Bļinovs Genādijs

Slimības vēsture n 689. No ruma konfektēm

GENADIJS BĻINOVS

SLIMĪBAS VĒSTURE NR-689. NO RUMA KONFEKTĒM…

SLIMĪBAS VĒSTURE nr- 689

Bandīti to vien gaidīja, lai es aizveru acis. Viņi nenojauta, ka esmu viņus jau pamanījis, un nogaidīja, slēpdamies istabas kaktos, aiz logu aizkariem, aiz pus- pavērtajām skapja durvīm. Visticamāk, viņi gribēja mani nobendēt bez lieka trokšņa un tālab nesteidzās.

Es sapratu, ka bēgt ir par vēlu, un pūlējos novilcināt laiku: cik vien jaudāju, valbīju acis, centos tās pat nemirkšķināt, lai gan plakstiņi paši vērās ciet.

Es gulēju gultā. Bija vakars. Un tāds klusums, it kā istaba būtu aizmūrēta un no tās izsūknēts gaiss gluži kā no stikla kolbas. Tieši pie gultas tumsnēja dzija bedre. Acīmredzot mājā sācies remonts un strādniekiem ievajadzējies izjaukt grīdu un izrakt kaut ko līdzīgu akai. Lai tajā neieveltos, es visu laiku virzījos uz gultas pretējo malu.

Aiz loga bija dzirdami čuksti. Es ieklausījos un pēkšņi pamanīju, ka siena iepretim gultai bija nokrāsota spilgti dzeltenā krāsā. Man bija gluži vienalga, ka tas izdarīts bez manas piekrišanas. Es domāju tikai par bandītiem un ar cerību ieklausījos čukstos. Balss kļuva arvien skaļāka, un es izdzirdu sakām:

— Gļeb! Iedod trīs kapeikas!

Tā bija piesmakusi vecas sievietes balss, agrāk es to nekad netiku dzirdējis. Es nevarēju saprast, kā nepazīstamā veča zina manu vārdu. Taču pārdomām nebija laika. Pirmajā mirklī es vecenei gandrīz uzsaucu, ka mani grib nogalināt. Taču kliedzieni varēja izbiedēt noslēpušos vajātājus, un tad viņi pasteigtos mani nobeigt un aizlaisties. Es nolēmu klusēt un gaidīt. Gaidīt brīnumu, lai cik arī muļķīgi bija uz kaut ko cerēt manā stāvoklī.

Vienā brīdī es nodomāju, ka balss man tikai šķitusi. Likās, zaudēju prātu. Taču veča, gluži kā izlasījusi manas domas un gribēdama pierādīt savu esamību, atkal sāka čukstēt:

—  Ja žēl trīs kapeiku, dod modinātāja zvaniņu. Noskrūvē un iedod!

—   Trīs kapeiku man nav, — es sacīju, — bet modinātājs pašam nepieciešams, kālab lai jaucu to ārā!

Veča apklusa. Droši vien viņa apvainojās un nosprieda, ka esmu skopulis. Taču es nemeloju. Visu algu nodzēru jau pirmajās dienās, un šodien man patiešām nebija ne kapeikas.

Paskatījies pa logu, es ieraudzīju, ka večas roka, tik ļoti līdzīga nokaltuša koka zaram, no aizkara apakšas stiepjas pēc modinātāja, kas atradās uz palodzes. Jau pēc brīža līkie pirksti sāka skrūvēt nost zvanu. Modinātājs aprauti iesmilkstējās. Roka izbīlī nodrebēja un nozuda. Es izdzirdu aiz sienas kaimiņienes balsi:

—   Vasilij, vai tu nazi iztrini? Citādi pat maizi nevar nogriezt!

—   Iztrinu, — atbildēja kaimiņš. — Kur varētu pamēģināt …

—   Aizej pie Gļeba, nošņāp viņam ausi!

Man sametās nelabi. Tomēr es ne brīdi neaizmiršu par bandītiem, to, ka jebkurā mirklī viņi var ar mani izrēķināties.

Man zem galvas spilvena vietā izrādījās biezs zīdpapīra blāķis. Jutu, ka viens no vajātājiem pielavās pie pagalvja un sāk lēnām pa lapiņai vilkt ārā papīru man no pakauša apakšas. Es uzreiz noģidu bandītu nodomu. Viņiem bija apnicis gaidīt, kad es aizvēršu acis, un viņi nolēma izdarīt tā, lai mana galva atrastos tikai uz palaga. Un tad viņi atstātu slēptuves. Jo, raudzīdamies griestos, es nevarēšu redzēt, kā viņi mani ielenks un nogalinās. Nekādi neizrādīju, ka esmu visu sapratis. Tiesa, vienreiz gan nenovaldījos un aši pagriezu galvu uz to pusi, kur bija paslēpies bandīts, kas piesardzīgi vilka ārā lapiņu pēc lapiņas. Es paskatījos, bet viņš sazin kā jau bija paspējis nozust.

Uz grīdas viņpus bedres bija uzradušās žurkas, ķirzakas un kaķēni. Lai kaut cik atvairītu nelāgās domas, es sāku tos novērot. Taču papīru vēl joprojām vilka un vilka no pagalvja. Mana galva bija noslīdējusi mazlietiņ zemāk, tomēr līdz tam brīdim, kad viss papīrs būs cauri, pēc maniem aprēķiniem bija atlikušas vēl kādas astoņas stundas. Un šo astoņu stundu laikā varēja notikt brīnums — varēja ierasties milicija.

Tiklīdz biju tā nodomājis, pēkšņi sadzirdēju uz ielas jautru dziesmu un palūkojos uz loga pusi. Loga nebija. Nebija arī sienas. Man priekšā pletās laukums. Uz tā simtiem miliču gāja rotaļās. Viņi izveicīgi dejoja un dziedāja brašas častuškas.

«Šodien laikam ir Milicijas diena,» es nospriedu un atskārtu, ka esmu glābts.

Nolēmu negaidīt, kamēr miliči pamanīs man draudošās briesmas, un, kolīdz bandīti nedaudz retāk sāka snaikstīties ārā no kaktiem, es vienā rāvienā izlēcu no gultas, metos pāri bedrei, samīdams žurkas un ķirzakas, un drāzos uz dejojošo miliču pusi.

Pirms zaudēju samaņu, es sajutu skaudras sāpes delnās, pamanīju, ka logs atkal ir savā vietā, saklausīju plīstoša stikla šķindoņu un nopratu, ka krītu no liela augstuma …

Te es pārtraukšu izrakstu no Gļeba Vasiļjeviča Lu- sarova slimības vēstures, lai iepazīstinātu lasītājus ar sevi un kaut ko paskaidrotu savā stāstījumā.

Mans vārds ir Aleksandrs Petrovičs. Uzvārds — Bobrovs. Esmu ārsts psihiatrs un šajā specialitātē strādāju jau sen. Acīmredzot man drīz būs jāiet pensijā. Daudzus gadus savu vecumu nemaz nemanīju. Aizvien vēl šķita, ka kopš studentu gadiem nekas nav mainījies. Bet tagad, kad jau pāri sešdesmitiem, ar darbu tikt galā ir pagrūti, jo vairāk tādēļ, ka esmu mazliet pedantisks un skrupulozs, neprotu rakstīt īsas slimības vēstures, kaut ari mana kaislība rakstīt par slimniekiem detalizēti praksē bieži vien nebūt nav tik nepieciešama.

Nekad agrāk es nebiju ķēries pie literāra darba un arī turpmāk netaisos ar to nodarboties. Tomēr tādas jau ir vecuma īpatnības: savas dzīves nogalē mēs nereti izjūtam vajadzību kaut ko pateikt cilvēkiem, viņus no kaut kā pasargāt un kaut kādā veidā viņiem palīdzēt. Turklāt ārstam psihiatram, kas bezmaz vai visu savu mūžu dzīvojis traģisma pilnā atmosfērā, kas uzrakstījis tūkstošiem slimības vēsturu un ilgajos darba gados bijis saistīts ar tūkstošiem cilvēku likteņu, — viņam ir ko sacīt!

Cilvēkam, tiklīdz viņš kļuva par cilvēku, radās nepieciešamība dalīties ar kādu savos priekos, bet jo īpaši bēdās. Ne bez nolūka kristiānismā pastāv grēksūdzes sakraments. Taču tagad reliģija mums kļuvusi visai tāla. Tālab cilvēki nožēlo grēkus un gaužas par nedienām, tiekoties ar draugiem, kā arī sarunās ar saviem tuviniekiem. Ja cilvēku piemeklējušas neciešamas dvēseles mokas, ja viņa garīgā pasaule sašķobījusies un, tā sakot, sadzīves krīze kļuvusi par esības krīzi, tad uz kādu laiku ir nepieciešams sevišķi kvalificēts padomdevējs. Un tieši mēs, psihiatri, kas pētām metodes ārstēšanai ar vārdu, ar iedvesmu, tieši mēs vairāk nekā jebkurš cits šim nolūkam esam vispiemērotākie. Cilvēki bieži vien mums atklājas tā, kā vēl nekad savā mūžā. Mēs par viņiem uzzinām visu. Visu labo un visu slikto. Tādēļ es uzdrošinos publicēt vienu vienīgu no daudzajām slimības vēsturēm, kuras esmu uzrakstījis.

Es gribu pastāstīt par cilvēku, kas sirga ar hronisku alkoholismu, par viņa likteni. Iespējams, ka šis temats jums nešķiet uzmanības vērts. Nu protams! Jūs neesat redzējuši dzērājus tādus, kādus esmu redzējis es, kas sava mūža lielāko daļu veltījis alkoholiķu ārstēšanai. Un kamēr vien šī nelaime apdraud kaut vienu vienīgu cilvēku (varbūt viņš ir jūsu brālis, jūsu māsa, tēvs vai dēls!), es nespēju klusēt, nespēju nebrīdināt!

Nē, es nebūt nedomāju, ka, izlasījis manu stāstu, kaut vai viens galīgs alkoholiķis kļūs atturībnieks! Pirmkārt, alkoholiķa interešu loks parasti sašaurinās, un viņš gluži vienkārši neko nelasa. Otrkārt, ja runājam par hronisku alkoholismu'kā par slimību, tad jāpiebilst, ka šī kaite ir gaužām grūti ārstējama. Protams, šādos gadījumos vajadzīgi nevis priekšlasījumi dvēseles glābšanai, bet visnopietnākā iejaukšanās, aktīva terapija, reizumis pat piespiedu kārtā. Sis stāsts domāts tiem, kuri nupat sāk pārmērīgi lietot alkoholu, neapzinādamies, ka tieksme pēc reibinošajiem dzērieniem var pavērsties pret viņiem pašiem.

Turpināšu Gļeba Vasiļjeviča Lusarova dzīves un saslimšanas dokumentālu analīzi — kāda sava pacienta dzīves stāstu, ko viņš pats man pavēstīja, kad bija nācis pie samaņas un mazliet atlabis pēc smaga alkohola delīrija jeb, kā tautā mēdz teikt, — pēc baltā drudža.

Es atģidos slimnīcā un vēl ilgi nevarēju aptvert, kur atrodos un kas ar mani bija noticis pēdējās dienās. Galva reiba. Sasvīdušais krekls lipa pie miesas. Šķita, ka man nepietiks spēka pacelt roku. Labā kāja bija ieģipsēta.

Pie manas guļvietas pienāca padzīvojis ārsts, atsēdās uz gultas malas un sāka uzdot pašus vienkāršākos jautājumus. Uzprasīja, kāds šodien datums, kāds mēnesis, cik ilgi es atrodos slimnīcā. Taču arī uz šiem jautājumiem es nespēju pareizi atbildēt. Apziņā viss bija sajucis, samudžinājies.

Ārsts pateica, ka slimnīcā guļu jau veselas piecas dienas un tikai ar lielām pūlēm izdevies mani izraut no nāves.

Pēkšņi šķita, ka es eju gar bezdibeņa malu. Un tūlīt gāžos lejā. Un kritu, krītu! Bet pēc tam — nevaru apjēgt — vai guļu vai neguļu. Vai tas ir sapnis vai nav sapnis, ka es atkal esmu savā istabā. Kāds pieklauvē pie loga rūts. Es pieeju pie loga un atvelku aizkaru. Ielas pusē turpat vai līdz palodzei ir uzrāpušies divi frizieri no tuvējās frizētavas un īsu brīdi nekaunīgi blenž manī, tad noraušas lejā un nozūd pūlī. Bet pūlis — tikai frizieri, frizieri vien, frizieri ne visai spodros uzsvārčos, no kuru krūšu kabatiņām rēgojās ārā ķemmes. Viņi klusēdami pašķiras, un pašā loga priekšā kā asfalta lāsums izveidojas brīvs laukumiņš. Sazin no kurienes uzrodas mana sieva ar ģipša pārsēju ap kāju un uzsāk strīdiņu ar kādu no frizieriem. Bet frizieris pasauc viņu sāņus, šķērsielā. Un es nomanu, ka tūdaļ viņš apvainos manu sievu, varbūt pat iesitis, jo friziera sejā ir niknums. Tomēr sieva iet viņam līdzi, mazliet klibodama ar ieģipsēto kāju. Bet frizieris kāpjas un kāpjas dziļāk šķērsielā, pavārtē. Sazin kādēļ es nespēju izkustēties ne no vietas un palīdzēt sievai, nespēju viņu aizstāvēt!…

—   Kas jums notika? — nomurmināja ārsts. — Vai neesat izgulējies? Vai miegs nāk?

—   Esmu ļoti noguris.

—   Nekas. Tagad sāksiet atveseļoties. Patlaban galvenais ir kājas lūzums. Mēneša pusotra jūs strādāt nevarēsiet, un mums būs laiks aprunāties, kā nākas. Bet iesākumam pastāstiet, vai jūsu dzimtā ir bijuši alkoholiķi un kādos apstākļos aizritējusi bērnība.

—   Bērnība? Es toreiz dzīvoju uz laukiem …

Savu balsi es dzirdēju it kā no malas. Balss bija svešāda. Vārdi krita kā retas svina lāses.

—  Jums vēl ir grūti runāt, — sacīja ārsts.

—   Vai jūs man vaicājāt par bērnību?

Riet saule. Parādās tik tikko samanāms mēness. Savas apnicīgās dejas uzsāk knišļi. "Uz ciemu dzen ganāmpulku. Puišeļi un meitenes iziet ārpus ciema apžo- gojuma, lai sagaidītu kazas un govis, un plūc vēl negatavās ērkšķogas vectēva Petruhas pamestajā dārzā. Tāltālu — sievietes balss. Sauc noklīdušu kazlēnu:

—   Dadzīt, Dadzīt, Dadzīt!

Vakars. Rāma upe. Tikai retumis šļakstinās zivis. Pār upi migla.

—   Dadzīt, Dadzīt, Dadzīt!…

—   Kostja, kālab ir migla? Vai to dievs atsūtījis?

—       Tāds kā joks. Tvaiks gluži vienkārši sakrājas sīkās pilītēs — tā tad ir migla. Sāksi mācīties trešajā klasē — itin visu pasaulē sapratīsi.

—   Dadzīt, Dadzīt!

—        Bet vecmāmuļa sacīja, ka ari negaisu sūta dieviņš …

—   Vai brokastis nevēlaties? — pajautāja sanitārs.

—        Vecmāmuļa skolā netika mācījusies. Kad iesi trešajā klasē — pats visu sapratīsi.

—   Nevēlos. — Es papurināju galvu.

—       Tomēr ieēst vajadzētu gan, vismaz zāļu tiesu, kaut dažas karotes. — Un viņš piesēdās man līdzās ar bļodiņu rokās.

iMan vajadzēja piekāpties.

Rudens. Labība nopļauta un nokulta. Siens samests kaudzēs. Kolhoznieku kazas, govis un aitas vairs negānās ganāmpulkā. Zāle nokaltusi un sasalusi, un mājlopi tagad stāvēs kūtī.

Rītos kokus un garās nezāles gar apžogojumu klāj sarma. Peļķēs sasalst ūdens. Pagalmā ar dzirklēm cērp aitās.

Dienā, kad pārnākam no skolas, mēs ar brālēnu Sla- -viku dodamies uz laidaru, kur vasaras naktīs mēdza sadzīt aitas. Slaviks ar pamatīgu cirvi, kas atgādina senlaicīgu āvu, sacērt kvadrātveida gabalos blīvo kūtsmēslu un salmu slāni, bet es eju nopakaļ un ar dakšām tos apveļu otrādi. Šādus «ķieģeļus» pie mums dēvē par kizjaku. Tie brangi deg krāsnī.

Vakaros mēs kāršam nocirpto vilnu, to plucinām un attīrām no lēkšķēm. No šādas vilnas var vērpt dziju vai velt velteņus.

Kad apnīk ņemties ar vilnu, mēs sēžam tāpat vien bez darba un graužam saulespuķu sēklas. Ar nolūku ilgi neiededzinām gaismu. Taupām petroleju. Vecmāmuļa stāsta pasakas. Māte kurina krāsni. Uz šķilām kūsā un puto mitrums. Malka izdeg, un vecmāmuļa uzliek uz oglēm panniņu. Kad viņa lej uz sakarsētās pannas mīklu, tā čurkst un sprakst. Mēs mielojamies ar karstajām pankūkām.

Drīz vien upi klās ledus un augiem vakariem varēs vizināties ar slidām.

— Manuprāt, Lusarovam tizercīns vairs nav jādod, — sacīja ārsts. — Viņš vairs nelec ārā no gultas.

Un feldšeris kaut ko piezīmēja savā bloknotā.

* * *

Man nebija ragaviņu. Vecmāmuļa apsolīja tās atvest, kolīdz brauks uz pilsētu. Pilsētu sauca Pugačova. Līdz tai ir divdesmit kilometru.

Laiks ritēja, bet vecmāmuļa uz pilsētu kā nebrauca, tā nebrauca. Tad mēs ar viņu atradām izeju. Ielējām bļodā ūdeni un pa nakti atstājām priekšnamā. Līdz rītam ūdens pilnīgi sasala. Es apgāzu bļodu uz mutes, un no tās izvēlās apaļš ledus gabals. Uz šī gabala sāku vizināties no kalna. Tas slīdēja vareni. Tikai iesaldēt auklu mums nebija ienācis prātā. Tāpēc ledus gabalu nācās stiept kalnā uz rokām.

Viendien es tā braukalēju, un tieši tobrīd gāja garām mūsu kaimiņš Nikons Kuprijanovičs. Apstājās, paraudzījās uz ledus gabalu, pasmaidīja un gāja tālāk savās gaitās. Darba Nikonam Kuprijanovičam papilnam: viņš ir gan namdaris, gan galdnieks. Prot uzcelt māju, uztaisīt skapi vai krēslu. Nelaime tikai tā, ka Nikons Kuprijanovičs ir pavisam kurls. Kara laikā netālu no viņa bija spradzis šāviņš. Nikonu Kuprijanoviču apbēra ar zemi. Draugi gan izglāba, bet viņš zaudēja dzirdi.

Pēc dažām dienām pie mūsu durvīm kāds pieklauvēja, un reizē ar tvaika mutuļiem no lauka ienāca Nikons Kuprijanovičs. Viņš ievilka istabā jaunas koka ragaviņas. Paraudzījās apkārt un, pamanījis mani uz krāsns (es nupat kā biju ienācis istabā un sildījos), sacīja:

—   Are, tev ragaviņas! Vizinies vesels.

Mēs ar vecmāmuļu nekā nepaguvām pasacīt, kad Nikons Kuprijanovičs jau bija projām. Es nolēcu no krāsns, uzmetu mēteli un izskrēju ārā. Vecmāmuļa uzsauca man nopakaļ:

—   Uz kurieni tad tu bez cepures, ko?!

Bet es pagalmā panācu Nikonu Kuprijanoviču un viņam sacīju:

—   Vectētiņ Nikon, kad izaugšu liels, es arī būšu galdnieks. Būvēšu namus un taisīšu ragaviņas. Ari es augām dienām strādāšu tāpat kā tu!

Taču Nikons Kuprijanovičs nedzirdēja ne vārda. Viņš neko neatbildēja, tikai ar aso, sarepējušo delnu noglaudīja man galvu un pasmaidīja. Un aizgāja, sniegam čirkstot.

Gribu piebilst, ka Gļebs Vasiļjevičs bija cilvēks ar visai smalku dvēseli, diezgan gudrs un, jādomā, dzīvē būtu daudzko sasniedzis …

Acīmredzot esmu izpļāpājies pāragri. Jā, Gļeba Lu- sarova vairs nav starp dzīvajiem. Viņš aizgāja bojā spēku pilnbriedā, savā akmē posmā, kā sacītu senie grieķi, jeb pašā plaukumā, mira traģiski, īsti pat nepaguvis sevi pieteikt. Pēc institūta beigšanas (vai neesmu jau sacījis, ka ari Gļebs Vasiļjevičs bija ārsts?) viņš tik tikko sāka spriest patstāvīgi, ne tā kā studiju gados, taču viņam nebija lemts neko paveikt.

Sis vēstījums nepavisam nebūs burtisks slimības vēstures izklāsts medicīnas aspektā vien. Es pieprasīju no mūsu slimnīcas arhīva Gļeba Lusarova slimības vēsturi ar numuru 689, un tā patlaban atrodas manā priekšā uz galda. Tomēr, neskatoties uz manu precizitāti medicīnas dokumentu kārtošanā, par ko es jau minēju agrāk, neskatoties uz manu pedantiskumu, slimības vēsture N° 689 tikai konspektīvi ataino visus tos notikumus, par kuriem esmu nodomājis pastāstīt. Lasot Gļeba Vasiļjeviča Lusarova dzīves stāstu un slimības vēsturi, kas uzrakstīta pirms dažiem gadiem, es atceros vēl milzums detaļu no viņa stāstījuma un papildinu ar tām šo aprakstu.

Es atsakos no specifiskām ziņām par mana varoņa slimībām bērnībā, ziņām, kuras skar viņa iedzimtību utt., utt., no visa tā, kas varētu interesēt tikai ārstus.

Taču gribu dažos vārdos aprakstīt Gļeba Vasiļjeviča ārieni. Viņš bija kalsns, stalti noaudzis vai — kā teica manā jaunībā — gvarda augumā. Mati — gaiš- brūni. Deguns — paprāvs, bet ne garš (fizionomi apgalvo, ka tas liecinot par cilvēkam piemītošo humora izjūtu). Maigs zoda apveids. Sejas un pelēko acu izteiksme allaž mazliet sērīga. Domāju, ka agrāk Gļeba Lusarova sejā prieks atmirdzēja biežāk. Taču es viņu redzēju vienmēr noskumušu, pat tad, kad viņš smaidīja.

Viņš nonāca pie mums slimnīcā nepilnu 28 gadu vecumā. Pēc visa spriežot, G|ebs bija cilvēks, kas mīlēja visu skaisto, un tā ari visu dzīvi palika mazliet ideālists šī vārda sadzīviskajā izpratnē. Liekas, viņam bija nosliece uz krasām pārmaiņām un pagriezieniem jūtu dzīvē. Tā, piemēram, viņš bezgalīgi ticēja sievas patiesumam, viņas jūtām, taču pēc tam, kad sieva pievīla, viņš reizi par visām reizēm nosprieda, ka pasaulē vispār nav ne uzticības, ne mīlestības, ne draudzības. Tomēr šīs krasās pārmaiņas Gjeba Vasiļjeviča priekšstatos par mīlestību un uzticību robežojās ar patoloģiju, un to bija izraisījusi patiesi smagā sadzīves situācija. Pēc saviem ārsta novērojumiem es zinu, ka šāds stāvoklis pāriet, ka cilvēks pilnīgi atdzimst un pēc dažiem gadiem vai pat dažiem mēnešiem atkal tic, atkal mīl un atkal ir laimīgs.

Jūs acīmredzot jau esat nopratuši — jā, un es to ari neslēpju — mana attieksme pret Gļebu Lusarovu ir labvēlīga. Parunāsim par to mazliet sīkāk.

Iespējams, kāds no lasītājiem mani uzskatīs par nelabojamu un no reālās dzīves atrautu sapņotāju, kurš tic, ka šis publicistiskais stāsts dos tūlītēju, acīm redzamu un iespaidīgu efektu, un kurš ir pārliecināts, ka uzreiz pēc manas grāmatas iznākšanas manāmi un strauji samazināsies žūpošana. Nē, es esmu reālists. Pretalkoholisma propaganda, manuprāt, jāveic visdažādākajos žanros un formās, ar visdažādākajiem līdzekļiem — sākot ar plakātu un beidzot ar kinematogrāfiju. Tāpat es nešaubos, ka pretalkoholisma propaganda un vispār cīņa pret žūpību un alkoholismu prasa ilgstošus un pacietīgus pūliņus. Turklāt šis darbs jāveic pastāvīgi un neatlaidīgi, tas nedrīkst būt kampaņveidīgs. Vienīgi tad es varētu nešaubīties par stabiliem un jūtamiem rezultātiem. Runājot par manu

grāmatu, ja tai vispār būs lemts ieraudzīt dienasgaismu, es to uzskatu tikai par daļiņu no pretalkoholisma propagandas darba, kas patlaban izvērsts mūsu

zemē.

Esmu ārsts. Un man ir savi uzdevumi un sava metodika. Piespiedu pasākumi cīņā pret žūpām ir nepieciešami, tomēr tas ir mazāk ārstu, bet vairāk gan administratīvs, milicijas uzdevums. Es neslēpju savas simpātijas pret manu varoni, neslēpju, ka vēlos izraisīt simpātijas un līdzcietību pret Gļebu Lusarovu arī lasītāju sirdīs. Esmu pārliecināts, ka, ar līdzjūtību izsekojot mana varoņa traģiskajam dzīves stāstam, daudzi lasītāji nopietnāk un mazliet savādāk nekā līdz šim novērtēs to, cik baismīga loma cilvēku likteņos dažkārt ir alkoholam. Ja es būtu stāstījis par žūpu, kas jūsos izraisītu pretīgumu, riebumu un sašutumu, — tas gaužām vāji palīdzētu man veikt savu uzdevumu. Traģiskais vienmēr dziļāk iespiežas dvēselē, izraisa vairāk jūtu un pārdomu. Un tieši uz šo parādību es pilnīgi apzināti esmu paļāvies, no simtiem slimības vēsturu izvēloties vienu — tieši šo vēsturi, kuru jūs patlaban lasāt.

Ik vasaru pie mums ciemojās manas mātes brālis —« tēvocis Serjoža. Viņš dzīvoja un strādāja kaut kur aiz Polārā loka un dzimtajā ciemā pavadīja vienīgi atvaļinājuma laiku. Braukdams no mums atpakaļ uz Ziemeļiem, tēvocis Serjoža ik reizi solījās atvest mazu ronēnu. Tālab, saņemot no tēvoča ziņu, ka viņš atkal dodas pie mums, es degu nepacietībā. Ronēnu tēvocis, protams, neatveda. Taču līdz ar viņa atbraukšanu manā dzīvē tik un tā sākās izpriecu laiks. Pirmkārt, tēvocim Serjožam vienmēr bija daudz stāstāmā pieaugušajiem (es, zināms, vērīgi klausījos visās lielo ļaužu sarunās), kā arī speciāli man. Otrkārt, nodzīvojis dažas dienas ciemā, tēvocis sāka garlaikoties: viņu kaut kas vilka uz pilsētu. Bet tas nozīmēja, ka viņš katrā ziņā paņems mani līdzi.

Mēs staigājām pa pilsētu — mūsu rajona centru, iegriezāmies tirgū, kur es dabūju sarkanu cukurgailīti uz kociņa, klīdām pa veikaliem, iepirkāmies vai tāpat vien apskatījām preces. Pēc tam pusdienojām restorānā, kur mūs mieloja ar briesmīgi negaršīgiem, pār- piparotiem ēdieniem. Bez tam tēvocis vēl izdzēra pamatīgu degvīna devu. Tad rnēs gājām uz kino, bet pēc seansa devāmies uz pilsētas parku. Es vizinājos ar karuseli, un tēvocis Serjoža pacienāja mani ar saldējumu. Nakšņojām viesnīcā. Nākamajā rītā pārradāmies mājās. Ciemā atgriezos iespaidu pārsātināts, visu nedēļu stāstīju draugiem par braucienu un vairākas naktis redzēju sapnī mūsu ceļojumu uz pilsētu.

