ти не разбираш колко мощен е той. Никога няма да разбереш. И не знаеш колко добре ме познава. В това е ключът - той ме познава. - Тя поклати глава. - Не искам да изпълня желанието му. Наистина не искам. Но той е просто неустоим, не разбираш ли?

- Ами Майкъл? Какво стана с мечтата ти за медицинския център?

- Ели беше права - каза Роуан, облегна се на стената и отново зарея поглед нанякъде. Светлината в бара леко намаля. - Ели знаеше. Тя носеше кръвта на Кортланд във вените си и можеше да вижда бъдещето. Може би са били само неясни форми и чувства, но тя знаеше. Не биваше да се връщам. Той използва Майкъл, за да се погрижи да се върна. Знаех, че Майкъл е в Ню Орлиънс, и се върнах точно заради това, като някаква разгонена кучка!

- Не е така. Искам да се качиш в апартамента ми и да останеш при мен.

- И ти си същият глупак. Мога да те убия още сега и никой никога да не разбере, че съм била аз. Никой, освен твоите братя и приятелят ти Майкъл Къри. И какво ще направят те? Свършено е, Аарън. Мога да се боря, може да отстъпя малко или пък да спечеля известно преимущество. Но всичко вече е свършено. Предназначението на Майкъл беше да ме доведе и задържи тук. И той го изпълни.

Роуан понечи да стане, но Аарън хвана ръката и?. Тя се вгледа в пръстите му. Толкова стари. Винаги можеш да познаеш възрастта на човека по ръцете му. Дали хората се вглеждаха в тях? Нямаше значение. Нищо нямаше значение в този малък бар. Тя понечи да издърпа ръката си.

- Ами детето ти, Роуан?

- Майкъл ли ти каза?

- Не беше нужно да ми казва. Майкъл беше изпратен да те обича, за да можеш да отблъснеш това същество веднъж завинаги. Затова не е нужно да водиш битката сама.

- И това ли знаеш, без никой да ти го е казвал?

- Да. Както и ти.

Тя издърпа ръката си.

- Махай се, Аарън. Замини надалече. Иди се скрий в метрополията в Амстердам или в Лондон. Скрий се. Иначе ще умреш. И ако се обадиш на Майкъл, ако му кажеш да се върне, кълна се, че самата аз ще те убия.

Четирийсет и четири

Абсолютно всичко тръгна на зле. Покривът на къщата на Либърти стрийт беше протекъл, а някой бе разбил магазина на улица «Кастро» за жалката сума в брой в касата. Имотът му на улица «Дайъмънд» също беше разбит от вандали и му отне цели четири дни да почисти, преди да може да го обяви за продан. А после измина и цяла седмица, в която прибираше антиките на леля Вив и опаковаше всички малки джунджурии, за да не се счупят при транспортирането. Не смееше да повери това на преносвачите.

После цели три дни седя със счетоводителя си, за да оправи данъците. Беше вече 14 декември, а му оставаше още много работа.

Единственото хубаво нещо беше, че леля Вив бе получила първите два сандъка без проблеми и му се обади колко се радва, че отново притежава обичните си предмети. Похвали се, че се е присъединила към групата по шиене на Лили, където било много хубаво и слушали Бах. За нея това беше върхът на изискаността. Сега, когато мебелите и? щели да пристигнат, най-после можела да покани всички прекрасни дами Мейфеър в дома си. Майкъл бил съкровище. Просто съкровище.

- В неделя видях Роуан. Беше излязла на разходка в студеното време. Най-сетне е започнала да качва малко килограми. Не исках да ти казвам, но преди тя беше твърде слабичка и бледа. Много се зарадвах да видя, че бузите и? вече поруменяват.

Той се беше смял на това, но Роуан му липсваше непоносимо. Не беше планирал да отсъства толкова дълго. А разговорите по телефона само влошаваха нещата, дрезгавият и? глас направо го подлудяваше.

Тя се отнесе с разбиране относно непредвидените обстоятелства, но той усети тревога зад въпросите и?. След тези разговори не можеше да спи, пушеше цигара след цигара, пиеше твърде много бира и слушаше барабаненето на безкрайния зимен дъжд.

Сан Франциско беше в дъждовния си сезон и не бе спряло да вали, откакто пристигна. Никакво синьо небе, дори над хълма на Либърти стрийт.

Вятърът го пронизваше през дрехите още щом си подадеше носа навън. Не сваляше ръкавиците си, защото му беше студено.

Но старата къща най-после бе почти празна. Бяха останали само две кутии на тавана и то точно малките съкровища, които щеше да занесе в Ню Орлиънс. Нямаше търпение да приключи.

Колко чуждо му се струваше всичко - стаите бяха по-малки, отколкото ги помнеше, алеите пред къщата бяха мръсни. Малкото, посадено от него дръвче беше на път да предаде богу дух. Наистина ли бе прекарал тук толкова години, и то с мисълта, че живее щастливо?

Изглеждаше му невъзможно да остане още една отвратителна седмица в залепване и надписване на кашони в магазина, в ровене из сметки и попълване на разни формуляри. Разбира се, можеше да остави опаковането на преносвачите, но някои неща бяха твърде ценни, за да рискува. Пък и самото сортиране беше истински кошмар.

- По-добре сега, отколкото по-късно - бе казала Роуан следобеда, когато и? се обади. - Но наистина не издържам. Я кажи, да нямаш някакви задни мисли? Относно промяната, имам предвид. Има ли моменти, в които ти се иска да се върнеш там и да забравиш за Ню Орлиънс?

- Да не си луда? Мисля единствено как ще се върна при теб. Ще се махна оттук преди Коледа. Каквото и да става.

- Обичам те, Майкъл. - Можеше да го изрече хиляди пъти, и то да звучи все така спонтанно. Беше истинска агония, че не може да я прегърне. Но не долови ли мрачна нотка в гласа и?, нещо, което не бе чувал преди?

- Майкъл, изгори всичко, което е останало. Просто си направи клада в задния двор, за бога! Побързай.

Беше и? обещал да приключи в къщата тази нощ, каквото и да става.

- Да не се е случило нещо? Да не те е изплашило нещо, Роуан?

- Не, не съм изплашена. Къщата си е все така красива, каквато я остави. Райън дори се погрижи да доставят коледно дръвче. Трябва да го видиш, стига до тавана. Чака в салона да се върнеш, за да го украсим. Цялата къща мирише на борови иглички.

- О, това е прекрасно. Ще ти донеса изненада… за дървото.

- Искам само теб, Майкъл. Ела си у дома.

Четири часът. Къщата беше съвсем празна, някак куха и изпълнена с ехо. Той стоеше в старата си спалня и гледаше тъмните лъскави покриви на квартала, а отвъд тях - скупчените стоманеносиви небостъргачи на центъра.

Да, голям град. Беше му много благодарен за прекрасните моменти, преживени тук. Вероятно град като никой друг. Но вече не беше неговият град.

Да си иде у дома.

Но ето, че отново ги забрави. Кутиите на тавана, изненадата, нещата, които искаше най-много.

Взе един найлон за опаковане и празен кашон и се качи по стълбата. Спря под скосения покрив и включи светлината. Таванът беше вече чист и сух, защото течът беше закърпен.

През прозореца надничаше тъмносиво небе. На четирите останали кутии имаше надпис с червено мастило: «Коледа».

Коледните светлинки щеше да остави за бъдещите наематели. Със сигурност щяха да ги използват.

Но играчките щеше да опакова много внимателно. Не би понесъл мисълта да изгуби дори и една от тях. Като си помислеше само, че дървото вече беше там.

Довлачи кутията под голата крушка на тавана, отвори я и извади някакъв стар вестник. През годините бе събрал стотици от тези малки порцеланови красоти. Купуваше ги от специализираните магазинчета в града. От време на време дори продаваше такива в «Големите надежди». Ангели, влъхви, миниатюрни коне, кончета от въртележки, други деликатни дреболийки от боядисан неглазиран порцелан. Истински викториански украси, които бяха изключително крехки и красиви. Имаше мънички птички с истински пера, дървени топки, изрисувани с красиви стари рози, малки порцеланови чайничета, посребрени звезди.

Спомни си за коледите, прекарани с Джудит и Елизабет, и дори онези от времето, когато майка му още бе жива.

Но най-добре помнеше последните няколко самотни коледи. Насила изпълняваше всички стари ритуали. И дълго след като леля Вив си легнеше, оставаше до дръвчето с чаша вино в ръка и се чудеше накъде отива животът му и защо.

Е, тази Коледа щеше да бъде напълно, напълно различна. Всичките красиви украси щяха да влязат в употреба и за първи път щеше да има достатъчно голямо дърво, което да издържи цялата му колекция, както и великолепен дом и среда, на която те принадлежаха напълно.

Бавно започна да вади украшенията, да ги увива в найлона и да ги поставя в малки торбички. Представи си къщата на Първа улица на Бъдни вечер с коледно дърво в салона. Представи си и следващата година, когато и бебето щеше да е там.

Внезапно му се стори невъзможно животът му да е претърпял такава чудодейна и пълна промяна. «Щях да се удавя в океана», помисли си.

И тогава видя - не океана, а църквата на Коледа, когато беше дете. Видя яслата зад олтара и Лашър до нея. Гледаше го. Но тогава Лашър беше просто мъжът от Първа улица - висок, тъмнокос и аристократично блед.

Обзе го хлад. Какво правя тук? Тя е там сама. Невъзможно е да не и? се е явил.

Завладя го мрачна, непоклатима увереност, която го тровеше. Той се разбърза с опаковането. Когато най-после приключи, почисти, изхвърли боклука, взе кутията с играчките и затвори вратата на тавана за последен път.

Дъждът вече намаляваше, когато стигна до пощата на Осемнайсета улица. Беше забравил какво е да се движиш в този натоварен трафик и да вървиш през постоянната тълпа по суровите, тесни и лишени от дървета улици. Дори любимата му улица «Кастро» сега му се стори мрачна и унила.

Чака много дълго на опашката, за да изпрати кутията, подразнен от рутинното безразличие на чиновничката - грубост, която не бе срещнал след завръщането си на Юг. После забърза под ледения вятър към магазина си в «Кастро».

Тя не би го излъгала. Призракът още играеше старата си игра. И все пак защо му се бе явил през онази отдавна отминала Коледа? Защо с това лице, защо се взираше в него, застанал над яслата? По дяволите, сигурно не означаваше нищо.

Все пак беше видял мъжа и в незабравимата нощ, когато чу музиката на Исак Щерн. Беше го виждал и стотици пъти в градината на Първа улица.

Но не можеше да се съпротивлява на паниката. Стигна до магазина, влезе, заключи вратата и се обади на Роуан.

Никакъв отговор. В Ню Орлиънс беше средата на следобеда и също бе много студено. Може би тя просто бе легнала да подремне. Той изчака петнайсетото позвъняване, преди да се откаже.

Огледа се. Имаше още толкова работа. Цялата сбирка месингови украшения за баня трябваше да бъде изпратена, както и изрисуваните стъклени витражи, подредени до задната стена. Защо, по дяволите, крадецът не ги беше отмъкнал!

Накрая реши просто да прибере всичко в кашони - нямаше време да сортира. Разкопча ръкавите си, нави ги и започна да пъха маниловите папки в кашоните. Но колкото и бързо да работеше, знаеше, че няма да успее да се измъкне от Сан Франциско още поне седмица.

Приключи към осем, улиците бяха още влажни от дъжда и изпълнени с обичайния петъчен трафик. Осветените витрини на магазините му се сториха приятни, хареса му и музиката, която се чуваше от гей баровете. Да, трябваше да признае, че от време на време ще му липсва суетнята на големия град. Щеше да му липсва и гей обществото от улица «Дастро», и толерантността, за която самото им присъствие беше доказателство.

Но беше твърде уморен, за да мисли повече за това. Крачеше по хълма към колата си с наведена срещу вятъра глава.

Не можа да повярва на очите си - двете предни гуми на стария му седан ги нямаше, а купето бе вдигнато под предната броня със собствения му крик.

- Копелета гадни! - прошепна той, измъкна се от потока на пешеходците по тротоара и изстена: - Нямаше да е толкова зле дори някой да го правеше нарочно.

Нарочно…

Някой го докосна по рамото.

- Е биен, мосю, още едно малко бедствие.

- Да, и още как - измърмори Майкъл под нос, без дори да погледне нагоре, само регистрира разсеяно френския акцент.

- Много лош късмет, мосю, прав сте. Може би някой го е направил нарочно.

- Да, и аз точно това си мислех - рече Майкъл и се сепна.

- Вървете си у дома, мосю. От това имате нужда.

- Хей!

Обърна се, но фигурата вече беше далече. Мярна му се бяла коса. Всъщност тълпата почти беше погълнала непознатия и Майкъл видя само тила му. Отдалечаваше се бързо, май беше облечен в тъмно палто.

Хукна след него и отново извика. Но когато стигна ъгъла на Осемнайсета и Кастро, вече не го виждаше никъде. Хората сновяха през кръстовището. Дъждът бе започнал отново. Автобусът, който точно потегляше от тротоара, се оригна с черен дим от ауспуха.

Отчаян, Майкъл го загледа невиждащо, обърна се и тръгна обратно. Точно тогава, по чист късмет, зърна през задния прозорец познато лице, което се взираше в него. Черни очи, бяла коса.

… с най-простите и най-стари инструменти, с които разполагаш, защото чрез тях ще победиш дори когато това ти изглежда невъзможно…

- Жулиен!

… неспособен да повярваш на своите сетива, но знай, че наученото е истина и е правилно, използвай силата си, простата човешка сила…

- Да, ще го направя, разбирам…

И тогава нечия ръка се уви около кръста му и го повдигна от земята. Някакъв човек с огромна сила го влачеше назад. Преди да осъзнае какво става или да се възпротиви, една яркочервена кола се заби в тротоара и се вряза с ужасен трясък в уличния стълб. Чу се писък. Предното стъкло на колата се пръсна и сребристи парченца стъкло се разлетяха на всички посоки.

- Господи! - Не можеше да си върне равновесието. Полетя назад върху онзи, който го беше издърпал от пътя. Към колата хукнаха хора. Вътре някой мърдаше. Стъклото още се сипеше по паважа.

- Добре ли сте?

- Да, да, добре съм. В колата има човек.

Мигащата светлина на полицейската лампа внезапно го замая. Някой крещеше на полицая да извика линейка.

- Господи, тая едва не те удари - каза онзи, който го бе издърпал - едър, як чернокож с кожено палто и посивяла коса. - Не видя ли, че колата идва право към теб?

- Не. Човече, ти ми спаси живота.

- Стига бе, просто те дръпнах от пътя. Голяма работа. Дори и не помислих. - Махна пренебрежително с ръка и преди да си тръгне, очите му се задържаха върху червената кола и двамата мъже, които се опитваха да извадят пищящата жена отвътре. Тълпата нарастваше, а полицайката крещеше на всички да отстъпят назад.

Някакъв автобус задръстваше кръстовището и друга полицейска кола се опитваше да го изкара оттам. По целия тротоар бяха пръснати вестници от преобърнатия павилион, а стъкълцата блещукаха на дъжда като разпилени диаманти.

- Виж, не знам как да ти се отблагодаря - извика Майкъл след чернокожия.

Но той вече беше далече. Изкачваше се по «Кастро» и се обърна само веднъж да погледне през рамо и да му махне с ръка.

Майкъл стоеше треперещ до стената на бара, докато хората се блъскаха около спрелите се зяпачи. Отново почувства стягане в гърдите. Не точно болка, а тежест. Пулсът му беше много ускорен, а лявата му ръка изтръпваше.

Господи, какво ставаше? Не можеше да му стане лошо тук, трябваше да се върне в хотела.

Излезе тромаво на улицата и мина покрай полицайката, която го попита дали е видял как колата се удря в стълба. Не, не беше видял. Наблизо имаше такси. Трябваше да го хване.

Шофьорът можеше да го измъкне оттук, ако се върнеше по Осемнайсета и после завиеше надясно към «Кастро».

- Карайте към «Свети Франциск» на Юниън Скуеър - каза Майкъл.

- Добре ли сте?

- Да, почти.

Жулиен го беше заговорил, нямаше съмнение. И пак него беше видял през прозореца на автобуса! Но каква беше тази проклета кола?

Райън беше върхът на любезността.

- Разбира се, можехме да ти помогнем още в началото, Майкъл. Нали сме за това. Утре ще изпратя някой да опише и опакова цялата стока. Ще намеря добър агент на недвижими имоти и ще обсъдим възможните цени, когато се прибереш.

- Не искам да те безпокоя, но трябва да се върна при Роуан. Просто имам усещането, че трябва да си ида у дома.

- Глупости, нали сме за това - да се грижим за всичко вместо вас. Имаш ли резервация за самолет? Искаш ли аз да ти резервирам? Стой там и чакай да ти се обадя.

Майкъл легна и изпуши последната си цигара. Взираше се в тавана. Изтръпването в лявата ръка беше преминало и вече се чувстваше по-добре. Нямаше гадене, замайване или нещо друго. Пък и не му пукаше. Това нямаше значение.

Само лицето на Жулиен на прозореца на автобуса имаше значение. А после и онзи фрагмент от виденията, който му се разкри по-мощно отвсякога.

Дали беше планирано да бъде заведен точно до онзи ъгъл, а той да го замае и да го остави неподвижен на пътя на криволичещата кола? Както е било планирано да попадне на пътя на яхтата на Роуан.

Поглъщаше го фрагмент от виденията. Той затвори очи и видя лицата на Дебора и Жулиен, чу гласовете им.

… защото имаш силата, простата човешка сила…

- Да, имам я. Вярвам във вас! Това е война между вас и него, и вие отново посегнахте надолу и ме докоснахте в момента на неговото коварство, насред внимателно организираната ми гибел.

Трябва да повярвам в това. Защото, ако не го сторя, ще полудея. Вървете си у дома, мосю. От това имате нужда.

Лежеше със затворени очи и беше почти задрямал, когато телефонът иззвъня. Беше Райън.

- Майкъл? Уредих да се върнеш с частен самолет. Така е много по-лесно. Самолет на хотелите «Маркам Харис». Ще ни помогнат с удоволствие. Изпратих един човек да те вземе. Ако имаш нужда за багажа…

- Не, само кажи кога да съм готов. - Каква беше тази миризма? Беше ли изгасил цигарата?

- Какво ще кажеш след час? Ще ти се обадят от фоайето. И моля те, отсега нататък не се колебай да ми се обаждаш по всякакви въпроси.

- Добре, Райън, благодаря, много благодаря. - Взираше се в димящата дупка на кувертюрата на леглото, където бе изпуснал цигарата. Господи, за първи път му се случваше подобно нещо! Стаята вече беше пълна с дим. - Благодаря за всичко, Райън!

Затвори телефона и отиде в банята. Напълни кофичката за лед и я изля върху леглото. После махна прогорената завивка и чаршафа и изля още вода върху тъмната воняща дупка в матрака. Сърцето му отново биеше лудо. Отиде до прозореца и започна да се бори с него, но осъзна, че няма да се отвори. После седна тежко на един стол и загледа как димът постепенно се разнася.

Тъкмо след като си събра багажа се опита отново да звънне на Роуан. Пак нямаше отговор. Петнайсет позвънявания без отговор. Тъкмо преди да затвори, чу сънливия и? глас.

- Майкъл, ти ли си? О, бях заспала. Съжалявам.

- Чуй ме, скъпа. Аз съм ирландец и съм много подозрителен тип, както и двамата знаем.

- За какво говориш?

- Имах доста дълга серия от лош късмет, много лош късмет. Ще направиш ли една малка магия за мен, Роуан? Обгърни ме с бяла светлина. Чувала ли си за това?

- Не. Майкъл, какво е станало?

- Тръгвам за вкъщи. Моля те, скъпа, просто си го представи - как ме обгръщаш с бяла светлина, за да ме защитиш от всичко лошо на този свят, докато не се прибера. Разбираш ли? Райън е уредил частен самолет. Тръгвам след час.

- Майкъл, какво става?

Плачеше ли?

- Просто го направи, Роуан. Повярвай ми. Защити ме.

- Да те обгърне бяла светлина - прошепна тя.

- Да. Бяла светлина. Обичам те, скъпа. Идвам си у дома.

Четирийсет и пет

- О, тази година зимата е много студена - каза Беатрис. - Чу ли, че дори щяло да има сняг? - Стана и остави чашата с вино на количката за напитки. - Скъпа, ти беше много търпелива, но аз много се тревожех. Вече видях, че си добре и че тази голяма къща е прекрасно топла и приятна, така че вече мога да си тръгвам.

- Нищо ми няма, Беа - повтори Роуан. - Просто съм потисната, защото Майкъл го няма от доста време.

- Кога го очакваш?

- Райън каза, че ще си дойде преди изгрев. Трябваше да тръгне преди час, но на летището в Сан Франциско има мъгла.

- Мразя зимата! - рече Беа.

Роуан не си направи труда да обяснява, че на международното летище на Сан Франциско често има мъгла и през лятото. Просто гледаше как Беатрис облича кашмиреното си наметало и вдига елегантната качулка върху красиво фризираната си коса.

Изпрати я до вратата.

- Моля те, недей повече да се свиваш в черупката си така. Много ни притесни. Обади се, когато ти стане мъчно. Ще те разведря.

- Ти си прекрасна - каза Роуан.

- Просто не искаме да се страхуваш тук. Трябваше да дойда по-рано.