Atceros, ka viena tāda brauciena laikā es pirmoreiz nobaudīju alu. Tad es vēl nenojautu, ka mans tēvocis ir galīgs alkoholiķis. Tomēr es atminu, ka viņš vai ik pēc pusstundas iegriezās te ēdnīcā, te restorānā, te kioskā, lai iemestu glāzīti šņabja vai alus. Reiz viņš pasūtīja kausu arī man. Es papūtu nost putas un iedzēru malciņu. Alus izrādījās rūgts draņķis. Un, lai kā tēvocis Serjoža lūkoja mani pierunāt, lai iebaudu vēl, es vairs nespēju norīt ne malciņa.

Tas, ko še pastāstīja manas grāmatas varonis un pacients, vēlreiz apstiprina neapstrīdamo tēzi: nav iedzimtas tieksmes pēc alkohola. Tieši otrādi, pat tādi «nevainīgi» dzērieni kā alus vai viegls vīnogu vīns, nogaršojot tos pirmo reizi, cilvēkā katrā ziņā izraisa pretīgumu.

Kas tad daudzus no mums spiež, pārvarot šo da-

blsko pretīgumu, turpināt alkohola lietošanu, nereti arvien lielākās devās un arvien biežāk?

Ja runājam par sākuma stadiju alkohola lietošanā, kad tā vēl nepārsniedz sadzīves žūpošanas ietvarus un pagaidām vēl nav izvērtusies par slimību, ir jāpiebilst, ka šobrīd šī problēma drīzāk ir sociologu un psihologu, nevis ārstu psihiatru kompetencē.

Alkoholu cilvēki pazīst jau izsenis. Visticamāk, cilvēki iemācījās to iegūt no savvaļas vīnogām jau sirmā senatnē, kad vēl nenodarbojās ar zemkopību. Starp citu, daži alkoholisma pētnieki ar aplombu pat apgalvoja, ka neolīta laikmeta cilvēku pievēršanos zemkopībai diktējusi tiekšanās uzkrāt augļu un labības rezerves, lai varētu iegūt reibinošus dzērienus.

Budisms un islams nosodīja alkohola lietošanu. Jū- daisms un kristiānisms reibinošos dzērienus pasludināja par «dieva dāvanu» un atļāva lietot vīnu kā rituāla dzērienu noteiktās svētku dienās un zināmās sakrālās ceremonijās.

Krievijā, kas kristietību pieņēma krietni vēlāk, vēl ilgu laiku saglabājās pagānisma priekšstati un rituāli, kurus daļēji piesavinājās ari kristiānisms un kuri, neraugoties uz pareizticīgās baznīcas dogmatu, pa daļai turpināja pastāvēt dažādu ticējumu un ar tiem saistīto tradicionālo ceremoniju veidā.

Piemēram, pagānisma atskaņas jūtamas Jaungada un Vastlāvju paražā nodoties negausīgai ēšanai un dzeršanai. Kādreiz uzskatīja («pirmās dienas maģija»), ka viss gads būs tāds, kā aizvadīta gada pirmā diena. Pirms Jaunā gada, kā arī Vastlāvjos ēda un dzēra nevis vienkārši daudz, bet pēc iespējas vairāk.

Ar laiku reliģiskie ierobežojumi aizvien vairāk zaudēja spēku, bet dzeršanas rituāli un paražas sāka

dalīties sīkāk un kļuva daudzveidīgākas. Dzēra — un turklāt pārlieku — ne vien lielu agrāru un baznīcas svētku laikā, bet arī sakarā ar visiem reliģiskajiem svētkiem (bet to pēc baznīcas kalendāra ir desmitiem!), katros ģimenes svētkos —• vienalga, vai tās būtu kāzas, kristības vai bēres… «To uzskatīja par nosodāmu rīcību, ja viesiem nepiedāvāja dzērienus,» 1914. gadā rakstīja V. Kanēls, «tādējādi degvīns un vīns kļuva par ikvienas draudzīgas, pat lietišķas sarunas neatņemamu sastāvdaļu… Māka daudz izdzert un prasme piespiest ari citus darīt to pašu dod lielākas izredzes cīņā par eksistenci.»[1]

Bet šodien? Mēs esam iedibinājuši paražu «apslacīt» bezmaz vai visus patīkamos un nepatīkamos gadījumus. Jaunais strādnieks pirmo reizi mūžā saņem algu — uzreiz uzrodas draugi, kas viņu katrā ziņā velk uz restorānu vai kafejnīcu. Pēc tam iedzeršanas kļūst regulāras pēc katras algas saņemšanas. Kāds nopircis jaunu mantu. Un kaimiņi pa jokam jau ieminas, ka pirkums «jāapslaka». Tā joks bieži vien beidzas ar painatigu «plostu». Aicinādami viesus, mēs it kā pat nevaram iedomāties, ka varētu tāpat vien kopā pasēdēt, izdzert kādu tasīti kafijas ar kūkām, noskatīties interesantu televīzijas raidījumu vai padiskutēt par problēmām, kas vienlīdz interesē gan viesus, gan saimniekus. Nē, mēs uzskatām par savu pienākumu likt galdā konjaku un pāris pudeļu vīna. Mēs gluži vienkārši esam pieraduši rīkoties tikai tā, citādi nevedas sarunas! Cilvēks uzrakstījis grāmatu, aizstāvējis disertāciju, saņēmis paaugstinājumu darbā, pārvedis sievu ar jaunpiedzimušo no dzemdību nama vai apbedījis tēvu — vienalga, kas nozīmīgs dzīvē būtu noticis, viņš uzaicina radus un draugus «iemest kādu mēriņu».

Un visas šīs tradīcijas diemžēl vēl joprojām zej un ir viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc nedzērāji tiek ierauti to cilvēku pulkā, kuri lieto alkoholu.

Jau šī gadsimta sākumā A. Korovins konstatēja, ka sadraudzēšanās ar «zaļo pūķi» lielā mērā notikusi, atdarinot vecākus un pārējos tuviniekus. Pēc viņa ziņām, 68 procenti zēnu un 72 procenti meiteņu, kas lieto alkoholu, to pirmo reizi nogaršojuši pēc vecāku piedāvājuma; 23 procentus zēnu un 23 procentus meiteņu dzert iemācījuši radinieki un viņu paziņas. Tikai astoņi procenti zēnu un četri procenti meiteņu alkoholu sākuši lietot paslepus vienatnē vai bērnu grupās. Sos datus apstiprina arī jaunākie pētījumi: aptuveni 80 procentiem bērnu, kuri iepazinuši reibinošos dzērienus, arī vecāki lieto alkoholu un nereti pat pārmērīgi.

Nesen Maskavas psihiatri (E. Drozdovs, A. Kuzņe- covs, I. Urakovs un citi), apsekojot 1703 cilvēkus — hroniskus alkoholiķus, noskaidroja, kāda milzīga nozīme ir alkohola lietošanas tradīcijām, kas zināmā sociālajā mikrovidē rod labvēlīgu augsni. So slimnieku ģimenēs negatīva attieksme pret alkoholu konstatēta tikai 20 procentos gadījumu, «mērenu» žūpošanu par pieļaujamu uzskatīja 70 procenti ģimeņu, bet 10 procentos ģimeņu pamatīga žūpošana tika pat veicināta. So slimnieku apkārtējā sabiedrība (paziņas, draugi, darbabiedri) alkoholu nosodīja vienīgi četros procentos gadījumu, mērenu iedzeršanu atbalstīja 43 procentos gadījumu, bet stipra žūpošana tika praktizēta 53 procentos gadījumu. Turklāt šajās kompānijās vairāk nekā pusē gadījumu tika uzskatīts: jo vairāk cilvēks spēj izdzert, jo «vīrišķīgāks» viņš ir.

Es negribu sacit, ka cilvēkiem vispār jāatsakās no reibinošajiem dzērieniem. Tas būtu attiecināms tikai uz slimniekiem, kuriem pilnīgi jāatturas no alkohola lietošanas. Labs vīns mērenās devās ir viens no pasaulīgiem brīnumiem. Taču nelaime tā, ka reizēm mēs zaudējam mēra izjūtu un pārvēršam šo brīnumu par cūcību. Mēra izjūtas zaudēšanā daudzējādā ziņā vainojamas arī pārlieku dziļi iesakņojušās dzeršanas tradīcijas.

Mana bērnība pagāja Sakmes ciemā Boļšojirgizā. Tāpēc vēl šobrīd saglabājusies mīlestība pret ozolu mežiem, kas mijas ar tīrumiem, pret mūsu puses saulaino vasaru, kad gaiss, ko caurstrāvo susliku sasaukšanās, kuri cenšas pārspēt cits citu, trīsuļo un vibrē pār zemi, un plūst un plūst kaut kur projām …

Seit, kaimiņu ciemā Berezovā, es ar medaļu pabeidzu skolu un bez eksāmeniem tiku ieskaitīts Maskavas- pirniā medicīnas institūta Higiēnas fakultātē. Es zinu, ka daži ārsti praktiķi skatās mazliet no augšas uz sanitārajiem ārstiem. Viņi maldās. Higiēnai pieder nākotne — tā ir vispārzināma patiesība. Tomēr ne jau nākotnes izredzes dzīvē ir galvenais. Es gluži vienkārši mīlēju savu darbu un ik brīdi jutu, ka tas ir bezgala vajadzīgs.

Par studiju gadiem es neko nestāstīšu — tie aizritēja gluži tāpat kā visiem. Vai gandrīz tāpat kā visiem. Tiesa, pirmajā kursā mani bezmaz atskaitīja no institūta. Tas notika tādēļ, ka, iebraucis no laukiem galvaspilsētā, es uzreiz sajutu, cik ļoti esmu atpalicis no pilsētas studentiem vispārējās attīstības ziņā. Es kļuvu par dedzīgu izrāžu un koncertu apmeklētāju, nemitīgi skraidīju pa muzejiem, izstādēm, gleznu galerijām un bibliotēkām, lasīdams grāmatas nevis par anatomijas un histoloģijas jautājumiem, bet Aleksandra Bloka dzejo]us, Knuta Hamsuna stāstus, monogrāfijas par Pikaso un E1 Grēko …

Man diena sākās pulksten piecos no rīta. Uz ātru roku ieēdis kaut ko brokastis (nauda jau sen bija iztērēta par biļetēm uz konservatoriju un par grāmatām), es jozu uz auditoriju Mohovajas ielā, kur mums pirmajos divos gados lasīja lekcijas. Tur stāvēja vecas, vecas, slikti uzskaņotas klavieres. Pirms ieradās pārējie studenti, man bija mūzikas stunda. Sava prieka pēc es vēlējos iemācīties mazliet spēlēt. Es pārāk ilgi nenopūlējos ar gammām un vingrinājumiem un samērā ātri sāku mācīties dažus ne visai sarežģītus skaņdarbus, piemēram, «Kiarīnu» no Sūmaņa cikla «Karnevāls» vai «Oktobri» no Čaikovska «Gadalaikiem».

Vispār es tobrīd turpat vai visu laiku veltīju mūzikai. Skaņuplates kļuva par manu kaislību. Atsacīdamies no pusdienām, es pirku Gliku, Bēthovenu, Sopēnu, Rahmaņinovu, Sibeliusu un Prokofjevu. Ja man palaimējās iegādāties skaņdarba partitūru, es jaunieguvumu izanalizēju ar vislielāko rūpību, mūzikas klausīšanās laikā sekodams notīm. Ja nošu nebija, skaņu plati atskaņoju tikmēr, kamēr ierakstu zināju no galvas.

Mazpamazām es iemācījos novērtēt ne vien pašu skaņdarbu, bet ari izpildītāju. Un tas, varat man ticēt, nemaz nav tik viegli, kā varētu izlikties. Te man palīdzēja šāda metode: es salīdzināju viena un tā paša klavieru skaņdarba dažādus ierakstus, piemēram, Rah- maņinova, Sofroņicka vai Akselroda izpildījumā. Sī dedzīgā aizraušanās ar mūziku mani noveda tiktāl, ka, izdzirdis tramvaja zvanīšanu, es pret savu gribu šo griezīgo skaņu domās tālāk pārveidoju melodijā. Tāpat uz mani iedarbojās arī automobiļa motora troksnis, durvju čīkstēšana un citas nemuzikālas skaņas. Pastaigādamies pa mežu, es svilpoju iemīļotas melodijas un dažreiz aizmirsies pat metro eskalatorā sāku dungot Rahmaņinova «Elēģiju».

īsi pirms lekciju sākuma es pārtraucu savus pašmācības vingrinājumus mūzikā un uzlīdu pašos augšējos auditorijas solos. Klausīties lekcijas es negatavojos — saprotams, ne jau tādēļ, ka visu vielu, turklāt pietiekami plaši izklāstītu, varēja sameklēt mācību grāmatās, bet galvenokārt tā iesmela dēļ, ka man portfeli atradās doktora Jaremiča monogrāfija ne jau par kādu slimību, bet par gleznotāju Vrubeli. Divas līdz četras stundas lekciju laikā lasīju šo monogrāfiju vai kādu citu grāmatu par mākslu.

Daudzi jo daudzi sociologu pētījumi izsenis neapstrīdami pierādījuši, ka žūpība un alkoholisms cieši saistīti ar to, cik lielā mērā cilvēks aizraujas ar savu darbu, kā viņš pavada brīvo laiku un kāds ir indivīda garīgo prasību līmenis.

«Jo augstāks izglītības līmenis, jo vairāk cilvēks cenšas to celt; jo kulturālāks cilvēks, jo mazāk viņš ir apmierināts ar savu kultūras līmeni; jo cilvēks garīgi bagātāks, jo vairāk viņš tiecas pēc kultūras vērtībām. Visas šīs īpašības un tieksmes principā nav savienojamas ar alkohola pārmērīgu lietošanu.»1

Lai gan brīvā laika izmantošanas veidam un augstam garīgās attīstības līmenim ir ļoti liela nozīme, tomēr jāpiebilst, ka tas nav vienīgais un noteicošais faktors, kas pasargā personību no tieksmes pēc reibinošiem dzērieniem.

' flcpeaedeHnee B. Miieiuie ucpaBHOAyuiHbix. M., 1972, c. 163. 24 —

Nerunājot nemaz par bioloģiskiem faktoriem, eksistē ne mazums tīri sociālu parādību —• konflikti darba kolektīvā, neprasme apzināties dzīves aicinājumu un «atrast savu vietu dzīvē», tādējādi — neapmierinātība ar darbu, nesaskaņas ģimenes dzīvē utt., kuras tā vai citādi sekmē alkoholisku tieksmju rašanos.

Sacīt, ka žūpība ir kapitālisma palieka, būtībā nozīmē neko nepateikt. Tiesa, mūsu zemē sen likvidēti alkoholisma šķiriskie cēloņi, pagātnē atvirzījušies tā ekonomiskie cēloņi — bezdarbs, nabadzība un neticība rītdienai. Tomēr sociālie iemesli, protams, pastāv. Un tos jāturpina pētīt ārkārtīgi nopietni.

Taču atgriezīsimies pie problēmas par brīvā laika aizpildīšanu. Bez aizraušanās ar mākslu, literatūru un mūziku, bez daždažādākajiem kolekcionēšanas veidiem (vai kāds ir redzējis žūpu — kolekcionāru?!) īpaši svarīga loma žūpības masveida profilaksē piemīt sportam. Aktīvi nodarbojoties ar sportu, pirmkārt, tikpat kā nav iespējams lietot alkoholu, jo lielās fiziskās slodzes un stingrās disciplīnas dēj, kas valda sporta biedrībās, sportistu aprindās žūpība ir reta parādība. Otrkārt, pati sporta kolektīva atmosfēra, dedzīga aizraušanās ar nodarbībām, maksimāla emocionalitāte cīņā par rezultātiem — tas viss neļauj sportistam pievērst uzmanību citiem pašierosmes līdzekļiem.

Sīkie detalizētie socioloģiskie pētījumi liecina, ka mūsu zemē, neraugoties uz sporta masveidību, diemžēl ar sportu nodarbojas galvenokārt jaunieši un jauui vīrieši. Starp sievietēm, kas vecākas par 35 gadiem, praktiski nemaz vairs nav sportistu. Taču ari vīriešu — sportistu šajā vecuma grupā ir 3,5 reizes mazāk nekā 20—24 gadu vecumā.

Te ir par ko palauzīt glavu! Mums ir vajadzīgas ne vien lieliskas, grandiozas sporta celtnes, kas ir jau uzbūvētas un ik gadus tiek būvētas Padomju Savienībā. Ir pienācis laiks atvēlēt lielākus naudas līdzekļus arī mazāku sporta kompleksu būvei. Turklāt komjauniešiem vēl lielāka uzmanība jāvelta sporta laukumu iekārtošanai un katra jauna cilvēka iesaistīšanai sporta nodarbībās.

Taču esmu pārtraucis Gļeba Lusarova dzīves stāsta izklāstu.

Arī glezniecība aizrāva mani arvien vairāk. Radās sajūta, it kā es pirmoreiz būtu ieraudzījis daudzus audeklus, ieraudzīju tos savādākām acīm pēc tam, kopš sāku saprast, ka arī glezna spēj sniegt un likt pārdzīvot visas tās pašas izjūtas, kas valdzina mūs, klausoties mūziku.

Es to aptvēru nejauši. Sākumā staigāju pa izstādēm un gleznu galerijām, centīgi iegaumēdams un pierakstīdams mākslinieku uzvārdus un viņu darbu nosaukumus, pūlēdamies atšifrēt gleznas sižetu. Es domāju, ka tā arī ir: Repins un Siškins ir ģeniāli gleznotāji, bet Serovs un Vrubelis — dekadenti, vāji, samāksloti un nenopietni mākslinieki. Tolaik visur tā runāja un es tam ticēju. Turklāt nešaubīdamies.

Nešaubījos līdz tam brīdim, kamēr kādā reizē atgadījās sekojošais. Taisnību sakot, nekas īpašs jau nenotika. Kad biju pamatīgi izstudējis Tretjakova galeriju krustām šķērsām, kādudien pa to es gāju nevis parastajā virzienā — no Brilova pie Repina, bet pretim apmeklētāju straumei —■ no Repina pie Ivanova un Brilova.

Es pie audekliem neapstājos, bet gāju lēnām, skatīdamies gan uz ekspozīciju pa kreisi, gan uz ekspozīciju pa labi, ilgāk nepakavēdamies pie sen pazīstamajām gleznām. Lūk — durvis uz Surikova zāli. Es no Repina dodos pie mākslinieka — sibīrieša. Skatiens no Repina audekla pārslīd uz «Bajārieni Morozovu». Sajūta tāda, itin kā būtu izdrāzies pa atvērtajām durvīm uz ielas. Kaut vai acis pieverl

Sakarā ar šo nelielo atklājumu pēc gada vai diviem es sapratu, ka senkrievu svētbilžu tēlu nedabiski izstieptās figūras skaistuma ziņā ne ar ko nav salīdzināmas. Taču agrāk biju domājis, ka svētbildes savās mūždien patukšajās un nepopulārajās Tretjakova galerijas zālēs izstādītas vienīgi kā vēsturiski pieminekļi, kam nav nekāda sakara ar mākslu. «Tā sacīt, lūk, cik naivi cilvēki zīmēja un gleznoja bijušajos laikos, kādi neprašas viņi bija un kā tagad iemācījušies, īpaši — peredvižņiki!»

Un no šī brīža sākās mana aizraušanās ar glezniecību, meklējot skaistumu, nevis ticamību. Tūlīt pēc Surikova mani pārsteidza Kamils Koro. Viņa ainavās es saklausīju mūziku. Ieraudzīju melodiju! Ieraudzīju skumjas, prieku, sajūsmu. Pēc Koro es sāku savādāk skatīties ari uz vecmeistariem, bet līdz ar to aizrāvos ar impresionistiem. Šodien ir grūti pat noticēt, ka impresionistus reiz uzskatīja par kaitīgiem un «aplamiem» māksliniekiem!

Pēc tam — Sezanns. Viņš man ilgu laiku likās pārāk vēss un racionāls. Matiss. Un, lai cik dīvaini tas būtu, tikai pēc tā visa es pietuvojos krievu ikonām un renesanses agrīnā posma glezniecībai. Bet, ja man pavaicātu šobrīd, kurš no māksliniekiem man patīk vislabāk, es laikam gan minētu Rubļovu, Učello un Sezannu.

Cik laimīgs cilvēks es biju tolaik! Pašam negribas ticēt, ka tajā laikā par reibinošiem dzērieniem pat neiedomājos. Mans prāts bija nodarbināts pavisam ar ko citu, un katru lieku rubli es iztērēju par grāmatām, reprodukcijām un bi|etēm uz teātriem vai koncertiem.

Nonācu pat līdz smieklīgumam. Atceros, kā es izbrīnējos, kad kāds mans paziņa starpbrīdī (šķiet, mēs bijām Lielajā teātri) nopirka augļūdens pudeli. «Kā tu tā vari!» es iesaucos. «Par šo naudu taču var nopirkt skaņuplati!»

Un tā es augām dienām staigāju pa izstādēm un teātriem, lasīju dzejoļus un klausījos mūziku. Kad pienāca pavasara sesijas laiks, es, pārlikdams eksāmenus, tikko izvilkos uz trijniekiem un tikai izmisīgas zubrīšanās rezultātā tiku atstāts institūtā. Vēlāk es iemācījos racionālāk sadalīt laiku un vienlīdz centīgi studēju gan medicīnu, gan visu to, kas mani saistīja ārpus tās.

Rudenī un ziemā es kopā ar draugiem, saviem kur* sabiedriem, piepelnijos Pave[eckas preču stacijā — lādējām dārzeņus un augļus no vagoniem automašīnās, izkrāvām akmeņogles. Es tur gāju samērā reti, lai gan mums maksāja tīri labi — vecajā naudā ap piecdesmit rubļiem dienā. Es saņēmu stipendiju, un man palīdzēja arī mājinieki — gan ar naudu, gan ar produktiem. Tāpēc sevišķas vajadzības pastāvīgi strādāt man nebija.

Vasarās mēs izbraucām peļņā nelielās brigādēs. Pēc pirmā kursa beigšanas es ar saviem draugiem strādāju Vologdas apgabalā koku pludināšanas darbos Krivecā.

Mūsu brigādes rīcībā nodeva trīs kilometrus garu iecirkni Andogas upē, tur, kur tā ietek Sudā. Pa An- dogu kokus pludināja brīvi — stutmalka un baļķi peldēja pa straumi atsevišķi — nesasieti. Gadījās, ka tie upes šaurākajās vietās sadambējās. Bet tobrīd kokus strauji pludināja arī no augšteces. Izveidojās sastrēgums, baļķi aizsprostoja upi līdz pat dibenam, tie slējās uz resgaļiem kā lielgabalu stobri. Tādus sastrēgumus varēja likvidēt vienīgi ar traktoriem.

Mūsu brigādei vajadzēja aizkavēt lielu sastrēgumu veidošanos. Līdzko baļķi kaut kur saķērās un radās sastrēgums, mēs ar ķekšiem izklīdinājām sasprūdušos kokus. Lai to izdarītu, sastrēgumā no sablīvējušamies baļķiem vajadzēja izveidot nelielu ķīli, tad sastrēgums izira un baļķi aizpeldēja lejup pa upi.

Reizēm kādā iecirknī vējš pret straumi pūta tik spēcīgi, ka pludināmie baļķi kaut arī lēnītēm, tomēr peldēja atpakaļ, arī pret straumi.

Tad mums vajadzēja nodalīt kādu daļu nepaklausīgo baļķu, ar tauvu sasaistīt tos ķēdē, izveidot ķeseli un tad, sadalot brigādi divās grupās, vilkt šo ķeseli pie tauvu galiem no abiem upes krastiem pret vēju pa straumi, līdz upe izlocījās tā, ka straume pati pieveica vēju un nesa baļķus uz grīvu.

Vasara bija karsta. Strādājām daudz, visu laiku tveicē. Dienā nemitīgi mocīja slāpes. Uz vakarpusi nedeva miera odi. Ūdens upē bija silts un duļķains no atlupušajām mizas un koksnes druskām. Dzert to bija pretīgi. Tālab mēs ilgi cietām slāpes un vienīgi īsajos atpūtas brīžos devāmies krastā uz nelielas papīrfabrikas ciemata aku.

Un šai svelmē ēdnīcai pēkšņi atveda dažas mucas alus, kas tajā laikā laukos bija visai rets dzēriens. Dabūjuši zināt, ka ciematā parādījies alus, mēs visa brigāde, nostrādājuši rīta cēlienu, devāmies uz ēdnīcu. Man atmiņā vēl bija saglabājusies sen, sen izjustā alus rūgtā, derdzīgā garša, kad ar šo dzērienu es pirmoreiz iepazinos bērnībā… Taču slāpes bija neiedomājamas, un es tāpat kā citi mani biedri paņēmu bufetē kausu alus un sev par brīnumu iztukšoju to vienā rāvienā, ar baudu, lai gan alus nebija visai svaigs, pat mazliet ieskābis! Krūtīs ielija patīkams vēsums. Galvā iesitās reibums. Mani pārņēma viegla līksme, pasaule k|uva īpaši skaista un patīkama. Atlikušajā dienas daļā slāpes mani vairs tik neganti nemocīja.

Veselu nedēju mēs ik dienas ar patiku dzērām aizvien vairāk ieskābušo alu, līdz viss pievedums bija izsīcis.

Bet, atgriezies Maskavā, es jau sāku pirkt pa pudelei alus pie pusdienām, ja vien bija lieks trijnieks,

Kad Gļebs Vasiļjevičs stāstīja par saviem studiju gadiem, es nevarēju beigt brīnīties, kā viņš vēlāk bija kļuvis par žūpu. Šķita, ka plašajam interešu lokam un daudzpusīgajām nosliecēm vajadzēja droši pasargāt no šā netikuma. Bet tomēr iznāca tā, ka Gļebs Vasiļjevičs paklupa, uzreiz krasi pārvērtās, nespēdams izturēt sadzīves triecienus, kas viņam kļuva liktenīgi. Kā speciālists esmu spiests nedaudz paskaidrot. Ierodas slimnīcā alkoholiķis, kas sācis sirgt ar dzeršanas kaiti. Viņam prasu: «Kālab sākāt dzert? Es taču jums iepriekšējā reizē sacīju, ka nav brīv dzert — ne vīna glāzīti, ne kausu alus!» Iedomājieties tikai — arvien tiek atrasts «iegansts». Dzimšanas diena. Bēres. Sals. Draugi piespieduši. Nepatikšanas ģimenē. Tūkstošiem dažādu iemeslu. Bet nesaskaņas ģimenē ir viens no ieganstiem, ko alkoholiķi min visbiežāk, lai attaisnotos, ka «nebija iespējams nepiedzerties». īstenībā, protams, viss ir pavisam citādi. Nesaskaņas ģimenē un ģimenes sairšana visbiežāk ir alkoholisma sekas. Tā mēdz būt visbiežāk. Tomēr gadījums, kuru es še aprakstu, pieder tiem retajiem, kad sadzīviska ģimenes traģēdija izvērtās par galveno cēloni pārmērīgai alkohola lietošanai.

GJebs Vasijjevičs bija mazliet trausla rakstura, pārlieku jūtīgs un viegli ievainojams. Laikam gan tieši šī īpašība kļuva par priekšnoteikumu, lai sava mūža grūtākajā brīdī viņš sāktu pievērsties alkoholam.

Ja runājam par alkoholisma rašanās iemesliem vispār, ja reiz esam sākuši par tiem runāt, tad jāsaka, ka šis jautājums ir bezgala sarežģīts un uz to nav iespējams atbildēt viennozīmīgi. Daži cilvēki iedzer mēreni, nekad nezaudējot paškontroli. Savukārt citi ātri nokļūst nežēlīgā reibinošo dzērienu gūstā.

Kālab tā? Vai to nosaka alkohola savdabīgums? Vai cilvēka īpatnības? Visbeidzot, kādas īpatnības — fiziskās vai psihiskās?

Daudzi zinātnieki ir nodarbojušies ar šo problēmu. Un nonākuši pie secinājuma, ka alkoholisma rašanās ir izskaidrojama ar daudziem un dažādiem cēloņiem. Te nozīme ir gan apkārtējai videi, zināmām tradīcijām un rituāliem, gan arī dažām rakstura iezīmēm: ne- nosvērtībai, atbildības trūkumam pret sabiedrību un tuviniekiem, pasivitātei un neticībai sev.

Droši vien neviens zinātnieks šobrīd neuzskata, ka alkoholisms ir iedzimts. Iedzimtas var būt tikai dažas psihiskās un fiziskās īpašības, kas dažu apstākļu sakrišanas rezultātā var radīt augsni postošajai dziņai pēc alkohola.

Dzērāji vecāki bērniem ir bīstami ne tik daudz ģenētiski, cik tikumiski.

Par alkoholisma cēloni var būt specifiskas vielmaiņas un endokrīnās īpatnības. Tomēr arī tās vēl pašas par sevi nebūt nav noteicošās, lai cilvēks katrā ziņā kļūtu par alkoholiķi.

Pavisam droši var apgalvot, ka par liktenīgo, nenovēršamo alkoholisma cēloni nevar uzskatīt kādu atsevišķu minēto faktoru, pat visus tos kopumā ne. Patoloģiska tieksme pēc reibinošajiem dzērieniem nav vis iedzimta īpašība, bet gan iegūta. Tā rodas tikai tad, ja bieži un pārmērīgi lieto alkoholu. Bet no priekšnoteikumu faktoriem atkarīgs vienīgi tas, cik strauji attīstās šī īpašā, grūti pārvaramā dziņa.

Speciālajos rakstos var atrast norādes, ka patoloģiska nosliece uz alkoholismu īpaši agri veidojas jauniešiem un sievietēm, nedaudz vēlāk vīriešiem, kas sākuši dzert tikai brieduma gados.

Tātad — laika jautājums. Un pats cilvēks. Taču te nu viņš ir nevis apstākļu vergs, bet — bez pārspīlējumiem — sava likteņa noteicējs.

Es apprecējos agri, vēl būdams institūta otrā kursa students. Olga — tā sauca manu sievu — mācījās kopā ar mani. Tagad es par sievu domāju arvien retāk un retāk. Pats galvenais — izbālējušas un kļuvušas mazsvarīgas smagās domas un pārdzīvojumi, kas saistīti ar viņu. Taču pēdējās dienās, kuras esmu aizvadījis slimnīcā pilnīgā bezdarbībā, tā sakot, piesiets pie gultas, man atkal un atkal nāk prātā Olga.

Oļeņka bija visskaistākā mūsu kursā. Iespējams, ka man tikai tā likās. Nezinu. Lai aprakstītu savas sievas ārieni, varu pateikt tikai to, ka mūsu viesi, pamanījuši pie sienas starp citām gleznām Botičelli «Venēras dzimšanas» reprodukciju, noturēja to par Oļeņ- kas portretu. Protams, izņemot tos, kuriem šī populārā glezna bija zināma.

Oļeņka mūždien atradās mākslinieku vidū. Pozēja viņiem. Bieži viņus paglāba: ja studenti mākslinieki pasniedzējam nodeva kaut vai viduvēji uzgleznotu Olgas portretu, viņiem ielika labu atzīmi. Un pie tam vēl mā- ribu gados, kad pasniedzējs no mākslinieka — studenta drīzāk prasa, «kā attēlots», nevis «kas attēlots».

Oļeņku ielenca erudīti puiši, apdāvināti un «daudzsološi», lieliski oratori, kuriem dzīvē viss padevās samērā viegli. Es vēl līdz šim laikam brīnos, kā man, uisim, kas nupat kā iebraucis no sādžas, izdevās no- ļūt Oļeņkas uzmanības centrā.

Kad mēs posāmies uz dzimtsarakstu biroju, Oļeņka mulsdama un sarkdama teica, ka būšot kā Solveiga un ka neviens cits, izņemot mani, viņai nekad nebūšot vajadzīgs. Es biju laimīgs. Tiesa, šo laimi mūsu kopdzīves pirmajos gados mazliet apēnoja kāds sīkums, taisnību sakot, tīrais nieks. Katrā dzimšanas dienā Oļeņka saņēma anonīmu telegrammu ar vienu un to pašu tekstu: «Apsveicu, vēlu laimes. Tavs draugs.»

Sieva pastāstīja, ka piecpadsmit gadu vecumā par viņu izrādījis interesi kāds Jurijs, kas tolaik bija beidzis skolu un būtībā ne ar ko nenodarbojās. Sis Jurijs panāca, ka Oļas mazais brālītis viņam akli pakļāvās, un, uzzinājis no viņa par māsu visus sīkumus, prata atrast ceļu uz Oļeņkas sirdi. Izmantodams brāli par pastnieku un mājas okšķeri, viņš nepalaida garām izdevību, ka Oļas māte Aleksandra Naumovna bija aizņemta darbā un iemīlējusies savā kaimiņā Konstantīnā Konstantinovičā Serebrjakovā, un panāca, ka Oļeņka uz pavisam neilgu laiku kļuva it kā par viņa sievu. Vēlāk Oļeņka savā iemīļotajā vīlās un aizrāvās ar mākslas skolas studentu Nikolaju jeb Koko, taču viņu attiecības nesniedzās pāri viscēlākā platonisma ietvariem un aprobežojās tikai ar pozēšanu jaunajam gleznotājam. «Koko tā uztraucās,» man par šiem seansiem stāstīja sieva, «ka viņam drebēja roka, ota neklausīja un viņš bija spiests pārtraukt darbu.»

Oļa izvēlējās mani. Un es biju laimīgs, un šo laimi

itin nekas neapēnoja, ja vien nebūtu telegrammas ap parakstu «Tavs draugs». Telegrammas mani kaitināja. Derdzās, ka to autors, protams, zināja, ka Olga ir precējusies, bet, lai klusētu, viņam pietrūka augstsirdības. Viņš rakstīja regulāri, ik gadus, nesaudzīgi līdz tam laikam, kamēr nokļuva cietumā pēc kārtējās aizraušanās ar kādu nepilngadīgo. Olgu izsauca uz tiesu kā apsūdzības liecinieci. Viņas vārds figurēja nelieša «dēku meklētāja» dienasgrāmatā. Tas bija neizturami, tomēr es pūlējos visu aizmirst un tikpat kā aizmirsu.

Ar Koko mēs uzturējām labas attiecības. Slepenībā es uz viņu biju mazliet greizsirdīgs savas Oļeņkas dēļ. Tomēr tikai mazliet un tikai tālab, ka jaunais gleznotājs drīz apprecējās un viņiem piedzima bērns, bet pēc tam viņš ar sievu izšķīrās, apprecējās vēlreiz, un viņam piedzima otrs dēls. Vārdu sakot, Koko bija pārāk iegrimis savās rūpēs un pārdzīvojumos, tāpēc Oļeņka viņam nebija prātā.

Mēs ar sievu bieži ciemojāmies pie Nikolaja, strīdējāmies par mākslu. Viņš bija ārkārtīgi interesants sarunu biedrs. Reiz dzimšanas dienā Koko man uzdāvināja savu akvareli. Akvarelis bija ļoti labs — tajā bija attēloti kalni pie Koktebeles. Ainava man patika, un tā karājās mūsu dzīvoklī pie sienas. Taču, kad atgriezos Maskavā no komandējuma (par šo komandējumu uz Tālajiem Ziemeļiem pastāstīšu vēlāk), akvareļa vairs nebija, tikai vientulīgi nokarājās auklas galiņi, kurā reiz bija piestiprināta ierāmēta glezniņa. Koko bija aiznesis savu darinājumu (šķiet, viņam tas bija ievajadzējies izstādei), un kopš šī brīža mana dzimšanas dienas dāvana kļuva, kā mēdz teikt mākslas zinātnieki, par autora privātkolekcijas sastāvdaļu. Sis sīkums mani ļoti sāpīgi aizskāra. Pārrautās aukliņas galiņi, kas nokarājās pie sienas, tajās dienās manās mājās k]uva par posta simbolu. Es dabūju zināt, ka Oļeņka nepavisam nav Solveiga un sešus mēnešus ilgā atšķirtība viņai nav bijusi pa spēkam. Taču par to vēlāk.

Tātad ar Koko mēs bijām gandrīz vai draugi. Taču ar Konstantīnu Konstantinoviču, kas tomēr bija kļuvis par Aleksandras Naumovnas vīru, kaut kā nesapratā- mies. Sākās ar to, ka es jau pirmajā iepazīšanās reizē ar Serebrjakovu kļuvu par nejaušu liecinieku nelielam strīdiņam ar manu nākamo sievasmāti. Aleksandra Naumovna vairākkārt lūdza Konstantīnu Konstantinoviču, lai viņš aiziet uz blakusistabu un netraucē mūsu sarunu — patlaban es vairs neatminu, par ko mēs īsti runājām, — tomēr Konstantīns Konstantinovičs negāja projām, un es aiz muļķības — man toreiz bija deviņpadsmit gadu, bet šajā vecumā jaunieši vēl neizprot laulāto draugu savstarpējo attiecību fineses — nenovaldījos un diezgan skarbi palūdzu Serebrjakovu atstāt istabu.

Konstantīnam Konstantinovičam no dusmām aizrāvās elpa. Viņš aizgāja, nošņācis dažas apvainojošas rņan veltītas frāzes. Un kopš tā brīža Serebrjakovs šška mani ienīst. Tas bija jūtams it visur, arī sīkumos, kurus pat atcerēties smieklīgi. Viņš bija samērā labi Situēts, kā jau bioloģijas zinātņu doktors, taču, kad Oļeņka ar mani apprecējās un nošķīrās no savas iepriekšējās ģimenes, Konstantīns Konstantinovičs ar apbrīnojamu kaismi plēsās par katru nieku — vienalga, pulksteni vai vecu grāmatu skapi, ko Aleksandra Naumovna bija paredzējusi dot «pūrā».

Man atmiņā palicis vēl šāds gadījums. Reiz es jegriezos pie Aleksandras Naumovnas darīšanās viņu jaunajā dzīvoklī. Tūdaļ pēc manis ieradās Borja — Konstantīna Konstantinoviča debilais dēls no pirmās laulības. Nezinu, vai Borja bija debils tādēļ, ka viņa vecāki bija bijuši asinsradinieki, bet, ja tas tā, tad Serebrjakovs dabas un dēla priekšā savu vainu «izpirka» pilnībā — viņš kaut kādā brīnumainā kārtā dēlu iekārtoja institūtā, kur pats lasīja studentiem lekcijas, un šā tā ar mokām palīdzēja kļūt par biologu. Tiesa gan, kad Konstantīns Konstantinovičs uzstāja, lai Borja iesniedz pieteikumu aspirantūrā, dēls klusēdams purināja galvu un dažreiz pat raudāja. Vispār viņš bija kluss un lādzīgs puisis, no kura, tā sacīt, vārdi ar vilkšanu ārā jāvelk.

Tātad ciemos ieradās Borja, un Konstantīns Konstantinovičs nosēdināja viņu pie galda stūrīša (tieši pie paša stūrīša, kur sēdēju es!) un sāka cienāt, visvisādi izrādīdams — un tas ir |oti slavējami — tēvišķīgu maigumu un gādību. Atceros, ka viņš Borju cienāja ar konjaku un, kā viņš mēdza sacīt, ar «ikri- ņiem». Velns parāvis, kaut vai uz virtuvi būtu gājuši! Varēja taču Konstantīns Konstantinovičs Borju ievest arī savā kabinetā! Bet nekas tamlīdzīgs nenotika. Sēž pie galda stūrīša, gremo un nepamet ne skatienu uz manu pusi.

Kad Konstantīns Konstantinovičs ienāca ar paplātīti rokās un iekārtojās galda maliņā, viņš man atgādināja — ja esat bijuši laukos, to sapratīsiet — vistu, kurai pagadījies pārāk liels maizes kumoss. Nespēdama to norīt, viņa ieguvumu sakampj knābī un, smieklīgi izstiepusi kaklu, metas bēgt gar šķūņa stūri, tālāk projām no citām vistām.

Joki paliek joki, bet es jutos neveikli. Mans tēvs taču bija devies uz fronti, kad es vēl gāju bērnudārzā. Viņš sadega lidmašīnā, un mēs ar māti nevaram pat aizbraukt pie viņa kapa. Kapa nemaz nav.

Konstantīns Konstantinovičs, protams, nespēja saprast, ko es izjutu, vērodams šo idillisko tēvišķīgās mīlestības izpausmes ainu. Viņš nevarēja zināt, ka man uznāks drūmas domas. Bet, ja tā, tad viņš ne pie kā nav vainojams un izteikt viņam pārmetumus par cietsirdību nedrīkst.

Starp citu, Serebrjakova mūžā ir bijis arī ne mazums «gaišu brīžu». Piemēram (viņš allaž par to stāstīja saviem viesiem), Konstantīns Konstantinovičs Uzvaras dienu pār fašistisko Vāciju esot atzīmējis ar svinīgu solījumu nekad nelietot degvīnu, bet dzert vienīgi konjaku. Viņam, protams, nevajadzēja dižoties ar savu varonību. Vēl jo vairāk viņam par to nevajadzēja stāstīt manā klātbūtnē. Kad Konstantīns Konstantinovičs piemin Uzvaras dienu (savu stāstījumu apliecinot ar kārtējo izdzerto konjaka glāzīti), man ikreiz iesmeldzās sirds un atdzimst senā sāpe. Sajā dienā, 1945. gada 9. maijā, mēs, kas esam zaudējuši karā tēvus, to kaut kā īpaši sāpīgi izjūtam, ka viņi nekad vairs nepārnāks. Karš ir beidzies. Tie, kas palikuši dzīvi, pārnāks, bet kritušie neatgriezīsies nekad! Un mēs raudājām gluži tāpat, kā saņemot sēru vēsti.

Taču Konstantīns Konstantinovičs nespēja saprast arī to, jo neviens no viņa tuviniekiem frontē netika bijis. Pats viņš visu kara laiku bija atbrīvots no iesaukšanas armijā, bet brīvprātīgajos nelauzās.

Un atkal nekādi es nevaru pārtraukt savu stāstījumul Oribu vēl kaut ko paskaidrot. G|eba Vasiļjeviča stāstījumu par viņa sievas ģimeni esmu saglabājis vārds vārdā. Tieši tā — žultaini un nesaudzīgi viņš stāstīja par sievas tuviniekiem un par Olgu pašu. Jums, dabiski, var rasties iespaids, ka mana stāsta varonis ir ļauns un — vēl jo nepatīkamāk — aprobežots, ar vienpusīgām interesēm un savā niknumā ne visai gudrs cilvēks. Taču viss šis žultainums bija iemantots. Ag« rāk tā nebija. Vēlāk tas izzuda. Bet tobrīd, kad Gļebs. Lusarovs nokļuva mūsu slimnīcā, visu, kam bija jeb* kāds sakars ar Olgu, viņš redzēja tumšās krāsās. Bez tam man negaidot izdevās pat tajā īsajā laika posmā panākt, ka Gļebs Vasiļjevičs atmaigst, izdevās pavēri spraudziņu uz to dvēseles stūrīti, kur vēl joprojām bija saglabājies iepriekšējais maigums pret Olgu. Tas atklājās viņa dzejoļos, kurus Gļebs Lusarovs uzrak- stīja, atrazdamies slimnīcā.

Nē, viņš nebija dzejnieks. Viņa dzejoļi bija nemākulīgi un visai zemā profesionālā līmenī. Un tomēr minēšu dažus Gļeba Vasiļjeviča dzejolīšus, lai spilgtāk raksturotu savu varoni. Vienīgi esmu spiests paskaidrot, kādēļ viņš pēkšņi bija atsācis rakstīt dzejoļus.

Es esmu aizrāvies ar «kultūras terapiju» (šī metode patapināta no senajiem vācu psihiatriem) un allaž cenšos iespējami vairāk tuvināt slimnieku apstakļus nodaļā mājas atmosfērai. Es mēģinu kaut kā nodarbināt savus pacientus, aizpildīt viņu laiku un radīt labvēlīgu vidi un labdabīgu augsni medikamentozajai ārstēšanai. Mani atspirgušie pacienti apmeklē teātrus un kino, gatavo pašdarbības koncertus, organizē gleznu reprodukciju izstādes, apkārtējo pulkā lasa lekcijas par mūziku, klausās skaņuplašu ierakstus. Slimnieki, kuriem ir nosliece uz jaunradi, raksta dzejoļus un stāstus, dzied, muzicē, nodarbojas ar veidošanu un kokgriešanu. Ja mans pacients pirms slimības tika aizrāvies ar dekoratīvo zivtiņu audzēšanu, arī slimnīcā viņš varēja rūpēties par akvāriju. Iespējams, jūs esat lasījuši manu monogrāfiju par psihiski slimu cilvēku jaunradi un par «kultūras terapijas» nozīmi, kad slimnieks jāpielāgo dzīvei ārpus stacionāra pēc izrakstīšanās, jāpielāgo parastajai ikdienas dzīvei, kas katram cilvēkam izvirza augstas prasības. Man ir sakrājusies milzīga garīgi slimu cilvēku jaunrades paraugu kolekcija. Dažreiz viņu radošā «produkcija» ir samākslota, pārgudra un nesaprotama. Un ir bezgala interesanti izsekot, kā ārstēšanas rezultātā apskaidrojas slimnieka pasaules uzskats. Dzejolis kļūst loģiskāks, emocionālāks, saturīgāks. Zīmējumos izzūd slimīgā simbolika. Pakāpeniski viss nostājas savās vietās. Tātad jaunrade vienlaicīgi ne tikai sīki ataino slimnieka veselības stāvokli, bet arī lieliski palīdz cīnīties par izveseļošanos.

Gļebs Lusarovs nebija psihiski slims vārda šaurākajā izpratnē. Nedrīkst taču mērīt ar vienādu mērauklu, piemēram, šizofrēniju un alkoholismu. Arī viņa jaunrade nebija patoloģiska.

Reiz Lusarovs man pasacīja, ka jaunībā esot rakstījis dzejoļus. «Bet kurš gan jaunībā nav rakstījis!» viņš samulsis piebilda. Tā kā lauztās kājas dēļ Gļebs Lusarovs bija piesaistīts gultai un nevarēja neko citu darīt kā vienīgi lasīt, es uzreiz uzķēru šo pavedienu un nekavējoties liku sanitāram atnest Lusarovam tīru burtnīcu un zīmuli.

Arī es pats nebiju cerējis, ka viņš tik aizrautīgi sāks rakstīt dzejoļus, un biju izbrīnījies, saņemdams pēc dažām dienām no Gļeba Vasiļjeviča paprāvu ciklu mīlas lirikas.

Lūk, daži Gļeba Lusarova dzejoļi.

Pavasaris

Migla no rītiem kā tabakas dūms.

Lietus. Mirkst bezmiegā aprīlis.

Izmircis vējš klīst pa tīrumiem drūms.

Vilcienus apkauc bez rimas.

Divatā mežā, kad vakars tumst, Klīstam, lai kaut kur tik ietu. Atnākot naktij, ceļš pazudis mums, Saprotam to, kad viss debesu jums —- Skūpstos kā krītošu zvaigznāju lietu.

Vēstulē no Ziemeļiem

Kāpēc klusē, mī|ais draugs? Spalvā tinte izžuvusi? Vai varbūt pavisam klusi Mīla zudusi? Tās nav? Par ko skumsti tu? Kam skan Tava dziesma? Teic, kā klājas! Kas tev sirdi, domās krājas? Patiesība? Melu tvans? Alitu! — saltais vējš pat kauc. Skumjās vainīgā — neviena. Garāka par gadu diena. Tavas vēstules kad nav.

Un tad plūda, plūda, plūda . . .

Ģitāra pie sienas

Ģitāra pie sienas. Cenšas naglu liekt. Nevaram mēs kopā. Šķirti vel ne tik! _ Nevaram inčs ticēt, Melot nevaram. Durvis.

Bērna gulta

Tieši blakus tām! Līdzās logam nolikts Mīkstais dīvāns tavs.

Un uz grīdas meli Vilka ādā kauc. Vilka āda slēpjas. Tur ar nicību Tā kā nagla dzīta Tava neuzticība,

neuzticība.

Ģitāra pie sienas. Cenšas naglu liekt. Nevaram mēs — kopā. Šķirti — vēl ne tik.

Pat pavasaris tagad gluži citāds:

Sniegs pelēks un bars

Sniegs pelēks un bārs. Peļķēs pelēkās ārs. Pelēks mākoņu bars. Ziemeļos pavasars. Zūd salam jauda: Maijs

peļķēs

gaudo.

Ko darīt mums, Ziemeļu klajš? Ko darīt mums, pelēkais maijs? Sirds dreifē uz ledus gabala malas. Kā būt? Ko darīt? Kur gan mums palikt?![2]

Sājos un arī citos dzejoļos, lai cik nemākulīgi tie būtu, atklājās pavisam cits Gļebs Lusarovs, kas nemaz nelīdzinājās līdzšinējam nīgrajam un žultainajam Lusarovam.

Tagad, kad esmu jau pārlieku daudz pasacījis par Gļeba Vasiļjeviča un viņa sievas Olgas savstarpējām attiecībām, gribu atsaukt atmiņā visu, ko viņš man

pavēstīja par šķiršanās iemesliem, lai beigu beigās tiktu galā ar šo netīkamo vielu, bez kuras tomēr pagrūti iztikt, jo tieši ģimenes traģēdija Lusarovu noveda pie alkoholisma un pēc tam, dabiski, — psihiatriskajā slimnīcā.

Pēc institūta beigšanas mani atstāja aspirantūrā. Man vajadzēja strādāt pie temata par higiēnas īpatnībām Galējo Ziemeļu pirmskolas bērnu iestādēs. So tematu es izvēlējos pēc zinātniskā vadītāja — profesora Saričeva ieteikuma. Mans uzdevums bija risināt visai plašu problēmu loku: kā pārvarēt «ultravioleto badu» polārās nakts periodā, kādus higiēniskos aspektus vajag ņemt vērā bērnudārzu projektēšanā, kā pētīt pirmskolas iestāžu mikroklimatu, bet pēc tam izstrādāt ieteikumus, piemēram, kā telpās panākt optimālu gaisa mitrumu.

Par vietu, kur bija jānorit eksperimentiem, mēs izvēlējāmies Noriļsku — jaunu pilsētu aiz Polārā loka.

Es izlidoju uz darba vietu oktobra sākumā. Pēc divu stundu lidojuma lidmašīna nosēdās Siktivkarā. Tagad tur uzcelta lieliska lidosta ar viesnīcu, bet toreiz, pirms dažiem gadiem, bēdīgā izskata namiņi bez ērtībām lidostas apkaimē radīja drūmu iespaidu. Pieturējās lidošanai nelabvēlīgs laiks. Pa maršrutu Siktivkara—No- riļska kursēja vienīgi pasta lidmašīnas. Šaurajās un nemājīgajās lidostas telpās salasījās vairāki simti tranzītpasažieru. Viesnīcā tik tikko pietika vietas pasažieriem ar bērniem. Manīgākie iekārtojās uz soliem uzgaidāmajās telpās. Pārējie — uz grīdas.

Debesis bija pelēkas. Uz ielām — šķīdonis. Vienīgi oranždzeltenie koki izskatījās svētdienīgi un grezni.

Rudenīgais Siktivkaras parks kā spilgti dzeltens, vieglā dūmakā tīts lāsums, kā skolas burtnīca ar slīpām lietus šķērslīnijām paliks atmiņā uz visiem laikiem. Tādu skaistumu es savā mūžā esmu reti redzējis.

Naudas rezerves un desa, ko sieva man bija iebāzusi portfelī, izvadot komandējumā, sāka izsīkt, kad pēc nedēļu ilgas gaidīšanas mūs aizveda vispirms uz Hatangu, bet pēc tam — uz Noriļsku.

Seit jau valdīja īsta ziema. Tomēr man bija tāda sajūta, it kā es tikai būtu pārbraucis no viena Maskavas rajona uz citu, jo Noriļska izrādījās liela, moderna pilsēta. Es nekad nebeigšu jūsmot par celtnieku varonību, kas mūžīgajā sasalumā uz pāļiem uzbūvējuši daudzstāvu namus. Seit bija viss: televīzijas centrs, radio, elektrība, gāze un dzīvokļos karsts ūdens, veikali, klubi, slidotava un pat peldbaseins. Ziemeļi man likās viesmīlīgi. Tomēr šī viesmīlība nebija vis piedāvājums ērtāk iekārtoties laipna namatēva pasniegtajā krēslā, bet aicinājums radīt, aicinājums strādāt.

Viss bija lietišķs un atturīgs — gan pilsēta, gan tundra, kuras ielokā atradās pilsēta (Noriļska spēji, bez priekšpilsētām apraujas nomalēs), gan paši cilvēki.

Es ātri aklimatizējos gan vārda tiešajā, gan pārnestajā nozīmē. Divas dienas es jutu nelielu nogurumu, miegainību, bet pēc tam pašsajūta pilnīgi izlīdzinājās un es, pabeidzis organizatoriskos un sagatavošanās darbus, uzsāku pirmos izmēģinājumus. Lai es varētu pētīt mani interesējošās problēmas, iespēju bija daudz. Tieši tajā laikā, kad iebraucu, atvēra jaunu «kombinātu» — 49. bērnudārzu-mazbērnu novietni. Es tā biju aizrāvies ar darbu, ka nemanīju ne salu, ne vējus, kuru stipruma noteikšanai parastajās skalās dažreiz pietrūka iedaļu, ne arī garo polāro nakti.

Un tomēr, kad 29. janvāri aiz kalniem pie paša apvāršņa parādījās uzlecošās saules maliņa un pēkšņi sākās sniegputenis, bet saule turpināja spīdēt gluži tāpat kā pie mums «sēņu lietus» laikā, — tie bija svētki. Todien es nolēmu nestrādāt un, uzkāpis uz slēpēm, devos ārpus pilsētas pašaudīt irbes.

Un tikai tagad, pēc trīs mēnešu steidzamiem pētniecības darbiem, es pēkšņi sajutu, cik ļoti man pietrūkst tuvinieku — dēla un sievas. K|uva skumji un mazliet sāpīgi, ka Olga raksta tik reti — ne vairāk kā divas vēstules mēnesī uz maniem katras dienas sūtījumiem. Radās karsta vēlēšanās ieraudzīt savējos. Sailgojos karstas vasaras. Gribējās pasēdēt Piemaskavas namiņa terasē. Klausīties elektriskā vilciena tālīnajā troksnī. Laiski ar tējkaroti atgaiņāt lapseni no ievārījuma trauciņa … Domāt par visu un par neko.

Pa ceļam es nolēmu iegriezties pastā. Noliku slēpes pie ieejas un piegāju pie lodziņa «Uz pieprasījumu». Meitene lodziņā paguva pirmā padot labdienu un līdzjūtīgi paziņoja, ka vēstules šodien nav pienākušas, jo trasē ir lidošanai nelabvēlīgs laiks.

— Bet vakardienas pastu mēs jau kopīgi izskatījām — jums nekā nav, — viņa sacīja.

Es jau bezmaz uzmaucu galvā savu pinkaino ausaini un tiku gandrīz līdz durvīm, taču Saporina romance reproduktorā lika man apstāties.

O, ja tā taisnība, ka naktīs.

Kad dzīvais viss dus mierā…

Tā ir mana vismīļākā romance. Es apstājos pie galdiņa, uz kura stāvēja bundža ar līmi, un klausījos. Pār muguru pārskrēja saltas trīsas.

Tev gribu teikt — arvien vēl mīlu,

Vēl vienmēr tavs: trauc šurp, trauc šurpl

Es pēkšņi jutu, ka tūlīt sākšu raudāt. Uzliku ausaini un izgāju ārā, salā. «Nav labi,» es nodomāju, «nedrīkst tik daudz strādāt! Esmu pagalam sanīcis. Šodien pat vakarā uzlūgšu jaunos draugus pie sevis, vajadzēs iedzert mazliet šampanieša un pabūt cilvēkos.»