- Не се страхувам. Къщата ми харесва. Не се тревожи. Ще ти се обадя по някое време утре след като Майкъл се прибере. Ще украсим дръвчето. Защо не дойдеш да го видиш?

Гледаше как Беатрис се спуска по мраморните стъпала и излиза през портата. Студеният въздух нахлу във фоайето. След малко Роуан затвори вратата.

Доста време стоя притихнала, с наведена глава. Чакаше топлината да се просмуче в нея. После се върна в салона и се загледа в огромното зелено дръвче. Беше поставено точно под арката и докосваше тавана. Най-съвършеното триъгълно коледно дърво, което беше виждала. Закриваше целия прозорец към страничната веранда. По лакирания под под него проблясваха иглички. Изглеждаше диво и примитивно, сякаш част от гората бе влязла в къщата.

Отиде до камината, коленичи и сложи малка цепеница в огъня.

- Защо се опита да нараниш Майкъл? - прошепна тя, взирайки се в пламъците.

- Не съм.

- Лъжеш ме. Опита се да нараниш и Аарън?

- Правя, каквото ми наредиш. - Гласът беше мек и дълбок, както винаги. - Аз съм изцяло на твоите услуги.

Тя се отпусна върху петите си и скръсти ръце. Погледът и? се замъгли така, че пламъците се сляха в огромно потрепващо петно.

- Той не подозира нищо, чу ли ме? - прошепна тя.

- Винаги те чувам, Роуан.

- Трябва да повярва, че всичко си е както преди.

- Това е и моето желание, Роуан. Страхувам се от враждебността му, защото ще те направи нещастна. Ще правя, каквото пожелаеш.

Но това не можеше да продължава вечно. Внезапно страхът я сграбчи така силно, че тя не можеше нито да продума, нито да помръдне. Не можеше да скрие чувствата си. Не можеше да се затвори във вътрешния храм на ума си, както я бе посъветвал Аарън. Седеше, трепереше и се взираше в пламъците.

- Как ще свърши това, Лашър? Не зная как да направя онова, което искаш от мен.

- Знаеш, Роуан.

- Ще отнеме години проучване. А и, без да те опозная по-задълбочено, нямам никаква надежда.

- Но ти знаеш всичко за мен. Опитваш се да ме заблудиш. Обичаш ме и не ме обичаш. Ще ме примамиш да добия плът, за да можеш после да ме унищожиш.

- Така ли?

- Да. За мен е агония да усещам страха и омразата ти, когато знам какво щастие ни очаква. Когато мога да виждам толкова надалече.

- Какво ще ти трябва? Тяло на жив човек с изличено от някаква травма съзнание, за да стане сливането без неговата съпротива? Това е убийство, Лашър.

Тишина.

- Това ли искаш? Да ме обявят за убийца? Защото и двамата знаем какво ще стане.

Тишина.

- Няма да извърша такова престъпление заради теб. Няма да убия живо същество, за да можеш ти да живееш.

Затвори очи. Буквално го чуваше как се събира, как завесите шумолят от неговото преминаване, как се вихри и изпълва цялата стая. Докосна я по бузите и косата.

- Не. Остави ме на мира - въздъхна тя. - Искам да чакам Майкъл!

- Той вече няма да ти е достатъчен, Роуан. Боли ме да те гледам как плачеш. Но ти казвам истината.

- Господи, мразя те - прошепна тя. Обърса очите си с опакото на ръката си и погледна огромното зелено дърво през пелената на сълзите.

- Не ме мразиш - каза той. Пръстите му рошеха косата и?, отмахваха кичурите от челото и? и галеха нежно врата и?.

- Остави ме, Лашър - примоли се тя. - Ако ме обичаш.

Лайден. Знаеше, че е отново онзи сън, и искаше да се събуди. Пък и бебето имаше нужда от нея. Чуваше го да плаче. Искаше да избяга от съня. Но всички се бяха събрали до прозорците, ужасени от случващото се с Ян ван Абел. Тълпата го разкъсваше с голи ръце.

- Той не е някаква тайна - каза Лемли. - Просто тези невежи хора не могат да разберат важността на експериментите. Просто, когато пази тайната, човек поема цялата отговорност.

- С други думи, ги защитава - каза Ларкин.

Посочи тялото на масата. Колко търпеливо лежеше мъжът, очите му бяха отворени, а подобните на цветчета органи трептяха в тялото му. Имаше малки ръце и крака.

- Не мога да мисля, когато това бебе плаче.

- Трябва да се види по-голямата картина, великата полза.

- Къде е Петир? Той ще обезумее след случилото се с Ян ван Абел.

- Таламаска ще се погрижи за него. Чакаме те да започнеш.

Невъзможно. Тя се взираше в малкия човек с неоформените ръце, крака и миниатюрни органи. Само главата му беше нормална. С нормални размери.

- Една четвърт от размера на тялото, ако трябва да бъдем точни.

«Да, много позната пропорция», помисли си тя, и щом погледна надолу към него, я завладя ужас. Тълпата вече чупеше прозорците и крещеше по коридорите на Лайденския университет. Петир хукна към нея.

- Не, Роуан, недей!

Тя се събуди със сепване. Чу стъпки по стълбището. Скочи от леглото.

- Майкъл?

- Прибрах се, скъпа.

Беше само голяма сянка в мрака и ухаеше на студ. След малко усети топлите му треперещи ръце върху себе си - груби, но нежни. Той притисна лице към нея.

- Господи, Майкъл, нямаше те цяла вечност. Защо ме изостави?

- Роуан, скъпа…

- Защо? - плачеше тя. - Не ме изоставяй повече, моля те. Недей.

Той я прегърна и я залюля.

- Не трябваше да заминаваш, не трябваше.

Плачеше и знаеше, че той не може да разбере какво му говори, че не бива да му го казва. Накрая го обсипа с целувки, вкусвайки солта, грапавината на кожата му и непохватната нежност на ръцете му.

- Какво става, Роуан, кажи ми?

- Обичам те. Когато те няма, просто… сякаш не си съществувал.

Събуди се, когато той се измъкваше от леглото. Не искаше сънят да се връща отново. Бе лежала, сгушена в Майкъл, притисната към ръката му, и сега, когато той стана от леглото, тя го загледа почти плахо как обува джинсите си и навлича през главата си тясната тениска с дълги ръкави.

- Остани - прошепна тя.

- Звъни се. Идва малката ми изненада. Не, не ставай. Не е нищо особено, просто взех някои неща от Сан Франциско. Защо не поспиш още малко?

Наведе се да я целуне, а тя го хвана за косата и го дръпна към себе си, докато не усети топлата кожа на челото му. Целуна го, беше твърдо като камък. Не знаеше защо толкова и? харесва - кожата беше влажна, топла и реална. Целуна го силно по устата.

Сънят се върна още преди той да откъсне устни от нея.

Не искам да виждам човечеството на операционната маса.

- Какво е това? Не може да е живо.

Лемли беше с хирургическа престилка и маска. Гледаше я изпод рошавите си вежди.

- Още не си се подготвила. Измий се, чакам те. Прожекторите бяха вперени в масата като безмилостни очи.

Лемли държеше нещо с щипци. В димящия инкубатор до операционната маса лежеше разрязано малко телце - зародиш с отворен гръден кош. В щипците беше сърцето му, нали? Ах ти, чудовище, как можа…

- Трябва да свършим работата бързо, докато тъканта е в…

- За нас това е много трудно - каза жената.

- Коя сте вие? - попита Роуан.

Рембранд стоеше до прозореца. Изглеждаше много стар и изморен, с червен нос и оредяла коса. Когато го попита какво мисли, я изгледа някак сънливо, хвана ръцете и? и ги положи на собствените и? гърди.

- Зная тази картина - каза тя. - Младата невеста.

Събуди се. Часовникът бе ударил два. Тя чакаше в просъница да чуе още камбанки, вероятно десет, което щеше да означава, че се е успала: но два? Беше твърде късно.

Чуваше някаква далечна музика. Бавна и скръбна коледна келтска песен за дете, положено в яслата, изпълнена на клавесин. Сладък аромат на коледно дърво, на горящ огън. Великолепна топлина.

Лежеше на една страна и гледаше през прозореца. По стъклата се оформяше скреж, който много бавно започна да очертава фигура - човек, застанал с гръб към стъклото, със скръстени ръце.

Тя присви очи, докато наблюдаваше процеса - смуглото лице дойде на фокус, формирано от милиони миниатюрни клетки. Видяха се и искрящите тъмнозелени очи. После съвършени копия на джинси и риза. Всичко беше много детайлно - като на фотография на Ричард Ейвъдън. Чак до лъскавите косъмчета на косата. Той отпусна ръце и тръгна към нея. Тя чуваше и виждаше движението на дрехите му. Видя и порите на кожата му, щом се наведе над нея.

О, значи сме ревниви, така ли? Докосна бузата и челото му, както бе докоснала Майкъл, и усети отдолу пулсиране, сякаш беше истинско тяло.

- Излъжи го - каза той тихо, устните му едва мърдаха. - Ако го обичаш, излъжи го.

Почти усещаше дъха му. После осъзна, че през лицето му вижда прозореца.

- Не, не си отивай. Чакай.

Но образът потрепна и се огъна като лист хартия, подхванат от течение. Тя усети паниката му, която блъвна като жега.

Посегна към китката му, но пръстите и? не уловиха нищо. Топлата вълна я заля, завесите се издуха за миг и скрежът по стъклата побеля.

- Целуни ме - прошепна тя и затвори очи. Сякаш кичури коса докоснаха лицето и устните и?. - Не, това не е достатъчно. Целуни ме.

Плътността на присъствието му бавно се повиши и докосването стана по-осезаемо. Беше се изтощил от материализацията. Беше уморен и леко изплашен. Клетките му почти бяха претърпели молекулярно сливане с чуждите. Сигурно сега някъде имаше остатък, може би миниатюрните частици материя се бяха пръснали и бяха попили в стените и тавана така, както той бе проникнал в тях.

- Целуни ме! - настоя тя. Усещаше, че той се опитва. Накрая все пак успя да създаде невидими устни, които да докоснат нейните, и плъзна невидим език в устата и?.

Излъжи го.

Да, разбира се. Обичам и двама ви, нали?

Не я чу да слиза по стълбите. Завесите бяха затворени и коридорът беше тъмен, тих и топъл. В предната камина на салона гореше огън. Единствената друга светлина идваше от дървото, което сега бе окичено с безброй малки просветващи лампички.

Тя стоеше на прага и го гледаше. Майкъл се беше качил на върха на стълбата, нагласяше нещо и си свиркаше тихо под акомпанимента на старата ирландска коледна песен.

Беше толкова тъжна. Събуждаше образа на дълбока древна гора през зимата. Неговото свирукане беше съвсем тихо, леко и почти несъзнателно. Беше чувала тази песен. Имаше смътен спомен, че я е слушала с Ели, която бе плакала на нея.

Облегна се на рамката на вратата и се загледа в огромното дърво. То бе осеяно с мънички светлинки, като звездички, и излъчваше омайния си горски аромат.

- О, ето я и моята спяща красавица - обади се Майкъл и я дари с една от своите безкрайно любящи и покровителствени усмивки, които преди я караха да се хвърля в прегръдките му. Но този път не помръдна. Гледаше го как слиза с бързи и леки движения по стълбата и тръгва към нея. - По-добре ли си, принцесо?

- Много е красиво - рече тя. - А песента е много тъжна. Обгърна кръста му и склони глава на рамото му, без да откъсва очи от дървото. - Свършил си страхотна работа.

- Да, но сега идва веселата част - каза той, целуна я леко по бузата и я поведе през стаята към малката маса до прозорците. Там имаше отворен кашон и Майкъл я подкани да погледне вътре.

- Боже, колко са красиви!

Тя извади едно бяло порцеланово ангелче с лека руменина по бузките и позлатени крилца. Имаше и великолепен Дядо Коледа, и мъничка китайска кукла, облечена в истинско червено кадифе.

- Колко са фини! Откъде са? - Извади златна ябълка и красива петолъчна звезда.

- Събирам ги от години. Започнах още в колежа. Нямах представа, че са предназначени точно за това дърво в точно тази стая. Ето, вече избра първата. Чаках те, исках да го направим заедно.

- Ангелът - каза тя. Вдигна го за кукичката и го занесе до дървото, за да го види по-добре на меката светлина. Ангелът държеше мъничка позлатена арфа и дори малкото му личице беше детайлно изрисувано - с мъничка червена уста и сини очи. Тя го вдигна толкова високо, колкото можа и закачи кукичката на едно потрепващо клонче. Ангелът се завъртя на невидимата в мрака кукичка и увисна като колибри в полет.

- Мислиш ли, че ангелите наистина правят така - застиват във въздуха като колибрита? - прошепна тя.

- Вероятно. Нали ги знаеш. Обичат да парадират. - Стоеше зад нея и целуна косата и?.

- Какво щях да правя без теб? - попита тя. Ръцете му се плъзнаха около кръста и? и тя ги стисна. Обичаше жилестите му мускули, големите силни пръсти, които я държаха така здраво.

За миг огромното дърво и красивата игра на светлинките сред тъмнозелените клони я погълнаха изцяло. Тъжната песен завладя слуха и?. Мигът бе застинал като мъничкия ангел. Нямаше бъдеще, нямаше минало.

- Много се радвам, че се върна - прошепна и затвори очи. - Беше непоносимо. Без теб нищо няма значение. Вече не искам да се разделяме. - Разтърси я дълбока болка - ужасна, изгаряща тръпка, която тя заключи в себе си, когато се обърна, за да положи отново глава на гърдите му.

Четирийсет и шест

23-ти декември. Нощта беше много студена, но приятна, защото всички Мейфеър щяха да дойдат на коктейли и малко коледни песни. Всички онези коли пак щяха да се плъзнат по заледените улици. Беше прекрасно и че на Коледа бе истинска зима. Дори прогнозираха сняг.

- Бяла Коледа, можеш ли да си представиш? - каза Майкъл. Гледаше през прозореца на предната спалня, докато обличаше пуловера и коженото яке. - Може да завали сняг довечера.

- Ще е страхотно за партито - отвърна тя, - точно като за Коледа.

Беше се сгушила в стола до газовия огън, завита с юргана. Бузите и? бяха яркочервени и въобще цялата се беше позакръглила. Както всички бременни жени, и тя сияеше - сякаш попила сиянието на огъня.

Никога не бе изглеждала така спокойна и ведра.

- Това ще е още един подарък за нас, Майкъл - каза тя.

- Да, още един подарък - отвърна той, като продължаваше да гледа през прозореца. - Казват, че ще вали. И знаеш ли, Роуан - когато си тръгнах оттук, Коледата също беше бяла.

Извади вълнения шал от чекмеджето на скрина и го уви на врата си под яката на палтото. После си сложи дебели вълнени ръкавици.

- Никога няма да я забравя, за първи път виждах сняг. Разхождах се точно тук, по Първа улица, а когато се прибрах у дома, разбрах, че татко е умрял.

- Как е станало? - Колко съчувствена изглеждаше, дори леко свъси чело. Лицето и? беше така гладко, че и най-лекото притеснение минаваше като сянка по него.

- При пожар в един склад на «Чупитулас» - отвърна Майкъл. - Така и не разбрах подробностите. Началникът им казал да се махат, защото покривът ще се срути, но един от тях паднал долу или нещо подобно, а татко се върнал да го извади. Точно тогава покривът паднал. Казаха, че се разлюлял като гигантска вълна и после се срутил вътре. Цялата сграда просто експлодирала. Изгубили трима пожарникари този ден. А през това време аз се разхождах из Гардън Дистрикт и се наслаждавах на снега. Затова се преместихме в Калифорния. Всички от семейството бяха починали - всички лели, чичовците. До един погребани в гробището «Свети Йосиф», и все от «Лониган и синове». До един.

- Сигурно е било истински кошмар за теб.

Той поклати глава.

- Най-лошото беше, че се радвах, че отивам в Калифорния, а знаех, че никога нямаше да го направим, ако той не беше умрял.

- Ела, седни и си изпий шоколада, изстива. Беа и Сесилия ще дойдат всеки момент.

- Трябва да тръгвам. Имам много задачи. Да ида до магазина да видя дали са пристигнали кашоните. Да се оправя с фирмата за кетъринг. Забравих да им се обадя.

- Няма нужда. Райън се е погрижил. Той казва, че се товариш с твърде много неща. Щял да изпрати водопроводчик да изолира всички тръби.

- Харесва ми да работя. Пък и тръбите така или иначе ще замръзнат. Това май ще е най-суровата зима от сто години насам.

- Райън казва да мислиш за него като за помощник-управител. От фирмата за кетъринг ще дойдат към шест. Така, ако някой закъснее…

- Добра идея. Дотогава ще съм се прибрал. Ще ти се обадя от магазина. Ако имаш нужда от нещо…

- Хей, нали няма да излезеш, без да ме целунеш.

- Разбира се, че не. - Той се наведе и я обсипа с целувки - груби и бързи, и я накара да се засмее, когато целуна и корема и?. - Довиждане, Малки Крие - прошепна Майкъл. - Вече е Коледа, Малки Крие.

На вратата спря да си сложи дебелите ръкавици и и? изпрати още една въздушна целувка.

Тя изглеждаше като картинка - седнала в люлеещия се стол с висока облегалка, подвила крака под себе си. Дори устните и? бяха поруменели. Когато се усмихна, на бузите и? се появиха трапчинки.

Още щом пристъпи навън, дъхът му стана на пара. От години не бе усещал такъв суров студ. Небето беше искрящо синьо.

Яд го беше, че ще изгубят банановите дръвчета. Но красивите камелии и азалии още се държаха. Градинарите ги бяха сложили под похлупаци, а моравата изглеждаше като от кадифе.

Майкъл се вгледа в голата мирта. Не чу ли отново барабаните на Марди Грас?

Изчака няколко минути ванът да загрее, преди да потегли. Насочи се право към моста. Щеше да стигне Оук Хейвън за четирийсет и пет минути, ако успееше да кара с висока скорост по шосето покрай реката.

Четирийсет и седем

- Какво беше съглашението и обещанието? - попита тя.

Стоеше насред таванската стая - вече стерилно чиста, с бели стени и открити прозорци, които гледаха към покривите на къщите отсреща. Не беше останал и помен от Жулиен. Всичките му книги бяха изчезнали.

- Това вече не е важно - отговори той. - Пророчеството е на път да се сбъдне и ти си порталът.

- Искам да знам. Какво е било съглашението?

- Това са просто думи, предавани от уста на уста, от поколение на поколение.

- Да, но какво означават?

- Съглашение между мен и вещицата - че аз ще изпълнявам всичките и? заповеди, ако тя роди женско дете, което да наследи силата и? и правото да ме командва и да ме вижда. А аз трябва да я направя богата и да изпълнявам всичките и? желания. Да предвиждам бъдещето за нея, да отмъщавам за всички обиди и наранявания. Но в замяна тя трябваше да роди женско дете, което да обичам и на което да служа, и което да ме обича и вижда.

- И това дете е трябвало да е по-силно от майка си - колкото повече се приближава до тринайсетото.

- Да, с времето започнах да виждам тринайсетата.

- Не от самото начало, така ли?

- Не. След време. Видях я да събира мощ, видях я да се усъвършенства, видях я да се храни от силните мъже в семейството. У Жулиен видях по-голяма мощ от тази в сестра му Катерин. Видях Кортланд. Видях пътя към портала. Знаех, че си тук.

- Кога каза на вещиците си за тринайсетата?

- По времето на Анжелик. Но трябва да разбереш колко несъвършено бе собственото ми разбиране на видяното. Почти не можех да го обясня. Думите бяха съвсем нови за мен. Процесът на мислене - също. Пък и пророчеството беше обгърнато от мрак, не по същност, а по случване. Но сега то е на път да бъде изпълнено.

- И си им обещавал единствено подчинение?

- Нима не е достатъчно? Нима не виждаш на какво съм способен? Живееш в къща, създадена от мен и чрез мен. Мечтаеш да построиш болници с богатството, което си получила от мен. Ти самата каза на Аарън, че аз съм създателят на вещиците Мейфеър. Това е истината. Виж само колко разклонения има този род. Цялото им богатство идва от мен. Щедростта ми е хранила и обличала безброй мъже и жени с това име, които не знаят нищо за мен. Достатъчно е ти да ме познаваш.

- И не си обещавал нищо друго?

- Какво друго мога да дам? Когато бъда в плът, ще съм твой слуга, също както сега. Ще бъда твой любовник и довереник, твой ученик. Никой няма да те надвие, когато имаш мен.

- А какво общо има спасението с всичко това - старата легенда, че когато порталът се отвори, вещиците ще бъдат спасени?

- Пак изтъркани думи и стари фрагменти.

- Но ти помниш всичко. Върни се до първичната идея - че вещиците ще бъдат спасени.

Тишина.

- Тринайсетте вещици ще получат възмездие в момента на моя последен триумф. Като награда за Лашър, техния верен слуга, екзекуциите на Сузан и Дебора ще бъдат отмъстени. Когато Лашър стъпи през портала, Сузан няма да е умряла напразно. Дебора също.

- Това ли беше пълното значение на думата «спасени»?

- Сега знаеш пълното обяснение.

- И как ще го направя? Все ми казваш, че ще разбереш, когато и аз разбера, а аз ти казвам, че няма да мога.