Atgriežoties no medībām, es iegāju pārtikas veikalā un nopirku vairākas pudeles šampanieša, nelielu kasti ar mandarīniem un dažas konservu kārbas. Pārnācis savā pagaidu dzīvoklī, piezvanīju Noriļskas paziņām un ķēros pie nošauto irbju tīrīšanas.

Draugi nelika sevi ilgi gaidīt, un drīz vien istabā kļuva svētdienīgi trokšņaini un šauri… Es paziņoju, ka esmu uzaicinājis visus svinīgi atzīmēt saules parādīšanos pēc polārās nakts. Iedzērām par sauli, par mieru, par Noriļsku. Es raudzījos uz viesiem, un viņi visi bija man tīkami. Ziemeļiem piemit neparasta spēja nogludināt šķautnes cilvēku raksturos. Neatsaucīgie vai arī tie, kuri vienpusīgi nodevušies savam darbam, šeit saindējas ar īpašu, mērķtiecīgu romantiku. Vēl nenobriedis jaunietis (piemēram, tāds, kāds ir viens no maniem viesiem — vietējais dzejnieks Vaņa Makejevs), sapņains, daždien pret visu nevērīgs puisis, kas meklē savu vietu dzīvē, šeit kļūst par daršīgu cilvēku, bet viņa nenoteiktā sapņainība tiek virzīta uz augstiem mērķiem. Sājos cilvēkos nav ne vēsts no klīrības, banalitātes un nedabiskurna, gluži tāpat kā pašā tundrā — atturīgā un majestātiskā.

Es iedzēru pavisam nedaudz. Ak dievs! Vai tad es kādreiz esmu zinājis «savu normu», vai man ir pieticis ar otro glāzīti! Man sirds mazliet atmaiga. Mēs runājām par šo un to, viegli pāriedami no viena temata uz citu. Pasaule šajā mirklī likās sevišķi skaista.

Liekas, nevienam nebūtu ienācis prātā nopelt šādu draudzīgu sabiedrību pie šampanieša glāzes, un tomēr, kad pie manis vizītē ierodas alkoholiķu sievas un mātes un asarām acīs nolād reibinošos dzērienus, sūrodamās, ka nepastāv pilnīgs alkoholisko dzērienu ražošanas un pārdošanas aizliegums, es reizumis pret savu gribu uz īsu brīdi pakļaujos viņu noskaņojumam.

Bet varbūt patiešām ieviest «sauso likumu»? Tādi mēģinājumi jau ir bijuši un ne vienu reizi vien, starp citu, arī Krievijā 1914. gadā. Tomēr gaidīto efektu «sausais likums» nekad nav devis.

Pārlieku pieauga kandžas tecināšana. Sakarā ar to, ka denaturēto spirtu izmantoja ne vien tehniskajam vajadzībām, bet arī lietoja dzeršanai, valsts bija spiesta Ievērojami palielināt denaturētā spirta ražošanu. Tā, piemēram, 1915. gadā Petrogradā denaturētā spirta tika saražots par 60000 spaiņiem vairāk nekā iepriekšējā gadā. Acīmredzot šis skaitlis liecina arī par 1915. gadā izdzertā denaturētā spirta daudzumu šajā pilsētā.

Pieauga kontrabandas un slepenā tirdzniecība ar alkoholiskajiem dzērieniem un to surogātiem. Lietojot indīgus reibinošo dzērienu aizstājējus, krasi palielinājās nelaimes gadījumu skaits. Piemēram, 1915. gadā to cilvēku daudzums, kas miruši, lietojot degvīna vietā denaturēto spirtu, salīdzinājumā ar 1914. gadu pieauga divas reizes. Taču arī 1914. gads šajā ziņā nebija izdevīgs salīdzināšanai.

Jā, kopējais izdzertā alkohola daudzums — tā saucamais vidējais «patēriņš uz cilvēku», pārrēķināts absolūtā spirta daudzumā, lai iegūtu salīdzinošo skaitli, bija acīm redzami samazinājies. Taču «patēriņš uz cilvēku» samazinājās vienīgi uz to cilvēku rēķina, kuri arī agrāk, līdz «sausā likuma» ieviešanai, reibinošos dzērienus bija lietojuši tikai augstos svētkos, ne biežāk kā reizi mēnesī, vārdu sakot, uz to veselo cilvēku rēķina, kas pilnībā un bea jebkādām grū- iibām atteicās no šiem dzērieniem. Bet nelabojamie dzērāji un vēl jo vairāk hroniskie alkoholiķi, pastāvot aizliegumam, tomēr kaut kā iemanījās sadabūt alkoholiskos dzērienus par augstām spekulatīvām cenām, Jau tā nestabilajam dzērāja ģimenes budžetam radās papildnasta, turklāt zuda cerība panākt vēlamos atveseļošanās rezultātus.

Vai vajadzētu pavisam atteikties no reibinošajiem dzērieniem? Ja to pavaicātu nevis pļēguru tuviniekiem, bet miljoniem veselu un sociāli pilnvērtīgu cilvēku, kas iedzer mēreni, turklāt reti un kuru rados nav alkoholiķu, šie cilvēki kategoriski iebilstu pret to, ka reibinošos dzērienus pilnīgi izņem no apgrozības. Bet, tā kā normālu cilvēku, paldies dievam, ir lielākais vairums, tad viņi arī izlemj jautājumu. Un viņus var saprast.

Bet kā ir ar «sauso likumu», ja runājam par sabiedrisko domu nevis aptuveni, bet balstīdamies uz iedzīvotāju aptaujas rezultātiem? Sāda aptauja (izlases veidā) notika 1970.—1971. gadā. Atklājās, ka par «sauso likumu» balsoja tikai apmēram 5 procenti aptaujāto vīriešu un tikai 13,3 procenti sieviešu, tai pašā laikā tādus pasākumus kā, piemēram, vīnogu vīnu un alus pārdošanas palielināšanu attiecīgi atbalstīja apmēram 48 procenti un 26 procenti, bet par sodu, ko drīkst uzlikt par atrašanos sabiedriskās vietās iereibušā stāvoklī, balsoja 49 procenti vīriešu un 58 procenti sieviešu.

Labs vīns — tā ir viena no lieliskākajām dabas dāvanām. Reibinošie dzērieni nelielās devās veselu ciļ- vēku padara maigāku, sabiedriskāku un jautrāku. Pie inazreibinoša dzēriena glāzītes brīvāk sokas draudzīga saruna, rodas ciešāks un sirsnīgāks kontakts.

Protams, vīns nepieder pie vitāli svarīgām vajadzībām, bez tā viegli var iztikt. Spējā pilnīgi atsacīties no reibinošiem dzērieniem var saskatīt patiesu prasmi valdīt pār sevi, vīrišķības un saprāta izpausmi. Un to sirds dziļumos jūt ikviens, kas zobojas par nedzērāju un plātās ar izdzertā daudzumu. Starp citu, tie, kas pievēršas alkoholam kā pašapliecināšanās līdzeklim, parasti ir aprobežoti un pagrimuši cilvēki, kuriem nav panākumu ne darbā, ne sportā, ne arī citur. Sarunās viņu vienīgais trumpis ir teiciens: «Bet vai tu varētu tik daudz izdzert?» Zēl tādu cilvēku. Toties cilvēku, kurš spēj pilnīgi atteikties no reibinošiem dzērieniem vai vismaz turēt sevi pieļaujamās dzeršanas robežās, nevar necienīt — vienalga, atklāti vai tikai savās domās. Minēšu kaut vai mūsu vadošos sportistus. Tā kā sports un alkohols gluži saprotamu iemeslu dēļ nav savienojami, visi izcili, īsti sportisti ir atturībnieki. Bet vai tāpēc kādam ienāks prātā viņus uzskatīt par nepietiekami vīrišķīgiem cilvēkiem? Vai kāds uzdrošināsies izsmiet sportistu par atturēšanos no alkohola lietošanas? Tātad pievēršanos alkoholam daži jaunieši gluži velti uzskata par soli tuvāk «pieaugušo kategorijai», par īstas vīrieša pašcieņas pazīmi.

Jebkuros apstākļos nedrīkst zaudēt mēra izjūtu, nedrīkst zaudēt kontroli pār izdzertā alkohola daudzumu un biežumu, tāpat nedrīkst zaudēt kontroli pār situāciju — jo ne jau vienmēr un visos apstākļos drīkst atļauties dzert.

Tātad acīmredzot runa ir nevis par reibinošo dzērienu aizliegšanu, bet gan par to lietošanas kultūras līmeņa paaugstināšanu un visnopietnāko cīņu pret žūpību un alkoholismu kā «galda kultūras» trūkuma galēju izpausmi.

Grūti dot padomu, cik daudz drīkst dzert vesels cii-

vēks, ja jau viņš par katru cenu nolēmis celt pie lūpām

glāzīti. Dažādi cilvēki reibinošos dzērienus panes savādāk. Es vēlreiz atkārtoju — labāk būtu nedzert nemaz. Un katrā ziņā noteikti jārunā par to, ka reibinošos dzērienus kategoriski jāaizliedz lietot slimiem cilvēkiem un nepilngadīgajiem. Tomēr, ja izvirzās jautājums par alkohola «normu» veselam pieaugušam cilvēkam, derētu atcerēties mūsu ģeniālā fiziologa Ivana Pavlova padomu par uztura daudzumu. «No galda jāpieceļas,» reiz viņš tika sacījis, «ar nelielu izsalkuma sajūtu!» Analoģiskai attieksmei jābūt pret reibinošajiem dzērieniem. Ikviens no prakses zina «savu normu», to alkohola daudzumu, kas konkrētajam cilvēkam rada labu noskaņojumu, bet manāmi nepasliktina pašsajūtu un negatīvi neietekmē cilvēka uzvedību. Tātad, zinot šo robežu, būtu saprātīgi to atstāt nesasniegtu. Bet, lai nu kā, nevajadzētu pārsniegt šo individuālo normu. Tomēr es vēlreiz uzsveru, ka runa nav nedz par žūpu, nedz alkoholiķi.

Sistemātiska dzērāja — tāpat kā iesācēja alkoholiķa «norma» nereti sasniedz 500—600 gramus degvīna vienā vakarā, jo viņiem jau ir izkropļota attieksme pret alkoholu, bet tolerance (izturība) pret reibinošiem dzērieniem ir krasi paaugstināta.

49

Bet, ja runājam par pieauguša, vesela cilvēka «normu» skaitļu valodā, tā ir aptuveni 100—150 grami degvīna vai 200—300 grami stiprā vīna, vai 300—400 grami sausā vīna. Sie skaitļi ir ļoti aptuveni, es tos minu empīriski, balstīdamies uz saviem novērojumiem sadzīvē. Taču gribu piebilst, ka mēreni un reti ne pārāk lielās devās lietodami alkoholu, jūs saglabāsiet «spirgtumu» un tīkamu reibuma spriegumu ilgāku laiku, nejūtot vajadzību pēc papilddevas vai normas palielināšanas. Taču, ja jūs sistemātiski normu pār-

3— 1180

sniegsiet, tad ar laiku, lai sasniegtu vēlamo rezultātu, jums radīsies vajadzība to aizvien vairāk palielināt. Un pēdīgi jūs pamanīsiet, ka reibuma sajūta ir notrulinājusies un zaudējusi agrāko vieglumu. Jebkurās baudās ir jābūt mērenībai. Citādi jūs uz visiem laikiem zaudēsiet spēju uztvert jebkādu patīkamu dzīves parādību.

Bieži gadās dzirdēt, ka, lai neapskurbtu, ir jāēd vairāk sviesta u. tml. Es nesaprotu šādu rīcību. Izdzertā alkohola daudzums jāregulē ar gribasspēku. Nav vis jālieto kaut kādi speciāli līdzekļi, kas mazinātu reibuma pakāpi, bet gan stingri jāievēro «sava norma», nedrīkst dzert par daudz. Organismu jūs nepiekrāpsiet. Ja jūs izdzersiet pārlieku daudz, pat bagātīgi lietojot vislabākos uzkožamos, reibinošo dzērienu deva virs normas tik un tā liks sevi manīt, varbūt tikai nedaudz vēlāk, kad jūs jau būsiet atgriezies no viesībām mājās. Pārdzēries jūs slikti jutīsieties ne vien tajā vakarā, bet arī nākamajā rītā. Slikta pašsajūta jau pati par sevi ir nepatīkama un smaga. Turklāt tā liecina, ka organismam nodarīta nopietna pārestība. Un kādēļ? Jūs taču pat nenoreibāt, kā nākas, jo cītīgi vicojāt iekšā sviestmaizes. Lūk, rezultāts: nebija tīkamā skurbuma, jūs pie galda nejutāties brīvi (jo vienā laidā domājāt, lai tikai neapreibtu), un pie tam vēl kaitējāt veselībai. Ja esat nolēmuši iedzert — dzeriet bez viltīgiem paņēmieniem, bet nepārsniedziet «savu normu». Protams, arī uzkost vajag, kā nākas, tomēr nevis tādēļ, lai nenoreibtu, bet gan tādēļ, lai nogaršotu un novērtētu ēdienus, kurus jums laipni pagatavojusi namamāte vai pasniedz restorānā banketa laikā.

Un ko lai saka par alkohola lietošanas biežumu veselam cilvēkam? Arī te ir grūti dot kaut kādas stingri noteiktas rekomendācijas. Vienu gan varu pavisam

droši apgalvot: jo retāk, jo labāk. Mazāk riskējam ar savu veselību un ilgāk saglabājas «samtainais norei- bums», tas pats smalkums, pirmreizīgums un atraisītība, par kuru jau tika runāts. Ja nu vēl konkrētāk? Lūkosim noteikt alkohola lietošanas biežuma normu veselam pieaugušam cilvēkam.

Jebkura sistēma, piemēram, iedzeršana «pēc algas», vēl jo vairāk sestdienās un svētdienās, rada bažas. Tas jau ir pirmais solis uz žūpību, bet vēlāk arī uz alkoholismu. Visiem spēkiem centieties izsargāties sistemātiski, vairāk vai mazāk regulāri lietot reibinošos dzērienus! Domāju, ka par pilnīgi normālu var uzskatīt «alkohola kalendāru», ja mērenās devās reibinošos dzērienus lietojam ne biežāk kā divpadsmit reizes gadā. No kurienes šāds skaitlis? Lūdzu. Mūsu kalendārā ir seši visas tautas svētki. Tālāk. Ja ģimenē ir 3—4 cilvēki, varam runāt aptuveni par četriem ģimenes svētkiem (dzimšanas diena, kāzu gadadiena). Vispēdīgi pievienosim vēl divas dienas «neparedzētiem» svinīgiem gadījumiem vai ārkārtējiem notikumiem — disertācijas, diploma aizstāvēšana, no citas pilsētas vai ciema atbraukušu radinieku viesošanās u. tml. Kā redzat, iznāk divpadsmit: 6 + 4 + 2. Protams, tā ir tikai aptuvena shēma. Taču, ja liksiet galdā reibinošos dzērienus nevis 12, bet tikai 6 vai 8 reizes gadā, jūs no tā tikai iegūsiet gan veselības ziņā, gan ilgāk saglabāsies maigāka, tīkamāka un nenotrulinātāka skurbuma sajūta.

Ko dzert? Vislabāk jau, protams, vieglos vīnus. Tic

3*

51

f

arasti garšas ziņā ir augstvērtīgāki nekā stiprie dzē- ieni un rada ilgstošāku, gaišāku, vieglāku un tīkamāku reibumu. Ja mēreni un retumis lietojam vīnus, kas satur nedaudz alkohola, tad tie uz pieauguša, vesela cilvēka veselību neatstāj manāmu iespaidu.

Iekams pērkons nesper, pālarf notiek skaitīti — skan sakāmvārds.

Kamēr cilvēks nav jutis reibinošo dzērienu kaitīgo iedarbību uz savu veselību, viņš parasti nepievērš uzmanību ārsta ieteikumiem un padomiem.

Ko lai dara! Ieklausieties kaut vai.padomā pilnīgi nelietot stipros alkoholiskos dzērienus. Protams, ar degvīnu var apreibināties nesalīdzināmi «lētāk» nekā ar vīnu. Bet, ja jūs neesat dzērājs un iedzerat reti, — nav vērts ietaupīt kādu rubli, ar to riskējot nodarīt ļaunumu veselībai. Ja esat ielūguši viesus, arī galds, uz kura atrodas labi vīni, izskatīsies daudz svinīgāks, nekā tad, ja tas būs nokrauts ar degvīna pudelēm.

Tagad daži vārdi par viesu uzņemšanu, ja esam sākuši par to runāt. Es ieteiktu galdu klāt pēc iespējas vienkāršāk un atturīgāk. Tas rada nepiespiestības atmosfēru, viesi jūtas daudz brīvāk. Tuvus draugus vispār var uzņemt pie neliela žurnāltipa galdiņa, pasniedzot vienu vai divas pudeles sausā vīna un pietiekamā daudzumā, taču ne pārbagātus uzkožamos, jo ne jau tam jākļūst par visa «vakara naglu». Cienasts ir tikai patīkams papildinājums interesantai un draudzīgai sarunai.

Arī svinīgākos un oficiālākos gadījumos dzeršanas rituālu nevajag sarežģīt. Vīna pudeles novieto vienā galda malā vienkopus vai ari uz maza atsevišķa galdiņa blakus namatēva vietai. Vīna pudeles jāatkorķē jau iepriekš. Šampanieša tipa vai dzirkstošos dzērienus atkorķē pie galda. Baltos vīnus pasniedz viegli atdzesētus, sarkanos — istabas temperatūrā. Tāpat ieteicams atdzesēt vermutu, liķierus un degvīnu, taču konjakam ir tīkamāka garša, ja to pasniedz galdā nevis no ledusskapja, bet gan no bāra. Turklāt vēlams konjaku liet platās, konfekšu trauciņam līdzīgās glāzītēs, lai cilvēka

roku siltums pārietu uz dzērienu. Šampanieti, kā zināms, pieņemts pasniegt spainītī ar ledu.

Degvīnu vēlams pasniegt pie zupām vai pirms sātīgiem uzkožamajiem, ja jūs aicināt nevis uz pusdienām, bet gan uz vakariņām. Baltie vīni labi sader ar zivju ēdieniem, sarkanie — ar gaļas ēdieniem. Šampanietis un saldie vīni ieteicami pie deserta, bet liķieris un konjaks — pie kafijas.

Ja, taisot vaļā pudeli, dzērienā iekļūst korķa gabaliņi, tie, pirms pudeli liekat galda, jānolej.

Atkorķēt pudeli, pamatīgi uzsitot ar delnu pa pudeles dibenu, ir vulgāri. Turklāt, to darīdami, jūs riskējat sasist pudeli, savainot roku, apliet ar vīnu savu kaimiņu, galdautu vai sienu.

Ir nepieklājīgi piespiest viesi dzert. Pavisam nevietā ir izsaucieni: «Dzer sausu!» Glāzē dzeramo ielej tikai tad, ja tā iztukšota. Kaimiņam vai kaimiņienei pa labi no jums ielejiet ar kreiso, bet kaimiņam pa kreisi — ar labo roku. Pudele jātur ar visiem pirkstiem: rādītāja pirkstam jāatrodas horizontāli pret pudeles kakliņu. Pudeles kakliņš nedrīkst skart glāzītes vai pokāla malu. Ar vieglu rotācijas kustību atceļot pudeli no glāzes, jūs neļausiet ne pilītei vīna uzlīt uz galdauta.

Vispirms nedaudz dzēriena ielej pats savā glāzē. Pēc tam — dāmām un tikai tad — vīriešiem. Glāzē iepilda apmēram 3 A no tās tilpuma vai nedaudz vairāk. Turklāt glāzītei jāstāv uz galda, neklājas to ņemt rokā. Apsveikuma pokālu parasti lej pilnu iīdz malām.

Ieliet dzērienu vispirms savā kausā vai glāzē ir sena paraža. Tā cēlusies senos laikos, kad vīna pudeles nevis aizkorķēja, bet gan uzlēja tām augu eļļu. Lai viesa glāzē neiekļūtu jau iepriekš no trauka nolietās eļļas paliekas, namatēvs parasti vispirms mazliet ielēja sev.

Turklāt ar to namatēvs it kā apstiprināja: vīns nav saindēts, viesis namā tiek uzņemts draudzīgi un viesmīlīgi. Tagad šis paradums neļauj iekļūt viesa glāzē korķa gabaliņiem.

Restorānā oficiantam pirmām kārtām jāielej «pārbaudes malks» galda saimniekam. Tikai pēc tam, kad «namatēvs» nogaršojis dzērienu un ar galvas mājienu devis zīmi piepildīt ielūgto viesu glāzes vai kausus, oficiants ielej visiem pārējiem.

Ja nevēlaties, lai jums ielej, pietiek korekti atteikties. Izskatās vulgāri, ja nosedz glāzīti ar roku vai to apgāž uz mutes. Taču visvienkāršāk ir atstāt glāzē vai kausā mazliet neizdzerta dzēriena. Taktisks namatēvs to nepapildinās.

Dāma pati savā glāzē nelej. Namatēvam vai blakus sēdošajam vīrietim jāraugās, lai kaimiņienes glāzītē tiktu iepildīts dzēriens. Turklāt ir jāapjautājas, tieši kādu no galdā esošajiem dzērieniem dāma vēlas. Nav nekā briesmīga, ja dāma pati atgādina savam kaimiņam, ka viņas glāzīte ir tukša. Tātad kaimiņš nav bijis pietiekami uzmanīgs.

Viesim nav jācenšas uzņemties dzīru vadītāja —t.s. «tamadas» lomu, ja viņam to nav lūdzis namatēvs. Parasti namatēvs, pieceļoties kājās, pats uzsauc tostus. Pieceļas arī viesi un pastiepj savus pokālus uz tā cilvēka pusi, kam veltīts tosts, vēl viņam veselību. Namatēvs nav pārkāpis etiķeti, uzsaukdams tostu jebkuram no viesību dalībniekiem neatkarīgi no viņa vecuma un dzimuma. Taču, ja augsta laime tiek uzsaukta kaut vai vienai no klātesošajām dāmām, vakara gaitā jāuzsauc tosts par katru no klātesošajām sievietēm.

Goda viesim, kas parasti sēž līdzās namatēvam, tostu uzsaukšanā ir tādas pašas tiesības kā namatēvam, taču šīs tiesības nevajag izmantot ļaunprātīgi. Ja uzsaukts tosts namatēvam, jāiedzer arī par namamātes veselību. Par «svinību vaininieku» — jubilāru, jaunlaulātajiem — tostu var uzsaukt arī jebkurš no viesiem. Jāpieceļas arī tam, kuram tiek uzsauktas augstas laimes, un, pateicoties ar vieglu galvas mājienu, jāiztukšo sava glāze. Ne jau katrā ziņā sausa! Tas, kurš tostu uzsauc, parasti izdzer glāzi tukšu.

Jebkurš viesis un jebkurā gadījumā drīkst taktiski atteikties no vīna vai degvīna. Taču ikvienā gadījumā nedrīkstam zaudēt mēra izjūtu, ikreiz jāzina «sava norma», lai nepārkāptu pieklājības robežas.

Ja jūs vēlaties saskandināt ar kādu no galdabied- riem — tas nav aizliegts. Nav pieņemts saskandināt alus glāzes un kokteiļu pokālus. Nevajadzētu par varītēm censties saskandināt ar viesi, kas sēž tālu no jums. Labāk pieejiet pie viņa. Pēc pirmā kopīgā tosta pilnīgi pieļaujami «separāti» tosti, kas izteikti ne visai skaļi un veltīti kaimiņam vai kaimiņienei.

Daudzi, kas nebūt nesmādē alkoholu, bet reizumis pat krietni iedzer, apbrīnojami maz zina par reibinošajiem dzērieniem. Tā ir kultūras trūkuma pazīme. Vēlēšanās iedzert «pēc iespējas vairāk, kaut ko lētāku un stiprāku» liecina arī par mēra izjūtas trūkumu. Cilvēkiem ar zemu kultūras līmeni eksistē tikai divi jēdzieni: «baltais vīns» (analfabētisks degvīna apzīmējums) un «sarkanais vīns» (visi vīni — vīnogu, augļu, sausie un spirtotie — gan baltie, gan sarkanie vīni).

īsi paraksturosim dažādus alkoholiskos dzērienus — ne jau tālab, lai radītu dzeršanas kultu, bet tālab, lai mēs nebūtu analfabēti šajā jautājumā un lai viesības neuzskatītu par uzdzīvi lidz galīgam skurbumam, bet gan par vienu no sadzīves kultūras parādībām, par vienu no dzīves priekiem, kuru, tāpat kā jebkuru citu prieku, jāmāk baudīt ar mēru, lai izvairītos no pār- sātināšanās un kaitīgām sekām.

Skaisti un gaumīgi klāts galds, pārdomāta ēdienu un vīnu izvēle sagādā prieku viesiem un patīkamu gandarījumu saimniekiem. Ja turklāt vēl viesību rīkotāji prot organizēt pusdienas vai vakariņas tā, ka ne viņi paši, ne viesi «nepārdzeras», bet pie galda ir jautri un interesanti, — tad tas allaž ceļ namamātes un namatēva autoritāti sabiedrībā, tajā mikrovidē, kurā viņi lielākoties uzturas.

Tomēr es nepavisam negribu teikt, ka savi darījumi jākārto pie glāzītes, taču, ja reiz pie jums ieradušies viesi, ir jādomā par sava nama prestižu, vēlams prast viesus skaisti uzņemt, pakavēt viņiem laiku un taktiski nepieļaut alkoholiskus ekscesus nedz viesiem, bet vēl jo vairāk pašiem saimniekiem.

Tātad — par reibinošajiem dzērieniem. Sāksim ar alu — stipruma ziņā visvieglāko dzērienu. Patiesi — alus satur ne vairāk par 6 procentiem spirta, bet parasti divreiz mazāk. Piemēram, gaišajām šķirnēm — «Žiguļu», «Rīgas» un «Maskavas» alum alkohola procents ir attiecīgi 2,8; 3,4 un 3,5 procenti. Visstiprākais no gaišajiem ir «1,.eņingradas» alus (6 procenti alkohola), bet no tumšajām šķirnēm visvairāk spirta (5 procenti) satur «Porteris».

Alu raudzē no miežu iesala, pievienojot apiņus, bet dažām šķirnēm vēl arī citus komponentus (rīsu, cukuru). Protams, visvairāk alū ir ūdens. Pirms iepildīšanas traukos alum ļauj nostāvēties 2°C temperatūrā ilgāku vai īsāku laiku — no trim nedēļām līdz trim mēnešiem. Dažas šķirnes pēc nostāvēšanās sapilda pudelēs un ļauj nostāvēties vēl papildus. Atkarībā no receptūras un nostāvēšanās ilguma katrai alus šķirnei

piemīt specifiska garša tin smarža, sava raksturīga krāsa un, visbeidzot, stipruma pakāpe.

Alu pasniedz galdā atdzesētu apmēram līdz 10 °C, jo tieši šajā temperatūrā sevišķi labi atklājas tā garšas īpašības. Alus lieliski iederas pie gaļas un zivju ēdieniem. Karstā gadalaikā pilnīgi pieļaujams svinīgs mielasts bez pirmajiem ēdieniem, to vietā pasniedzot alu, ko tomēr nav ieteicams darīt oficiālās vai pusofi- ciālās svinīgās pusdienās.