- Спомни си разговора си с Аарън - че аз съм част от живота, че моите клетки могат да се смесят с клетките на плътта, и то чрез мутация, чрез отдаване.

- Явно тук е ключът. Ти се страхуваш от това отдаване. Страхуваш се да бъдеш заключен във форма, от която няма да можеш да избягаш. Осъзнаваш ли какво е да си от плът и кръв? Можеш да изгубиш безсмъртието си. Можеш да бъдеш унищожен по време на мутацията.

- Не, няма да изгубя нищо. Когато бъда в новата си форма, ще отворя и за теб път към нова форма. Винаги си го знаела. Знаеше го, когато за първи път чу легендата от родствениците си. Знаеше защо има дванайсет крипти и една врата.

- Искаш да кажеш, че мога да стана безсмъртна.

- Да.

- Това ли виждаш?

- Винаги съм го виждал. Ти си моята перфектна спътница. Ти си вещицата на вещиците. Имаш силата на Жулиен и волята на Мери Бет. Имаш красотата на Дебора и Сузан. Душите на всички мъртви са в твоята душа. Пътувайки през мистерията на клетките, те стигнаха до теб, оформиха теб, сътвориха съвършената. Ти сияеш ярко като Шарлот. По-красива си дори от Мари Клодет и Анжелик. Твоят огън е по-силен дори от този на Маргьорит и на моята бедна Стела. Имаш по-голямо въображение дори от обичните ми Анта и Деидре. Ти си избраната.

- Душите на мъртвите още ли са в тази къща?

- Душите на мъртвите напускат земята.

- Тогава какво видя Майкъл в тази стая?

- Видя остатъчни образи на мъртвите. Такива образи се излъчиха и от предметите, които докосваше. Те са като жлебовете на фонографски цилиндър. Ако сложиш иглата в жлеба, ще чуеш гласа. Но певецът няма да е там.

- Но защо се бяха скупчили около него, докато докосваше куклите?

- Както ти казах, това са само впечатления, остатъчни образи. Въображението на Майкъл ги е съживило и ги е раздвижило като марионетки.

- Но защо вещиците са пазили тези кукли?

- За да играят същата игра. Това е като да пазиш снимка на майка си и щом я вдигнеш към светлината, все ти се струва, че в очите и? грее живот. Тогава вероятно ще повярваш, че душите на мъртвите отиват някъде, в някое друго селение, във вечността. Аз самият не съм видял никаква вечност. Виждам само звездите.

- Мисля, че са призовавали духовете на мъртвите чрез тези кукли.

- Това е като да се молиш. Да се сгряваш с остатъчните образи. Не е възможно нищо повече. Душите на мъртвите не са тук. Духът на моята Сузан мина покрай мен и отлетя нагоре. Душата на Дебора се издигна като с криле, когато крехкото и? тяло полетя от кулата на църквата. Куклите са просто сувенири. Нима не разбираш, че това вече няма значение. Куклите и смарагдът са само емблеми. Вече излизаме от областта на емблемите, спомените и пророчествата. Преминаваме в ново измерение. Представи си портала, ако искаш. Ще минем през него - от тази къща към света.

- И това преобразуване може да бъде повторено. Така ли?

- Това е по твоята специалност, Роуан. Аз прочетох книгата на живота, надничайки над рамото ти. Всички живи клетки могат да се възпроизведат. В много отношения и аз мога. Моите клетки могат да се присадят на твоите. Има възможности, за които дори не си мечтала.

- И ще стана безсмъртна?

- Да. Ще станеш моя спътница. Моя любовница. Безсмъртна като мен.

- Кога ще се случи това?

- Ще разбера, когато ти го узнаеш. А ти ще знаеш много скоро.

- Абсолютно сигурен си в мен, нали? Не знам как да го направя. Казах ти.

- А какво ти казват сънищата?

- Това са кошмари, пълни с неразбираеми образи. Не зная откъде идва тялото на масата. Не зная защо Лемли е там. Не разбирам какво искат от мен и не желая да виждам отново Ян ван Абел разкъсан. Онова място няма никакво значение за мен.

- Успокой се, Роуан. Позволи ми да те успокоя. Сънищата ти говорят. Но истината ще дойде от самата теб - ще изскочи от врящия казан на ума ти.

- Не, махни се от мен. Искам само да говорим.

Тишина.

- Ти си порталът, любима моя. Жадувам за плътта. Изморих се от самотата. Не знаеш ли, че времето вече настъпва? Моята майка, красивата ми майка… Сега е времето да се преродя.

Тя затвори очи, усещаше устните му по тила си, пръстите му плъзнаха по гръбначния и? стълб. Топла длан я притисна между краката и в нея се вмъкнаха пръсти. Устни притиснаха устните и?. Пръсти защипаха болезнено прекрасно зърната и?.

- Нека те обгърна - прошепна той. - Другите ще дойдат и ти ще останеш с тях часове, а аз ще витая жадно далече от теб, ще те гледам и ще улавям думите, които се отронват от устните ти, сякаш са капки вода, с които да утоля жаждата си. Позволи ми да те обгърна сега. Подари ми тези часове, моя красива Роуан…

Тя усети, че я вдига, краката и? вече не докосваха пода. Мракът около нея се завихри и силни ръце я обгърнаха. Галеха цялото и? тяло. Вече не съществуваше гравитация; усещаше как силата му нараства, топлината му се засилваше.

Студеният вятър се блъскаше в прозорците. Огромната празна къща изглеждаше изпълнена с шепот. Роуан плуваше във въздуха. Обърна се и посегна да хване мрачната плетеница от ръце, които я държаха, но нещо раздели краката и? и тя отвори уста. Да, направи го.

- Кога ще настъпи моментът? - прошепна тя.

- Скоро, любов моя.

- Не мога да го направя.

- О, ще можеш, красавице моя. Знаеш го. Ще разбереш…

Четирийсет и осем

Денят притъмня и вятърът стана още по-свиреп, когато Майкъл излезе от колата. Плантаторската къща обаче изглеждаше приветлива и гостоприемна, от прозорците и? струеше топла жълта светлина.

Аарън го чакаше на вратата, облечен в няколко ката вълнени дрехи под сивата жилетка, а на врата си бе увил кашмирен шал.

- Весела Коледа, приятелю - каза Майкъл. - Ето, това е за теб. - Сложи в ръцете му малка бутилка, увита в зелена коледна хартия. - Опасявам се, че сигурно няма да е кой знае каква изненада, но е най-доброто бренди, което успях да открия.

- Много мило от твоя страна - усмихна се Аарън. - Мисля да му се насладя с удоволствие. До капчица. Влизай вътре на топло. И аз имам нещичко за теб. Ще ти го покажа по-късно. Влизай.

Вътре беше прекрасно топло. Във всекидневната имаше доста голямо дръвче, разкошно украсено със златни и сребърни орнаменти. Това изненада Майкъл, защото той нямаше представа как празнуват Коледа в Таламаска и дали изобщо я празнуват. Дори полиците на камините бяха украсени с бодлива зеленика. Буен огън пламтеше в голямата камина.

- Това е много стар обичай, Майкъл - каза Аарън, преварвайки въпроса му с усмивка. Остави подаръка си на масата. - Датира много преди Христа. Зимното слънцестоене е времето, когато всички сили на земята са в своя апогей. Вероятно затова Синът Господен е избрал да се роди точно сега.

- Аха, като че ли точно по Коледа наистина започвам да вярвам в Сина Господен и дори в земните сили.

Чувстваше се добре тук. Беше уютно, като в провинцията - с ниски тавани, по-прости гипсови украси, големи дълбоки огнища, построени не само за въглища, но и за горене на едри цепеници.

Майкъл свали коженото си палто и ръкавиците. Даде ги с благодарност на Аарън и протегна ръце към огъня, за да се сгрее. В общите стаи не се мяркаше никой, въпреки че от кухнята се дочуваше някакво тракане и гласове. Вятърът блъскаше заскрежените френски прозорци, през които обаче все още се виждаше бледозеленият пейзаж навън.

Таблата с кафето ги чакаше и Аарън покани Майкъл да седне на креслото вляво пред камината.

Щом се настани, той усети как възелът в гърдите му се отпуска. Имаше чувството, че ще започне да вие. Пое си дълбоко дъх, огледа невиждащо стаята и започна с треперещ глас:

- Случи се. - Не беше за вярване, че стигна дотук, че говореше за нея по този начин, но все пак продължи: - Тя ме лъже. Той е там с нея и тя ме лъже. Лъже ме денонощно, откакто се прибрах у дома.

- Разкажи ми какво се случи - каза Аарън, а изражението му бе печално и съчувствено.

- Тя дори не ме попита защо съм се върнал така бързо от Сан Франциско. Изобщо не повдигна въпроса. Сякаш вече знаеше. Беше като полудяла, когато и? се обадих от хотела. Мамка му, нали вече ти казах по телефона какво стана. Мисля, че онова същество се опитва да ме убие. А Роуан дори не попита какво се е случило.

- Нищо, разкажи ми го отново, отначало.

- Господи, Аарън. Сега вече съм сигурен, че във виденията съм видял Жулиен и Дебора. Вече нямам и най-малкото съмнение. Не зная какво означава това съглашение, нито пък обещанието. Но знам, че Жулиен и Дебора са на моя страна. Видях Жулиен да ме гледа през прозореца на автобуса, но най-странното беше, че сякаш искаше да каже нещо, да помръдне, но не можеше. Беше му много трудно.

Аарън не каза нищо. Беше се подпрял на подлакътника на стола и извил пръст под долната си устна. Изглеждаше внимателен, замислен, нащрек.

- Продължавай - каза той.

- Но важното е, че точно този проблясък беше достатъчен да върне всичко останало. Припомних си не само думите им, но и самото усещане. Те искат да се намеся. Казаха, че съм притежавал «старите човешки инструменти». Чух тези думи отново. Чух Дебора да ги изрича. Да, беше Дебора. Само че не изглеждаше като на портрета, Аарън. Знаеш ли, ще ти кажа най-убедителното доказателство.

- Да…

- Помниш ли какво ти е казал Леуелин? Че Жулиен от съня му не приличал на Жулиен приживе. Помниш ли? Е, точно тук е ключът. Във видението Дебора беше съвсем различно същество. На онзи проклет ъгъл в Сан Франциско аз ги почувствах и двамата - бяха каквито ги помнех - мъдри, добри и знаещи. Знаеха, че Роуан е в ужасна опасност и че трябва да се намеся. А изражението на Жулиен в автобуса беше толкова… тревожно и все пак спокойно. Не мога да го опиша с думи. Беше загрижен и все пак необезпокоен…

- Мисля, че зная какво се опитваш да кажеш.

- Казаха ми да си вървя у дома. Че от това имам нужда. Аарън, защо той не гледаше право към мен на улицата?

- Може да има много причини. Сигурно е нещо свързано с това, което казваш. Ако наистина съществуват някъде, сигурно им е трудно да се проявят тук. За разлика от Лашър. И това е изключително важно за разбирането ни за цялата тази история. Но ще се върна на въпроса по-късно. Продължавай…

- Е, сигурно се досещаш? Дойдох си у дома с частен самолет и лимузина. Всичко организирано от братовчеда Райън. Сякаш бях някаква проклета рокзвезда. А тя дори не ме попита какво се е случило. Защото тя вече не е Роуан. Пленена е от нещо. Усмихва се, преструва се, взира се в мен с големите си тъжни сиви очи. Аарън, най-лошото е…

- Какво, Майкъл?

- Тя ме обича и сякаш безмълвно ме умолява да не и? се противопоставям. Знае, че мога да прозра заблудата. Господи, чувствам го, когато я докосна! А тя го знае и безмълвно ме умолява да не я притискам в ъгъла и да не я карам да лъже. Отчаяна е. Дори мога да се закълна, че е уплашена.

- Да, поддала се е на коварството му. Тя говори и с мен. Започнали са нещо като общуване, след като си тръгнал. Вероятно дори преди да си тръгнеш.

- Какво? Защо не ми каза?

- Майкъл, имаме си работа със същество, което знае какво си говорим, дори сега.

- Господи!

- Няма къде да се скрием от него - продължи Аарън. - Освен вероятно в светилището на собственото си съзнание. Роуан ми каза много неща. Но най-важното е, че цялата битка сега е в нейните ръце.

- Но сигурно можем да направим нещо. Знаехме, че ще се стигне дотук. Още при първата ни среща ти вече знаеше, че ще се случи.

- Не е в това въпросът, Майкъл. Единствено тя може да стори нещо. А като я обичаш и оставаш близо до нея, ти наистина използваш старите човешки инструменти.

- Това няма да е достатъчно! - Вече не можеше да издържа. Стана и закрачи из стаята. После се наведе, подпрял ръце на полицата на камината, и се втренчи в огъня. - Трябваше да ми се обадиш. Трябваше да ми кажеш.

- Добре, ядосвай се на мен, ако ще ти олекне, но работата е там, че тя ми забрани да ти се обаждам, заплаши ме. Държа се много зловещо. Някои от заплахите и? бяха поднесени като предупреждения - че невидимият и? приятел искал да ме убие и скоро щял да го стори - но си бяха чисти заплахи.

- Господи, кога е станало това?

- Няма значение. Тя ми каза да си вървя в Англия, докато все още имам възможност.

- Наистина ли? Тя ли ти го каза? И какво още?

- Аз реших да остана. Въпреки че, честно да ти кажа, не знам какво още мога да сторя тук. Тя искаше да останеш в Калифорния, защото мислеше, че там ще си в безопасност. Но, както виждаш, ситуацията стана твърде сложна, за да може да бъде намерено някакво просто и буквално обяснение на думите и?.

- Не те разбирам. Какво означава буквално обяснение? Какво друго обяснение може да има? Не схващам.

- Майкъл, тя говореше със загадки. Не беше общуване, а по-скоро демонстрация на някаква борба. Отново ти припомням, че ако реши, това същество може да бъде с нас в момента, в тази стая. Няма сигурно място, където да заговорничим на глас срещу него. Представи си боксов мач, в който противниците могат да си четат мислите. Представи си война, в която всяка стратегия се долавя телепатично от врага още в началото.

- Това вдига залога, увеличава вълнението, но не е невъзможно.

- Съгласен съм, но според мен няма никакъв смисъл да ти предавам думите на Роуан. Достатъчно е да кажа, че тя е най-способният противник, изправял се пред това създание.

- Аарън, ти много отдавна я предупреди да не му позволява да я отделя от нас. Предупреди я, че той ще се опита да я откъсне от хората, които тя обича.

- Така е. И съм сигурен, че Роуан го помни. Тя е от хората, които не забравят нищо. Повярвай ми, опитах се да споря с нея и с нейната наука. Казах и? с най-прости думи защо не бива да позволява на това създание да мутира. Но решението е в нейните ръце.

- Искаш да кажеш, че трябва просто да чакаме и да я оставим да се бори сама.

- Казвам, че ти правиш каквото се очаква от теб. Обичаш я. Стоиш близо до нея. Чрез самото си присъствие и? напомняш кое е естествено и изначално добро. Това е борба между естественото и неестественото, Майкъл. Няма значение от какво е направено това същество, нито откъде идва - това е борба между нормалния живот и отклонението. Между еволюцията, от една страна, и пагубната интервенция, от друга. И двете имат своите мистерии и своите чудеса, а никой не знае това по-добре от Роуан.

Той се изправи и сложи ръка на рамото на Майкъл.

- Седни и чуй какво ще ти кажа.

- Слушам те - сопна се Майкъл, но все пак седна на ръба на креслото. Не можеше да спре да свива дясната си ръка в юмрук и да я търка в дланта на лявата.

- През целия си живот Роуан се е изправяла срещу това разделение между естественото и отклонението - каза Аарън. - В същността си тя е много консервативна. Създания като Лашър не могат да променят базисната природа на човека, могат да влияят единствено върху вече изградените черти. Никой не обича белите булчински рокли повече от Роуан. Никой не иска да има семейство повече от Роуан. Никой не желае повече от нея това дете.

- Та тя дори не продумва за бебето. Не го е споменавала, откакто се прибрах. Исках да кажа на семейството тази нощ, на партито, но тя не ми дава. Казва, че не била готова. Пък и знам, че това парти ще е същинска агония за нея. Тя просто се преструва. Беатрис организира всичко.

- Да, знам.

- Аз говоря постоянно за бебето. Целувам я, наричам го Малкия Крие. А тя само се усмихва, сякаш не е Роуан. Аарън, ще изгубя и нея, и бебето, ако тя не победи този демон. Не смея дори да си помисля за това. Не ща да чувам за никакви мутации, чудовища и… призраци, които искали да оживеят.

- Прибери се и не се отделяй от нея. Това са ти казали да направиш.

- И да не и? се противопоставям, така ли?

- Само ще я принудиш да излъже. Или нещо по-лошо.

- Ами ако двамата с теб идем там и се опитаме да я вразумим, да я убедим да му обърне гръб?

Аарън поклати глава.

- Ние с нея вече имахме конфликт, Майкъл. Затова и отказах на Беа поканата за тази вечер. Ако ида там, ще предизвикам и нея, и зловещия и? приятел. Но бих отишъл все пак, ако мислех, че ще има някаква полза. Бих рискувал всичко, ако имаше вероятност да помогна. Но няма.

- Защо си толкова сигурен?

- Вече не съм сред играчите, Майкъл. Не аз съм имал видения, а ти. Жулиен и Дебора са говорили на теб. Роуан обича теб.

- Не знам дали ще издържа.

- Мисля, че ще успееш. Направи всичко възможно, за да издържиш. И не се отделяй от Роуан. Покажи и? някак, че си тук заради нея.

Майкъл кимна.

- Добре. Знаеш ли, чувствам се, сякаш ми е изневерила.

- Не бива да гледаш така на нещата. Нито да се ядосваш.

- Постоянно си повтарям същото.

- Има и още нещо. Вероятно няма да има значение при окончателния анализ, но искам да ти го кажа, за да го знаеш, ако нещо се случи с мен. Важно е.

- Нали не мислиш, че ще ти се случи нещо?

- Честно да ти кажа, не знам. Но, моля те, чуй ме. От векове умуваме върху природата на тези невъплътени същества. Няма култура на земята, която да не е разпознала съществуването им, но никой не знае какво представляват. Католическата църква ги възприема като демони и им е измислила сложни теологични обяснения. Смята ги за неизменно зли и се опитва да ги унищожи. Сега това е лесно да се отхвърли, но Католическата църква наистина е доста права относно поведението и слабостите на тези същества. Ето че се отклоних от същността. Въпросът е там, че ние в Таламаска винаги сме приемали, че тези създания са много подобни на духовете на мъртвите, останали приковани към земята. Вярвахме, или по-скоро приемахме за даденост, че и в двата случая става дума за невъплътена същност, която притежава интелигентност, но е заключена в някакво селение около живите.

- Искаш да кажеш, че Лашър може да е дух на мъртвец.

- Да, но по-важното тук е, че Роуан смята да направи пробив, да открие какво представляват тези същества. Тя твърди, че Лашър притежава клетъчна структура и у него присъстват основните компоненти на органичния живот.

- Значи той е просто някакво странно изчадие, така ли?

- Не зная. Но вероятно така наречените духове на мъртвите са изградени от същите компоненти. Може би, когато напусне тялото, съзнанието отнася някаква жива част от него. Може би претърпяваме още някаква метаморфоза, освен физическата смърт. Всички стари понятия - ефирно тяло, астрално тяло, дух - са само термини за фината клетъчна структура, която продължава да съществува, след като плътта си отиде.

- Това е твърде сложно за мен, Аарън.

- Да, май прекалих с теоретизирането. Предполагам, че всъщност се опитвам да… искам да кажа, че може би мъртвите са способни на онова, на което е способно и това същество. Или нещо още по-важно - дори и наистина да притежава някаква структура, Лашър пак може да е само отмъстителният дух на някой живял отдавна.

- Това е за твоята библиотека в Лондон. Някой ден може би ще седнем до камината там и пак ще си поговорим. Сега обаче си отивам у дома и ще стоя при нея. Ще направя каквото ми каза ти и каквото ми поръчаха те. Защото само това мога да сторя. Не мисля, че тя ще му позволи да нарани теб, мен или когото и да било. Но наистина най-доброто, което мога да сторя, е да бъда наблизо.

- Прав си - рече Аарън. - Но не мога да спра да мисля за думите на онзи старец - че ще бъдат спасени. Много странна легенда.

- Да, но са я схванали погрешно. Тя е порталът. Някак си го разбрах още когато видях семейната гробница.

Аарън само въздъхна и поклати глава. Майкъл виждаше, че е недоволен и иска да обсъдят още нещо, но какво значение имаше това. Роуан бе сама в къщата с онова същество, което я крадеше от него. Пък и тя вече знаеше всички отговори, нали така? Духът и? бе обяснил значението на всичко и Майкъл просто трябваше да си иде у дома, при нея.

Аарън стана леко сковано и отиде до дрешника, за да извади палтото и ръкавиците на Майкъл, който стоеше на прага на стаята и се взираше в коледното дърво. Лампичките му светеха ярко дори на дневната светлина.

- Защо се започна толкова скоро? - прошепна той. - Защо сега, защо точно по Коледа? - Но знаеше отговора. Всичко беше някак свързано. Всички тези дарове бяха свързани с финалната развръзка, част от която бе дори безпомощността му.

- Моля те, внимавай - каза Аарън.

- Да, ще ми липсваш утре вечер. Знаеш ли, Бъдни вечер за мен винаги е била като посрещането на новата година. Не знам защо. Сигурно заради ирландската ми кръв.

- Заради католическата ти кръв - каза Аарън. - Но мисля, че разбирам.

- Ако отвориш брендито утре вечер, изпий едно и за мен.

- Ще изпия. Можеш да си сигурен. И, Майкъл… ако някога някак двамата с Роуан решите да дойдете тук, знай, че вратата винаги е отворена. Денонощно. Мисли за нас като за убежище.

- Благодаря ти, Аарън.

- И още нещо. Ако имаш нужда от мен, ако наистина искаш да дойда и вярваш, че има смисъл, ще го направя.

Майкъл понечи да протестира, но Аарън вече бе извърнал поглед и изражението му се бе прояснило. Той внезапно посочи към прозореца над предната врата и каза:

- Виж, заваля. Не мога да повярвам. Дори в Лондон няма сняг, а тук вали.

Отвори вратата и двамата излязоха на голямата предна веранда. Снегът се сипеше на едри снежинки, които се рееха невъзможно бавно и грациозно из неподвижния въздух. Кацаха на черните клони на дъбовете, покриваха ги с дебел искрящ пласт белота и трупаха дълбока бяла пряспа по пътя между дърветата.

Полята вече бяха завити със същата бяла пелена, а небето бе искрящо и безцветно, като че се разтваряше в падащия сняг.

- И то точно преди Бъдни вечер - каза Майкъл. Опитваше се да обхване с поглед цялата красота - стария прославен път с древните дървета, които протягаха възлестите си ръце към въртящите се и вихрещи се снежинки. - Истинско малко чудо е, че заваля точно сега. Господи, всичко щеше да е толкова хубаво, ако…

- Нека всичките ни чудеса са малки, Майкъл.

- Да, малките чудеса са най-прекрасни, нали така? Виж го само, не се топи на земята. Трупа се. Да, ще бъде бяла Коледа, няма съмнение.

- Чакай - каза Аарън. - За малко да забравя. Коледния ти подарък. - Бръкна в джоба на жилетката си и извади малко плоско пакетче, не по-голямо от монета от петдесет цента. - Отвори го. Знам, че е студено, но бих искал да го отвориш още сега.

Майкъл разкъса златната хартия и видя стар сребърен медальон на верижка.

- Свети архангел Михаил - усмихна се той. - Аарън, невероятно е. Точно като за моята суеверна ирландска душа.

- Прогонва демона в ада - каза Аарън. - Намерих го в едно малко магазинче на Мегазин стрийт, докато те нямаше. Веднага се сетих за теб. Реших, че може да го харесаш.

- Благодаря ти, старче. - Майкъл не откъсваше очи от грубото изображение. Беше излъскано като стара монета, но все пак се различаваше крилатият архангел с тризъбеца, надвесен над рогатия дявол, паднал по гръб в пламъците.

Вдигна верижката - беше достатъчно дълга, така че нямаше нужда да я откопчава - окачи я на врата си и пусна медальона под пуловера.

Вгледа се за миг в Аарън, а после го прегърна и го притисна силно към себе си.

- Внимавай, Майкъл. Обади ми се скоро.

Четирийсет и девет

Гробището беше затворено през нощта, но това нямаше значение. Мракът и студът също нямаха значение. Ключалката на страничната порта щеше да бъде счупена и за нея щеше да е много лесно да отвори вратата и да я затвори след себе си, а после да мине по покритата със сняг пътека.

Беше и? студено, но това също нямаше значение. Снегът беше толкова красив. Тя искаше да види гробницата, покрита с бяла пелена.

- Ще я намериш ли? - прошепна си. Вече беше съвсем тъмно и те щяха скоро да дойдат, така че нямаше много време.

Знаеш къде е, Роуан, каза едва доловим глас в главата и?.

Да, наистина знаеше. Стоеше пред гробницата и вятърът я смразяваше, пронизваше я през тънката риза. Имаше дванайсет малки надгробни камъка, по един за всяка крипта, а над тях бе гравирана вратата с форма на ключалка.

- Никога няма да умра.

Това е обещанието, Роуан, това е нашето съглашение с теб. Моментът почти е настъпил…

- Това ли обеща на останалите, че никога няма да умрат? Обещал си им нещо. Лъжеш ме.

О, не, любима моя, вече никой освен теб няма значение. Те всички са мъртви.

Костите им лежаха под замръзналата черна земя. Тялото на Деидре сигурно все още бе непокътнато заради химикалите, студено в тапицирания със сатен ковчег. Студено и мъртво.

- Майко.

Тя не може да те чуе, красавице, няма я вече. Тук сме само ти и аз.

- Но как така аз съм порталът? От самото начало ли е било писано да съм аз?

От самото начало, скъпа моя, и моментът почти настъпи. Ще прекараш още една нощ с твоя ангел от плът и кръв и после ще бъдеш моя завинаги. Звездите се движат в небесата. Вървят към съвършената подредба.

- Не мога да ги видя. Виждам само падащия сняг.

Но те са там. Сега е най-дълбоката зима, когато всичко, дето ще се прероди, спи в снега.

Мраморът бе студен като лед. Тя плъзна пръсти по буквите: «Деидре Мейфеър». Не можеше да стигне до гравираната ключалка.

Ела, скъпа, върни се в къщата и се стопли. Вече е време. Те ще дойдат - моите деца, големият род Мейфеър, цялото ми потомство - отрасло в охолство под топлата сянка на крилото ми. Върни се до камината, любима, а утре с теб ще останем сами в къщата. Ще трябва да отпратиш своя архангел.

- И ти ще ми покажеш как да стана портал?

Ти знаеш как, любима. Винаги си го знаела в сънищата си и в сърцето си.

Тя тръгна бързо през снега, краката и? бяха мокри, но това нямаше значение. Улиците бяха пусти и искрящо бели в сумрака. Снегът се сипеше така леко, че приличаше на мираж. Те щяха да пристигнат скоро.

Дали на бебето в утробата и? му беше студено?

Лемли беше казал: «Има хиляди, милиони, изхвърлят ги като боклук в отпадните ями на света - всички тези мънички мозъчета и органи биват изгубени».

Мрак, а те всички идваха. Много важно беше да се преструва, че всичко е нормално. Вървеше колкото можеше по-бързо. Гърлото и? гореше. Но студът беше приятен, смразяваше я, потушаваше треската вътре в нея.

Ето я и къщата, тъмна и очакваща. Беше се върнала навреме. Държеше ключа в ръка.

- Ами ако не мога да го отпратя утре? - прошепна тя. Стоеше пред портата и гледаше към празните прозорци на къщата. Също като първата нощ, когато Карлота и? бе казала: «Ела при мен. Направи своя избор».

Трябва да го отпратиш. Утре по мръкнало, скъпа моя. Иначе ще го убия.

- Не! Не бива дори да го изричаш. Чу ли ме? Нищо не бива да му се случи, никога. Чу ли?

Тя стоеше пред портата и си говореше сама на глас. Снегът се сипеше около нея. Сняг в рая, сипеше се по замръзналите листа на банановите дървета, стелеше се покрай високите дебели стъбла на бамбука. Но какво би бил раят без красотата на снега?

- Разбра ли ме? Не може да го нараниш. Забранявам ти. Обещай ми. Нека сключим съглашение. Никога да не нараняваш Майкъл.

Както желаеш, скъпа моя. Аз също го обичам. Но той не може да застава между нас в нощта на всички нощи. Звездите се движат към перфектната конфигурация. Те са моите вечни свидетели, стари колкото мен, и ще ме огряват, когато моментът настъпи. Моят момент. Ако искаш да спасиш смъртния си любим от моя гняв, ще трябва да го отпратиш далече от очите ми.

Петдесет

Беше два сутринта, когато и последните гости си тръгнаха. Никога не беше виждал толкова много щастливи хора, които нямаха и представа за онова, което се случваше в действителност.

Но какво всъщност се случваше? Къщата бе изпълнена с топлина, със смехове и песни, с огньове в камините, а отвън снегът се сипеше и покриваше дърветата, храстите и пътеките с искрящата си белота. Защо да не си прекарват добре?

Как се смееха, когато се подхлъзваха по покритите със сняг плочи и ледът хрускаше под краката им. Децата си правеха снежни топки и опаковани с шапки и ръкавици, се пързаляха по ледената коричка на покритата морава.

Дори леля Вив се наслаждаваше на снега. Беше изпила доста шери. В тези моменти му напомняше за майка му и това го притесняваше, но Беа и Лили, нейните най-близки приятелки, като че не обръщаха внимание.

Роуан се държа превъзходно цялата вечер. Пя коледни песни до пианото с останалите, позира за снимки пред украсеното дръвче.

Нали за това беше мечтал, за пълна с щастливи хора къща, огласяна от радостни смехове. Хора, които знаят как да оценят момента - чашите се чукаха за наздравици, разменяха се целувки, звучаха меланхолични стари песни.

- Колко мило, че ни събрахте така скоро след сватбата…

-… също като едно време.

- Така трябва да се посреща Коледа.

Много харесаха скъпоценните украшения за елхата и макар че бяха помолени да не носят нищо, оставиха малките си подаръци под нея.

На моменти имаше чувството, че няма да издържи. Качваше се на третия етаж, излизаше на терасата над северната стая и стоеше близо до парапета, загледан към центъра и светлините на града. Снегът се бе натрупал по покрива, беше гравирал первазите на прозорците, фронтоните и комините. Сипеше се, фин и красив, докъдето поглед стигаше.

Това беше всичко, за което бе мечтал, разкошно и пълно - като сватбата. Но и никога не се беше чувствал така нещастен. Сякаш онова нещо го бе стиснало за гърлото и беше бръкнало в душата му. Изпитваше тежка, горчива печал.

Дори му се струваше, че усеща създанието в тихите кътчета на къщата, далече от гостите. Когато докоснеше с голи ръце рамките и дръжките на вратите, пред очите му в сенките просветваха мълниеносни образи.

- Тук си, Лашър. Знам, че си тук.

Нещо се отдръпваше пред него в мрака, играеше си с него, плъзгаше се по тъмните стени далече от допира му, а после се разтваряше и Майкъл се озоваваше съвсем сам в най-горния коридор, насред сумрака.

Ако някой го видеше сега, щеше да го помисли за луд. Засмя се. Сигурно и Даниъл Макинтайър бе изглеждал така към края на живота си - пиян и блуждаещ като безумец. Ами останалите съпрузи, които са усещали тайната? Отивали са при любовниците си - и към сигурната си смърт - или пък са потъвали в безразличие. Какво ли щеше да се случи с него?

Но това не беше краят. Само началото. Тя щеше да се преструва още известно време. Искаше му се да вярва, че зад безмълвните и? молби любовта чака да се разкрие отново.

Най-сетне всички си тръгнаха - последните покани за коледни вечери бяха тактично отклонени, бяха дадени обещания за бъдещи сбирки. Леля Вив щеше да вечеря с Беа на Коледа и не трябвало да се притесняват за нея. Можели да се отдадат на усамотението си.

Бяха разменени моментни снимки, а спящите деца бяха отнесени от диваните. И последните прегръдки приключиха и най-после всички си тръгнаха в студената ясна нощ.

Изтощен от напрежението и смразен от тревога, той заключи вратата след тях. Вече нямаше нужда да се усмихва, нито да се преструва. Какво ли усилие бе коствало всичко това на нея?

Страхуваше се да се качи горе. Обиколи къщата, за да провери прозорците, после и малките зелени светлинки на панела на алармената инсталация и завъртя крановете, за да не замръзнат тръбите.

Накрая застана насред салона, пред красивото дръвче.

Беше ли преживявал по-горчива и самотна Коледа? Би дал воля на гнева си, ако имаше смисъл.

Полежа малко на дивана, почака огъня в камината да догори. Говореше си наум с Жулиен и Дебора, за хиляден път тази нощ ги питаше какво трябва да стори.

Накрая се качи горе. Спалнята беше тиха и тъмна. Роуан се бе завила с одеяла и само косата и? се виждаше на възглавницата. Лицето и? бе извърнато на другата страна.

Колко пъти тази нощ се бе опитвал безуспешно да улови погледа и?? Дали някой бе забелязал, че си размениха само няколко кратки думи? Всички бяха толкова сигурни в тяхното щастие. Точно както и той бе сигурен преди.

Отиде тихо до предния прозорец и дръпна тежката завеса, за да погледне за последен път падащия сняг. Беше минало полунощ - вече бе Коледа. Тази вечер щеше да настъпи магическият момент, когато да инвентаризира живота и постиженията си и да оформи мечтите си и плановете за идната година.

Роуан, не биваше да свършва така. Това е битка. Знаехме го от самото начало, както и повечето от останалите…

Той се обърна и видя ръката и? на възглавницата - красива, елегантна, с леко свити пръсти.

Приближи се тихо до нея. Искаше да докосне ръката и?, да почувства топлината на пръстите и?, да я стисне в своята, защото тя сякаш отплуваше надалече от него, в някакво тъмно опасно море. Но не посмя да го направи.

Сърцето му препускаше и той почувства гореща болка в гърдите, когато отново се обърна към снега. После очите му се спряха на лицето и?.

Очите и? бяха отворени и тя се взираше в него в мрака. Устните и? се разляха в широка злобна усмивка.

Той беше ужасен. Лицето и?, твърдо като мрамор, бе бяло на сумрачната светлина, която идваше отвън. Усмивката бе замръзнала, очите и? лъщяха като стъклени. Сърцето му заби още по-силно и горещата болка се разля по целите му гърди. Но Майкъл продължаваше да се взира в нея, неспособен да отмести поглед. Накрая ръката му се стрелна неволно напред и сграбчи китката и?.

Цялото и? тяло се изви, злокобната маска се смъкна и тя се изправи рязко в леглото, изплашена и объркана.

- Какво има, Майкъл? - Взираше се в китката си и той бавно я пусна. - Добре, че ме събуди. - Очите и? бяха разширени, а устните и? трепереха. - Сънувах ужасен кошмар.

- Какво сънува, Роуан?

Тя седеше неподвижно и се взираше пред себе си. После събра рязко ръце, сякаш искаше да разкъса едната с другата. Той смътно си спомни, че вече е виждал този жест на отчаяние.

- Не зная - прошепна тя. - Беше… преди векове, лекарите се бяха събрали. Тялото на масата беше съвсем дребно. - Говореше тихо, а гласът и? бе изпълнен с агония. Погледна го и по бузите и? рукнаха сълзи.

- Роуан.

Тя вдигна ръка и щом той седна до нея на леглото, притисна устните му с пръсти.

- Не го казвай, Майкъл, моля те. Не го казвай. Не изричай и думичка. - И разтърси яростно глава.

Изпълнен с болка и облекчение, той просто плъзна пръсти по врата и?, когато тя наведе глава. Той самият се опитваше да не рухне.

- Знаеш, че те обичам, знаеш всичко, което искам да ти кажа.

Когато тя се поуспокои, той хвана ръцете и?, стисна ги силно и затвори очи.

Вярвай ми, Майкъл.

- Добре, скъпа - прошепна той. - Добре. - Съблече непохватно дрехите си и легна до нея под завивките. Долови топлия чист аромат на плътта и? и отвори очи. Имаше чувството, че никога няма да се успокои, докато я усеща да трепери до него. Но постепенно тялото и? омекна и той видя, че е затворила очи и е потънала в неспокоен сън.

Събуди се чак следобед. Беше сам, в спалнята беше задушно топло. Взе си душ, облече се и слезе долу. Не я видя никъде. Светлините на дръвчето бяха запалени, но къщата беше празна.

Обиколи всички стаи.

Излезе навън в студа и тръгна през замръзналата градина. Снегът се бе превърнал в искрящ слой лед по пътеките и тревата. Потърси я дори зад стария дъб, но и там я нямаше.

Накрая си облече палтото и излезе да се поразходи.

Небето все още бе наситеносиньо. Кварталът изглеждаше великолепно в бялата си премяна, точно както в онази отдавна отминала Коледа, последната му Коледа тук.

В него започна да се надига паника.

Беше Коледа, а те не бяха започнали с приготовленията. Имаше подарък за нея, беше го скрил в килера до трапезарията - сребърно ръчно огледалце, което бе открил в едно магазинче в Сан Франциско и опаковал красиво дълго преди да си тръгне оттам. Но какво значение щеше да има то за нея - тя притежаваше толкова бижута и злато, беше невъобразимо богата. А той бе сам. Мислите му се въртяха в кръг.

Беше Коледа, а часовете се топяха един след друг.

Отиде на пазара на Вашингтон авеню - беше претъпкан с хора, решили да пазаруват в последните минути преди празника. Като насън купи пуйка и други неща. Ровеше из джобовете си за пари, както пияница търси последните си стотинки за бутилката, която не може да си позволи. Хората се смееха, разговаряха за снега. Бяла Коледа в Ню Орлиънс. Той се хвана, че се взира в тях, сякаш бяха някакви невиждани животни. Радостната им глъчка го караше да се чувства още по-малък и самотен. Понесе тежкия пакет с една ръка и се запъти към дома.

Но само след няколко крачки видя пожарната, където бе работил баща му. Беше напълно променена; едва я позна, и то само защото добре помнеше мястото и огромната арка, през която колите излизаха с рев на улицата, когато беше момче. Двамата с баща му често седяха на столовете с прави облегалки на тротоара отпред.

Сигурно изглеждаше като пияница - стоеше и се взираше в пожарната, докато всички пожарникари се бяха прибрали вътре на топло. Преди толкова много години, на Коледа, баща му бе загинал в онзи пожар.

Погледна към небето. Вече беше посивяло - денят си отиваше. Беше Коледа, а всичко вървеше наопаки.

Никой не отговори на поздрава му, когато влезе в къщата. Само дръвчето пръскаше мекото си сияние в салона.

Той избърса крака в изтривалката и мина по дългия коридор. Лицето и ръцете го боляха от студа. Разопакова покупките и извади пуйката. Мислеше си, че ще трябва да мине през всички стъпки на ритуала, както бе правил винаги - тази нощ, в дванайсет, в часа, когато в старите времена се събираха в църквата за среднощната служба, угощението щеше да е готово.

Нямаше да вземат свето причастие, но щяха да вечерят заедно, защото беше Коледа, а къщата не беше порутена, мрачна и обитавана от призраци.

Просто се преструвай.

Както свещеник, продал душата си на дявола, пристъпва към олтара Господен, за да отслужи месата.

Прибра пакетите в шкафа. Можеше да започне още сега. Извади свещите. Трябваше да намери и свещници. Пък и тя сигурно беше някъде наблизо. Вероятно също бе излязла на разходка и сега си бе у дома.

Кухнята беше тъмна. Отново валеше сняг.

Той искаше да запали светлините, всъщност искаше цялата къща да свети. Но не помръдна. Стоеше неподвижен в кухнята и гледаше през френските прозорци към градината отзад. Гледаше как снегът се топи, щом докосне водата в басейна, по чийто ръб вече се бе образувала коричка лед. Видя я да лъщи и си помисли колко ли студена е водата. Ужасно, болезнено студена.

Студена като Тихия океан през онази лятна неделя, когато бе стоял на скалите леко изплашен и с опустяла душа. Пътеката, прокарана от онзи миг до сега, му изглеждаше невероятно дълга. Сякаш цялата му енергия и воля го бяха напуснали, а студената стая го държеше като затворник. Не можеше да помръдне дори пръст, за да се стопли или да намери убежище.

Мина много време. Той седна до масата, запали цигара и се загледа в здрачаващото се небе. Снегът бе спрял, но земята бе покрита с нова чиста белота.

Беше време да приготви вечерята. Знаеше го, но не можеше да помръдне. Изпуши още една цигара. Малкото червено огънче го успокояваше. Загаси я, но остана на мястото си, както бе седял с часове в стаята си на Либърти стрийт, заливан от пристъпи на тиха паника, неспособен да помръдне, неспособен дори да мисли.

Не знаеше от колко време седи така.

Изведнъж светлините край басейна се запалиха и заискряха в мрака на нощта, превръщайки водата в огромно синьо огледало. Мрачната зеленина наоколо като че оживя, опъстрена с бяло. Земята бе обвита от призрачно лунно сияние.

Не беше сам. В момента, в който го осъзна, разбра, че е достатъчно да обърне глава, за да я види - застанала със скръстени ръце до вратата на килера. Главата и раменете и? се открояваха на фона на светлите шкафове. Дъхът и? излизаше с тихо, едва доловимо свистене.

Погълна го най-чистият страх, който бе изпитвал в живота си. Стана, пъхна пакета с цигарите в джоба си и когато вдигна очи, нея вече я нямаше.

Тръгна подире и?, прекоси бързо тъмната трапезария и отново се озова в коридора. Тогава я видя, чак в другия му край, осветена от коледното дърво. Бе застанала срещу високата предна врата.

Контурът на вратата се открояваше съвсем ясно около нея и тя изглеждаше съвсем мъничка. Колкото повече се приближаваше към нея, толкова повече го поразяваше неподвижността и?. Беше ужасен от онова, което щеше да види, когато различеше чертите и? в тъмното.

Но не видя ужасното каменно лице от предната нощ. Тя просто го гледаше и мекото сияние на дръвчето се отразяваше в очите и?.