Bieži alu pasniedz kopā ar speciāli gatavotiem grauzdiņiem, sāļajiem salmiņiem vai sausajām baran- ciņām, ar cīsiņiem vai kraukšķošiem kartupeļiem. Ļoti labi te iederas vēži, garneles, langusti un krabji. Bet šie produkti, kā zināms, arvien retāk ir pārdošanā, kaut pieprasījums pēc vēžveidīgajiem krasi pieaudzis. Taču sevi manīt liek ūdenskrātuvju piegružošana un piesārņošana. To, vai alus un reibinošie dzērieni vispār ir derīgi un pilnvērtīgi pārtikas produkti, mēs vēl aplūkosim, runājot par dažiem aizspriedumiem, kas saistīti ar alkoholu. Bet tagad daži vārdi par alus «normu» veselam cilvēkam. Sim jautājumam es pievēršos ne jau bez nolūka. Daudzi uzskata, ka alus ir nekaitīgs jebkuros daudzumos un jebkuram cilvēkam. Man vairākkārt ir gadījies dzirdēt, kā cilvēks dižojas ar vienā reizē izdzertā alus daudzumu. Es pats redzēju, kā viens alus «cienītājs» izdzēra astoņus puslitra tilpuma kausus alus apmēram stundas laikā! Bet stāsta, ka ir īsti «meistari», kuri izdzer vēl vairāk, turklāt ar to va- ren lepojas. Atvainojiet! Tā taču ir morāla kroplība! Diezin vai to var uzskatīt par pieņemamu porciju, ja vesels cilvēks izdzer vairāk nekā vienu vai divus puslitra tilpuma kausus. Un nekādā gadījumā nedrīkst ~j ieteikt dzert pat nelielas devas alus pārāk bieži, jo īpaši — ik dienas. Lai nu kā, tomēr alus satur alko- [

holu. Līdz ar to parādās arī visas parastās alkoholam raksturīgās sekas. Bez tam ar alu mūsu organisms uzņem daudz šķidruma, kas tāpat nav vēlams, bet slimam cilvēkam gluži vienkārši ir kaitīgi, īpaši tiem, L kuri sirgst ar sirdskaitēm.

Kategoriski aizliegts izmantot alu bērnu un pusaudžu uzturā. Pat vienas alus glāzes būs diezgan, lai bērns pa īstam noreibtu.

Veselībai nebūt nav tik nekaitīgi arī visvieglākie vīni, ja tos lieto pārāk bieži un lielās devās. Par vīniem mēs tūdaļ parunāsim.

Galda vīni reti mēdz būt stiprāki par 14°, parasti šiem vīniem ir 9—12°. Tiem rūgšanas procesā nepievieno cukuru, bet dabiskais cukura daudzums parasti nepārsniedz 0,2 procentus, tāpēc galda vīnus bieži vien dēvē par skābajiem, jeb pareizāk — par sausajiem. Vīna krāsu (ir baltie un sarkanie galda vīni) nosaka krāsviela, ko satur vīnogu miziņa. Vīnogas spiež ar visu miziņu, bet reizumis arī kopā ar kauliņiem un visiem ķekara atzariem, kas piešķir vīnam īpašu skāņu piegaršu. No mūsu zemes galda vīniem sevišķi labi ir Gruzijā ražotie, bet no tiem par vislabākajiem pelnīti uzskata Kahetijas vīnus («Saperavi», «Rkaciteli» un citus).

Par ordinārajiem, tas ir, parastajiem, dēvē tādus vīnus, kas nostāvējušies ne vairāk par gadu. Pie marku vīniem pieskaitāmi galda vīni, kurus iegūst no labākajām un kvalitātes ziņā noturīgākajām vīnogu šķirnēm un kuri nostāvējušies divus — trīs gadus. Tieši šis vecums — divi līdz trīs gadi baltajiem un trīs līdz četri gadi sarkanajiem galda vīniem ir «plaukuma vecums», optimālais vecums.

Man vēlreiz jāuzsver, ka mazalkoholiskie dzērieni nebūt nav tik nekaitīgi, kā daudzi uzskata. Lietojot lielos daudzumos pat aTu, var saslimt ar balto drudzi. Jā, šādus piemērus min psihiatri.

«Būdams Gruzijā un Armēnijā,» raksta V. Pereve- dcncevs jau minētajā grāmatā («Nevienaldzīgo uzskati», 24. lpp.), «es nesastapu ļoti piedzērušos cilvēkus. Toties daudzās citās mūsu plašās zemes vietās pārmērīgas žūpošanas sekas uzkrītoši duras acīs. Varbūt Gruzijā un Armēnijā dzer mazāk nekā citur? Esmu pārliecināts, ka ir tieši otrādi. Vīna lietošana šajās republikās ir sena tradīcija… Kā tad īsti ir? Viņi dzerot dod priekšroku vtnam? Ari no vīna var būt pilns kā mārks. Galvenais — kā dzer.»

Jā, tas patiešām ir tā. Vēl piebildīšu, ka Erevānā,- piemēram, nav nevienas atskurbtuves. Gluži vienkārši — tās nav vajadzīgas. Nudien, tur «prot dzert». Piedzērušie uz ielām nevārtās. Bet vai šajās republikās ar alkohola lietošanu viss ir kārtībā?

V. Perevedencevs nav ne psihiatrs, ne narkologs, un, protams, viņš nevar zināt visas alkoholisma ārstēšanas nianses. Bet tur ir tā lieta, ka jau sen konstatēti divi galvenie žūpības un alkoholisma paveidi, kam raksturīga vairāk vai mazāk izteikta ģeogrāfiskā nosacītība.

Vīndaru apvidos Itālijā, Francijā, Armēnijā un Gruzijā, protams, tāpat ir nelabojami alkoholiķi. Tomēr dzeršanas sistēma viņiem ir īpaša — nezaudējot kontroli pār izdzertā vīna daudzumu. «Dienvidu» alkoholiķis parasti turas uz kājām, viņš tik tiešām nekad ne- piedzeras «pilns kā mārks». Taču dzer gadiem ilgi praktiski ik dienas un, tā sacīt, allaž ir «dūšā». Ak vai, alkohola psihozes un smagā kaite — aknu ciroze, kas ir alkoholisma sekas, arī «dienvidu» žūpām nav reta parādība.

Ziemeļos — Amerikas Savienotajās Valstīs, Krievijā,

Īrijā un citās zemēs dzērājiem ir pavisam citāda, glu?f pretēja sistēma. Viņi dzer «vienā dzeršanā» vairākas dienas no vietas, žūpo bez mēra, pilnīgi nekontrolējot izdzertā alkohola daudzumu, turklāt lielākoties lieto stipros dzērienus, bet reizumis pat alkohola surogātus. Pēc 5—15 dienām murgainā žūpošana pierimst, dzērāji «lāpās» ar nelielām devām degvīna un alus, pēc tam seko pārtraukums, pilnīgi atturoties no alkohola dažas dienas.

Tādējādi nevar būt runas par vienas žūpošanas «sistēmas» aizstāšanu ar kādu citu. Viens velns nav labāks par otru. Mums visiem — ārstiem, pedagogiem, ieinteresētajiem administratīvajiem darbiniekiem — ir jācīnās par to, lai cilvēki pavisam atteiktos lietot reibinošos dzērienus vai, reāli spriežot, tos lietotu ar mēru un pārietu uz vieglu dzērienu lietošanu (ja runājam par pieaugušajiem), un jāpanāk, lai no alkohola pavisam atturētos nepilngadīgie.

Tagad, beidzot šo īso pārskatu par dažādajiem reibinošajiem dzērieniem, mazliet parunāsim par deserta vīniem.

Deserta (stipros un saldos) vīnogu vīnus iegūst no gatavām, bet vēl labāk — no pārbriedušām vīnogām. Tajos ir samērā augsts cukura procents nepilnīga rūgšanas procesa dēj. Sie vīni satur 12,5—20 procentus spirta. Deserta vīniem («Muskats», «Tokaji», «Heress», «Malaga», «Madeira» utt.) katram ir atšķirīga garša, smarža un krāsa atkarībā no iegūšanas veida un, protams, arī no vīnogu šķirnes.

Atsevišķā grupā izdalāmi dzirkstošie šampanieša tipa un putojošie vīni, kas ir ar ogjskābo gāzi mākslīgi piesātināti sausie vīni.

Vispēdīgi, degvīns. Tam ir daudz paveidu. Dažādu degvīnu stiprums svārstās no 40 līdz 56 grādiem, t. i., tilpuma procentos. Degvīnu Iegūst no labības un kartupeļiem, attīrīto etilspirtu sajaucot ar ūdeni. Lai panāktu vajadzīgo garšu, šim maisījumam nelielās, devās pievieno dažādus komponentus — etiķskābo nātriju, cukuru utt. Liķierus gatavo, degvīnam pievienojot zāļu, sēklu, sakņu un garšaugu uzlējumus. Pārtvaicējot no- rūgušo cukurniedru sulu, iegūst īpašu degvīna paveidu — rumu. Savdabīgs vīnogu degvīna paveids, ko iegūst sarežģīta un ilgstoša procesa rezultātā, ir konjaks.

Patiesi, man nav vēlēšanās jums sīki stāstit par stiprajiem dzērieniem, lai mans pretalkoholiskais publicistiskais stāsts nepārvērstos par odu alkoholam. Piedodiet man, ka simtām reižu atkārtoju vienu un to pašu — vēlreiz gribu jūs nopietni brīdināt no aizraušanās ar jebkuru reibinošo dzērienu, lai cik viegls tas būtu spirta daudzuma ziņā. Tomēr ieklausieties veca ārsta padomā: ja nu jums katrā ziņā jāiedzer — lai tas ir sausais vīns, sliktākajā gadījumā — deserta vīns, nevis degvīns vai kāds no tā paveidiem.

Plaši izplatītais uzskats, ka pašbrūvētais ir veselībai mazāk kaitīgs (to taču iegūstot tikai no dabiskiem produktiem, toties rūpnieciskos apstākļos dzērienus reizēm gatavo, tiem pievienojot spirtu, kas iegūts ķīmiskās reakcijas ceļā!), — ir dziļi maldīgs. Daudzi zina, ka paštecinātais satur lielu daudzumu kaitīgu piemaisījumu (sīveļļas), kas ārkārtīgi kaitīgi veselībai. Balstīdamies uz savu personisko pieredzi un plašo literatūras klāstu, varu sacīt, ka tieši kandža un citi alkoholisko dzērienu surogāti izraisa sevišķi smagas komplikācijas dažādu orgānu darbībā, ļoti bieži īsā laikā radot smagus psihiskus traucējumus.

Taču atgriezīsimies pie mūsu varoņa, kuru pametām viņa viesu un draugu pulkā Noriļskā aiz Polārā loka.

Ieslēdzām radio. Kāds zināja, ka šodien būs koncerts, veltīts klausītājiem, kuri strādā aiz Polārā loka. Pārraide bija ļoti jauki organizēta: vispirms dažus vārdus saviem vīriem, kas aizkomandēti uz Galējiem Ziemeļiem, pateica sievas, tad pēc viņu ieteikuma tika atskaņotas «ziemeļnieku» mīļākās dziesmas. Gluži nevilšus sākām runāt par sievām. Kļuva mazliet skumji. Kāds no viesiem, pavairāk «ieķēris», man šķelmīgi piemiedza ar aci un sacīja, ka mana sieva jau nu tagad velti laiku netērējot. Es uz viņu pat neapvainojos, tikai paraudzījos tā no augšas un nodomāju: «Vai tad tu maz vari iedomāties, kāda sieviete ir Olga! Jocīgais! Viņa taču ir Solveiga!» Nemaz nesāku viņu pārliecināt, ka sieva mani nepacietīgi gaida un patlaban iegrimusi vienīgi rūpēs par dēlu. Es neteicu ne vārda. Bet pats domāju par mājām. Man ienāca prātā Jaungada sagaidīšana. Atcerējos viņu tādu, kādu redzēju savā neskaidrajā iztēlē…

—   Rau, jau pulksten astoņi vakarā. Laimīgu Jauno gadu!

—   Arī tev — laimīgu! Pēc četrām stundām Jaunais gads būs ari Maskavā. Sī šampanieša glāze — par tevi un dēlu! Lai nākamais gads ir laimīgāks nekā iepriekšējais. Iedzeram!

—   Vai tu daudz strādā?

—   Nē, man nav ne auksti, ne vientuļi. Taču kopā ar jums būtu bijis labāk.

—   Ar ko tu patlaban esi kopā?

—   Visu mūžu man laikam gan būs jābraukā apkārt. Kādēļ tu ar mani esi sapinusies? Būtu apprecējusies ar Koko. Viņš tevi tik ļoti aplidoja. Viņš ir mājās tupētājs …

—   Mājās viss ir kārtībā. Esam veseli. Kad dēls padzird vārdu «Ziemeļi», viņš tūlīt sauc: «Mans tētis ir

Ziemejos! Mans tētis ir Ziemeļos!» Ja viņš kaut ko garšīgu ēd, katrā ziņā atstāj: «Bet tas — tētim!»

—       Paaugsies dēls, arī jūs varēsiet braukt kopā ar mani…

—       Vai tev nesalst? Pie jums taču ir briesmīgs salsi. Gan vēji, gan sniegputeņi…

—  Nē, nē! Garlaikoties man nav vaļas.

—       Man kāds sacīja, ka jums cauru gadu ir tikai žāvēti kartupeļi… Vai tiesa?

—   Man nenāk ne prātā kļūt tev neuzticīgam!

—   Bet vai cigaretes saņēmi?

—       Lielais paldies! Tā ir mana iecienītākā tabaka. Pašā reizē! Nu, iedzeram vēl!

Man šķita, ka tieši tāda būtu bijusi saruna ar Olgu Jaungada naktī, kad mūs šķir tūkstošiem verstu. Ne jau uz visiem jautājumiem tika saņemtas atbildes. Kaut kas bija pasacīts nevietā. Bet sirdīm jau sava valoda …

Viesi izklīda vēlu. Bet nākamajā rītā es pamodos at- maidzis un atjaunots. Un atkal sākās darbs, darbs, darbs… Man, maniem draugiem un visiem pārējiem šajā brīnumskarbajā pilsētā Noriļskā …

Aprīļa beigās necerēti radās iespēja aizbraukt uz Maskavu un tikties ar sievu un dēlu.

īsi pirms mājup brauciena, par kura iespējamību es tobrīd pat iedomāties nevarēju, mani izsauca uz pilsētas Veselības aizsardzības nodaļu, lai gan man ar to praktiski nebija nekāda sakara. Kad es ierados nodaļā, tur jau bija sākusies bērnu ārstu un epidemiologu apspriede. Runāja par dizentērijas uzliesmojumu kādā nelielā bērnudārzā. Divu nedēļu laikā bija reģistrēti vairāki saslimšanas gadījumi. Tika apspriests pasākumu plāns cīņai pret epidēmijas uzliesmojuma izplatīšanos.

6i

Izrādījās, ka veselības aizsardzības nodala, ievērojot ārkārtējo situāciju, pieņēmusi lēmumu atsaukt mani no tiešā darba un norīkot par ārstu uz bērnudārzu, kurā plosījās epidēmija. Kopā ar mani tur vajadzēja strādāt ari vietējās epidemioloģiskās stacijas ārstam.

Sēdes vadītājs paziņoja, ka bērnudārzam, uz kuru mani norīko, nav sava ārsta, — tajā ir 120 bērnu un pēc darbinieku saraksta ārsta vieta nav paredzēta, pareizāk sakot — plānota tikai ceturtdaļslodze. Atcelt ārstu no kādas lielākas bērnu iestādes un norīkot epidēmijas uzliesmojuma likvidēšanai — to Veselības aizsardzības nodaļa nebija darījusi, nevēlēdamās atstāt bez ārsta uzraudzības citu bērnudārzu. Tāpēc man piedāvāja uz laiku pārtraukt pētījumus un pāriet praktiskajā darbā.

Veselības aizsardzības nodaļas vadītājs jau bija sagatavojis oficiālu dokumentu mūsu institūtam, ka mani sakarā ar īpašiem apstākļiem uz laiku atsauc no aspirantūras un lūdz saglabāt man stipendiju un «komandējuma naudu».

Tā es pirmsskolas bērnu iestādē kļuvu par ārstu. Darbs, godīgi atzīstos, manuprāt, nebija no patīkamajiem. Vajadzēja kā tādam briesmonim staigāt pa bērnudārzu, ielūkoties visos kaktiņos un raudzīties, lai nekur nebūtu ne puteklīša, ne gruzīša, lai trauki spīdētu un laistītos un lai katrs spainis būtu iezīmēts: «Grīdas mazgāšanai», «Atkritumiem» utt., — piķis viņu zina kādām vajadzībām vēli Sanitārā uzraudzība virtuvē. Ēdienkartes sastādīšana …

Tomēr es biju vajadzīgs tieši šeit. Un ļoti vajadzīgs. Un es pūlējos likt lietā visas savas zināšanas un māku, lai likvidētu uzliesmojumu, jo dizentērija nepavisam nav tik nevainīga bērnu slimība.

Mēs sākām ar to, ka uzlikām bērnudārzam visstingrāko karantēnu. Bērni tagad visu laiku uzturējās dārziņā un turpat ari nakšņoja. Es pats augām dienām negāju mājās, bet reiz pavadīju darbā pat 72 stundas. Turpat savā kabinetā uz kušetes arī pārgulēju.

Karantēnu drīz atcēla. Tā kā es biju strādājis bez brīvdienām un vairākas reizes dežurējis veselām diennaktīm, man bija iekrājušās 12 brīvdienas.

Dabūjis zināt, ka mana ģimene ir «kontinentā», Ve- . sclības aizsardzības noda|as vadītājs prēmēja «dizentērijas uzveicēju», piešķirot bezmaksas biļeti uz Maskavu un atpakaļ.

Gatavodamies negaidītajam braucienam, pat nepaguvu telegrafēt sievai. Es nevarēju vien sagaidīt, kad ieraudzīšu savus tuviniekus, jo vairāk tādēļ, ka Olga pēdējā vēstulē savu ilgo klusēšanu izskaidroja ar dēla slimību.

Nav iespējams izstāstīt, ko jūt cilvēks, kad viņš no polārās ziemas, 110 30 grādu sala trīs stundu laikā nokļūst pavasari. Siktivkarā man jau bija karsti. Spīdēja saule. Sniegs bija pavisam nokusis. Lidlauka valgais betons raudzījās debesīs ar gaišzilām paltīm. Pasažieri, izkāpjot no lidmašīnas, kādu brītiņu, pavasara apreibināti, pakavējās uz augšējā pakāpiena un tikai tad sadūšojās kāpt lejā.

Pēc divarpus stundām mēs nolaidāmies Vnukovā. Te bija vēl siltāks. Gandrīz visi staigāja bez mēteļiem. Kailie koki sāka jau mazliet zaļot, un gar ceļu, pa kuru no lidostas braucu uz Maskavu, vietumis dīga zālīte.

Sieva mani sagaidīja ar līksmu izsaucienu un tūdaļ pat sāka zvanīt paziņām, kliegdama klausulē: «Mūsu tētis atbraucis! Atbraucis tētis!» Kāda paziņa pat bija nodomājusi, ka sazin kādā veidā atradies Olgas tēvs, kuru uzskatīja par pazudušu bez vēsts frontē 1941.

gadā. Sievas prieka izpausmēs tobrīd nemanīju nekādu liekulību. Tikai vēlāk, 29. aprīlī, pēc četrām laimīgām dienām, kad atklājās, ka Olga nepavisam nav Solveiga, es sāku just sievas uzvedībā izlikšanos un ne- īstumu.

Dēls ciemojās pie Aleksandras Naumovnas. Taču arī Šai apstāklī es tobrīd nesaskatīju nekā sevišķa. Mēs tūlīt devāmies pie vecmāmuļas, un drīz vien jau biju kopā ar dēlu. Gripa, ar ko viņš vairākas dienas bija sirdzis, bija izslimota. Mēs ar dēlu norunājām nākamajā dienā iet uz zooloģisko dārzu.

Es jau sacīju, ka šīs četras dienas līdz 29. aprīlim laikam bija vislaimīgākās mūsu kopdzīvē. Ik vakaru mēs gājām uz teātri, dienā — ar dēlu uz kino vai zooloģisko dārzu. Nolēmām mājās pusdienas negata- vot, lai ietaupītu vairāk laika izpriecām. Edām restorānā.

Reiz iedomājos, ka būtu nepiedodami netaktiski, ja es, uzturēdamies desmit dienas Maskavā, neapciemotu senos draugus. Arī pašam gribējās viņus sastapt. Tādēļ 29. aprīļa vakarā devos pie sava drauga Romas Znamerovska. Sieva kategoriski atteicās iet man līdzi, lai arī kā es viņu centos pierunāt. Olga sāka mani pārliecināt, ka viņai steidzami jāgludina veļa.

— Un ko es tur darīšul — Olga mierīgā, nemākslotā balsī noteica. — Jūs esat seni draugi, un es nevēlos traucēt jūsu sarunas.

Bez vismazākajām aizdomām un jebkādām priekšnojautām gāju viens pats, brīdinādams, ka uzkavēšos pie Romas līdz kādiem divpadsmitiem naktī.

Ar Romu mums bija daudz kopēja, abiem netrūka ko atcerēties un pārrunāt par dzīvi aizritējušajā pusgadā. Tomēr jau pulksten deviņos man pēkšņi sagribējās atgriezties pie Olgas, tāpēc atvadījos un devos mājup.

Es neņēmu taksometru un nebraucu ar autobusu. Gribēju paieties pa ielām un izvēdināt galvu pēc vīna pudeles, ko ar draugu bijām iztukšojuši. Es noso|oju trīs kilometrus no Romas dzīvokļa pie Razguļajas līdz manai šķērsielai blakām Kirova metro stacijai, domādams par sievu, par dēlu un par priekšā stāvošo šķiršanos no viņiem, tiesa, nu vairs tikai uz pusotru mēnesi, kas nepieciešams darba pabeigšanai Noriļskā. Jūnija vidū sāksies brīvdienas.

Iestājoties naktij, kļuva auksts, man sāka salt, un es pieliku soli. Pēc minūtēm divdesmit jau biju mājās. Sieva stāvēja istabas vidū, tērpusies vieglā mētelī, un ar izbailēm raudzījās manī. Mana atgriešanās viņu acīm redzami bija pārsteigusi. Olga nebija gaidījusi mani atgriežamies tik agri.

—   Nu ko — vai paklausīsies radio? — viņa apmulsumā novērsās, piegāja pie radiouztvērēja un sāka vir- pināt pogas, steidzīgi pūlēdamas uztvert kādu raidstaciju.

«Vai patiesi?» es nodomāju. «Nē, nē, tas nevar būt!» Un tūdaļ pat sev noticēju: nevar būt! «Izbailes un apjukums — tas man būs tikai licies!»

—   Kur tu biji? Bet pie Romas iet negribēji, — es teicu, mazliet apbēdināts.

—   Pastaigājos. Jā. Pastaigājos! Kālab tu brīnies? (Es nepavisam nebrīnījos.) Varbūt tu neesi pieradis, ka es izeju pastaigāties? Bet man ļoti patīk staigāt! Tu to nekad neesi manījis. Tu gar mani nelikies ne zinis!

«Vai patiesi!» es atkal nodomāju. «Bet ja nu pēkšņi …»

—   Kur tad tu īsti biji?

Tagad es viņu no tiesas turēju aizdomās. «Muļķis,» es spriedu, «šajā pusgada vientulības laikā esmu pavi sam zaudējis prātu, kļuvis pārmērīgi greizsirdīgs, pat smieklīgs! Nevar būt! Nevar būt!»

—   Kur tad tu pastaigājies?

—   Pa ielu. Pa Zimņija ielu! Un kas tad ir?

«Un kas tad ir?» — viņa pateica jau mierīgāk, bez mulsuma balsī, tomēr pārlieku stingri, pat ar izaicinājumu. «Vai tiešām taisnība?» Es piepeši jutos piekusis un ar visu mēteli atlaidos uz dīvāna.

—   Pa Zimņija ielu?

—   Jā, pa Zimņija ielu!

—   Līdz Dārza lokam un atpakaļ?

—   Nu protams!

Man ir jāpaskaidro: no mums uz Dārza loku ved trīs ceļi — Perova iela, Zimņija iela un Blagoveščen- skas iela.

—       Bet ^varbūt pa Blagoveščenskas ielu gar septīto poliklīniku, nevis pa Zimņija ielu?

—   Nē, pa Zimņija!

—   Bet varbūt pa Perova ielu?

—   Es jau sacīju, ka pa Zimņija ielu!

«Melo,» es nodomāju. «Zimņija iela aizšķērsota ar žogu, un vārti ciet. Viņa nevarēja pa šo ceļu tikt uz Dārza loku!»

—       Atvaino, es iziešu pastaigāties, — es sacīju un izgāju uz ielas. Un gandrīz vai skriešus metos līdz augstajam dzelzs žogam, kas nosprosto Zimņija ielu.

So žogu uzcēla pirms daudziem gadiem. Tas atdala bērnu spēļu laukumu un parku pie Nigērijas vēstniecības. Automašīnas šeit nedrīkstēja braukt, tās varēja doties tikai pa apbraucamo ceļu. Taču vārti pretēji gaidītajam bija vaļā! Uzreiz ap sirdi kļuva vieglāk. «Kā gan es varēju Olgu turēt aizdomās!? Drīzāk uz mājām!

Drīzāk lūgt piedošanu! Par kādu gan rupausi esmu kļuvis šajos sešos mēnešos!»

Tomēr, pārnācis mājās, es nezin kādēļ — arī pats vēl līdz šim laikam nespēju to aptvert — nevis atvainojos, bet neviļus uzkliedzu:

—   Bet vārti ir ciet! Tu nevarēji iet pa Zimņija ielu!

Olga paraudzījās manī kā kucēns uz milzīgu svešu

suni un nomurmināja:

—   Nē, es nepavisam negāju pa Zimņija ielu!

«Tātad tas ir tiesa! Tiesa! Tiesa!»

—  Vai tu gāji pa Perova ielu?

—   Nē.

—   Pa Blagoveščenskas ielu, garām poliklīnikai?

—   Nē.

—       Tad, izrādās, tu esi staigājusi pa parku pie vēstniecības?

—  Jā, es biju parkā.

—       Ak dievs! Es visu sapratu! — Sazin kas man bija lēcies, taču es vairs nespēju pārtraukt šo mums abiem pazemojošo pratināšanu. — Es visu sapratu! Tu gribēji iet pa Zimņija ielu, bet, tā kā vārti bija ciet, paliki parkā?

—   Nu protams.

—       Tu vēlējies iet pa Zimņija ielu, taču nevareji to izdarīt tādēļ, ka vārti bija ciet?

—   Nu protams!

—       Taču mehāniski, nepiešķirot tam nekādu nozīmi, vēlamo pasacīji kā esošo? Tu pārteicies?

—   Protams! Nu protams! Vārti izrādījās aizslēgti!

—   Ejanl, pastaigāsimies kopā!

—   Nē, es pasēdēšu mājās.

—   Ejam!

—   Nē!

Gandrīz vai ar varu es izvilku sievu ārā, un mēs

devāmies uz parku pie vēstniecības. Es sekoju Olgas acu izteiksmei un redzēju, cik vērīgi viņa lūkojās krēslā uz vārtiem, kuriem tuvojāmies.

—   Ko tu tā skaties? Vārti ir vaļāl Vajā! Es pajokoju!

Olga klusēja. Mēs iegriezāmies tumšā alejā. Mums parādoties, viens no otra atrāvās vīrietis un sieviete, kas apkampušies sēdēja uz soliņa zem lielas liepas. Tikai vēlāk es sapratu, cik ļoti mokoša Olgai bija šī pastaiga. Jau pieķerta sīkos melos, sieva droši vien domāja, ka es neesmu vis gājis pie Romas, bet visu vakaru viņai sekojis, ja jau ierados mājās, līdzko viņa pati bija ienākusi istabā. Turklāt Olgai acīmredzot kremta arī tas, ka mēs staigājam pa to pašu aleju, kur viņa, kā es drīz dabūju zināt, vēl nesen bija tikusies ar citu. Tas, ka es tīri nejauši nogriezos tieši tur, itin kā apstiprināja Olgas pieņēmumu, ka esmu viņu izsekojis.

—   Tev jāiet projām no manām mājām, — es mierīgi sacīju.

—   Ko? — Lepni, ar sašutumu. — Uz kurieni tad tu dzen mūs ar dēlu?! («Ar dēlu!»)

—   Viņam dzīvoklis taču ir?

—   Ir! — Izaicinoši, lepni, izmisīgi.

«Un tas ir viss . .»

Es neatminu, k| tiku līdz dzīvokļa durvīm, kā tās atslēdzu, kā izgāju cauri gaitenim. Atceros vienīgi to, ka, iegājis istabā, metos uz dīvāna un sāku kliegt: «Kādēļ dzīvot? Kādēļ gan tagad dzīvot?» Olga sāka raudāt.

—  Tas nekad vairs nenotiks. Es gribēju to visu izbeigt! Es gribēju tev vēlāk visu izstāstīt!

—   Un tādēļ gāji pie viņa?

Es piecēlos no dīvāna un iesitu Olgai.

Man jāsaka, vairākus mēnešus es neatgriežos pie sava stāsta un jau nodomāju, ka nekad to vairs neatsākšu rakstīt. Bija tā: es, vēlēdamies, lai šajā darbā kāds ieskatās, iedevu manuskriptu izlasīt savam senam draugam ārstam Zučkovam, cerēdams, ka viņš man varēs izteikt lietderīgas piezīmes, kuras es darba gaitā ņemšu vērā un tādējādi strādāšu vajadzīgajā virzienā. Biju gaidījis aizrādījumus par atsevišķām detaļām. Taču profesors Zučkovs, izlasījis vēl neizstrādāto un nepabeigto manuskriptu, veselu vakaru mani draudzīgi rāja.

Mēs ar sievu aizbraucām uz Krimu un nodzīvojām tur visu rudeni (psihiatriem ir gandrīz divus mēnešus garš atvaļinājums). Par manuskriptu es vairs nedomāju. Bet, ja arī iedomājos, tad ar lielu kaunu.

Tomēr drīz pēc mūsu atgriešanās no dienvidiem es nejauši konstatēju, ka manuskripts… pazudis! Sasodīta būšana! Velti izvandījis visas rakstāmgalda atvilktnes, es pēdīgi nolēmu pavaicāt sievai, vai viņa gadījumā nav manījusi manuskriptu. Sieva piegāja pie drēbju skapja, atvēra atvilktni un no salocītās veļas apakšas izvilka burtnīcu …

— Es to palasīju, — viņa sacīja, neskatīdamās uz mani, — atvaino, ka bez tavas atļaujas. Man stāsts patīk, un es lūdzu, lai tu to pabeidz. Manis dēļ.

Es nudien bezmaz vai apraudājos — tik ļoti mani aizkustināja dārgā Sofija Nikolajevna!

Un tā pēc vairāku mēnešu starplaika es atkal rakstu. Atkal domās sarunājos ar savu varoni un klausos un klausos viņa juceklīgajā stāstījumā.

To, kas notika ar Gļebu Vasiļjeviču Lusarovu 29. aprīļa vakarā un turpmākajās dienās, mēs, psihiatri, saucam par reaktīvo psihozi. Tas ir akūts stāvoklis, kas rodas pēc smagiem pārdzīvojumiem, pēc psihiskam traumām, bet kas tomēr gandrīz vienmēr pāriet, ar laiku izzūd praktiski bez sekām. Taču akūtajā posmā šāds slimnieks ir spējīgs uz visnegaidītāko soli (atcerieties Mēdeju!), spējīgs izdarīt pat pašnāvību, viņu, zināms, vislabāk izolēt psihiatriskajā slimnīcā un ārstēt visstingrākajā uzraudzībā.

Kādas tik domas man nenāca galvā šajā bezgala garajā naktī! Nāca prātā Jurijs ar savām anonīmajām telegrammām. Nāca prātā, kā Olgu reiz lūdza pie telefona kāda sieviete un kā, ienākot no gaiteņa pēc telefona sarunas, uz vaicājumu, ar ko Olga runājusi, viņa nosarka un atbildēja, ka zvanījis darbabiedrs Ļebedkins. Atcerējos arī saviesīgos vakarus, uz kuriem sieva gāja viena pati, paskaidrodama, ka viņi darbā «nolēmuši sapulcēties bez vīriem» (tā bija diezgan parasta lieta, un agrāk es tai nepievērsu uzmanību).

Man vajadzēja ciest klusu. Taču es to nespēju. Es uzbruku sievai ar pārmetumiem, un arī viņa visu nakti negulēja. Par laimi, dēls atkal ciemojās pie Aleksandras Naumovnas.

Sieva slēpa, tieši ar kuru bija kļuvusi man neuzticīga. Es domās pārcilāju visus ārstus — vīriešus no viņas darbavietas, ikvienu salīdzināju ar sevi, meklēju viņos vērtīgās īpašības, kas būtu varējušas savaldzināt Olgu.

Uz maniem apnicīgajiem jautājumiem Olga, lai ari kā pūlējās izvairīties, tomēr pastāstīja, ka viņas mīļākajam ir sieva un dēls. Tikšanos viņa allaž nolikusi parkā pie Nigērijas vēstniecības, baidīdamās iet uz mūsu dzīvokli, jo kaimiņi viņus varētu ieraudzīt un paziņot man.

Maniem pārmetumiem nebija gala. Es apvainoju sievu ne tik daudz par neuzticību, bet vairāk gan par steidzīgo atsacīšanos no mīļākā, kolīdz es par viņu biju dabūjis zināt.

—   Kālab gan tu skrēji projām no manis un dēla, ja tik lēti vari atteikties no sava brūtgāna! — es viņu tirdīju. — Kādēļ tu pameti slimo dēlu pirms manas atbraukšanas?

Nākamais arguments pret sievu un viņas mīļāko bija tas, ka es uzskatīju par pazemojošām šīs viņu abu tikšanās parka, jo to varēja pamanīt sētnieks.

—   Vai patiešām viņš nevarēja noīrēt lētu istabiņu šādam gadījumam! Ņemot vērā skopulību — viņš ir neķītrs un zemisks cilvēks. Kā gan tu varēji to atļauties — māte, sieva, ārste! Galu galā tu pati esi spējīga noīrēt istabu, jo es taču tev sūtīju no Ziemeļiem pietiekami daudz naudas.

Es runāju bez apstājas stundām ilgi. Apvainoju sievu par to, ka viņa aizvilinājusi svešu vīru, centos izdibināt, ko mīļākais viņai dāvinājis un ko viņa dāvinājusi pretī, vai viņai kādreiz ir nācies pirkt dāvanas par manu atsūtīto naudu … Un tā bez mitas, bez mitas, bez mitas… Es vairs nespēju domāt ne par ko citu kā tikai par sievas neuzticību. Pirmajā naktī man sāpēja galva un sākās vemšana. Bet uz rīta pusi pierima. Tad es tā piedzēros, ka tik tikko pārnācu mājās.

Olga pacieta visu. Vienīgi dažreiz, kad es pārāk sāku zākāt viņas mīļāko, pēkšņi nozibsnīja ar acīm un īsi izmeta:

—   Neuzdrošinies tā runāt par viņu!

Bet kā lai es nerunāju par viņu slikti, ja nākamajā rītā, piegājis pie telefona, kas tobrīd iezvanījās, klausulē sadzirdēju nepazīstamu tenoriņu:

—   Palūdziet Olgu Vjačeslavovnu!

—   Eiiē! Jums Olgu Vjačeslavovnu! Tūdaļ! LabprātI

Sieva paņēma klausuli, atsaucās un, izdzirdusi balsi,

tūlīt pat nolika klausuli.

—   Vai viņš zina, ka es esmu atbraucis?

—   Zina.

—        Kādēļ tad viņš zvana? Vai viņam neienāca prātā, ka es varbūt vēl neko nenojaušu un tādā gadījumā ar savu zvanu viņš tev varētu sagādāt nepatikšanas, manī radot aizdomas?

Olga klusēja.

—       Jā, starp citu, vai viņš nav uz mani greizsirdīgs? Nē? Un vai jūs nevarējāt paciesties šīs desmit dienas, sagaidīt manu aizbraukšanu?

Man vajadzēja doties projām tūlīt, aizlidot atpakaļ uz Noriļsku 30. aprīļa rītā. Taču es to neizdarīju. Es purpināju, pārmetu, sūrojos par likteni. Galīgi atšā- lējos un zaudēju pašcieņu.

Vispēdīgi es nolēmu pirms aizbraukšanas piekaut sāncensi. Un, lai arī vārdos es viņu visvisādi centos nomelnot, viņš tomēr man šķita kā tikumiskās un fiziskās pilnības paraugs, katrā ziņā manā iztēlē viņš likās stiprāks, gudrāks, skaistāks un pārāks par mani. Tomēr es tik un tā gatavojos viņu piekaut.

Augu nakti pratinot sievu, dabūju zināt sava sāncenša vārdu. Olgai pietrūka dūšas to pasacīt skaļi, tāpēc viņa uzrakstīja uz papīriņa: «Aleksejs Petrovičs Manturovskis, 33 gadus vecs».

—   Kur viņš strādā? — es pavaicāju.

—   Tepat frizētavā blakām veterinārajai aptiekai.

Pārsteigumā es aizrijos ar nākamo teikumu un aizmirsu, ko īsti biju gribējis sacīt. Tūdaļ pat devos uz frizētavu un nostājos rindā. Sieviešu zālē, kurā es, aizmirsis pieklājības likumus, vienā laidā ielūkojos, strādāja tikai viens vīriešu kārtas meistars, apmēram 35 gadus vccs, ar pamatīgu pēcpusi, drusciņ līdzīgs nobarotam zostēviņam. Drīz vien viņš iegāja uzgaidāmajā telpā, piegāja pie kases un kaut ko atzīmēja savā veidlapā, pagaidīja, kamēr apmeklētāja norēķinās ar kasieri, pēc tam pateicās klientei, kura bija ieslidinājusi roku viņa ne visai tīrā uzsvārča kabatā. Pasmaidīja. Nožāvājās. Pavaicāja:

—   Nākamais?

—    Atvainojiet, — es piesteidzos pie viņa. — Atvainojiet, vai jūs nevarētu pēc darba iegriezties mājas vizītē? Es labi samaksāšu. Mana sieva jau mēnesi slimo, viņa vēlas safrizēt matus un iztaisīt manikīru. Viņai ir k|uvis mazliet labāk…

—   Ko lai dara … Vai tālu jābrauc?

—    Neraizējieties, es aizvedīšu jūs ar mašīnu turp un atpakaļ! Tas ir netālu. Pie metrostacijas «Sokoļ- ņiki»!

—   Prasiet Aļošu…

—   Alekseju Petroviču?

—  Jā … Bet kā jūs zināt?

—   Intuīcija. Uz redzēšanos.

—    Visu labul — Pasmaidīja. Nožāvājās. — Kurš nākamais?

Sazin kādēļ man pēkšņi kļuva bēdīgi, jo mans sāncensis izrādījās pavisam citāds, nekā es viņu biju iedomājies. No frizētavas es taisnā ceļā devos uz Dzer- žinska laukumu un nokompostrēju biļeti līdz Noriļskai uz tuvāko reisu. Pēdējā vakarā es vairs netirdīju sievu ar jautājumiem un nerāju viņu.

—    Varbūt man pamest darbu un braukt tev līdzi? — vakarā tēju dzerot, vaicāja Olga.

—    Nē, nē. Mums vajag mazliet atgūties. Ja vari, ej frizēties citā frizētavā. Lai gan — dari, kā tev tīk.

Nākamajā rītā, aizbraucot no mājām un no pavasara, es sacīju sievai:

—  2ēl, ka tu no manis neaizgāji atklāti. Tad mani nemocītu doma, ka mūsu dēls — nav mans dēls. Tad gan es tev pilnībā ticētu. Bet tagad neticu.

—   Tu esi jucis!

—   Es tikai par vienu procentu pieļauju, ka dēls nav mans. Tomēr, ja tu zinātu, ko maksā šis procentiņšl Nē, tas nekad un nekādi neizpaudīsies. Bet tieši to es nevarēšu tev piedot.

Es braucu projām no svētkiem — bija otrā maija rīts, braucu projām no pavasara, no dēla, atkal pie ziemas un sala. Ausīs vēl skanēja dēla balss — vientuļa un satraukta motoru dunā —, dziesmiņa, ko viņš bija iemācījies bērnudārzā un man dziedāja:

Ganiņ, pūt stabuli rītiņāl…

Sirdī līdzīgi fiziski izjūtamam kamolam auga skumjas. Pūkainas kā vate. Centos iemigt. Taču nespēju. Gribēju lasīt, bet nevarēju. Es domāju par dēlu, par to, ka viņš tagad ir tikpat kā bārenis. Un nospriedu, ka bērna dēļ jāsalabst ar sievu.

Man Siktivkarā nevajadzēja ilgi gaidīt lidmašīnu, un pulksten trijos naktī es jau biju savā Noriļskas dzīvoklī. Izrādījās, ka tas ir mokoši un neizturami, ja spoža dienas gaisma spīd naksnīgajā logā. Manam logam bija tikai plāni dienas aizkari, un istabā nekautrīgi ielūkojās polārā diena. Es nespēju iemigt arī pēc lumināla tabletes ieņemšanas.

No rīta, kolīdz atvērās veikali, es nopirku spirta pudeli, nejēdzīgi piedzēros un tikai tad iesnaudos. Es dzēru bez mitas divas dienas, līdz piektajam maijam, kad bija jāierodas darbā. Iegāju savā kabinetā, apsē- 'dos pie galda un nosēdēju līdz pusdienām, neizkustēdamies no vietas. Visas domas kavējās pie pēdējā laika notikumiem manas ģimenes dzīvē. Es pat nopriecājos, ka bija pienācis laiks doties uz ēdnīcu. Uz ātru roku paēdis, mēģināju sakoncentrēties un pastrādāt. Taču nosēdēju līdz vakaram, tā arī neko nepaveicis.

Mājās es iedzēru glāzīti spirta un sajutu pamatīgu izsalkumu, it kā todien nebūtu pusdienojis. Aši izvārīju zupu, izcepu kotletes un uzklāju galdu.

Tā kā zupa bija pārāk karsta, nospriedu, ka pa to laiku, kamēr tā padzisīs, es pierakstīšu dažus savu pētījumu slēdzienus. Apsēdos pie rakstāmmašīnas. Atmiņa darbojās precīzi. Taču domas no manis bēga un jaucās. Un es ļāvu pirkstiem slīdēt pār rakstāmmašīnas taustiņiem, vairs necenzdamies domāt par darbu. Radās spontāns juceklīgu domu birums:

«Kamēr dziest zupa, es gribu kaut ko uzrakstīt. Esmu nolēmis kaut ko uzrakstīt, kamēr dziest zupa. Tomēr uzrakstīt es neko nespēju. Neesmu spējīgs pat atreferēt. Pārbaude, pārbaude… Ļoti labi darbojas rakstāmmašīna. Bet zupa pagaidām dziest. Gaužām karsta. Es to nupat kā nocēlu no plīts. Nav sliktāka ienaidnieka par bijušo draugu. Pareizāk — vēl sliktāka par cilvēku, kas izliekas esam draugs. Kālab tēlo draugus? Protams, kad grib izlikties gudri, nopietni, darbīgi, kad mēģina izskatīties labāki, nekā patiesi ir. Taču kālab lien dvēselē, tēlodami draugus, liek noticēt, bet pēc tam nodod. Pēc visa tā gan it nevienam nevar ticēt, un tad vairs nepaliek nekā. Kādēļ gan dzīvot? Lai iegūtu labklājību? Lai pusdienotu par pieciem rievrs par diviem rubļiem? Dzertu labākos vīnus? Valkātu vismodernākos uzvalkus? Vēl paliek glābiņa ilūzija: darīt kaut ko citu labā, dzīvot cilvēkiem. Bēgšana no sevis, mēģinājums aizmirsties. Dzēst ugunsgrēku — uz pasaules allaž kādam kaimiņam deg māja. Traukties palīgā kaimiņam, steigties aizbēgt 110 sevis…

Taču sirds, paldies dievam, pamazām pārogļojas, zaudē spēju just, un viss itin kā nostājas savā vietā, āpes izzūd. Un tomēr tu skrien un skrien. Un tā — isu laiku, līdz nāvei, tāpēc, ja reiz ir mīlestība, — tad tā mēdz būt tikai reizi mūžā. Mīlēt — tas vēl nepavisam nav nopelns! Tas nav nekāds grēks, ja cilvēks ne reizi nav mīlējis. Un nekad neatšķirsi — ir mīlestība Vai nav mīlestības. Var būt — tikai tad, kad dzīve ir galā, ja mīlestība salauzta? Par to rakstīts Gogoļa «Veclaiku muižniekos». Ja es spēšu augšāmcelties, tad mīlestības nav bijis. Bet pagaidām es mirstu. Es sasprindzinu spēkus un pūlos sakopot vienuviet pajuku- šās domas, pūlos pārvarēt jucekli dvēselē. Gluži tāpat kā atmetu matus no pieres, ar iemācītu kustību iebāžu savu sirdi atpaka| saplosītajās krūtīs …»

Jā, jā! Tieši tādā garā es liku murgot rakstāmmašīnai, piespiedu tās svirām kaukt, gausties, klabēt. Taču, kad es jau pēc pusdienām šo penterējumu izlasīju, man k|uva neomulīgi. Apjautu, ka garīgi neesmu īsti vesels un acīmredzot nevarēšu turpināt darbu.

Sā tā formāli pabeidzis savus darbus Noriļskā, es pēc divām nedē|ām aizlidoju uz Maskavu. Mana atskaite par paveiktajiem pētījumiem melnrakstā bija gatava jau lidz 29. aprīlim, un tikai tādē] es jaudāju to uzrakstīt un iesniegt institūta zinātniskajai daļai un savam darba vadītājam profesoram Saričevam. Profesors, izskatījis materiālus, bija ļoti apmierināts un pasacīja, ka viņš nodomājis tos publicēt institūta zinātnisko darbu tuvākajā krājumā kā priekšziņojumu.

Mans iesniegums par aiziešanu no aspirantūras priekšniekam bija pilnīgi negaidīts. Vispirms saudzīgi,

Vēlāk visskarbākajos toņos viņš pieprasīja, lai turpinu darbu. Kad beidzot pēc ilgas sarunas profesors saprata, ka runāt ar mani ir veltīgi, viņš bija ar mieru mani atbrīvot, tomēr ar noteikumu, ka vispirms es izmantošu savu divus mēnešus garo atvaļinājumu —»• brīvdienas.

— Jūsu stāvoklis patiešām ir nopietns, un nav zināms, vai jūs varēsit sameklēt saviem spēkiem un gaumei atbilstošu darbu. Tādēļ pagaidām atpūtieties divus mēnešus kā aspirants, saņemot stipendiju. Es ticu, ka jūs vēl atlabsit…

Atkal pārtraukšu Gļeba Vasiļjeviča stāstījumu, jo esmu nodomājis skart vēl vienu jautājumu, kas, manuprāt, nav mazsvarīgs, ja runa ir par alkoholismu. Es pastāstīšu par dažiem nepareiziem, maldīgiem uzskatiem, kas saistīti ar reibinošo dzērienu lietošanu, par aizspriedumiem, kas ir visai plaši izplatīti. Nākamajā nodaļā jūs uzzināsit, ka Gļebs Vasiļjevičs Lusarovs no gadījuma rakstura alkohola lietošanas pievērsās sistemātiskai žūpošanai. Par iemeslu nenormāli biežajai dzeršanai kalpoja arī Gļeba Vasiļjeviča draugu pamudinājumi «izklaidēties», «aizmirsties». Tas ir pirmais aizspriedums, gaužām bieži sastopamais maldīgais uzskats, itin kā alkohols spēj nomierināt cilvēku!

Jā, protams, cilvēku lielajam vairumam alkohols izraisa pacilātu noskaņojumu — eiforiju[3]. Taču lieta tā, ka šī jautrība nav normāla, tā ir virspusēja. Piedzēries cilvēks kļūst pļāpīgs, dzen pliekanus jokus, bet reizumis tiktāl uzbudinās, ka sabiedrībā kļūst neciešams. Aizvien vairāk apreibstot, cilvēks top gurdāks un gurdāks, miegaināks, bet dažkārt pat pilnīgi zaudē samaņu. Tādējādi piedzēruša cilvēka jautrība ir slimīga, patoloģiska un īslaicīga jautrība. Līdz ar to jāpiebilst, ka daudziem alkohols nevis uzlabo noskaņojumu, bet gluži otrādi — rada nomāktu garastāvokli, izraisa skumjas un raudulību.

Ja jau runājam par drūmajām domām, kas izraisījušas alkohola lietošanu, tad jāteic, ka dzērumā šīm domām ir vēl grūtsirdīgāka nokrāsa. Vīns nedod mierinājumu! Un es, balstīdamies uz savu ilggadējo praksi, uzdrošinos apgalvot, ka visas pašnāvības notiek vai nu akūtas psihiskas saslimšanas gadījumā, vai dzērumā.

Un greizsirdība? Tā pastāvīgi ir alkoholisma pavadone. To jau izsenis ievērojuši daudzi psihiatri. «Greizsirdība ir alkoholisma zīmogs,» sacījis kāds pazīstams ārsts. Dzērājs bez jebkāda iemesla pārmet sievai sadomātu neuzticību, rupji viņu apvaino, bet nereti sāk rīkoties arī agresīvi. Tāda parastajā dzērumā ir alkoholiķa pliekanās greizsirdības izpausme. Reizumis parādās šaušalīga alkohola greizsirdības murgu aina. Šajos gadījumos alkoholiķis no primitīvām aizdomām, kas vērstas pret sievu, pāriet pie nejēdzīgiem secinājumiem un rīcības. «Tu šodien esi citādāk sasukājusi matus nekā parasti,» tāds alkoholiķis var sievai pārmest, «tā ir zīme vīriešiem, ka es šovakar strādāju un tu gribētu izklaidēties!»; «Kālab tu uzliki vāzi ar puķēm uz palodzes? Vai tas ir signāls mījākajam, ka es esmu mājās?». Cilvēks, kas sirgst ar alkohola greizsirdības murgiem, uzmana sievu, izseko viņu pēc darba, uzsāk strīdu, kam seko piekaušana, ja sieva, nākdama no darba, desmit minūtes aizkavējusies veikalā. Viņš uz sievas ķermeņa meklē zilumus — «neuzticības pierādījumus» utt., u. tml. Tāda slimnieka agresīvā rīcība k|ūst aizvien biežāka un bīstamāka. Alkohola greizsirdības murgi ir skaidrs pierādījums, ka slimnieks jāievieto psihiatriskajā slimnīcā, jo ir gadījumi, kad ap

lamajās aizdomās turētā «neuzticīgā» sieva tiek sakropļota vai pat nogalināta.

Nav šaubu, ka Gļeba Lusarova mēģinājums atrast mierinājumu vīnā kļuva liktenīgs. Reibinošie dzērieni, bez šaubām, saasināja viņa antipātijas pret dzīvesbiedri, bet turpmāk mans varonis nokļuva pilnīgā atkarībā no alkohola, nostaigāja ceļu no sadzīves dzeršanas līdz alkoholismam kā slimībai, līdz pēdīgi nonāca psihiatriskajā slimnīcā.

Tagad par darbaspējām, pārmērīgi lietojot alkoholu. Tas, ka cilvēks izteikta reibuma stāvokli ir darba nespējīgs, skaidri redzams. Tomēr daži uzskata, ka nelielās devās vīns vai stiprie reibinošie dzērieni atvieglina fizisko un garīgo darbu. Nekādā ziņā ne! Jau sen ir pierādīts, ka pat tāda neliela deva kā 30 grami alkohola samazina muskuļu darbaspējas par 17 procentiem! Neliels daudzums izdzertā sausā vīnogu vīna eksperimentā ar cilvēkiem, kuri veica skaitļošanas operācijas, palēnināja viņu darba tempu un pavairoja kļūdu skaitu.

Varbūt alkohols aktivizē radošo darbību? Tā uzskata daži mākslas kalpi, kuriem parasti ne visai veicas savā profesijā. Citiem priekšstats par «mākslinieka dvēseli» saistās ar trakulību un nepārtrauktu plostošanu. Nepētīsim dziļāk šāda nomalda saknes, bet parunāsim par būtību.

81

Jā, mākslas vēsture min bēdīgus gadījumus, kad talantīgs mākslinieks (šā vārda plašākajā nozīmē) kļūst par alkoholiķi. Man negribas minēt ievērojamu dzejnieku, gleznotāju un mūziķu vārdus, kuru dzīvei «zaļais pūķis» devis traģisku pieskaņu. Ne jau ar to viņi ieguva slavu! Ja mēs rūpīgi izsekotu jebkura mākslinieka, kas maksājis meslus Bakham, daiļrades ceļu, noteikti pamanītu radošo spēju apsīkumu. Sie cilvēki

4 — 1180

radījuši, nevis alkohola mudināti, bet gan par spīti tam.

Ne jau tas vien, ka izteiktā reibuma vai smagu paģiru stāvoklī kļūst neiespējami strādāt jebkuru darbu, vēl jo vairāk radošu. Ne jau tas, ka nākamajā dienā pēc alkohola ekscesiem trīcošie pirksti neklausa pianistu, roka nevar noturēt otu vai spalvu un smagā galva atsakās strādāt. Pat nelielas alkohola devas traucē radošo procesu, pazemina darbaspējas gan kvantitātes, gan kvalitātes ziņā, lai gan pats alkohola lietotājs to parasti nemana.

Ar eksperimenta palīdzību pētīja, kā mazas alkohola devas (30 grami spirta) ietekmē uztveres spējas. Eksperimenta dalībniekiem pa šauru spraugu vajadzēja lasīt gar acīm strauji slīdošus burtus, kas veidoja atsevišķas zilbes vai īsus vārdus. Spirta ietekmē pieauga izlaisto burtu skaits un vairojās kļūdas (viena burta vietā tika nosaukts cits). Jo grūtāks kļuva uzdevums, jo vairāk pieauga kļūdu un izlaidumu skaits. Tādējādi alkohols sevišķi spēcīgi un negatīvi ietekmē sarežģīta darba norisi — darba, kas prasa lielu aktivitāti.

Ir pavisam skaidrs, ka reizē ar kopējā darba ražīguma pazemināšanos, gleznotāja darbā vienlīdz svarīga nozīme ir traucējumiem krāsu izjūtā un telpiskajā uztverē. Eksperimentāli pierādīts, ka alkohols pat mazās devās traucē uztvert gan vienu, gan otru. Mūziķiem ļoti svarīgi ir tas, ka alkohols izraisa manāmus traucējumus tembra, ritma un tonalitātes noteikšanā, lai gan neiespaido skaņas stipruma uztveri. Zināms, ne jau skaļums nosaka mūzikas vērtību. Literātiem būtiski svarīgi ir tas, ka reibinošie dzērieni samazina spējas veidot kvalitatīvas asociācijas un pavairo vienveidīgu asociāciju daudzumu. Tādējādi augstvērtīgu

dzejoļu vietā apdāvināts dzejnieks profesionālis reibinošo dzērienu ietekmē raksta saturā tukšus dzejo|us un kalambūrus, ar laiku kļūstot par rīmju kalēju. Arī prozā «muzikalitātei» un ritmikai, kā visiem zināms, ir nozīmīga vieta.

Kas attiecas uz galēju alkoholisku degradāciju, kurai iestājoties radošā darbība kļūst pilnīgi neiespējama, — tad šo hroniskā alkoholisma galastāvokli mēs aplūkosim plašāk, runājot par alkoholiķa personības patoloģisko attīstību.

Par bīstamu ir jāuzskata maldīgais uzskats, ka alkoholu drīkst lietot, lai «uzlabotu ēstgribu». Kaut arī sākumā ēstgriba palielinās, tomēr turpmāk alkohols negatīvi ietekmē gremošanas orgānus un pēc kāda laika ēstgriba izzūd pavisam, bet reizumis alkohols izraisa kuņģa un zarnu trakta slimības.