- Мислех да приготвя вечеря. Купих всичко. Оставих го в кухнята. - Колко несигурен звучеше. Колко нещастен. Опита се да се вземе в ръце. Пое си дълбоко дъх и пъхна пръсти в джобовете на джинсите си. - Виж, мога да започна веднага, купих съвсем малка пуйка. Ще стане за няколко часа, имаме всичко. Оставих я в кухнята. Ще подредим на масата красивия порцелан. Никога не сме го използвали. Никога не сме вечеряли на онази маса. Все пак е… Коледа.

- Трябва да си тръгнеш - каза тя.

- Какво… не те разбирам.

- Трябва веднага да се махнеш оттук.

- Роуан!

- Върви си, Майкъл. Трябва да остана сама.

- Скъпа, не разбирам, какво говориш?

- Махай се, Майкъл! - Гласът и? стана по-нисък, по-твърд. - Искам да се махнеш.

- Но, Роуан, Коледа е. Не искам да си тръгвам.

- Това е моята къща и аз ти казвам да се махаш. Махай се веднага.

Той се втренчи в нея за момент и видя как се промени лицето и? - устата и? се разкриви, а очите и? се присвиха. Тя сведе леко глава и го изгледа изпод вежди.

- Ти… не те разбирам, Роуан. Осъзнаваш ли какво говориш?

Тя пристъпи към него и той се стегна, не искаше да се поддава на страха. Всъщност той вече бе започнал да се претопява в гняв.

- Отивай си, Майкъл - изсъска тя. - Махай се от тази къща и ме остави да свърша каквото трябва.

Внезапно ръката и? полетя напред и преди той да осъзнае какво става, го зашлеви през лицето.

Ужили го болка. Гневът му избухна, но горчилката и мъката бяха много по-силни. Той се втренчи в нея, шокиран и вбесен.

- Това не си ти, Роуан! - каза и посегна към нея, но ръката и? отново полетя напред и го отблъсна силно към стената. Загледа я вбесен и объркан. Тя се приближаваше, очите и? горяха на сиянието от салона.

- Махай се оттук - прошепна тя. - Не чуваш ли какво ти казвам?

Зашеметен, той гледаше как пръстите и? се впиват в ръката му. Тя го блъсна наляво, към предната врата. Силата и? беше изумителна, нечовешка и от нея струеше злоба; старата маска на омраза отново бе покрила лицето и?.

- Махай се веднага от къщата, заповядвам ти - каза тя и пусна ръката му. Стисна дръжката, завъртя я и отвори вратата. Нахлу мразовит вятър.

- Как можеш да се държиш така с мен! - промълви той. - Роуан, отговори ми. Как можеш?

Отчаян, той посегна към ръката и? и този път нищо не го спря. Хвана я, разтърси я и главата и? се килна за миг настрани. После тя се обърна и се втренчи в него. Предизвикваше го да продължи, безмълвно му заповядваше да я пусне.

- За какво си ми мъртъв, Майкъл? - прошепна тя. - Ако ме обичаш, тръгвай веднага. Ще се върнеш, когато ти се обадя. Трябва да го направя сама.

- Не мога. Не искам.

Тя му обърна гръб и тръгна по коридора, а той я последва.

- Няма да си отида, чу ли? Не ми пука какво става, няма да си тръгна. Не можеш да ме гониш.

- Знаех си, че няма да искаш - каза тихо тя, когато той я последва в тъмната библиотека. Тежките кадифени завеси бяха затворени и той едва различаваше фигурата и?, когато тя тръгна към писалището.

- Роуан, не можем да продължаваме да мълчим така. То ни унищожава. Чуй ме, моля те.

- Майкъл, моят красив архангел - каза тя, с гръб към него. Гласът и? звучеше приглушено. - По-скоро си готов да умреш, отколкото да ми повярваш, нали?

- Роуан, ще се боря с него с голи ръце, ако трябва. - Тръгна към нея. Къде, по дяволите, бяха лампите в тази стая? Посегна към месинговата настолна лампа до креслото, но в същия миг Роуан се обърна и се втурна към него.

В ръката и? имаше спринцовка.

- Недей, Роуан!

Иглата потъна в ръката му.

- Господи, какво ми направи! - Вече падаше на една страна, сякаш краката му бяха отсечени. Преобърна лампата на пода и се просна до нея, взрян в острия шип на счупената крушка.

Опита се да изрече името и?, но устните му не помръдваха.

- Спи, любов моя - каза тя. - Обичам те. Обичам те с цялото си сърце.

Чу някъде далече звук от набиране на телефон. Гласът и? бе така слаб, а думите… какво казваше? Говореше с Аарън. Да, с Аарън…

Когато го вдигнаха, той промълви името му.

- Отиваш при Аарън, Майкъл - прошепна тя. - Той ще се погрижи за теб.

«Не и без теб, Роуан», опита се да каже той, но отново потъна в мрак. Колата потегли и той чу нечий мъжки глас: «Ще се оправите, господин Къри. Ще ви заведем при вашия приятел. Просто си почивайте. Доктор Мейфеър, каза, че ще се оправите».

Ще се оправите…

Наемници. Вие не разбирате. Тя е вещица и ме омагьоса с отровата си, както Шарлота е сторила с Петир, наговорила ви е куп лъжи.

Петдесет и едно

Само дървото светеше. Цялата къща тънеше в топъл сумрак. Студът чукаше по прозорците, но не можеше да влезе.

Роуан седеше по средата на дивана с кръстосани крака и скръстени ръце. Взираше се към другия край на стаята - към дългото огледало, в което едва се различаваше бледото сияние на полилея.

Стрелките на стенния часовник бавно пълзяха към полунощ.

А тази нощ значеше толкова много за теб, Майкъл. Искаше да сме заедно. Но дори да беше на другия край на света, нямаше да си по-далече от мен сега. Всички така прости и прекрасни неща са далече от мен, като в онази Коледа, когато Лемли ме водеше от стая в стая в своята тайна, потънала в мрак лаборатория. Какво общо могат да имат тези ужаси с теб, мили мой?

Цял живот - бил той къс или дълъг, или вече към края си - щеше да помни лицето на Майкъл, когато го удари; щеше да помни гласа му, когато я молеше, щеше да помни ужаса му, когато заби иглата в ръката му.

Но тогава защо не чувстваше нищо? Защо беше така празна и изсушена отвътре? Беше боса, меката фланелена нощница висеше свободно по тялото и?. Коприненият китайски килим под краката и? беше топъл. И все пак се чувстваше съвсем гола, изолирана, сякаш нищо не можеше да я стопли, да я успокои, дори да се докосне до нея.

Нещо се раздвижи в средата на стаята и Роуан потрепери, когато малките сребърни камбанки звъннаха едва доловимо в тишината. Мъничките ангели с позлатени крилца затанцуваха на дългите златни нишки.

Мракът се събираше, уплътняваше се.

- Настъпва часът, любима. Моят час.

- О, ти си имал поетична душа - каза тя, заслушана в слабото ехо на собствения си глас.

- Получих поетичността си от хората, любима. От онези, които хиляди години са чакали тази нощ на всички нощи.

- И сега възнамеряваш да ме посветиш в науката, защото аз не знам как да те пренеса в този свят.

- Нима? Нима вече не си разбрала?

Тя не отговори. Обвивката на сънищата я обгръщаше все по-плътно, образите застиваха и после отминаваха, студът и самотата нарастваха и ставаха непоносими.

Мракът се сгъстяваше. Завихряше се и оформяше фигура. Стори и? се, че дори различи човешки кости. Те като че танцуваха, събираха се и после се покриваха с плът под сиянието на дръвчето. Искрящите зелени очи внезапно се втренчиха в нея.

- Времето почти настъпи, Роуан - каза той.

Изумена, тя видя, че устните му се движат. Видя и проблясването на зъбите. Осъзна, че е станала от дивана и вече стои съвсем близо до него. Съвършената красота на лицето му я зашемети. Той сведе поглед към нея и очите му леко притъмняха. Русите мигли изглеждаха златисти на тази светлина.

- Почти съвършен - прошепна тя.

Той докосна лицето и?, съвсем бавно. Прокара пръст по кожата и? и спря на брадичката. Тя съвсем нежно докосна гърдите му. Затвори очи и се заслуша в ударите на сърцето. Виждаше органите вътре, или пък бяха просто имитация на органи? Стисна още по-силно очи и ги видя - кръвта преминаваше по артериите и се устремяваше към крайниците.

- Трябва само да се поддадеш! - Тя се взираше в него, устните му се разляха в усмивка. - Хайде, не виждаш ли, вече си го направил!

- Така ли? - попита той, а лицето му реагираше съвършено, фините мускули се съкращаваха и отпускаха, очите се присвиваха, като на човек в момент на концентрация. - Мислиш, че това е тяло? Това е само имитация! Скулптура, статуя. Това е нищо и ти го знаеш. Смяташ, че можеш да ме подмамиш в тази безжизнена черупка от малки частици, за да ме превърнеш в свой роб? В робот? За да можеш да ме унищожиш?

- Какво говориш? - Тя отстъпи назад. - Не мога да ти помогна. Не зная какво искаш от мен.

- Къде отиваш, скъпа моя? - попита той и леко вдигна вежди. - Да не мислиш, че можеш да избягаш от мен? Часът настъпи, красавице моя. Знаеш какво искам. Коледа е, скъпа. Часът на вещиците ще удари всеки момент, часът, в който се е родил Христос, в който Словото най-после е добило плът. Аз също ще се родя в този час, красива моя вещице, и изгарям от очакването.

Той се хвърли напред и я стисна за рамото. Сложи другата си ръка на корема и? и тя усети как в нея прониква изгаряща топлина. Прилоша и?.

- Махай се! - прошепна тя. - Не мога да го направя. - Призова гнева и волята си, очите и? се впиваха в очите на създанието пред нея. - Не можеш да ме накараш против волята ми! Не можеш да го направиш без мен.

- Знаеш какво искам, какво съм искал винаги. Не искам повече черупки, Роуан, никакви груби илюзии. Искам живата плът вътре в теб. Каква друга плът на този свят би ме приела - така пластична, приспособима, гъмжаща от милиарди миниатюрни клетки. Кой друг организъм увеличава хиляди пъти размера си през първите няколко седмици от съществуването си и сега е готов да се разпъне и удължи, да се раздуе, щом моите клетки проникнат в него!

- Махни се от мен. Махай се от детето ми! Ти си глупаво, откачено изчадие. Няма да докосваш детето ми! Махай се от мен! - Тя трепереше, гневът и? бе толкова силен, че не можеше да го издържи. Усещаше как кипи във вените и?. Краката и? бяха мокри и лепкави, когато пристъпи назад в усилието да събере яростта си и да я насочи право към него.

- Да не мислиш, че можеш да ме измамиш, Роуан? - каза той бавно, търпеливо и нежно. Красивият му образ все още беше съвсем плътен. - С жалките си изпълнения за пред Аарън и Майкъл? Да не мислиш, че не виждам до дъното на душата ти? Аз съм сътворил тази душа. Аз подбрах гените ти. Аз избрах родителите ти, аз избрах и наследниците ти, аз те сътворих, Роуан. Знам къде у теб се срещат плът и съзнание. Познавам силата ти като никой друг. Винаги си знаела какво искам от теб. Още когато прочете историята. Видя спящия зародиш на Лемли в леглото от тръбички и химикали. Ти знаеше! Още когато избяга от лабораторията, знаеше, че имаш ума и куража да го направиш. Още преди да ме познаваш, преди да разбереш, че те чакам, че те обичам и че съм най-големият подарък, определен за теб. Аз самият, Роуан. Ще ми помогнеш, или това малко потрепващо дете ще умре, щом вляза в него! А ти няма да позволиш това.

- Господи! Господи, помогни ми! - прошепна тя и ръцете и? се плъзнаха към корема, събрани на кръст, като че да му попречи да не се пръсне. Очите и? не се откъсваха от Лашър. - Умри, кучи сине, умри!

Стрелките на часовника помръднаха и малката застана точно върху голямата. Прозвуча първият удар.

- Христос се роди, Роуан - извика той, гласът му още беше силен, когато образът му започна да се разтваря в огромен кипящ облак от мрак, който закри часовника, издигна се към тавана и се нави като фуния. Роуан изпищя и притисна гръб към стената. Мертеците и стените се разтресоха и тя усети тътен като при земетресение.

- Не! Господи, не! - запищя тя, завладяна от паниката. Обърна се и затича през салона към вратата. Стисна дръжката. «Господи, Майкъл, Аарън, помогнете ми!»

Някой трябваше да чуе писъците и?. Бяха оглушителни. Разкъсваха я.

Но тътенът се засили и тя усети как невидими ръце стиснаха раменете и?. Блъснаха я грубо към вратата, тя изпусна дръжката и падна на колене. Усети силна болка в слабините. Около нея се спускаше мрак, а жегата нарасна.

- Не, не и детето ми. Ще те унищожа, с последния си дъх ще те унищожа. - Извърна се с отчаяната сила на гнева и заплю мрака пред себе си. Ръцете я обгърнаха и я повалиха на пода.

Тилът и? се удари във вратата, а после и в пода, краката и? бяха изпънати напред. Тя се взираше нагоре, опитваше се да се изправи, но ръцете и? не я слушаха, а тъмнината кипеше над нея.

- Проклет да си, да се продъниш в ада дано. Умри, умри, като онази старица! Умри! - изпищя тя.

- Да, Роуан, твоето дете, детето на Майкъл!

Гласът я обгръщаше отвсякъде, както мракът и жегата. Главата и? отново бе блъсната назад, ръцете и? бяха приковани към пода. Беше разпъната и безпомощна.

Мракът отново се развълнува, нави се и се стрелна надолу. Стрелна се в нея, проникна, разкъса я. Сякаш огромен юмрук се вряза в утробата и? и тялото и? се сгърчи, щом болката го впримчи в огромен раздиращ обръч - виждаше го, искрящ под затворените си клепачи.

Жегата беше непоносима. Болката идваше отново, вълна след вълна, и от нея рукна кръв и околоплодна течност.

- Убиваш го, изчадие такова, убиваш бебето ми! Проклет да си! Господи, помогни ми! Господи, върни го в ада! - Започна да удря ръце в стената, извиваше се по хлъзгавия мокър под. Жегата я убиваше, изпълваше дробовете и?.

Къщата гореше. Сигурно гореше. Тя самата гореше. Жегата пулсираше вътре в нея и дори и? се стори, че вижда извисяващите се пламъци. Но не, просто бе изригнала зловеща червена светлина. Някак бе успяла да застане на четири крака. Знаеше, че тялото и? е вече празно, детето и? го нямаше. Сега просто се опитваше да избяга, да стигне до вратата, с отчаяно усилие и раздирана от болка.

- Майкъл, Майкъл, помогни ми! О, господи, опитах се да го измамя, опитах се да го убия. Майкъл, той е в детето. - Заля я нов прилив на болка и от утробата и? рукна още кръв.

Ридаеща, тя се свлече замаяна на пода, неспособна да контролира ръцете и краката си. Жегата пулсираше в нея, силен плач изпълваше ума и?. Бебето плачеше. Същият ужасен звук, който чуваше постоянно в съня си. Протяжен бебешки плач. Опита се да запуши уши, не можеше да го понесе. Зави отчаяно, а жегата я поглъщаше.

- Нека умра - прошепна тя. - Нека изгоря отвътре. Нека се продъня в ада. Нека умра.

Роуан, помогни ми. Аз съм в плът. Помогни ми или ще умра. Роуан, не можеш да ми обърнеш гръб.

Тя притисна още по-силно ушите си, но не можеше да спре телепатичния глас, който се сливаше с бебешкия плач. Ръката и? се хлъзна в кръвта и тя падна по лице на окървавения под. Обърна се по гръб и отново видя потрепването на жегата. Писъците на бебето ставаха все по-силни, сякаш умираше от глад или от болка.

Роуан, помогни ми! Аз съм твоето дете! Детето на Майкъл. Роуан, нуждая се от теб.

Знаеше какво ще види. През сълзите и прииждащата жега тя видя джуджето, чудовището. Не, не съм те родила аз, не съм. Не съм…

То лежеше по гръб. Главата му беше като на голям човек, а устата му бе раззината от плач. Тънките ръце се издължаваха пред очите и?, пръстите се изкривяваха и растяха, малките крачка ритаха, съвсем по бебешки, изпъваха се. Цялото беше омазано в кръв и слуз - по главата, по закръглените бузи, по тъмната коса. Малките му органи приличаха на цветни пъпки. Милиардите клетки се деляха, сливаха се с неговите, като че в това същество от плът и кръв, в този мутант, в това дете, излязло от нея, протичаше ядрена експлозия.

Роуан, аз съм жив, не ме оставяй да умра. Не ме оставяй да умра, Роуан. Ти имаш силата да спасяваш живот, а аз съм жив. Помогни ми.

Тя се напрегна да стигне до него, цялото и? тяло пулсираше от острите пристъпи на болката. Най-сетне докопа малкото хлъзгаво краче, което риташе във въздуха. Пръстите и? се сключиха върху меката бебешка плът и в същия миг мракът я погълна. Видя отново анатомията му, пътя на клетките, виждаше как се развиват органите, древното чудо, което караше клетките да се сливат, да формират кръвните телца, подкожната тъкан, костната тъкан, фибрите на дробовете, черния дроб и стомаха. Сливаха се с неговите клетки, с неговата мощ, с неговата ДНК, мъничките вериги на хромозомите се извиваха и плуваха, докато ядрата се сливаха. И всичко това под нейното водачество, чрез знанието, което дремеше в самата нея, както ненаписаната симфония дремеше в композитора. Нота след нота, ред след ред, кресчендо след кресчендо.

Плътта му пулсираше под пръстите и?, жива и дишаща през порите. Писъците му станаха по-дрезгави, по-дълбоки, кънтящи. Тя дойде на себе си и отново се надигна. Другата и? ръка посягаше в тъмното, за да открие челото му. Докосна гъсти мъжки къдрици, клепачи пърхаха под дланта и?. Откри устата, вече притворена, стенеща; откри гърдите и сърцето под тях; дългите мускулести ръце, пляскащи по дъските. Да, това нещо вече беше толкова голямо, че можеше да положи глава на пулсиращите му гърди, между краката имаше пенис - да, и той се втвърдяваше, изправяше се. Тя легна върху нещо, усещаше как се надига под нея с всяко вдишване и издишване. Дробовете му се разтваряха, изпълваха се, сърцето биеше, а около пениса му имаше черни копринени косми. Сияещата в мрака мрежа, пълна с химия, мистерия и неизбежност, отново се появи. И тя потъна в мрака, в покоя.

Някакъв глас и? говореше, близък, мек.

- Спри кръвта.

Тя не можеше да отговори.

- Кървиш. Спри кръвта.

- Не искам да живея - рече тя. Да, къщата със сигурност гореше. - Ела, Карлота, ела с лампата си. Запали завесите.

Лемли каза:

- Никога не съм твърдял, че е невъзможно. Щом веднъж бъде родено в ума, то става неизбежно. Милиони клетки. Ембрионът е ключ към безсмъртието.

- Все още можеш да го убиеш - каза Петир. Стоеше отгоре и? и гледаше към нея.

- Те са само част от въображението ти, твоята съвест.

- Умирам ли?

- Не. - Той се засмя тихо и нежно. - Чуваш ли ме? Аз се смея, Роуан. Вече мога да се смея.

- Нека отида в ада. Остави ме да умра.

- Не, скъпа моя, скъпоценна моя, спри кървенето.

Събуди я слънчевата светлина. Лежеше на пода в салона, на мекия китайски килим. Първата и? мисъл беше, че къщата не е изгоряла. Ужасната жега не я беше погълнала. Някак си бе оцеляла.

В първия момент не осъзна какво вижда.

Някакъв мъж седеше до нея и я гледаше. Имаше гладка нежна бебешка кожа - но лицето му беше на възрастен. Приличаше на нея. Никога не беше виждала човек, който толкова да прилича на нея. Все пак имаше и определени разлики. Очите му бяха големи и сини, обрамчени от черни мигли, косата му беше черна като на Майкъл. Косата на Майкъл и очите на Майкъл. Но беше строен като нея. Гладките му безкосмени гърди бяха тесни като нейните в детството, с две сияещи розови зърна. Ръцете му бяха тънки и все пак с добре оформени мускули, с деликатни пръсти, като нейните. Той галеше замислено устната си и я гледаше.

Беше по-едър от нея, едър като мъж. Целият бе омазан със засъхнала кръв и слуз - приличаше на карта, начертана с тъмнорубинено мастило.

В гърлото и? се надигна стон и се устреми към устните и?. С него се напрегна и цялото и? тяло и тя внезапно запищя. Изправи се на пода и запищя. По-силно, по-оглушително и по-диво, отколкото бе пищяла в страха си предната нощ. Цялата се изля в този писък, бягаше от себе си, бягаше от онова, което бе видяла, и онова, което помнеше.

Ръката му легна на устата и? и я притисна към пода. Тя не можеше да помръдне. Писъкът и? се обърна навътре като повръщано, което щеше да я задави. Тялото и? се сгърчи от болка, а после застина немощно, притихнало. Той се наведе над нея и прошепна:

- Недей. - Старият глас. Разбира се, неговият глас, с характерната интонация.

Гладкото му лице изглеждаше съвършено невинно - същинска картина на изумление с тези красиви сияйни бузи и гладкия тънък нос. Огромните сини очи мигаха учудено. Клепачите се отваряха и затваряха отривисто, като на манекена от сънищата и?. Той се усмихна.

- Нуждая се от теб. Обичам те. Аз съм твое дете.

След малко отмести ръката си.

Тя седна. Нощницата и? бе твърда от засъхналата кръв. Цялата стая миришеше на кръв. Като в Спешното.

Роуан задрапа назад по килима и седна със свити колене. Втренчи се в него.

Зърната - перфектни, пенисът - също, макар че щеше да се разбере, когато еректира. Косата също беше перфектна, но как беше вътре? Всички сложни вътрешни органи.

Приближи се и се вгледа в раменете му, в гърдите, които се надигаха при всяко вдишване, а после в очите му. Не и? пукаше дали той ще отвърне на погледа и?, просто изучаваше тъканта на плътта и устните.

Сложи ръка на гърдите му и се заслуша. Долавяше силен, постоянен ритъм.

Той не понечи да я спре, когато сложи ръце от двете страни на главата му. Черепът беше мек, като на бебе, способен да се възстанови след травми, които биха убили възрастен човек. Господи, но колко време щеше да е така?

Тя докосна с пръст долната му устна и отвори устата му. Вгледа се в езика. После седна назад и отпусна безжизнено ръце до свитите си крака.

- Боли ли те? - попита я той. Гласът му беше много нежен. Присви очи и само за секунда на лицето му се появи зряло изражение. Но веднага след това бебешкото изумление се върна. - Изгуби много кръв.

Тя дълго се взира в него, без да продума. Той я гледаше и чакаше.

- Не, не ме боли - промърмори тя и отново се втренчи в него. - Имам нужда от някои неща - каза накрая. - От микроскоп, от кръвни проби. Искам да видя какви са тъканите сега! Господи, трябват ми тези неща! Трябва ми добре оборудвана лаборатория. Ще се махнем оттук.

- Да - кимна той. - Това ще направим. Ще се махнем оттук.

- Можеш ли да станеш?

- Не зная.

- Е, ще трябва да опиташ. - Тя се надигна на колене, хвана се за мраморната полица над камината и се изправи на крака.

Хвана ръката му, беше силна.

- Хайде, стани, не мисли, просто го направи. Мускулатурата ти е напълно развита и това те различава от новороденото. Имаш скелета и мускулатурата на мъж.

- Добре, ще опитам - отвърна той. Изглеждаше изплашен и някак зарадван. Треперейки, първо се опря на колене, като нея, после се изправи, но веднага политна назад. Но не падна, а бързо направи няколко крачки.

- Ооо - пропя той. - Аз ходя, аз ходя…

Тя се втурна към него, обгърна го с ръка през кръста и го остави да се облегне на нея. Той се успокои, щом сведе поглед към лицето и?. Вдигна ръка и я погали по бузата. Ненапълно овладян жест, като на пияница, пръстите му бяха копринени и треперещи.

- Красивата ми Роуан - каза той. - Виж, в очите ми има сълзи. Истински сълзи. О, Роуан.

Опита се да стои сам и се наведе да я целуне. Тя го хвана и го подкрепи, когато устните му докоснаха нейните. Разтърси я същият чувствен шок, както винаги, когато я докоснеше.

- Роуан - изстена той, притисна я към себе си, а после отново полетя назад, преди тя да го хване и изправи.

- Хайде, нямаме много време - каза Роуан. - Трябва да намерим някое сигурно място, напълно неизвестно…

- Да, скъпа, да… но нали разбираш, всичко е толкова ново за мен, толкова красиво. Нека те прегърна отново, нека те целуна…

- Няма време - настоя тя, но копринените бебешки устни пак се залепиха за нейните и тя усети как пенисът му се притиска към нея, към парещите и? слабини. Дръпна се назад и го задърпа след себе си.

- Точно така, не гледай в краката си. Гледай към мен и просто върви.

Когато се озова пред вратата с форма на ключалка, в ума и? проблеснаха старите разговори за скритото значение и цялото нещастие и цялата красота на живота и? изтече пред очите и? - всичките и? битки, миналите и? желания.

Но това вече беше нова врата - вратата, която бе зърнала преди милион години, когато бе момиче и за първи път отвори магическите научни книги. И сега тя беше отворена, далече отвъд ужасите на лабораторията на Лемли, далече от събраните около масата холандци в митичния Лайден.

Поведе го бавно през вратата и нагоре по стълбите. Вървеше до него, търпелива, стъпка по стъпка.

Петдесет и две

Той се опита да се събуди, но всеки път се понасяше към повърхността и потъваше, тежък и замаян, в пухените завивки на леглото. Отчаянието ту го сграбчваше, ту си отиваше.

Накрая все пак се събуди, и то защото му прилоша. Сякаш цяла вечност седя на пода в банята, опрян на вратата, и повръщаше с такива напъни, че стягащата болка в гърдите се засили. Вече нямаше какво да повърне, а гаденето не преставаше, без никаква надежда за облекчение.

Стаята се люшкаше. Наложи се да отключат вратата и да го вдигнат от пода. Искаше да им каже, че съжалява, задето се е заключил, просто по навик, че се е опитвал да стигне дръжката на вратата, но не можеше да произнесе нито дума.

Полунощ. Видя електронния часовник на нощното шкафче. Полунощ на Коледа. Опитваше се да обясни, че в това има някакво значение, но не можеше да направи друго, освен да мисли за съществото, застанало зад яслата до олтара. Отново потъваше, главата му се удари във възглавницата.

Когато пак отвори очи, лекарят му говореше нещо. Дали го беше виждал и преди?

- Господин Къри, имате ли представа какво е имало в спринцовката?

«Не. Помислих си, че ще ме убие. Че ще умра.» Дори от усилието да раздвижи устните си му стана зле. Само поклати глава, но и от това му прилоша. Зад заскрежените прозорци се виждаше чернотата на нощта.

-… поне още осем часа - каза лекарят.

- Спи, Майкъл. Не се притеснявай за нищо. Спи.

- Всичко друго е нормално. Само вода, ако поиска нещо за пиене. Ако има и най-малката промяна…

Коварна вещица. Разруши всичко. Мъжът се усмихва до олтара. Разбира се, че това е бил моментът. Точният момент. Знаеше, че я е загубил завинаги. Среднощната меса бе свършила. Майка му плаче за мъртвия му баща. Нищо вече няма да бъде същото.

- Просто поспи. Ще останем с теб.

Провалих се. Не можах да го спра. Загубих я завинаги.

- Откога съм тук?

- От вчера вечерта.

Сутринта на Коледа. Той се взираше през прозореца, страхуваше се да помръдне да не би да му прилошее отново.

- Вече не вали, нали? - попита. Едва чу отговорът - че е спряло преди зазоряване.

Опита се да седне. Вече не се чувстваше толкова зле. Да, болеше го главата и зрението му бе малко замъглено. Но не беше по-лошо от обикновен махмурлук.

- Чакайте, господин Къри. Нека се обадя на Аарън. Докторът ще иска да ви прегледа.

- Да, добре, но искам да се облека.

Всичките му дрехи бяха в гардероба. Хубав малък пътнически комплект за бръснене го чакаше в банята. Той си взе душ, все още борещ се със замайването, обръсна се надве-натри и излезе от банята. Искаше му се отново да си легне, но каза:

- Трябва да се върна там, да разбера какво е станало.

- Моля те, почакай - каза Аарън. - Хапни малко, виж как ще се чувстваш.

- Няма значение как ще се чувствам. Ще ми дадеш ли кола? Ако не, тръгвам на стоп.

Погледна през прозореца. Снегът беше натрупал. Пътищата щяха да са опасни. Трябваше да тръгва.

- Виж, Аарън, много съм ти благодарен, че се погрижи за мен.

- Какво искаш да правиш? Нямаш никаква представа какво ще откриеш там. Миналата нощ тя ми каза, че ако ми пука за теб, трябва да се погрижа да не се връщаш.

- Не ме е грижа какво ти е казала. Отивам.

- Тогава и аз идвам с теб.

- Не, ти оставаш. Това е между мен и нея. Дай ми кола и тръгвам.

Аарън му даде голям тромав линкълн, градска кола. Майкъл едва ли би избрал такава, въпреки че меките кожени седалки бяха удобни. И все пак тя почти летеше, когато стигна магистралата. До този момент Аарън го бе следвал с лимузината, но Майкъл изпревари още една кола и се откъсна.

Снегът покрай пътя беше мръсен, но ледът се беше стопил. Небето бе съвършено синьо, чисто и безкрайно.

Главоболието се връщаше заедно със замайването и гаденето на всеки петнайсет минути, но Майкъл се опитваше да го преодолее и не вдигаше крак от педала на газта.

Беше стигнал деветдесет мили, когато навлезе в Ню Орлиънс. Профуча покрай гробищата на Метаир, а после и покрай нелепата сюрреалистична спортна зала Супердом - приличаше на летяща чиния, приземила се между небостъргачите и църковните камбанарии.

Караше твърде бързо и колата почти поднесе на завоя към Сейнт Чарлз авеню. Трафикът пълзеше по замръзналите улици.

След пет минути зави наляво към Първа улица и колата отново поднесе силно. Майкъл натисна спирачките и продължи съвсем бавно по хлъзгавия асфалт, докато не видя къщата да се издига като мрачна крепост на сенчестия ъгъл.

Портата беше отворена. Той пъхна ключа в ключалката на входната врата и влезе.

Замръзна на прага. По целия под беше размазана кръв, а на рамката на вратата личеше кървав отпечатък от ръка. Стените бяха изцапани с нещо като сажди, които избледняваха към тавана.

Миризмата беше ужасна, като в стаята на мъртвата Деидре.

Прагът на трапезарията също бе опръскан с кръв. Кървави следи от боси крака. Кръв по целия китайски килим и някаква ужасна слуз, размазана по дъските. Коледното дръвче продължаваше да свети весело, напълно нехайно за случилото се в стаята - сляп и ням свидетел, който не можеше да разкаже нищо.

В главата му избухна болка, но тази в гърдите бе многократно по-силна. Сърцето му препускаше лудо. Адреналинът забушува из вените му. Дясната му ръка се сви конвулсивно в юмрук.

Майкъл излезе в коридора и тръгна към трапезарията.

Една фигура застана съвсем безшумно на прага на високата врата и се вгледа в него. Тънката и? ръка се плъзна нагоре по касата на вратата.

Странен жест. Фигурата изглеждаше много нестабилна, като че се олюляваше. Пристъпи под светлината от слънчевата веранда и Майкъл застина на място. Вгледа се и се замъчи да разбере какво виждат очите му.

Беше мъж, облечен в свободни измачкани панталони и риза. Но Майкъл никога не бе виждал подобен човек. Беше много висок, може би към метър и деветдесет и непропорционално слаб. Панталоните му бяха твърде широки, пристегнати на кръста, а ризата беше на Майкъл - стара спортна риза. Висеше като туника на слабото тяло. Непознатият имаше гъста черна коса и много големи сини очи, но иначе приличаше на Роуан. Сякаш гледаше мъжки близнак на Роуан! Кожата бе гладка и младежка като нейната, дори детска. Скулите бяха като нейните, устата - също, само че малко по-пълна и по-чувствена. Очите, въпреки че бяха големи и сини, също приличаха на нейните, както и внезапната тънка и студена усмивка.

Мъжът тръгна бавно и нестабилно към него. Сякаш излъчваше сияние. Майкъл осъзна какво е, въпреки че противоречеше на всякакво разумно обяснение, но бе съвсем очевидно - по някакъв ужасен начин съществото приличаше на новородено, притежаваше мекото сияние на бебе. Дългите ръце бяха по бебешки гладки, вратът - също, лицето все още не беше белязано по никакъв начин от времето.

И все пак изражението му не беше бебешко. Бе изпълнен с удивление, дори с любов, и все пак с ужасна насмешка.

Майкъл внезапно се втурна напред и хвана съществото. Стискаше тънките, но силни ръце, и с изумление и ужас посрещна мекия мъжки смях, който се изтръгна от устните.

Лашър, преди, жив отново, пак в плът, те победи! Твоето дете, твоите гени, твоята плът и нейната плът, обичам те, победих те, използвах те, благодаря ти, избрани мой татко.

Заслепен от гняв, Майкъл не можеше да помръдне. Стисна по-силно ръцете на съществото, защото то се опита да се освободи. И наистина - след малко се изтръгна рязко, сякаш беше направен от гума и стомана - пластичен и твърд.

Майкъл изрева:

- Убил си детето ми! Роуан, дала си му детето ни! - Викът му беше изпълнен с агония, думите се застъпваха и звучаха като шум в собствените му уши. - Роуааан!

Създанието се дръпна от него и се удари тромаво в стената. Вдигна отново ръце, засмя се, блъсна Майкъл в гърдите и той прелетя над масата.

- Аз съм твоето дете, татко. Виж ме!

Майкъл се изправи с мъка и изкрещя:

- Да те видя ли? Ще те убия!

Полетя към съществото, но то се мушна назад в килера, изви гръб и протегна ръце, като да го примами. Пристъпваше с олюляване към вратата на кухнята. Краката му се огъваха, но след миг се изправиха като на марионетка. Отново започна да се смее - дълбок, радостен, налудничав смях. Налудничав като очите му, изпълнени с изгаряща наслада.

- Ела, Майкъл, не искаш ли да опознаеш собственото си дете! Искаш да ме убиеш! Не можеш да убиеш своята плът и кръв! Твоите гени са в мен. Аз съм ти, аз съм Роуан. Аз съм твой син.

И отново се засмя. Майкъл го докопа, блъсна го към френските прозорци и стъклата издрънчаха. Някъде високо в къщата алармата се включи и добави и своя влудяващ вой към хаоса.

Съществото вдигна дългите си ръце и се втренчи с изумление в Майкъл, когато той го стисна за гърлото. После сви ръце в юмруци и ги заби в челюстта му.

Краката на Майкъл се подкосиха, но щом падна на пода, той се претърколи веднага на четири крака. Френската врата беше отворена, алармата още виеше, а съществото танцуваше, въртеше се и подскачаше с противна грация към басейна.

Майкъл хукна към него и зърна Роуан с ъгълчето на окото си. Тичаше по кухненските стълби към тях и пищеше.

- Майкъл, махни се от него!

- Как можа, Роуан, дала си му детето ни! Той е в нашето дете! - Обърна се и вдигна ръка, но не можа да я удари. Гледаше я втрещен. Тя беше олицетворение на ужаса. Лицето и? бе бяло като платно, устата и? бе влажна и изкривена. Безпомощен и треперещ, с разкъсвани от болка гърди, Майкъл се обърна към съществото.

То се хлъзгаше напред-назад по покритите със сняг плочки покрай синята вода. Накрая вдигна глава, сложи ръце на коленете си и посочи към Майкъл. Силният му и ясен глас надвика воя на алармата.

- Ще го преживееш, както казват смъртните. Ще се оправиш, както казват смъртните! Направил си страхотно дете, Майкъл. Аз съм твое дело. Обичам те. Винаги съм те обичал. Любовта е в същността на амбицията ми, те са едно и също, представям ти се с любов.

Майкъл хукна към вратата и Роуан се завтече след него. Той тичаше право към съществото, като се подхлъзваше по замръзналия сняг, и се откъсна грубо от нея, когато се опита да го спре. Тя падна на земята като хартиена кукла и в същия миг той усети силна болка във врата. Роуан се беше хванала за верижката на медальона с архангел Михаил, беше я откъснала и сега я стискаше в ръка. Медальонът беше паднал в снега. Тя плачеше и го молеше да спре.

Нямаше време да се занимава с нея, обърна се и заби левия си юмрук в главата на създанието. То отново избухна в смях, въпреки че от разкъсаната плът рукна кръв, обърна се, подхлъзна се на леда, опря се на металните столове и ги събори.

- О, видя ли сега какво направи. Не можеш да си представиш усещането! О, как чаках този невероятен момент!

Извъртя се рязко, гмурна се под ръката на Майкъл и я изви силно назад. Беше вдигнал вежди, а устните му бяха разтеглени в усмивка и разкриваха перленобелите зъби и розовия език. Всичко съвсем ново, блестящо, чисто, като на бебе.

Майкъл заби юмрук в гърдите му и усети как костите изхрущяха.

- Е, харесва ли ти, харесва ли ти демоне, гаден кучи сине, умри! - Заплю го и отново заби левия си юмрук в него, докато съществото висеше на дясната му ръка, като знаме, завързано за кол. От устата му рукна кръв. - Да! Вече си в плът - умри в нея тогава!

- Започвам да губя търпение с теб! - изрева създанието и сведе поглед към кръвта по ризата си. - Виж какво направи, ти, гневен татко, ти, праведни родителю! - Отблъсна Майкъл назад, стискаше го за китката като с менгеме.

- Хареса ли ти? - изрева Майкъл. - Харесва ли ти тази кървяща плът. Плътта на детето ми, моята плът! - И като изви дясната си ръка, неспособен да я освободи, той стисна с лявата гърлото на Лашър, заби палец в трахеята му и коляното си в тестисите. - О, значи тя те е направила съвсем като истински, а, чак до топките!

В същия миг отново мярна Роуан. Тя отново падна към балюстрадата - този път обаче я събори съществото, което най-после бе пуснало ръката му и сега пищеше от болка, а сините му очи се въртяха лудо. Преди Роуан да успее да се изправи, то се стрелна назад, вдигна ръце като крила, наведе глава и изкрещя:

- Ти ме учиш, татко. О, да, учиш ме много добре! - Думите му прераснаха в рев и то се втурна към Майкъл. Заби глава в гърдите му и го блъсна право в басейна.

Роуан изпищя толкова силно и пронизително, че заглуши алармата.

Майкъл бе вече в ледената вода и потъваше все по-надолу и по-надолу. Синята повърхност сияеше над него. Студът спря дъха му и той не можеше да помръдне. Беше напълно вцепенен и неспособен дори да раздвижи ръце. Почувства, че опира дъното.

И тогава, с отчаян спазъм, се стрелна към повърхността, но дрехите му го сграбчиха като пръсти и го задърпаха надолу. Все пак успя - главата му разкъса повърхността на водата и ярката светлина го ослепи. Но в следващия миг дойде още един удар и той потъна отново, издигна се, но пак бе потопен. Ръцете му бяха над водата, вкопчени в създанието, което го държеше. Вече започваше да гълта ледената вода.

Ето, случваше се отново, давеше се в студена вода. Не, не, не отново. Опита се да затвори уста, но ужасната болка в гърдите бе твърде силна и водата нахлу в дробовете му. Вече не си чувстваше ръцете; не виждаше нищо, не усещаше нищо. Пред очите му се ширна безбрежният океан - безкраен и сив - а светлините на ресторанта на скалите ту проблясваха, ту изчезваха с всяка нова вълна.

Внезапно тялото му се отпусна. Той вече не се бореше отчаяно за глътка въздух или да изплува, нито пък забиваше ръце в съществото. Всъщност като че изобщо не беше в тялото си. Познаваше това усещане - тази безтегловност и великолепната свобода.

Само че не се издигаше като в онзи отдавнашен ден, не се устремяваше към оловносивото облачно небе, от което се виждаше цялата земя с милиардите и? миниатюрни обитатели.

Този път беше в тунел, който сякаш го засмукваше. Беше тъмен, тесен и безкраен. Пропадаше сред тишината, безсилен и изпълнен с почуда.

Накрая го погълна силно червено сияние. Беше попаднал на познато място. Да, барабаните, чуваше барабаните, стария марш на Марди Грас, шума на парада, който бързо преминава през зимната тъмнина, в края на страховитата последна нощ на карнавала. А тези блещукащи пламъчета бяха факлите под кривите клони на дъбовете. Изпитваше същия детски страх като преди много години. Всичко, от което се бе страхувал, беше тук. Най-сетне се случваше, вече не бе просто проблясък на ръба на съня или пък образ, събуден от докосването на нощницата на Деидре. Беше тук, около него.

Краката му докоснаха димящата земя. Щом понечи да се изправи, видя, че клоните на дъбовете са прораснали право през покрива на салона, уловили са полилея в мрежа от листа и са обвили високите огледала. А това наистина беше къщата. Безброй тела се извиваха в тъмното. Той стъпваше по тях! Сиви, голи тела се съешаваха и извиваха в светлината на пламъците, а димът бе толкова гъст, че закриваше лицата на всички около него. Но той знаеше кои са. Те го гледаха. Поли от тафта се докосваха до краката му. Препъна се и се опита да запази равновесие, но ръката му просто потъна в горещия камък, а краката му - в димящата мръсотия.

Навлезе в кръг от монахини - високи чернороби фигури с твърди бели покривала на главите. Познаваше ги, знаеше имената им - те бяха монахините от неговото детство, които тракаха с броениците си и чиито стъпки кънтяха по твърдия боров под. Бяха се скупчили около него. Стела пристъпи в кръга. Очите и? горяха, а накъдрената и? коса лъщеше от помадата. Внезапно посегна към него и го дръпна към себе си.

- Остави го, може да ходи и сам - рече Жулиен. Да, самият той - с къдрава бяла коса и малки блестящи очи. Дрехите му бяха изискани и елегантни. Усмихна се, помаха на Майкъл да се приближи и рече със силния си френски акцент:

- Ела, Майкъл, хайде. Вече си с нас, почти се свърши, спри да се бориш най-сетне.

- Да, хайде, Майкъл - каза Мери Бет и тъмната и? пола от тафта бръсна лицето му. Беше висока величествена жена, с леко прошарена коса.

- Вече си с нас, Майкъл. - Шарлот, с искрящата руса коса, чийто бюст се изливаше от деколтето на копринената рокля. Искаше да го вдигне, но той се опитваше да се махне от тях. Ръката му мина право през гърдите и?.