Nekādā ziņā nedrīkst lietot reibinošos dzērienus ārstnieciskos nolūkos. Alkohols pasliktina jebkuras slimības gaitu. Dažos gadījumos reibinošo dzērienu lietošana izraisa smagus traucējumus iekšējo orgānu darbībā vai rada nopietnus psihiskus traucējumus. Jūs vēlāk uzzināsit, ka arī manas grāmatas varonis nokļuva psihiatriskajā slimnīcā ar balto drudzi tieši pēc tam, kad bija mēģinājis «ārstēt» gripu ar alkoholiskajiem dzērieniem. Tas patiešām tā notika! Sī taču ir dokumentāla slimības vēsture! Un to nevar noliegt.

4*

83

Jūs iebildīsit, ka spirtam piemīt spēja iznīcināt daudzu slimību izraisītājus. Jā! Protams. Ne velti ķirurgs pirms operācijas mazgā rokas spirtā, lai no tām brūcē neiekļūtu infekcija. Pie dažām sevišķi bīstamām infekcijas slimībām medicīniskajam personālam ik pēc zināma laika mute jāskalo ar spirtu. Sajā un arī citos gadījumos runa ir par alkohola ārīgu lietošanu. Taču, lai asinīs panāktu tik lielu alkohola koncentrāciju, kas

apstādina mikrobu vairošanos, jāizdzer aptuveni 12 litri tīra spirta! Ikvienam ir skaidrs, ka aizietu bojā pats slimnieks, nevis mikrobi.

Dažkārt nemedicīniskajās grāmatās (piemēram, kulinārijas recepšu krājumos) minēti «ārstnieciskie vīni». Tādas grāmatas tiek izdotas milzīgos metienos, un visu, kas tajās rakstīts, lasītājs parasti uztver kā neapstrīdamu patiesību un tiešu instrukciju, kas jāpilda. Kā gan citādi! To sekmē arī pats grāmatas raksturs, un tāpēc skaidros, precīzos un neapstrīdamos kulinārijas padomus un priekšrakstus lasītājs nevilšus uztver kā rekomendācijas, kas iesaka ārstnieciskos nolūkos lietot vīnus un stipros dzērienus. Pie dzērieniem, kuriem it kā piemītot «ārstnieciskas un profilaktiskas» īpašības, parasti min kagoru, muskatu un šampanieti. Turklāt par ārstniecisko iedarbību tiek runāts pseido- zinātniskā, visai kategoriskā tonī, kas nepieļauj nekādus iebildumus.

Neviens nopietns ārsts mūsu dienās nerekomendēs lietot reibinošos dzērienus ārstnieciskos nolūkos. Alkohola ārstnieciskās īpašības ir izdomātas, bet tas, ka slimam cilvēkam alkohols ir kaitīgs pat nelielās devās, ir neapšaubāms fakts un ir sen pierādīts ar precīziem un neapšaubāmiem zinātniskajiem pētījumiem. Redaktoriem, kas rediģē rakstus vai grāmatas, kurās doti padomi par reibinošo dzērienu lietošanu ārstnieciskos vai profilaktiskos nolūkos, visā nopietnībā jāapzinās atbildība, kas viņiem uzlikta, un turpmāk no iespiešanai gatavojamajiem manuskriptiem kategoriski jāizsvītro šādi-vieglprātīgi un nepamatoti padomi.

Cilvēki allaž ir lolojuši sapni par panaceju, par «dziedinošo ūdeni» — visefektīvāko un iedarbīgāko līdzekli, kas palīdzētu izārstēt jebkuru slimību. Ja par to tiek runāts tautas pasakās — nav liela bēda. Gluži otrādi, mēs sapņojam un ticam, ka pienāks laiks, kad zinātnieki atklās ja ne tieši universālu panaceju, tad vismaz ļoti efektīvu līdzekli katras slimības ārstēšanai. Tomēr ir pavisam cita lieta, ja veikli spekulanti vai neizglītoti cilvēki ar visai maldīgiem uzskatiem, izmantodami slimnieka lētticību un ciešanas, sāk izplatīt apšaubāmus, bet visbiežāk kaitīgus «ārstnieciskos» līdzekļus pret visdažādākajām — parasti smagām un grūti ārstējamām kaitēm. Tā ir īpaša problēma, un šeit mums nav iespēju sīkāk aplūkot «kaktu» dziedniecību. Tomēr uz mūsu sarunu tieši attiecas sekojošais: nereti pūšļotāju recepšu pamatā ir spirts, turklāt šie «medikamenti» jālieto ilgstoši, dažkārt pat mēnešiem pa ēdamkarotei trīs reizes dienā vai pat biežāk un nevis daži pilieni, kā tas pieņemts profesionālajā medicīnā (arī medicīnā lieto spirta tinktūras). Tādējādi jau tā novājinātais slimnieks diennaktī, pārrēķinot šo daudzumu degvīnā, uzņem vismaz simt gramus alkohola. Un tas ilgst krietnu laiku, daudzas dienas! Tāda «ārstēšana» nenoliedzami ir riskanta, jo cilvēkam pastāv iespēja kļūt par hronisku alkoholiķi, tāpat var saasināties slimība, kurai parakstītas «zāles». Es jau nemaz nerunāju par citām pūšļotāju «ārstnieciskās tinktūras» sastāvdaļām, kuras var izrādīties kaitīgas ne vien slimniekam, bet arī kuram katram veselam cilvēkam.

Katru mīļu brīdi gan sadzīvē, gan dažās grāmatās nākas dzirdēt un lasīt, ka alkohols esot ar kalorijām bagāts un derīgs pārtikas produkts. Turklāt stils, kādā rakstītājs informē par alus, vīna un stipro dzērienu barības vērtībām, gluži vai hipnotizē ar savu «zinātnisko pamatotību», skaļiem un daudziem nesaprotamiem terminiem, kas tieši tālab plašam lasītāju lokam šķiet īpaši nozīmīgi un pārliecinoši. Lūk, piemēram, dažas rindiņas no kādas populāras kulinārijas grāmatas: «… Vēl piebildīsim, ka vīns satur organiskās skābes, minerālsājus, slāpekļvielas, miecvielas un pektīnvielas, B grupas vitamīnus, vitamīnus P (cit- rīnu) un C, Daži deserta vīni satur vēl arī zināmu daudzumu Joti veselīgā vīnogu cukura … Alus ir visai* vērtīgs pārtikas produkts: tajā ir daudz barības vielu… Ne velti to bieži vien dēvē par «šķidro maizi».»

Spēcīgi un pārliecinoši pasacīts, vai ne? Izlasot šādas slavas dziesmas alkoholiskajiem dzērieniem nevar atturēties un neskriet uz tuvāko veikalu pēc visiem šiem vitamīniem un pektīnvielām! Tomēr, pirms ejam uz vīna nodaļu, mēģināsim šo jautājumu aplūkot mazliet nopietnāk.

Vispirms noskaidrosim kaloriju daudzumu spirtā. Jā, viens grams tīra alkohola sadegot dod 7,1 kaloriju, kas pārsniedz ogļhidrātu un olbaltumvielu kaloriju daudzumu. Varētu likties, ka spirts organismam ir lielisks enerģijas devējs. Taču nevajag aizmirst, ka parādības, ko mēs novērojam in vitro (eksperimentos «mēģenē») nedrīkst akli attiecināt uz likumsakarībām, ko redzam in vivo (dzīvā organismā).

Izrādās, ka dzīvie audi spirtu kā tīru pārtikas produktu (t. i., taukus, ogļhidrātus un olbaltumvielas) neuzņem un tādējādi tas kā enerģijas rezerve organismā netiek izmantots. Spirts organismā oksidējas bez atdeves. Vēl vairāk — tas nevis atdod savu enerģiju, bet gan atņem organismam visai svarīgas dzīvībai nepieciešamas bioķīmiskās vielas. Un tas ir pilnīgi saprotams. Organisma iekšējie orgāni uz alkoholu reaģē gluži kā uz katastrofu, kā uz indes ievadīšanu šī vārda tiešajā nozīmē. Organisms ar skubu cenšas atbrīvoties no svešās un toksiskās kaitīgās vielas. Nevis gūt labumu no alkohola, bet gan pēc iespējas ātrāk to izvadīt ārā pūlas visi cilvēka vai izmēģinājuma dzīvnieka orgāni un orgānu sistēmas. Lai oksidētu un sašķeltu spirtu, organisms cīņā pret ievadīto indi «triec» vērtīgās pamatvielas no savām «krātuvēm», tās pamatvielas, kas absolūti nepieciešamas dažādu orgānu normālai darbībai, tās vielas, kas vitāli svarīgas, lai organisms spētu izmantot ar barību uzņemtās olbaltumvielas, taukus un ogļhidrātus. Tādējādi, iztērējot šīs ļoti vērtīgās vielas spirta sašķelšanai, organismam tiek atņemta iespēja pilnībā izmantot patiešām nepieciešamās uzturvielas plastiskajām un enerģētiskajām vajadzībām.

Runājot par vitamīniem, jāpiebilst, ka alkohols tik ļoti ietekmē kuņģa un zarnu trakta gļotMu, ka tiek traucēta vitamīnu uzsūkšanās un organismā pieaug vitamīnu, īpaši vitamīna PP deficīts. Līdz ar to hroniskam alkoholiķim, kas pastāvīgi izjūt «vitaminu badu», parādās smagas avitaminozes simptomi.

Tātad, kā redzat, reibinošie dzērieni nevis piegādā organismam enerģētiskos un vitamīnu resursus, bet, gluži otrādi, tos noārda. Jo vairāk tāpēc alkohols nevar būt par plastisko materiālu avotu, t. i., vielu, kas veido dažādus audus. Galvenais plastiskais materiāls visu dzīvnieku — tāpat arī cilvēku organismiem ir olbaltums. Alkoholiskajos dzērienos olbaltuma nav.

Ko lai saka par vēl vienu maldīgu uzskatu, kas saistīts ar alkoholu, un proti — alkohols it kā palīdzot «salā sasildīties», labi noderot pirmās palīdzības sniegšanai locekļu apsaldēšanas un ķermeņa pārmērīgas atdzišanas gadījumos. Arī šoreiz man jāapbēdina «alkohola terapijas» piekritēji. Pirmām kārtām jāatzīmē, ka, uzšķēržot nosalušu cilvēku līķus, ir konstatēts, ka viņu audos 90 procentos gadījumu atrasts alkohols. Nereti ir bijuši arī gadījumi, kad cilvēki apsaldējuši locekļus aukstā gadalaikā, dzērumā pakrītot uz ielas. Starp citu, apsaldēties un nosalt var pat dažu pluss grādu temperatūrā! Apsaldēšanās dzērājiem bieži vien beidzas ar pirkstu, bet dažreiz arī ar visas ekstremitātes amputēšanu.

Krietns skaits nelaimes gadījumu, kas saistīti ar atsevišķu locekļu apsaldēšanu un pārmērīgu visa ķermeņa atdzišanu, izskaidrojami ar to, ka alkoholiķis zaudē spēju kontrolēt savu rīcību. Miegs vai smags alkohola radīts apdullums dzērāju var pārsteigt jebkurā vietā. Turklāt ir svarīgi zināt, ka temperatūras sajūta piedzērušam cilvēkam ir krietni traucēta, notrulināta un dzērājs gluži vienkārši «aukstumu nejūt», tāpēc sprēgājošā salā iet ar atpogātu mēteli, aizmirsdams par iespējamajām briesmām ja ne gluži nosalt, tad katrā ziņā saaukstēties un smagi saslimt.

Izdzertais alkohols kaut arī subjektīvi rada «siltuma pieplūduma» sajūtu, patiesībā nevis paaugstina ķermeņa temperatūru, bet pazemina. Reibinošie dzērieni paplašina asinsvadus, kas atrodas tuvu ādai, tādējādi palielinot organisma siltuma atdevi.

Tāpat kā jebkura cita slimība, arī alkoholisms var tikai pazemināt organisma pretošanās spējas, novājināt dabiskos aizsargmehānismus un kavēt vielmaiņas procesus. Ņemot to visu vērā, ir nevēlami un nelietderīgi izmantot reibinošos dzērienus pirmās palīdzības sniegšanai apsaldēšanas un ķermeņa pārmērīgas atdzišanas gadījumos. Tādās reizēs alkohols var tikai pasliktināt cietušā stāvokli, atnest ļaunumu. Ievietot cietušo siltumā, norīvēt apsaldētās vietas (taču nekādā gadījumā ar sniegu!), dot karstu un stipru tēju — šie līdzekļi ir daudz drošāki, iekams atnāk ārsts, kas cietušajam sniegs kvalificētu palīdzību.

Tomēr es pārlieku esmu novirzījies no šāva stāsta galvenās domas. Man nav iespēju un es neuzskatu par nepieciešamu sīki iztirzāt tematu par alkohola lietošanas nomaldiem un ceru, ka lasītājs, paļaudamies uz manu ilggadējo ārsta praksi, bez papildu argumentiem visam teiktajam noticēs.

Taču atgriezīsimies pie mūsu varoņa Gļeba Lusarova,

Kaut gan es biju nolēmis ar Olgu izlīgt, man kopā ar viņu tomēr bija grūti. Lai par ko mēs runājām, es allaž atcerējos viņas neuzticību un nemitīgi domāju par to. Bieži nevarēju aizmigt un cauru nakti vienā laidā smēķēju. Man zuda interese par visu. Es neapmeklēju teātrus, pat kino ne, bet, ja arī kaut kur aizgāju, tad katrā filmā neviļus meklēju situācijas, kas kaut mazuliet atgādinātu manu traģēdiju, un pēc seansa gāju mājās sadrūmis.

Draugi, kas tolaik dzīrās doties atvaļinājumā, pierunāja mani viņiem piebiedroties, apgalvodami, ka pret grūtsirdību nav labāku zāļu par sniega klaidu vai jūru. Mēs izlēmām doties uz Novijsvetu, kas atrodas septiņus kilometrus no Sudakas — nelielas pilsētiņas Krimā.

Vieta bija brīnum jauka. Teiksmaini skaists līcis, kalni un priedes. Draugi negarlaikojās un neskuma un visvisādi pūlējās izklaidēt arī mani. Viņi meklēja iepazīšanos ar kūrvietas jauniņajām meitenēm un veda paziņas paciemoties mūsu «mežonīgajā» telšu nometnē.

— Tev nevar izdabāt, — burkšķēja Oļegs, varen kārs vieglu romānu un romāniņu tīkotājs. — Es biju pārliecināts, ka tu aizrausies ar vakardienas viešņu Zinu, un it nemaz nešaubījos, ka manas pašreizējās Svetlanas draudzenē tu iemīlēsies no pirmā acu uzmetiena!

Lempis! Klusē kā ūdeni mutē ieņēmis! Ne norīt var!, nedz izspļauti Bet sievietēm patīk runātnīgie un uzmanīgie. Savādnieks! Velns jāizdzen ar Belcebulu. Skaidrs?

Drīz vien draugi atskārta, ka metode «velns ar Belcebulu» man neder, un «man domātās» draudzenes vairs šurp neveda. Tomēr līdzjūtība viņiem nedeva miera.

—  Izārstēsim! — strikti noteica Volodja, kas bija draugos ar Bakhu. Nākamajā dienā viņš atgriezās no Sudakas ar milzīgu, klūgām appītu pudeli.

—  Ar mokām atstiepu! — Viņš nopūtās. — Desmit litri. Deviņdesmit kapeikas kilogramā!

Un izteiksmīgi noskandēja:

Ir laimes tumsas. Teiciens jauks Vin gai, vin iristebet tici, Ka zaķkāposti — augu augs Un rislings — termins nīcīgs.

Kopš tā brīža pudele ik dienas tukša ceļoja uz Su- daku un pilna — atpakaļ uz Novijsvetu.

Ārstēšana it kā veicās sekmīgi. Iedzēris dažas glāzes negatavu ābolu sulai līdzīgā skābā vīna, es uz kādu brīdi jutu apmierinājumu. Jūras šalkoņa un cilvēku balsis visapkārt uzreiz kļuva daudz skaidrākas un skaļākas, es sāku iesaistīties kopējās sarunās un dažreiz, dzirdot izdevušos asprātību vai labu anekdoti, pat smējos. Ķermenī ielija patīkams siltums un nogurums. Smadzenēs uzplaiksnīja bālgani kāvi, bet pēc tam uznāca tumsa — gluži kā melns samts vai kvēpi lauku krāsns dūmvadā. Un pēdīgi nekas vairs nepie- strāvoja apziņu. Es vai nu aizmigu, vai zaudēju samaņu, izzuda pat pēdējās izjūtas — melna nakts visapkārt un manā dvēselē. Tas radīja ilūziju, it kā cs abstrahējos no bēdām. Ja es toreiz būtu zinājis, cik dārgi man vajadzēs samaksāt par šo pašapmānul

Ap mūsu nometni nelielajā pussalā drīz vien izauga vesela telšu pilsētiņa. Cilvēku saradās aizvien vairāk un vairāk. Jau bija ne mazāk par simt teltīm! Tagad mūsu brunču medniekam Oļegam vakaros nevajadzēja iet uz ciematu (mūsu apmetne bija pusotra kilometra attālumā no Novijsvetas centra), jo nometnē ieradās daudz «meža» meiteņu.

Oļegam, kā viņš pats izteicās, patika «efektīgi gājieni». Vairākkārt es biju šo «gājienu» liecinieks.

—       Atvainojiet, — viņš uzrunāja simpātisku pretimnācēju, — vai jūs nezināt, kur te ir šaļapina atdusas vieta? Stāsta, ka vajagot katrā ziņā to apskatīt!

—       Ko jūs! — sāka skaidrot lētticīgā blondīne. — Tā ir nevis atdusas vieta, bet atpūtas vieta.

—       Vai jūs esat pārliecināta, ka atpūtas vieta? Bet es tiku dzirdējis — atdusas vieta!

—       Nē taču, nevar būt, — jau mazliet šaubīdamās, atbildēja jauniņā kūrvietas viešņa. — Man šķiet, esmu lasījusi, ka Saļapins miris Parīzē…

Tā vārds pa vārdam — un drīz vien meitene atradās mūsu nometnē un sēdēja ar mums pie kopus «galda», ja tā var dēvēt kastes vāku, kas nolikts tieši uz zemes.

Citreiz Oļegs kādu brīdi ar tīri dievinošu skatienu raudzījās uz meiteni un, mazliet viņu samulsinājis, aizlauztā balsī sacīja:

—   Ja jums ievajadzēsies manas dzīvības …

—   Ko, lūdzu?

—   Piezvaniet uz Maskavul

Un Oļegs minēja sadomātu telefona numuru.

Ja Oļegs «iemīlējās», atrazdamies kaut kur laužu drūzmā, piemēram, stāvēdams rindā, lai papusdienotu, viņš piegāja klāt savam jaunās aizraušanās objektam un, smaidīdams kā sens paziņa, sāka tarkšķēt:

-— Ņina! Kur tad tu biji pazudusi? Kāpēc jau divas dienas neesi manāma? Kā tev klājas? Bet mamma? Kā mammai? Viņa taču bija apsvilinājusi visu muguru, pārmēru pārkarsa, pārsauļojās! Vai viņa netur Jaunu prātu, ka es iepriekšējo reizi pie jums nosēdēju līdz vienpadsmitiem naktī? Neļāvu nabadzītei gulēt!

Šādos gadījumos reakcija bija divējāda. Apķērīgāka meitene uzreiz pārtvēra drastiskās sarunas pavedienu un turpināja:

—   Nē, nē! Mamma itin nemaz neļaunojas!

Turklāt, ja meitene bija gudra un runātnīga, reizumis izvērtās tādas improvizācijas, ka vēlāk mēs visi smējāmies locīdamies. Atturīgākās vai arī dumjākās meitenes brīnījās:

—   Ko jūs! Es jūs nepazīstul Jūs mani jaucat ar kādu citu!

Taču ne jau vienmēr līdzēja, ja Oļegs pačukstēja:

—   Protams, jūs mani nepazīstat! Es tikai gribu ar jums draudzēties! Bet mēs taču nevaram iepazīties visu klātbūtnē. Cilvēki nodomās, ka esam vieglprātīgi!

Vispār mūsu donžuāns savos «gājienos» reti kad atkārtojās. Vienīgi tad, ja bija noguris, viņš burkšķēja vienu un to pašu:

—   Paklau, draudzēsimies, jā? Nevēlaties? Vai jūs ar kādu jau draudzējaties? Zēl. Gaužām žēl. Atvainojiet!

Trešajā atpūtas nedēļā es iepazinos ar ķīmijas fakultātes studenti Ļenu. Oļegs viņu atveda pie mūsu galda kopā ar universitātes un pārgājiena paziņām. Mēs atkorķējām savu desmitlitrīgo pudeli, un dzīres sākās. Vīns mani darīja runātnīgu. Puiši uzskata, ka valoda man šķiras un dažkārt, esmu pat asprātīgs. Katrā ziņā nākamajā rītā viņi sāka mēļot, it kā Ļena manī esot «iemīlējusies», un pūlējās pārliecināt, ka pienācis necerēti izdevīgs brīdis «velnu izdzīt ar Bel- čebuiu». Patiesi, Ļena bija ļoti daiļa un arī ne mu]ķe. Pat tas, ka viņa mazdrusciņ stostījās, viņai piestāvēja. Jau tajā pašā dienā arī es pamanīju, ka Ļena meklē manu sabiedrību. Viņa atnāca pie mūsu teltīm un sāka man Vaicāt visādus niekus. Pēc tam ierosināja kopīgi ķert ēdamos gliemezīšus — esmu piemirsis to nosaukumu. Mēs paņēmām maisus un aizpeldējām līdz akmeņiem, kas slējās virs ūdens apmēram divsimt metrus no krasta. Ļena parādīja, kuri gliemežvāki jāvāc, un mēs sākām plēst nost no akmeņiem pašus lielākos un likām savos maisos.

Gliemežus izvārījām jūras ūdenī (izrādās, tā ir pieņemts!) vakariņām. Visi draudzīgi uzklupa neparastajam ēdienam, un visus jo vairāk ieintriģēja tas, ka gliemežnīcās pagadījās smilšu graudiņi-pērlītes. Mēs ar apetīti ēdām gaļu, kas pēc garšas vienlaicīgi atgādināja gan sēnes, gan krabjus, un, kolīdz zobi sajuta smiltis, tukšās sērkociņu kārbiņās izspļāvām pērļu graudiņus. Visi vienā laidā jokojāmies un smējāmies. Puiši bēdājās, ka mūsu vīna tēvs Volodja aizķēries Su- dakā un nebija atgādājis pudeli. Bet todien arī bez vīna man bija labs noskaņojums.

Tad pēkšņi Ļena vispārējas līksmības un nepiespiestas tērgāšanas brīdī man stingri uzsauca:

—. Gļeb Vasiļjevič!

To viņa pasacīja ar tik negaidītu nopietnību, ka visi uzreiz apklusa un paraudzījās uz Ļenu.

—  Kas ir, Ļenočka? — es izklaidīgi atsaucos.

—   Gļeb Vasiļjevič! Es jūs mīlu!

Es apstulbu. Apjuka arī pārējie, jo Ļenas balsij un Izturēšanās veidam it nemaz nebija joka nokrāsas.

Viņa piecēlās un devās uz savu telti.

—   Joz pakajl — ķiķināja Oļegs. — LaimīgaisI

—   Ciet klusul Tas ir pavisam kas cits, tu to ne» spēj apjēgt, — nošņāca mans otrs draugs Boriss. Piecēlos arī es un aizgāju uz savu telti.

Ļenočka man laikam gan patika. Iespējams, pat ļoti patika. Un es nodomāju, ka varbūt viņa arī ir mana garām palaistā laime. Var jau būt, ka mums jāpaliek kopā. Taču tūlīt pat atcerējos Olgu. «Solveiga…» es nomurmināju. «Sākumā jūs visas esat labiņas!» Un nenoticēju. Gluži vienkārši nobijos. Bet, lai noslāpētu sevī to, kas mani vilka pie Ļenočkas, es piecēlos piecos no rīta, saritināju telti, atvadījos no pārsteigtajiem draugiem un devos kājām uz Sudaku, lai brauktu uz Maskavu. Kuteri un autobusi vēl negāja. Man atkal kļuva skumjš prāts. Vienu brīdi jau gribējās griezties atpakaļ.

Tomēr es neatgriežos.

Tā kā esmu uzņēmies Gļeba Vasiļjeviča Lusarova slimības vēstures komentētāja lomu, tad der piebilst, ka mana pacienta un varoņa stāsts nu jau ir tik tālu, kad jārunā par alkoholisma sākotnējām izpausmēm.

Kurā brīdī sadzīves žūpošana kļūst par hronisku alkoholismu, par slimību? Uz šo jautājumu laikam gan neatbildētu neviens no maniem pacientiem. Arī es pats neuzdrīkstos precīzi noteikt šo robežu slimnieka «alkoholisma biogrāfijā».

Pārejas periods, kad dzērājs kļūst par slimu cilvēku, kas sirgst ar patoloģisku tieksmi pēc reibinošiem dzērieniem, ir visai ilgstošs un ļoti viltīgs. Nelabojamo alkoholiķu lielais vairums vai nu pavājināti, vai vispār nekritiski vērtē savu stāvokli.

«Nē, es neesmu alkoholiķis — dzeru tāpat kā visi citi,» nopietni paziņo kāds pacients. «Arī vista dzer!» — ar alkoholiķiem piemītošu seklu un neiederīgu joku mēļo cits. Cilvēki, kuri sirgst ar alkoholismu, ir izstrādājuši savus reibinošo dzērienu «lietošanas kritērijus», kas allaž runā par labu alkoholiķim, itin kā pierādot, ka viņa attieksmē pret reibinošiem dzērieniem nav nekā slimīga. «Alkoholiķis ir tas, kas nodzer mantu. Bet es nenodzeru. Es neesmu alkoholiķis!»; «Alkoholiķis dzer vienatnē, bet es — kompānijā!», «Alkoholiķi dzer odekolonu un politūru. Bet es dzeru vienīgi šņabi!».

Sādi spriedelējumi reizēm jādzird no cilvēkiem, kuri, sēdēdami slimnieku uzņemšanas telpā, pazagšus ar knipi trenc projām no svārkiem velniņus, dusmīgi čukstēdami: «Prom, nolādētie! Vismaz, dakterim klātesot, nebūtu līduši, būtu apkaunējušies!»

Apgalvot, ka mūsu pacientu spriedumi būtu pagalam nepareizi, nevar. Daudziem alkoholiķiem patiešām raksturīga dzeršana vienatnē, daudzi, nodzēruši visu savu naudu, pārdod mantas, lai nopirktu degvīnu, bet par atlikušo sīknaudu iegādājas alkoholisko dzērienu surogātus. Un tomēr visas šīs pazīmes hroniskam alkoholiķim nav obligātas.

Slimīgu, patoloģisku tieksmi pēc reibinošiem dzērieniem raksturo vesels pazīmju komplekss, pēc kura alkoholiķi var atšķirt no parasta žūpas, bet vēl jo vairāk — no nedzērāja vai cilvēka, kas alkoholu lieto maz. Sīs pazīmes piemīt dažādā pakāpē, un tās dažādi izpaužas. Nevienai no tām, atsevišķi ņemot, diagnostikā nepiemīt absolutizēta nozīme. Tomēr slimniekam, kas sirgst ar hronisko alkoholismu, mēs katrā ziņā konstatējam lielāku vai mazāku šādu pazīmju kopumu.

Es pastāstīšu par hroniskā alkoholisma galvenajiem simptomiem un simptomātiskajiem kompleksiem, tomēr ne jau tādēļ, lai jūs paši mēģinātu noteikt sev diagnozi. Tā ir sarežģīta lieta, un to var darīt tikai krietni pieredzējis ārsts. Man ir cits nolūks: lai jūs būtu piesardzīgi, ja jūsu attieksmē pret reibinošiem dzērieniem jūtamas kādas patoloģiskas iezīmes, lai pasargātu jūs no draudošās katastrofas, kas tādā gadījumā ir vairāk nekā reāla. Sī katastrofa nesaudzēs ne jūsu veselību, ne jūsu attiecības ģimenē, ne jūsu autoritāti darbā.