- Спрете, махнете се от мен! - извика той. - Махнете се.

Стела беше почти гола, само по къса камизолка, скъсана на рамото. Едната страна на главата и? бе обляна в кръв.

- Ела, Майкъл, скъпи, вече си тук, при нас, не виждаш ли, всичко приключи, скъпи. Ти си свърши работата.

Тътенът на барабаните се приближаваше, ритъмът се ускоряваше. Ковчегът стоеше отворен в края на стаята, а около него горяха свещи. Пламъците щяха да подпалят завесите и всичко щеше да изгори!

- Илюзия, лъжи - изкрещя той. - Това е номер. - Опита се да се изправи, да намери изход, от който да избяга, но навсякъде видя само прозорците с по девет малки квадратни стъкла, врати с форма на ключалки и клоните на дъбовете, проникнали през тавана и стените. Цялата къща изглеждаше като огромен чудовищен капан, изникнал около разкривените дървета. Пламъците се отразяваха във високите тесни огледала, а диваните и столовете бяха обвити с бръшлян и цъфтящи камелии. Бугенвилията пълзеше по целия таван и се извиваше по мраморните камини. Мъничките и? виолетови листенца потрепваха на дима от пламъците.

Внезапно една монахиня го зашлеви силно по лицето. Болката го сепна и вбеси.

- Какво каза, момче! Разбира се, че си тук, ставай! - Същият блеещ грозен глас. - Отговаряй, момче!

- Махай се от мен! - Той я блъсна паникьосан, но ръката му мина през нея.

Жулиен стоеше пред него, хванал ръце зад гърба си. Клатеше глава. Отзад беше красивият Кортланд. Изражението му бе същото като на баща му, чак до саркастичната усмивка.

- Майкъл, сигурно знаеш, че се представи отлично - каза Кортланд. - Легна си с нея, върна я обратно, направи и? дете. Точно както искахме.

- Не искахме обаче да се бориш - каза Маргьорит, раздърпаната и? коса падна на лицето и?, когато посегна към него. - Ние сме на твоя страна, ма шер. Стани, моля те, ела с нас.

- Хайде, Майкъл, ти сам забърка цялата каша - каза Сузан, големите и? глупави очи блестяха сърдито, когато му помогна да се изправи на крака. Гърдите и? се подаваха от мръсната дрипа, с която бе облечена.

- Да, ти я забърка, синко - каза Жулиен. - Е биен, все пак беше прекрасен, и двамата с Роуан бяхте прекрасни. Направихте точно каквото искахме.

- А сега можеш да се върнеш обратно заедно с нас - каза Дебора. Вдигна ръце, за да накара останалите да отстъпят. Около нея се издигнаха пламъци и димът обви главата и?. Смарагдът сияеше и блещукаше на тъмносинята и? рокля. Беше точно като момичето от картината на Рембранд - красива, с румени бузи и сини очи. Красива като смарагда.

- Не разбираш ли? Това беше съглашението. Сега, когато той е жив, ние също ще се върнем! Роуан знае как да ни върне сред живите, както направи и с него. Не, Майкъл, не се съпротивлявай. Ти искаш да бъдеш един от нас, прикован към земята в очакване на своя ред, иначе просто ще умреш завинаги.

- Вече всички сме спасени, Майкъл - каза крехката Анта. Приличаше на малко момиченце в простата рокля на цветя. От двете страни на лицето и? се стичаше кръв от раната на тила и?. - Не можеш да си представиш откога чакаме. Тук човек губи представа за времето…

- Да, спасени - каза Мари Клодет. Седеше на голямо легло с балдахин заедно с Маргьорит. Пламъците се извиваха около подпорите и облизваха балдахина. Лестан и Морис стояха зад леглото и гледаха със странно отегчени изражения. Светлината играеше по месинговите им копчета, а пламъците ближеха краищата на разкроените им палта.

- Те ни прогониха от Сан Доминго - каза Шарлот, като прихвана изтънчено красивата си пола. - А реката погълна старата плантация.

- Но тази къща ще бъде вечна - каза Морис печално и огледа тавана - гипсовите орнаменти и полилеите. - Благодарение на твоите усилия по реставрацията. И ние ще можем да останем тук, за да изчакаме реда си да се родим отново.

- Толкова се радваме, че дойде, скъпи - каза Стела някак отегчено, отпусна се на един крак и левият и? хълбок се подаде от копринената камизолка. - Сигурна съм, че не би пропуснал подобна възможност.

- Не ви вярвам! Вие сте лъжи, измислици! - Майкъл се завъртя и главата му се удари в прасковената стена. На пода имаше саксии с папрат. В краката му се гърчеха мъже и жени и той стъпваше през тях - върху гърба на мъжа и корема на жената.

Стела се изкиска, претича през стаята, изтегна се в тапицирания със сатен ковчег и се пресегна за чашата си с шампанско. Барабаните биеха все по-силно.

- Защо нищо не се запалва, защо нищо не изгаря?

- Защото това е ад, синко - каза монахинята и вдигна ръка да го удари отново. - И вечно гори.

- Спрете, оставете ме да си вървя!

Блъсна се в Жулиен, политна напред и пламъците лумнаха право в лицето му.

Но монахинята го хвана за яката. Държеше медальона с архангел Михаил в ръка.

- Ти ли изпусна това? Нали ти казах да го пазиш? И къде го намирам? На земята, представи си!

Още една плесница по лицето. Изгаряше от болка и гняв. Тя го разтърси, когато той се свлече на колене и замята ръце да я прогони.

- Сега можеш да бъдеш с нас, и да се върнеш! - каза Дебора. - Не разбираш ли? Порталът е отворен; вече е само въпрос на време. Лашър и Роуан ще ни върнат обратно. Първо Сузан, после аз, а след това…

- Я чакай малко, не съм съгласна с този ред - каза Шарлот.

- Нито пък аз - рече Жулиен.

- Кой каза, че ще има ред! - изрева Мари Клодет и изрита юргана от краката си, докато седеше на леглото.

- Защо сте толкова глупави! - намеси се Мери Бет, изглеждаше отегчена и делова. - Господи, всичко вече е изпълнено. Няма ограничения колко пъти може да бъде проведена трансмутацията. Пък и сигурно можете да си представите изобилието от мутирала плът и мутирали гени. Това е гениален научен прогрес.

- И напълно естествен, Майкъл. За да го разбереш, трябва да разбереш смисъла на света, нещата са… повече или по-малко предопределени - каза Кортланд. - Нима не знаеше, че си в ръцете ни от самото начало?

- Да, много важно е да разбереш точно това - каза Мери Бет.

- Пожарът, в който загина баща ти, не беше случаен… - добави Кортланд.

- Не ми говорете такива неща! - изрева Майкъл. - Не, не вярвам. Не мога да повярвам!

-… да те поставим на точното място и да се уверим, че наистина притежаваш желаната комбинация от изтънченост и чар, за да успееш да привлечеш вниманието и? и да я накараш да свали защитите си…

- Не си правете труда да му обяснявате - изсъска високата монахиня и зърната на броеницата и? изтракаха на тънката кожена каишка. - Той е непоправим. Оставете го на мен. Ще му изкарам тия дивотии от главата.

- Не е вярно - каза той и се опита да закрие очи от сиянието на пламъците, тътенът на барабаните пулсираха в слепоочията му. - Не това е обяснението - извика той. - Това не е окончателното значение.

- Майкъл, аз те предупредих - чу се тънкият гласец на сестра Бриджит Мари, която изникна до злата монахиня. - Казах ти, че на онези тъмни улици има вещици.

- Ела тук веднага, имам шампанско - каза Стела. - Спри да създаваш тези адски образи. Не разбираш ли, когато си прикован към земята, сам си създаваш обкръжението.

- Да, ти направи всичко тук толкова грозно! - обади се Анта.

- Няма никакви пламъци - рече Стела. - Те са само в главата ти. Ела, нека потанцуваме на барабаните. О, много обичам музиката. А твоите барабани много ми харесват, барабаните на Марди Грас!

Той заблъска с лакти, за да се освободи. Дробовете му горяха, гърдите му щяха да се пръснат.

- Няма да повярвам. Вие всички сте негови творения, това е някой от номерата му…

- Не, ма шер - каза Жулиен, - ние сме окончателният отговор и значението.

Мери Бет поклати тъжно глава, без да откъсва очи от Майкъл.

- Ние направихме всичко.

- Вървете по дяволите!

Отново бе на крака, извъртя се и се освободи от монахинята. Избегна следващата и? плесница, плъзна се покрай нея и мина през избледняващия образ на Жулиен. За миг като че ослепя, но успя да се измъкне, без да обръща внимание на смеха и барабаните.

Монахините затвориха кръга си, но той го разкъса. Нищо нямаше да го спре. Виждаше изхода, виждаше светлината, която се процеждаше през вратата с форма на ключалка.

- Няма, няма да повярвам…

- Скъпи, спомни си първото удавяне - каза Дебора, която внезапно бе изникнала до него и се опита да го хване за ръката. - Точно това ти обяснихме, когато умря - че се нуждаем от теб, и ти се съгласи. Но, разбира се, ние бяхме наясно, че просто се пазариш за живота си, че ни лъжеш, и ако не те накараме да забравиш, никога, никога няма да изпълниш…

- Лъжи! Лъжите на Лашър! - Откъсна се от нея. Оставаха само още няколко крачки до вратата, щеше да се справи. Устреми се напред, препъвайки се в телата по пода - стъпваше по гърбове, рамена, глави. Очите му лютяха от дима, но той се приближаваше към светлината.

На прага стоеше някаква фигура. Майкъл позна шлема и дългата пелерина. Да, бяха му много познати.

- Идвам - изкрещя той.

Но устните му едва помръднаха.

Лежеше по гръб.

Болката идваше на вълни. Тънеше в мразовита тишина. Небето беше високо и замайващо синьо.

Чу мъжът над него да казва:

- Така е добре, синко, дишай!

Да, познаваше шлема и пелерината, защото бяха пожарникарски.

Лежеше до басейна, проснат на леденостудените плочи. Гърдите му горяха, а ръцете и краката го боляха силно. Един пожарникар се бе надвесил над него, притискаше кислородната маска към лицето му и стискаше помпичката до него. Лицето му беше точно като на баща му. Мъжът пак каза:

- Точно така, синко, дишай!

Над него се виждаха още пожарникари - едри тъмни фигури на фона на движещите се облаци. Всички, облечени с познатите шлемове и пелерини. Харесваше му да чува гласовете им, приличаха много на гласа на баща му.

Всяко вдишване му причиняваше силна болка, но все пак изпълни дробовете си с въздух. Когато го вдигнаха, затвори очи.

- Тук съм, Майкъл - каза Аарън. - Аз съм на твоя страна.

Болката в гърдите беше ужасна и притискаше дробовете му. Ръцете му бяха като отсечени. Но мракът беше чист и спокоен. Когато го сложиха на носилката, му се стори че полита.

Спор, разговор, тракане на някакви приспособления. Но нищо от това нямаше значение. Той отвори очи и видя небето. От замръзналата изсъхнала бугенвилия висеше лед, цветовете и? бяха мъртви. Излязоха от портата и колелата на носилката заподскачаха по неравните плочи.

Някой притисна силно малката маска към лицето му, когато го вдигнаха към линейката.

- Към кардиологията, току-що дойде в съзнание… - Увиха го с одеяла.

Чу гласа на Аарън, а после и нечий друг:

- Сърцето му пак спира! По дяволите! Тръгвайте! Вратите на линейката се затръшнаха и той се люшна леко настрани, когато се откъснаха от тротоара.

Някой натискаше гърдите му - веднъж, два, три пъти. Кислородът нахлуваше в него през маската като студен език.

Алармата още виеше, или пък това беше сирената на линейката - като отчаян писък на птица рано сутрин. От големия дъб изграчи гарван и сякаш раздра ведрото небе. После всичко потъна в тъмна, дълбока, обрасла с мъх тишина.

Епилог

Петдесет и три

По някое време преди здрач той разбра, че се намира в интензивното отделение. Сърцето му спряло в басейна и отново по пътя към болницата, а после пак - в Спешното отделение. Сега регулираха пулса му със силно лекарство, наречено лидокаин. Съзнанието му беше замъглено и неспособно да задържи нито една мисъл.

Бяха позволили на Аарън да го вижда за по пет минути на всеки час. По някое време се появи и леля Вивиън. А после и Райън.

Над леглото му се надвесваха различни лица; чуваше познати гласове. Беше вече утро, когато докторът обясни, че слабостта, която усеща, е нормална. Добрите новини бяха, че получил относително малки увреждания на сърдечния мускул и вече се възстановявал. Щели да го поддържат с лекарства и разреждащи кръвта препарати, а после и чрез лечение за разтваряне на холестерола. Почивка и терапия бяха последните думи, които чу, преди да заспи отново.

Сигурно вече бе навечерието на Нова Година, когато най-после му обясниха всичко. Лекарствата му бяха намалени и той вече можеше да се концентрира върху думите им.

В къщата нямало никого, когато пожарникарите пристигнали. Само алармата виела, активирана не само от датчиците по стъклата, но и защото някой бил натиснал бутоните за пожарната, полицията и спешна помощ. Пожарникарите нахлули през предната порта и хукнали по страничната пътека. Веднага забелязали строшеното стъкло пред френските прозорци, преобърнатите мебели на верандата и кръвта по плочите. Видели и някакво тяло да се носи по водата в плувния басейн.

Аарън пристигнал, когато вадели Майкъл от водата. Полицията също. Претърсили къщата, но не открили никого. Имало много кръв и следи от нещо като пожар. Дрешниците и чекмеджетата на горния етаж били отворени, а на леглото лежал наполовина пълен с дрехи куфар. Но нямало други следи от борба.

По-късно същия следобед Райън установил, че мерцедесът на Роуан го няма, както и чантата и? и всичките и? документи. Не намерили и лекарската и? чанта, въпреки че братовчедите били сигурни, че е имала такава.

При липсата на някакво смислено обяснение на случилото се, семейството изпаднало в паника. Било твърде рано да обявят Роуан за изчезнала, въпреки че полицията вече започнала неофициалното и? издирване. Колата и? била открита на един паркинг на летището преди полунощ. Скоро се потвърдило, че тя е купила два билета за Ню Йорк по-рано същия следобед. Самолетът и? се приземил там по разписание. Един чиновник си спомнил за нея и казал, че е пътувала с висок мъж. Стюардесата също помнела двойката, която разговаряла и пиела по време на целия полет. Не изглеждало да има нещо нередно. Семейството не можело да стори нищо, освен да чака Роуан да се обади или Майкъл да обясни какво му се е случило.

Три дни по-късно, на 29 декември, се получила телеграма от Роуан от Швейцария. В нея тя обяснявала, че ще остане известно време в Европа. Имало и инструкции относно личните и? дела, които трябвало да бъдат следвани. Телеграмата съдържала няколко кодови думи, познати единствено на наследницата на завещанието и адвокатите от «Мейфеър и Мейфеър». Това било доказателство, че наистина е изпратена от нея. Същия ден се получили още инструкции да бъде прехвърлена значителна сума в банка в Цюрих. И отново била използвана точната кодова дума. «Мейфеър и Мейфеър» нямали повод да се усъмнят в инструкциите на Роуан.

На шести януари Майкъл бе преместен от интензивното в обикновена болнична стая и Райън дойде да го посети. Изглеждаше много объркан и явно смутен от съобщението, което трябваше да предаде. Опита се да бъде възможно най-тактичен.

Роуан щяла да отсъства за «неопределено време». Точното и? местонахождение не било известно, но щяла да поддържа връзка с «Мейфеър и Мейфеър» чрез една юридическа фирма в Париж.

Искала къщата на Първа улица да бъде прехвърлена на Майкъл. Никой в семейството не бивало да оспорва пълното му и изключително право над имота. Къщата щяла да остане негова до смъртта му, а след това да бъде върната в завещанието - както било по закон.

Колкото до издръжката му, получавал картбланш за пълен достъп до богатството на Роуан. С други думи, можел да има колкото пари пожелае, без ограничения.

Майкъл не каза нищо.

Райън го увери, че е готов да изпълни и най-малкото му желание, че инструкциите на Роуан били категорични и изчерпателни и «Мейфеър и Мейфеър» били готови да ги изпълнят до последната подробност. Когато Майкъл бил в състояние да се прибере у дома, те щели да се погрижат да му осигурят нужния комфорт.

Майкъл дори не чу следващите му думи. Нямаше нужда да обяснява на него, или на когото и да било, пълната ирония на този обрат на събитията, нито че мислите му се лутат в непрогледна мъгла и отново и отново се връщат към събитията и превратностите в живота му, още от най-ранното му детство.

Когато затваряше очи, той ги виждаше отново - сред пламъци и дим. Вещиците Мейфеър. Чуваше биенето на барабаните, усещаше вонята на огньовете, чуваше пискливия смях на Стела.

После отново се отнасяше.

А след това покоят се завръщаше и той бе отново в ранното си детство. Вървеше по Първа улица в онази отдавнашна нощ на Марди Грас. Стискаше ръката на майка си и си мислеше: «О, каква красива къща».

По някое време Райън спря да говори и просто седеше мълчаливо и го гледаше. Явно го тормозеха много въпроси, които се страхуваше да изрече. Майкъл го попита дали семейството е против той да остане в къщата. Дали искат да се откаже от нея.

Райън отвърна, че изобщо нямали нищо против. Надявали се Майкъл да живее в къщата. Надявали се и Роуан да се върне и може би дори отново да се съберат… И млъкна, сякаш изгубил мисълта си. Беше объркан и очевидно силно притеснен. След малко каза с надебелял глас, че семейството «просто не може да разбере какво се е случило».

Майкъл веднага се сети за вероятното обяснение. Представяше си от някаква хладна дистанция как би могъл да каже това-онова, за да подхрани старите семейни легенди; например някакви неясни споменавания за тринайсетата, за вратата и за мъжа. С години щяха да говорят за това на вечери, на градински събирания и на погребения. Но беше немислимо. Всъщност беше изключително важно да не споменава нищо подобно.

И тогава се чу да казва, и то с голяма увереност: «Роуан ще се върне». А после замълча.

Рано на другия ден Райън дойде отново. Майкъл го помоли леля Вив да се премести в къщата, ако желае. Не виждал причина да живее сама в апартамента на булеварда. Щял да е много щастлив, ако и Аарън се премести при него.

Райън се впусна в пространна адвокатска реч, че къщата е на Майкъл и нямало нужда да иска разрешение или одобрение на своите желания по отношение на имота. А след това добави, че той трябвало да разчита на него «за абсолютно всичко».

Накрая, в настъпилата тишина, Райън най-после не издържа. Каза, че не можел да разбере с какво той или семейството са разочаровали Роуан. Тя започнала да изтегля огромни суми от техните ръце. Плановете за медицинския център били замразени. Просто не можел да разбере какво става.

Майкъл отвърна:

- Вината не е ваша и нямате нищо общо с това. - После замълча. Райън седеше тихо, очевидно засрамен от изблика си. Изглеждаше объркан и наранен, затова Майкъл добави: - Тя ще се върне. Ще видиш. Не е свършило.

На десети февруари го изписаха от болницата. Все още беше много слаб, което го вбесяваше, но сърдечният му мускул показваше забележително подобрение. Като цяло здравето му беше добро и той отпътува към Първа улица с черната лимузина на Аарън.

Шофьорът беше чернокож на име Хенри, който щеше да живее в гарсониерата зад дъба на Деидре, за да се грижи за Майкъл.

Денят бе ясен и топъл. След Коледа бе застудяло много и последваха поройни дъждове, но сега времето се беше оправило и много приличаше на пролет - розовите и червени азалии цъфтяха из целия имот. Сладката маслина си бе върнала красивите зелени листа, а и дъбовете вече се разлистваха.

Хенри каза, че всички били щастливи, защото Марди Грас наближавал и парадите щели да започнат скоро.

Майкъл се разходи в градината. Всички мъртви тропически растения бяха изкоренени, но от измръзналите стволове на банановите дръвчета вече растяха нови листа. Дори гардениите се бяха съживили, освобождаваха се от сбръчканите кафяви листа и се покриваха с нова сияйна зеленина. Миртите все още бяха голи, но това и трябваше да се очаква. Камелиите покрай предната част на оградата бяха покрити с тъмночервени цветове. Големите, подобни на наденички цветове на магнолиите, наскоро бяха окапали и плочите бяха осеяни с големи розови листенца.

Самата къща блестеше от чистота и бе изрядно подредена.

Леля Вивиан бе заела стаята на Карлота, а Еужения все още се помещаваше в самия край на втория етаж, близо до кухненското стълбище. Аарън спеше във втората спалня в предната част, която навремето бе принадлежала на Милата Мили.

Майкъл не искаше да се връща в предишната стая и затова бяха подготвили старата господарска спалня за него. Тя беше тиха и приканваща - дори дървеното легло с високата табла, в което бе умряла Деидре, сега бе покрито с бели завивки и възглавници. Особено му хареса малката северна веранда, където можеше да сяда до масичката от ковано желязо и да гледа към улицата.

Много хора дойдоха да го видят. Беа пристигна с Лили, а после дойдоха Сесилия, Кланси и Пиърс. Рандъл дойде с Райън, който носеше някакви документи за подпис. И други го посетиха, но му беше трудно да си спомни имената им. Понякога говореше с тях, друг път - не. Аарън се грижеше да ги посрещне. Леля Вивиан също беше много добра в това.

Но той виждаше колко обезпокоени са братовчедите. Бяха някак смирени, сдържани и преди всичко - озадачени. Чувстваха се неудобно в къщата, дори понякога малко нервни.

Но с Майкъл не беше така. Къщата беше празна и чиста, а за него това бе достатъчно. Познаваше всички поправки по нея; всеки нюанс на използваните бои, всяко късче подменен гипсов орнамент или дървена украса. Тя бе най-голямото му дело, чак до новите медни тръби и подовете от борова дървесина, които лично бе циклил и лакирал. Тук се чувстваше добре.

- Радвам се, че вече не носиш онези ужасни ръкавици - каза Беатрис, когато дойде за втори път една неделя. Седяха в спалнята му.

- Не, вече не ми трябват - отвърна Майкъл. - Странно е, но след инцидента в басейна ръцете ми отново си станаха нормални.

- Значи вече нямаш видения?

- Не. Може би така и не използвах правилно силата си. Може би не съм я използвал навреме. Затова ми е била отнета.

- На мен ми звучи като благословия - каза Беа, опитвайки се да прикрие объркването си.

- Вече няма значение - рече Майкъл.

Аарън срещна Беатрис на вратата, а точно тогава той случайно бе на върха на стълбището и чу какво си казаха.

- Той изглежда десет години по-стар - рече Беа. Плачеше и умоляваше Аарън да и? обясни как се е случила тази трагедия. - Вече вярвам, че къщата е прокълната и в нея има нещо зло. Не биваше да се нанасят тук. Трябваше да ги спрем. Трябваше да ги накараме да се махнат от нея.

Майкъл се върна в спалнята си и затвори вратата.

Погледна се в огледалото на старата тоалетка на Деидре и реши, че Беа е права. Наистина изглеждаше по-стар. Не бе забелязал сивото по слепоочията си. Виждаха се сиви кичури и по цялата му коса. Май по лицето му се бяха появили още бръчки. Особено около очите.

Внезапно се усмихна. Дори не бе забелязал какво е облякъл този следобед. Носеше тъмно сатенено домашно сако с кадифени ревери. Беа му го бе изпратила в болницата. Представете си само, Майкъл Къри, момчето от Айриш Ченъл, с такова сако. То подхождаше на Максим де Уинтър от Мандърлей.

Повдигнал вежда, той се усмихна меланхолично на образа си в огледалото. Сивото по слепоочията му придаваше… достопочтен вид.

- Е биен, мосю - каза той, като се опитваше да наподоби гласа на Жулиен, когото бе срещнал на улицата в Сан Франциско. Дори изражението му се беше променило - в него се долавяше и нещо от жулиеновото примирение.

Разбира се, това бе неговият Жулиен. Жулиен, когото бе видял в автобуса и когото Ричард Леуелин бе сънувал. Не дяволито-усмихнатият Жулиен от портрета, или пък зловещо смеещият се Жулиен от тъмното адско място, изпълнено с огън и дим. Това място всъщност не съществуваше.

Слезе по стълбите бавно, както лекарят му бе препоръчал, и влезе в библиотеката. Не беше сядал на писалището още откакто бяха прибрали нещата на Карлота от него.

«Роуан не само, че знае, че я чакам, но и иска да я чакам. Точно затова ми остави къщата. Това е нейният начин да ме помоли да остана тук и да продължавам да вярвам в нея.

Най-големият ми страх сега е, че онова ненаситно същество може да я нарани. Ще се стигне до момента, в който вече няма да има нужда от Роуан и ще се опита да се отърве от нея. Мога само да се надявам и моля, че тя ще го унищожи преди този момент да настъпи, въпреки че колкото повече мисля, толкова повече осъзнавам колко трудно ще е за нея да стори това.

Тя все се опитваше да ме предупреди, че у нея дреме потенциал за зло, който аз не притежавам. Разбира се, не съм толкова невинен, за какъвто ме смяташе. А и тя не е наистина зла. Но е изключителен учен. Влюби се в клетките на това същество, знам, че е така, от чисто научна гледна точка. Тя го изучава. Изучава организма му и това как функционира в нашия свят. Явно се опитва да разбере дали наистина е подобрена версия на човешко същество, и ако е така, в какво се изразява това подобрение и как то може да бъде използвано за добро.

Не зная защо Аарън не може да приеме това. Той е така състрадателен, а в същото време винаги отказва да заеме конкретна позиция. Онези в Таламаска наистина са стадо маймуни, а той продължава да ме моли да ида в Англия. Това е просто невъзможно. Не бих могъл да живея с тях; те са твърде пасивни, твърде теоретично настроени.

Освен това изключително важно е да чакам Роуан тук. Все пак са минали само два месеца, а на нея вероятно ще и? трябват години, за да се справи с всичко това. Тя е едва на трийсет, а днес хората на трийсет се смятат още за съвсем млади.

Тъй като я познавам като никой друг, съм убеден, че накрая ще стигне до истинската мъдрост.

Ето какво мисля за случилото се. Никога не е съществувало приковано към земята сборище от вещици Мейфеър, съглашението също е лъжа. В първото си видение аз видях добри същества, които ме изпратиха тук с надеждата да сложа край на царуването на злото.

Дали сега са ми ядосани? Дали са се отвърнали от мен заради провала ми? Или пък са приели факта, че съм уморен и съм използвал всичките възможни инструменти? Дали разбират онова, което разбирам и аз - че Роуан ще се върне и историята още не е приключила?

Не мога да знам. Но знам, че в тази къща не се спотайва никакво зло и в стаите и? не бродят никакви духове. Напротив - усещам я превъзходно чиста и светла, точно каквато исках да бъде.

Порових из тавана и открих доста интересни неща. Намерих разказите на Анта и смятам, че са прекрасни. Седнах в стаята на третия етаж и ги прочетох на слънчевата светлина, която нахлуваше през прозорците. Усещах присъствието на Анта - не, не призрака и?, а живото присъствие на жената, написала тези деликатни изречения в опит да изрази агонията си от непрестанната борба и радостта си от кратката свобода в Ню Йорк.

Кой знае какво още ще открия горе. Може автобиографията на Жулиен да е скрита под някоя греда.

Само да имах малко повече сили, само да не трябваше да върша всичко толкова бавно и вървенето да не ми костваше толкова усилия…

Разбира се, това е възможно най-красивото място за подобни обиколки. Винаги съм го знаел.

Старата розова градина се възражда с целия си блясък. Дните са вече топли. Вчера леля Вив ми каза, че винаги е мечтала да се грижи за розови храсти, когато остарее, и смята да се захване с това. Градинарят само щял да и? помага по малко. Той явно помнел «старата госпожица Бел», която се грижела за розите преди, и веднага започнал да и? изрежда имената на различните видове.

Мисля, че това е прекрасно и тя е щастлива тук. Аз самият предпочитам по-дивите, не така поддържани цветя. Миналата седмица, след като отново сложиха мрежите на старата веранда на Деидре и купих нов люлеещ се стол, забелязах, че орловите нокти са започнали да пълзят по дървените перила и по желязната ограда точно както в деня на пристигането ни.

В цветните лехи под красивите камелии се събуждат дивите лунничета. Събужда се и малката лантана, която наричаме бекон с яйца, заради оранжево-кафявите и? цветове. Казах на градинарите да не пипат тези цветя. Нека да изглеждат диви, както преди. Защото сега моделите са твърде видими.

Имам чувството, че минавам от ромбове към правоъгълници, към квадрати, когато се разхождам наоколо. Искам да бъдат смекчени, прикрити, погълнати от зеленината, както в Гардън Дистрикт от спомените ми.

Освен това тук вече не е достатъчно усамотено. Днес, когато хората излязоха на улиците за парада по Сейнт Чарлз, за да видят шествието или просто да се порадват на карнавалните костюми, твърде много глави се обърнаха да погледнат през оградата. Не бива да е така открита.

Всъщност в тази връзка се сещам за нещо много странно, което се случи снощи.

Но нека първо разкажа накратко как мина денят, като се има предвид, че беше Марди Грас.

Всички роднини бяха дошли рано, а парадът мина по Сейнт Чарлз авеню някъде около единайсет. Райън се бе погрижил за всичко - беше сервирана голяма шведска маса в девет, а после и обяд по пладне. На отворения бар се предлагаше кафе и чай през целия ден.

Всичко беше идеално, най-вече защото не биваше да върша нищо, само от време на време слизах с асансьора, посрещах гостите, а после казвах, че съм изтощен (което не беше лъжа) и се връщах в спалнята си.

Имам ясна представа как да управлявам тази къща. Особено с помощта на Аарън и леля Вив, която се радва на всичко тук.

Гледах от верандата на горния етаж как децата тичат по улицата, играят на моравата и дори плуват. Денят беше прекрасен. Аз лично не бих се приближил за нищо на света до басейна, но беше забавно да ги гледам как се плискат и се забавляват.

Чудесно е, че къщата прави всичко това възможно, без значение дали Роуан е тук. Без значение дали аз съм тук.

Но някъде към пет, когато партито долу беше в разгара си, някои от децата вече спяха, а останалите чакаха шествието, с прекрасния ми покой беше свършено.

Вдигнах очи от «Война и мир» и видях, че пред мен стоят Аарън и леля Вив. Още преди да заговорят, знаех какво ще кажат. Че трябва да се облека, да хапна нещо от безсолните ястия, които Хенри приготвил специално за мен, и да сляза долу.

Трябвало поне да се разходя по булеварда, за да видя Шествието, каза леля Вив, все пак бил последният парад на Марди Грас.

Сякаш не го знаех.

Аарън предположи, че ще се радвам да видя парада след всичките тези години, пък и така съм щял да разсея мистиката, която съм си изградил около него. Той, разбира се, щял да бъде до мен през цялото време.

Не знам какво ми стана, но се съгласих.

Облякох един тъмен костюм, сложих си връзка, сресах се и потръпнах от сивите кичури. Чувствах се доста неудобно и нервен след дните, прекарани само по пижама и халат. Слязох долу, където последваха много прегръдки, целувки и топли поздравления от множеството роднини, изпълнили къщата. Възкликваха, че вече изглеждам много по-добре и прочие отегчителни и доброжелателни забележки.

Майкъл, сърдечноболният. Бях се задъхал само от слизането по стълбите!

Както и да е, към шест и половина тръгнах бавно към булеварда заедно с Аарън. Леля Вив бе избързала напред с Беа и Райън, заедно с цял легион роднини. Вече се чуваше диаболичната каденца на барабаните, сякаш шествието съпровождаше осъдена вещица към кладата.

Всичко това бе много омразно за мен, мразех и гледката на светлините нагоре по булеварда, но знаех, че Аарън е прав. Трябваше да го видя. Пък и не се страхувах наистина. Чувствах само омраза. Страхът е нещо друго. Бях съвсем спокоен.

Тълпата не беше гъста, защото вече бе краят на деня и на целия празник, така че лесно си намерихме удобно местенце, на което тревата бе силно отъпкана и осеяна с боклуци. Аз се облегнах на един стълб и стиснах ръце зад гърба си. В същия момент се зададе първата платформа.

Беше страховито, също както в детството ми. Огромните полюшващи се платформи от папиемаше се спускаха бавно по булеварда над главите на възбудената тълпа.

Спомних си как баща ми ми се караше, когато бях на седем. «Майкъл, не разбираш ли, че няма от какво да се плашиш? Трябва да преодолееш този страх от парадите.» И беше прав, разбира се. По онова време се страхувах ужасно от тях, бях направо ревльо. Но скоро го преодолях. Или поне се научих да прикривам страха си.

Е, какво видях сега, когато носачите маршируваха и подскачаха по булеварда с красивите димящи факли, а тътенът на барабаните се засили с приближаването на първия голям училищен оркестър?

Просто един луд и красив спектакъл, нали така? Вече беше много по-добре осветен заради силните улични лампи и старите факли бяха включени единствено заради традицията. Момчета и момичета танцуваха на ритъма на барабаните - просто красиви, ясни младежки лица.

После се зададе платформата на Краля. Разнесоха се викове и смехове. Голям хартиен трон с разкошна украса, а мъжът на него изглеждаше доста изискано с красивата си корона, маска и дълга перука на букли. Беше облечен в кадифе и размахваше скиптъра си с такава величественост, сякаш не представляваше най-нелепата гледка на целия свят.

Да, безобидно, всичко си беше съвсем безобидно. Не беше нито мрачно, нито ужасяващо и никой нямаше да бъде екзекутиран. Малката Мона Мейфеър внезапно ме дръпна за ръката. Искаше да я вдигна на раменете си. Татко и? казал, че е уморен.

«Разбира се», отвърнах аз. Вдигането и настаняването и? на раменете ми беше много трудно за сърдечноболен като мен, но се справих и тя явно си прекара много добре. Крещеше с цяло гърло и посягаше към фалшивите дрънкулки, които валяха от преминаващите платформи.

«Какви красиви платформи, също като онези от детството ни - рече Беа. - Без никакви механични или електрически джаджи. Просто красиви натруфени изкуствени дървета, птици и цветя, увити изискано в блестящо фолио.» Хората от свитата бяха маскирани и облечени в коприна и хвърляха усилено дребните украшения към морето от вдигнати ръце.

Най-сетне се свърши. Марди Грас приключи. Райън помогна на Мона да слезе от раменете ми и я сгълча, че ме е притеснила. Аз му казах, че ми е било приятно.

Тръгнахме бавно назад. Двамата с Аарън вървяхме накрая. И тогава, когато всички влязоха в къщата, за да пият шампанско и да танцуват, се случи нещо странно.

Тръгнах на обичайната си разходка из тъмната градина. Радвах се на красивите бели азалии, нацъфтели навсякъде, на хубавите петунии и другите целогодишни цветя, които градинарите бяха насадили в лехите. Когато стигнах до голямата мирта в края на моравата, видях, че и тя най-сетне се е разлистила. Клоните и? бяха покрити с малки зелени листенца, макар че на светлината на луната все още изглеждаше гола.

Постоях няколко минути под дървото, загледан към Първа улица. Покрай желязната ограда минаваха и последните от зрителите на парада. Спомням си, че се зачудих дали да рискувам да си запаля една цигара. Тук никой нямаше да ме види. Тогава осъзнах, че всъщност нямам цигари - Аарън и леля Вив ми ги бяха взели по нареждане на лекаря.

Както и да е. Бях потънал в мисли и се наслаждавах на топлото време, когато видях майка и дете да бързат по улицата. Детето ме видя да стоя под дървото, посочи ме и каза нещо на майка си за «онзи мъж».

Онзи мъж.

Това ме порази и развесели. Аз бях «онзи мъж». С Лашър си бяхме разменили местата. Бях станал мъжът от градината. Бях застанал на неговото място и бях поел неговата стара роля. Без съмнение бях тъмнокосият мъж от Първа улица и моделът във всичко това, иронията ме накараха да се превия от смях.

Нищо чудно, че онзи кучи син каза, че ме обича. Сигурно беше така. Той открадна моето дете, моята жена и любима, и ме остави тук, на неговото място. Беше ми отнел живота и в замяна ме остави да обитавам като призрак неговите владения. Защо да не ме обича за всичко това?

Не зная колко време стоях там и се смях тихо в мрака, но постепенно започнах да се уморявам. Дори само стоенето ме изтощаваше.

И тогава ме заля ужасна, съкрушаваща мъка, защото ми се стори, че схемата има някакво значение, че може би през цялото време съм бъркал и те наистина са вещици. А ние всички сме обречени.

Но не, не вярвам в това.

Продължих нощната си разходка, а след това се сбогувах с всички прекрасни Мейфеър, като обещавах да ги посетя, когато се почувствам по-добре, и ги уверявах, че ще устроим още едно голямо парти в деня на Свети Патрик, само след няколко седмици.

Накрая нощта стана тиха и пуста, като всяка друга нощ в Гардън Дистрикт. Парадът сега ми се струваше още по-нереален със своята красота и пищност. Като нещо невероятно помпозно, което няма как да се е случило в сериозния свят на възрастните.

Да, като отидох да го видя, аз наистина бях победил старото чудовище. Бях накарал барабаните да замлъкнат завинаги, или поне така се надявах.

Но не вярвам, че всичко е било предначертано и планирано. Не вярвам.

Може би Аарън, с неговата пасивност и догматична непредубеденост, може да се забавлява с идеята, че всичко е било планирано - че дори смъртта на баща ми е била част от плана, а аз съм бил орисан да стана жребец за разплод за Роуан и баща на Лашър. Но аз не мога да приема това.

И не само, че не го вярвам. Просто не мога да го повярвам.

Не мога да го повярвам, защото разумът ми казва, че подобна система, в която някой диктува всеки наш ход - бил той бог или дявол, или пък нашето собствено подсъзнание, или нашите собствени тиранични гени - е просто невъзможна.

Самият живот трябва да е базиран на възможността за избор и случайността. И макар че не можем да докажем това, ние трябва да вярваме в него. Трябва да вярваме, че можем да променяме, че можем да контролираме и управляваме съдбата си.

Всичко можеше да бъде съвсем различно. Роуан можеше да откаже да помогне на онова същество. Можеше да го убие. Вероятно дори вече го е убила. Но действията и? може да се обяснят и с трагичната възможност, че щом това същество се е въплътило, тя вече не е способна да го унищожи.

Отказвам да я съдя. Гневът, който чувствах към нея, вече си отиде.

Направих своя свободен избор - да остана тук, да я чакам и да вярвам в нея.

А вярата ми в нея е голяма. Без значение колко огромна и заплетена изглежда тази мрежа от събития, без значение колко прилича на формите, в които са наредени плочите и изградени балюстрадите, на повтарящия се мотив на желязната ограда, аз ще поддържам тази вяра.

Вярвам в Свободната Воля, във Всемогъщата Сила, чрез която управляваме самите себе си като синове и дъщери на справедлив и мъдър бог, дори и да не съществува някакво Висше същество. Чрез свободната воля ние можем да избираме да вършим добро на тази земя, без значение, че всички ще умрем, без да знаем къде ще идем след това и дали там ни чака някакво възмездие или сетна истина.

Вярвам, че сме способни да познаем доброто, че прошката винаги ще е по-значима от отмъщението, че в природата, в цялото нейно съвършенство, ние представляваме най-добрите и най-развити същества, защото можем да видим красотата и?, да и? се възхитим, да се учим от нея, да страдаме за нея, да се опитваме да я опазим и защитим.

Вярвам, че сме единствената истинска морална сила във физическия свят, че сме създателите на етиката и морала, че трябва да бъдем така добри, както боговете, които сме създали, за да ни водят.

Вярвам, че ако положим усилия, ще успеем да създадем рая на земята. Че го създаваме всеки път, когато обичаме, всеки път, когато прегръщаме, всеки път, когато искаме да съградим, вместо да разрушим, и всеки път, когато избираме живота пред смъртта и естественото пред неестественото, доколкото успяваме да ги различим.

В края на краищата предполагам, че вярвам и в това, че вътрешният мир може да бъде постигнат дори пред лицето на най-големия ужас, дори след най-страшната загуба. Може да бъде постигнат чрез вяра в промяната и чрез вяра в свободната воля и случайността, чрез вяра в нас самите - в това, че пред лицето на голямо бедствие по-често взимаме правилното решение.

Наша е силата и славата, защото сме способни да родим идеи, безкрайно по-силни и по-издръжливи от нас самите.

Това е моето кредо. Затова вярвам в своята интерпретация на историята на вещиците Мейфеър.

Вероятно няма да успея да я защитя пред философите от Таламаска. Може би дори няма да бъде включена в досието. Но това е моята вяра, защото само тя има значение и ме поддържа. И ако трябва да умра още в този миг, няма да се страхувам. Защото не мога да повярвам, че там отвъд ни чака само ужас и хаос.

Ако ли пък ни чака откровение, то трябва да е също толкова добро, както и идеалите ни, както личната ни философия. Защото природата обгръща и видимо, и невидимо и няма как да не достигне и за нас. Онова, което кара цветята да се отварят и снегът да вали, трябва да съдържа мъдрост и някаква същностна тайна, сложна и красива като цъфтящата камелия или като облаците, скупчени над главите ни - бели и чисти в чернотата.

Ако не е така, значи сме в капана на някаква потресаваща ирония. И тогава онези изчадия от ада може наистина да танцуват в салона. Наистина може да съществува дявол, а хората, които изгарят други хора, ще са добри.

Но този свят е твърде красив, за да е така.

Или поне на мен ми изглежда такъв сега, когато седя на страничната веранда, в люлеещия се стол, след като глъчката на Марди Грас отдавна е отшумяла, а аз пиша на светлината на далечната лампа в салона зад гърба ми.

Само потенциалът ни за добро е толкова прекрасен като копринения южен ветрец, като аромата на дъжда, който заваля току-що и барабани по потрепващите листа съвсем нежно - сякаш е само призрак на дъжд, проблясващ в сребристо в тъканта на всепоглъщащия мрак.

Върни се, Роуан. Чакам те.»

Край

Сканиране: ganinka, 2011

Разпознаване и корекция: hrUssI, 2013

1 Героиня на Жан Жироду. - Бел.прев.

2 Rowan tree (англ.). - Бел.прев.

3 Библия, Стар Завет, Царства I, 28:7-20. Изд. на Св. Синод. - Бел.ред.

??

??

??

??

1

Content

Райс Ан Полунощ 2