Vispirms parunāsim par apreibināšanās tieksmes raksturu. Tieksme pēc alkohola taču nav iedzimta. Gluži otrādi — pirmā iepazīšanās pat ar tādu dzērienu kā alus parasti izraisa (es to jau minēju) pretīgumu. Tieksmi lietot alkoholu jūt jau parastais dzērājs, tomēr Šo tieksmi izraisa vēlēšanās uzlabot pašsajūtu un garastāvokli, vēlēšanās «atraisīties», «neatpalikt no kompānijas», «pārvarēt nogurumu», «abstrahēties no ikdienas rūpēm» utt. No šādām tieksmēm gluži labi var tikt vaļā ar zināmu gribasspēku. Tās veidojas tradīciju un mik- rovides iespaidā. Pametot ierasto pudelesbrāļu kompāniju un nokļūstot sabiedrībā, kas alkohola lietošanu kategoriski nosoda, cilvēks viegli atsakās no iedzeršanas.

Cita lieta, ja slimnieks sirgst ar hronisku alkoholismu. Tādam cilvēkam degvīns kļūst par pašmērķi. Reibumā viņš tāpat kā strauss iebāž galvu smiltīs un meklē glābiņu no visām likstām un nedienām. Viņam uzmācas domas par iedzeršanu, un slimnieks tikai ar mokām var pārvarēt savu patoloģisko tieksmi, bet, to pārvarot, viņu pārņem grūti aprakstāma neapmierinātības, sasprindzinājuma un kaut kā nepadarīta izjūta.

Atkarībā no slimības gaitas tieksme pēc alkohola kjūst intensīvāka un līdz ar to notiek tālākas kvalitatīvas pārmaiņas. Tā kļūst «varmācīga», «nepārvarama»; slimnieki to raksturo kā «alkohola badu», «alkohola slāpes». Parasto dzērāju mēs vēl kaut kā varam saprast (viņš dzer, piemēram, tādēļ, lai uzlabotu noskaņojumu), toties hroniska alkoholiķa tieksme pēc reibinošajiem dzērieniem psiholoģiski nav izprotama, jo alkohols nerada viņam eiforiju, garastāvoklis uzlabojas tikai uz īsu laiciņu pēc pirmajām glāzītēm. Taču slimnieks dzer un dzer, līdz sasniedz dziļa reibuma pakāpi.

Tāpēc, mainoties tieksmes raksturam, zūd kontrole pār reibinošo dzērienu lietošanu — gan kvantitātes (sistemātiska «savas normas» pārsniegšana), gan situācijas ziņā (dzeršana apstākļos, kādos dzert nav pieņemts, tādējādi kaitējot pats savai reputācijai un interesēm).

Parastais dzērājs galvenokārt lieto savu «iemīļoto» dzērienu, ar labpatiku spriež par vīnu un konjaku šķirnēm, bet hroniskais alkoholiķis bieži vien dzer visu, «kas gadās pa rokai», un vēlāk nenoniecina pat surogātus. Turklāt viņš zina, ka odekolona, politūras, kandžas un brāgas lietošana bez visām citām veselībai kaitīgajām vielām, kas piemīt pat vistīrākajiem un visdižciltīgākajiem dzērieniem, var vēl papildus izraisīt daudzas bīstamas sekas. Zina, tomēr dzer!

«Alkoholiķa biogrāfijas» pirmajos gados izturība pret reibinošajiem dzērieniem ievērojami pieaug, bet vēlāk tā krasi pavājinās. Ir alkoholiķi, kas izdzer 2—2,5 litrus degvīna dienā. Veselam cilvēkam šāda deva nereti ir nāvējoša. Alkoholiķis «ar stāžu» galīgi apreibst jau no vienas vai divām degvīna glāzītēm.

Parastais dzērājs pēc varena ekscesa bieži vien nezina, kur «pazaudējis cepuri». Bet hroniskais alkoholiķis pat no samērā nelielām alkohola devām nereti nespēj atcerēties, kas dzeršanas laikā noticis, vai arī atceras tikai dažus mirkļus.

Viens no galvenajiem sindromiem (vairāku simptomu kopums), kas raksturo hronisku alkoholismu, ir paģiru sindroms. Daudzi lasītāji labi pazīst šo nepatīkamo sajūtu, kas normālam cilvēkam rodas pēc lielākas dzeršanas. Juzdams nespēku, vispārēju gurdenumu, galvassāpes, vemšanu, galvas reiboņus, «pār- dzēries» vesels cilvēks (nevis alkoholiķis) solās «nekad ne mutē neņemt šo draņķi».

Alkoholiķim viss ir gluži otrādi. Nākamajā rītā pēc kārtējām alkohola pārmērībām viņam rodas vajadzība «salāpīt paģiras» — izdzert nelielu alkohola devu «veselības uzlabošanai». Kaut arī šo nelielo devu viņš izdzer, sajuzdams pretīgumu pret degvīna garšu un smaržu, taču vienīgi reibums noņem slimniekam paģiras.

Paģiru sindromā (atturēšanās no alkohola, abstinences sindroms) ietilpst vesels dažādu simptomu kopums.

Pēc lielāka vai mazāka ekscesa hroniskais alkoholiķis, pārtraucot alkohola lietošanu, jūt krasi izteiktu vājumu, viņam trīc rokas. Tremors (trīce) var būt arī vispārējs, ģeneralizēts. Rodas miega traucējumi, vērojams nomākts garastāvoklis, parādās atsevišķas murgu idejas. Slimniekam paģiru laikā liekas, ka viņu visi «nosoda», ka par viņu «smejas garāmgājēji»; slimnieks baidās palikt viens istabā, īpaši tumsā, jūt nemotivētas, neskaidras bailes, var rasties bailes no nāves.

Rudimentāras paģiru sindroma izpausmes novērotas arī parastajiem dzērājiem. Alkoholiķim raksturīgs tas, ka smagas paģiras atvieglo un noņem kaut vai neliela degvīna vai cita alkoholiskā dzēriena deva.

Abstinences sindromam ir būtiska nozīme, lai slimnieks nodotos sistemātiskai alkohola lietošanai.

Daudz mazāka nozīme diagnostikā ir citām alkoholisma pazīmēm — miega traucējumiem pēc alkohola lietošanas, kā arī ēstgribas zudumam, kas radies reibinošo dzērienu ietekmē. Vienīgi slimības vēstures kopējā kontekstā ir nozīme arī tādām izpausmēm kā potences pavājināšanās vīriešiem, slimnieka attieksme pret algu (cik lielu daļu sava budžeta viņš izlieto degvīna iegādei), alkohola ekscesi līdz nok|ūšanai atskurbtuvē, dzeršana vienatnē utt.

Ja sevī pamanāt kaut dažus no minētajiem simptomiem, tas nozīmē, ka jums nopietni jāpadomā par alkohola lietošanas raksturu, noteikti un krasi jāierobežo alkohola lietošanas biežums un jāsamazina jūsu «parastā norma», jo citādi, noniecinādami manus padomus, jūs katrā ziņā varat kļūt par hronisku alkoholiķi, t. i., varat saslimt ar ļoti smagu slimību. Jā, vel es gribētu arī piebilst, ka šādā gadījumā pēc būtības jums būtu PILNĪGI jāatsakās no reibinošajiem dzērieniem. Tomēr diezin vai jūs ieklausīsities tik kategoriskā padomā. Esmu reālists. Tālab vienosimies kaut vai tikai ierobežot alkohola lietošanu.

Bet, ja jūs sevī esat konstatējuši visus simptomus, par kuriem runājām, tad jums nekavējoties un bez ierunām PILNĪGI jāatsakās no alkohola. «Dzert kā visi citi», «dzert kā normāli cilvēki» jūs vairs nedrīkstat un nekad nedrīkstēsit, pat pēc veiksmīgas ārstēšanās ne, pat tad ne, ja daudzus gadus nebūsiet lietojis alkoholu. Pat pēc desmit gadiem, kurus jūs būsit pavadījis kā absolūts atturībnieks, viena vai divas degvīna glāzītes no jauna var izraisīt sakāpinātu tieksmi pēc alkohola, un tad gandrīz neizbēgami «vadzis lūzīs». Necentieties tikai ierobežot stipros reibinošos dzērienus. Jums atliek viena vienīga Izeja pilnīgi atteikties no alkohola, pat no alus.

Nebrīnīšos, ja izrādīsies, ka jūs nevarat paši saviem spēkiem vien, bez ārsta palīdzības izbeigt draudzēšanos ar Bakhu. Nu ko, ja nu jūs esat solījušies saviem darbabiedriem, tuviniekiem un pēdīgi arī pats sev vairs nelietot alkoholu, bet neesat turējuši vārdu, nevilcinieties doties pie ārsta. Jo agrāk sāksit ārstēties, jo lielākas izredzes atveseļoties. Tas zināms ikvienam, tā jau ir vispārzināma patiesība.

Manam varonim un pacientam neizdevās apstāties laikus.

Tā nu sagadījās, ka Maskavā es atkal ierados negaidīti, nebrīdinādams sievu par savu atbraukšanu. Olgas mājās nebija. Spriežot pēc atzīmēm tabulkalen- dārā, viņa todien nedežurēja. Bija pusdienlaiks. Vilcienā paēst es nepaguvu un, sajuzdams stipru izsalkumu, steigā pārģērbos un devos uz tuvējo kafejnīcu «Maij puķīte».

Kolīdz apsēdos pie galdiņa un ielūkojos ēdienkartē, pieķēru sevi, ka uzreiz biju sācis lasīt pēdējo lappusi, kur uzskaitīti reibinošie dzērieni. «Nieki,» pavīdēja doma. «Es taču neesmu alkoholiķis, varu arī nedzert. Tomēr kālab man pēc ceļa gan neiedzert?» Un pasūtīju divsimt gramus konjaka.

Noreibis no konjaka un sātīgajām pusdienām, es norēķinājos ar oficiantu un gausi devos mājup. Olgas vēl joprojām nebija.

Kājas pašas nesa mani uz frizētavu, kur strādāja Aleksejs Petrovičs. Taisnību sakot, es nedomāju, ka sieva varētu būt tur. Taču, pat apjauzdams savu pazemojošo soli, es tomēr gāju uz frizētavu, drīzāk gan tādēļ, lai galīgi pārliecinātos, ka Olgas tur nav, nevis ar domu viņu tur sastapt.

Uzgaidāmā telpa bija tukša. Cilvēku vairums vēl nebija atgriezies no darba. Meistari sēdēja apmeklētāju krēslos un skaļi par kaut ko mēļoja. Es ielūkojos sieviešu zālē. Tālākajā tās kaktā ar muguru pret mani sēdēja Olga. Viņai līdzās stāvēja Manturovskis, atspiedies pret galdiņu, un ķiķinādams kaut ko stāstīja.

Es iegāju zālē. Olga ieraudzīja manu atspulgu, piecēlās un izbijusies pagriezās pret mani. Bet es tikai nomurmināju pirmo prātā iešāvušos teikumu:

—   Mēs taču nokavēsim filmu! Biļetes aizies zudumā!

Manturovskis pagāja nostāk un lietišķi sāka rosīties ap saviem instrumentiem. Olga devās uz izeju. Viņai mazliet trīcēja lūpas.

—       Tu esi pārbraucis? Kad? — viņa apmulsusi, bez jebkādas intereses ievaicājās, lai tikai nevajadzētu klusēt.

—   Pirms divām stundām.

Mēs vilkāmies mājup.

—   Vai tu nevari iztikt, vai?

—       Es iegriezos tāpat vien. Mēs tāpat vien pasēdējām. Tur nav nekā sevišķa.

—   Bet… — Es nezināju, ko tālāk teikt.

—   Es taču teicu, ka mēs tāpat vien sēdējām.

—       Tā jau arī pagājušā reizē sākās, droši vien no tā, ka jūs tāpat vien sēdējāt? — es iekarsu.

—       Mēs tāpat vien sēdējām. Kas tur sevišķs, — Olga mala vienu un to pašu.

—       Mums ir jāšķiras. Iesniedz pieteikumu pati, uzraksti, ka es esmu skandālists.

—   Bet mēs tāpat vien sēdējām!

— Pameklē kooperatīvo dzīvokli. Ar naudu piepalīdzēšu.

Un es nogriezos sānis. Atkal devos uz «Maijpuķīti», pasūtīju citronu, kafiju un trīssimt gramus konjaka.

Mājās pārrados vēlu. Zeme līgojās kā kuģa klājs vētrā. Es apgūlos uz grīdas, sazin kādēļ zem galda, un sāku raudāt. Sieva klusēdama ar bailēm, riebumu un līdzcietību raudzījās uz šo dzēruma histēriju. Viņa centās uzvilkt mani uz dīvāna, bet es iecirtos un aizmigu tieši uz grīdas.

Novirzoties no stāstījuma, man jāatzīstas, ka darbs pie stāsta virzās uz priekšu gausi, un es sāku pat bažīties, ka nepietiks spēka to pabeigt. Pie stāsta strādāju vakaros, pamatīgi noguris no visiem dienas rūpestiem un no ārsta darba. Cilvēkam, kas raksta tikai brīvajā laikā pēc darba, kā to daru es, labāk neķerties pie lielas formas sacerējumiem, bet, ja tomēr rakstīt, tad īsus stāstus. Ko lai dara, ja jūtu vajadzību izteikties un tajā pašā laikā man tikpat kā nav vaļas, lai nopietni strādātu!

Tomēr atkal laiks turpināt Gļeba Vasiļjeviča Lusarova dokumentālo slimības vēstures izklāstu.

Dzīve kļuva pilnīgi tukša. Es vairs nemācījos, bet vēl nebiju sācis strādāt. Bērnudārzs, kuru apmeklēja mans dēls, patlaban atradās pie jūras — Adlerā. Olga augām dienām dežurēja, bet dežūru starplaikus pavadīja diezin kur. Domas par viņas neuzticību mani neatstāja ne uz brīdi. Braucot kaut kur ar metro, es pa vilciena logu katrā stacijā redzēju savu sievu, sēžot blakām Manturovskim. Iedams pa ielu, es viņus «sastapu» ik mirkli. Reizumis es piegāju tuvāk. Tad izrādījās, ka esmu k|ūdījies. Sievietei, kuru es biju noturējis par Olgu, nebija pat attālas līdzības ar viņu. Tikai kāda nenozīmīga detaļa — vai nu galvas lakatiņš, putekļu mētelis, vai balss tembrs — patiešām bija pazīstami, tālab mani bija maldinājuši.

Pūlējos uzmācīgās domas noslāpēt ar vīnu, taču reibumā iluzoriskie maldi tikai padziļinājās. Es dzēru katru dienu. Miera nebija. Galīgi izlēmis, ka mana kopdzīve ar Olgu nav iespējama, izņēmu no krājkases visu savu naudu un atdevu to sievai, uzstādams, lai viņa iestājas dzīvokļu kooperatīvā. Līdz ar to mums bija steidzami jāizšķiras. Pretējā gadījumā, saņemot dzīvokli, mums vajadzētu veco istabiņu nodot un mēs nevarētu doties katrs uz savu pusi.

Šķiršanās procedūra atstāja uz mani smagu iespaidu, lai gan es ilgi sevi biju tai gatavojis, iestāstīdams, ka tas viss ir tīrie nieki, formalitātes. Pēc šķiršanās prāvas tautas tiesā es tā piedzēros kā vēl nekad, ilgi nevarēju aizmigt, kaut ko purpināju, šņirkstināju zobus un atkal birdināju dzērāja asaras. Nākamajā dienā mana bijusī sieva pārcēlās dzīvot pie mātes.

Ar kooperatīvo dzīvokli Olgai paveicās. Pēc nepilna pusgada viņa jau iemitinājās jaunajā dzīvoklī, kurā bija divas nelielas istabiņas.

Kad Olga aizbrauca, es nolēmu sākt dzīvi no jauna. Oficiāli nokārtoju aiziešanu no aspirantūras un devos uz Veselības aizsardzības nodaļu painteresēties par darbu. Man piedāvāja iecirkņa ārsta vietu poliklīnikā netālu no mājām. Es piekritu. Iesniedzu dokumentus kadru daļā un nolēmu, ka vairs nedzeršu, — laiks sevi saņemt rokās. Vienu dienu patiešām nedzēru. Taču vēlāk, pusdienodams kafejnīcā, kaut kā pretēji savai gribai sāku pasūtīt oficiantei bez pusdienām arī kādu no reibinošajiem dzērieniem. Un tā katru dienu. Katru dienu pēc darba. Sākumā darbavietā neviens to nenojauta. Ari dzīvokļa kaimiņi neko nenoprata, jo mā« jās nācu vēlu un klusēdams ieslīdēju savā istabā.

Pamazām es, pašam nemanot, palielināju reibinošo dzērienu devu pusdienās. Vēlāk sāku dzert arī vakariņās. Rītos man trīcēja rokas, jutu pamatīgu nespēku, mocīja nelaba dūša. Man kārojās iedzert. Tomēr es turējos. Darbā ierados novārdzis un gurdens, tomēr skaidrā.

No slimības izsargāties ir vieglāk nekā to ārstēt. Mēs bieži atkārtojam šo aforismu, un neviens nešaubās par tā pareizību.

Taču alkoholiķi nokļūst pie psihiatra jau dipsomāni- jas stadijā, nereti tikai tad, kad attīstās psihoze. Sākotnējo alkoholismu sazin kālab par slimību neuzskata. Patiešām, pirmajā stadijā runa ir ne tik daudz par slimību, cik par netikumu — izlaidību, gribas trūkumu, ja tas nav garīgi slims cilvēks, kas aplamā veidā cenšas tikt vaļā no psihopatoloģiskiem traucējumiem, piemēram, depresijas[4], lietojot alkoholu. itin kā aizstāvēdami «dzērājus iesācējus», sakām: «Dzer, bet ar prātu»; «Piedzēries izguļ dullumu, bet muļķis — nekad» u. tml. Sabiedriskā doma itin kā stimulē alkoholiķa pirmos soļus viņa liktenīgajā ceļā. Katrā gadījumā nenosoda. «Viņš taču ir labs strādnieks. Zelta rokas! Nu, iedzer, bet ko lai dara!» Tomēr visbiežāk alkoholiķis slēpj no apkārtējiem savu tieksmi pēc reibinošajiem dzērieniem. Tādējādi audzinošas pārrunas un sabiedrības enerģiska iejaukšanās sākas ar lielu nokavēšanos.

Tomēr, ja žūpībai pieteicam karu, vispirms jārunā par alkoholisma novēršanu, par tā profilaksi. Taču šis grūtais darbs reizumis tiek veikts formāli, netiek izmantotas visas iespējas — īpaši tādas propagandas formas kā televīzija, kura var un kurai ir jāraida ne vien populāras pārrunas, bet arī spilgti tēlaini mākslas darbi, kas cilvēkus pārliecinātu ar māksliniecisko patiesību. Jo vārds, kas pasacīts mākslas valodā, ir daudz iedarbīgāks nekā uzbāzīga moralizēšana. Reizēm kāda filma vai grāmata var atstāt milzīgu ietekmi uz veselu cilvēku paaudzi. Mēs, ārsti, gaidām šādas filmas un šādas grāmatas. Gaidām palīdzību mūsu grūtajā, reizēm pat bezcerīgajā darbā.

Kādu rītu pēc kārtējām alkohola pārmērībām es jutu, ka nevaru iet uz darbu. Gaužām sāpēja galva. Rokas tā trīcēja, ka tikai ar mokām varēju uzraut sērkociņu. Uz ielas man šķita, ka visi uz mani nosodoši skatās. Bija bail šķērsot ielu. Automašīnas it kā speciāli stūrēja taisni virsū. Jutu — ja es tūdaļ pat neiedzeršu kaut simt gramus konjaka, strādāt nespēšu. Es skubīgi iegriezos «Maijpuķītē» un, nesēzdamies pie galdiņa, tieši pie bufetes letes bez uzkodām ierāvu. Ķermenī ielija svētlaimīgs siltums, un mani pārņēma tīkams gurdenums. Man pēkšņi kļuva vienalga, ko par mani var nodomāt un sacīt darbabiedri vai pacienti, ja ieradīšos poliklīnikā piedzēries. Un es pasūtīju vēl pusglāzi konjaka.

Darbu es krietni vien nokavēju, un sakarā ar to man bija jāierodas pie galvenā ārsta. Viņš uzreiz saprata, ka esmu piedzēries, atbrīvoja mani no apmeklētāju pieņemšanas, brīdinādams, ka atkārtošanās gadījumā būs spiests mani atlaist no darba.

Sis incidents lika man padomāt par nākotni. Es nolēmu atturēties no reibinošajiem dzērieniem līdz Jaunajam gadam, bet, sākot ar Jauno gadu, ja nu iebaudīt, tad tikai retumis un ar mēru.

Pēc smagās atturības nedējas es devos apciemot dēlu. Viņš nopriecājās par manu atnākšanu, un mēs ilgi ar viņu spēlējāmies, atkārtojām franču valodu (kādreiz es viņam to tiku mācījis). Pavadīdams mani, dēls pavaicāja:

— Kādēļ tu nepārcelies dzīvot pie mums?

Es apjucis nomurmināju, ka daudz smēķēju un bīstos nokūpināt jaunā dzīvokļa sienas. Taču, ejot mājup, es visu laiku domāju, vai man patiešām neatgriezties atpakaļ pie ģimenes, vai nav jau laiks visu aizmirst un piedot.

Tad es atminējos kādu epizodi no savas bērnības, kas lika man atteikties no domas par izlīgšanu ar Olgu.

Vai Gļebam Lusarovam bija taisnība, ka viņš neatr griezās pie ģimenes, ka nespēja piedod sievai neuzticību? Iespējams, ka mana atbilde uz šo jautājumu jums liksies negaidīta un jūs nebūsit ar mani vienisprātis. Iespējams, ka arī jums ir sava taisnība. Tomēr es uzskatu, ka īsta vīrieša cienīgi ir atrast sevī tik daudz spēka, lai tiktu galā ar sevi jebkurā gadījumā, lai pārvarētu sevi. Uzvara pār sevi ir visgrūtākā uzvara, un tā prasa lielu vīrišķību.

Gļebs Lusarovs, cilvēks ar viegli ievainojamu dvēseli, iestidzis savos visai saprotamajos pārdzīvojumos, nespēja tikt tiem pāri un «uzsākt jaunu dzīvi», nespēja «salāpīt» izjukušo ģimenes pavardu. Vēl vairāk, viņš nespēja izturēt sadzīves sūrdienas. Galu galā nepatikšanas ģimenē vai viena dzīvesbiedra neuzticība nav nemaz tik reta parādība. Cilvēku lielais vairums tomēr atrod sevī spēku tikt ar to galā, nenokar galvu un nemeklē mierinājumu alkoholā. Nē, nesaskaras ģimenē nav nekāds attaisnojums žūpošanai! Es jau sacīju, ka parasti viss notiek gluži otrādi — žūpošanas dēj sairst ģimenes. Parunāsim par to mazliet sīkāk.

Alkoholiķu ģimenes nereti šķiras. Reizumis ģimene formāli saglabājas, tomēr faktiski tās nav. Žūpošanas un reibinošo dzērienu pārmērīgas lietošanas iespaidā vīrs kļūst cietsirdīgs un rupjš, un tas ir viens no galvenajiem iemesliem, kurus min sievietes, ierosinot laulības šķiršanu. No padomju sociologu pētījumiem izriet, ka aptuveni 47,9 procenti šķiršanās gadījumu, kuru iniciatores ir sievietes, notiek šī iemesla dēļ. Bet jāņem vērā, ka arī tad, kad šķiršanās notiek «citu iemeslu dēļ», acīmredzot ir ne mazums gadījumu, kuros vīra žūpošanai ir bijusi svarīga nozīme. Ģimenes iziršanas cēlonis ne tik daudz ir tas fakts, ka alkoholiķim krasi pavājinās potence (par to mēs vēl runāsim), bet galvenokārt tas, ka aizvien vairāk saasinās konflikta situācija, turklāt žūpa ir rupjš un neiecietīgs pret ģimeni.

Padomju psihiatru socioloģiskie pētījumi liecina, ka alkoholiķu grupā laulību šķiršanos īpatnējais svars trīs reizes pārsniedz analoģiskos rādītājus to vīriešu grupā, kuri alkoholu lieto mēreni. Konflikti alkoholiķu ģimenēs, kad vēl nav notikusi šķiršanās, konstatēti 72 procentos gadījumu un tikai 19 procentos gadījumu ģimenēs, kurās mēreni lieto alkoholu.

Biežo konfliktu un daudzo šķiršanos cēloņi ģimenēs, kur pārmērīgi lieto alkoholu, ir acīm redzami. Alkohols krasi pārmaina cilvēka raksturu un viņa uzvedību. Alkoholiķis dzērumā ir nervozs, rupjš, cinisks, nereti pat agresīvs. Spilgti izteikto rakstura pārmaiņu dēļ alkoholiķu vairums sadzīvē ir «smagi» cilvēki. Dzīves ainu vēl drūmāku padara tas, ka alkoholiķi ir patoloģiski greizsirdīgi, jo slimīgā, nepamatotā greizsirdība ir žūpības un alkoholisma pastāvīga pavadone. Ar alkoholiķi patiesi ir grūti sadzīvot pat vispacietīgākajai sievietei. Un, ja vienai daļai alkoholiķu ģimene tomēr ne- izirst, tas ir tikai tālab, ka dažas sievas gadiem ilgi pacieš pļēgura vīra ņirgāšanos un rupjības, cik vien iespējams ilgi slēpj no apkārtējiem cilvēkiem vīra skandālus dzērumā un jebkuriem līdzekļiem mēģina saglabāt ģimeni, uz kaut ko vēl cerot…

Tikšanās dienās, kas mūsu slimnīcā parasti ir svētdienas, pārsteidz, cik gādīgas un labestīgas ir šīs nelaimīgās sievietes, kuras par spīti visām nesenajām pārestībām un apvainojumiem nāk apciemot savus šņabdeguņus, stiepdamas smagas somas ar delikatesēm. Bet mūsu pacienti nereti demonstratīvi atsakās no tikšanās ar sievām, tomēr, parādīdami labvēlību, neaizmirst saņemt pienesumus: «Ak tu viena tāda, tu taču mani iegrūdi slimnīcā!» — vai arī; «Kamēr es te ārstējos, tikmēr tu, zinu labi, velti laiku netērē, vazājies apkārt!» Bet atstumtā sieva stundām ilgi stāv pie klīnikas, cerot, ka viņas pavēlnieks apžēlosies un pa- raudzīsies pa logu…

Es bieži sev vaicāju: kas ir šīs neizmērojamās uzticības cēlonis? Varbūt mūsu pacienti alkoholiķi ir rūdīti siržu lauzēji, varbūt viņi ir sevišķi maigi vai viņiem piemīt paaugstinātas potences spējas? Nē, viss ir gluži otrādi. Alkoholiķis ir despotisks, nesavaldīgs, ērcīgs un untumains, bieži vien nespējīgs ģimenes attieksmju intīmajā plāksnē. Visticamāk, ka vīrieši, kuriem ir nosliece uz dzeršanu, neapzināti izveļas par sievām tieši šādas pacietīgas, klusas tin suniski padevīgas sievietes, sievietes ar pilnīgi citādām rakstura īpašībām, nekā ir pašiem. Tomēr es to nevaru apgalvot kategoriski. Jo ar paviršiem sadzīves novērojumiem vien ir par maz. Bet nopietnus pētījumus par alkoholiķu sievu rakstura īpatnībām mēs vēl neesam izdarījuši.

Līdz zināmam laikam sievietes diezgan pacietīgi un iecietīgi izturas pret to, ka vīri alkoholiķi cērt krietnus robus ģimenes budžetā, bet ar laiku pilnīgi pāriet savu sievu apgādībā. Sākumā žūpa par degvīnu iztērē lielu daļu no darba algas. Vēlāk nemaz vairs nenes naudu uz mājām, pārdod mantas un pērk degvīnu, maksā soda naudas par sīko huligānismu dzērumā, par uzturēšanos atskurbtuvē. Turklāt pat disciplīnas pārkāpumiem un ražošanas plāna nepildīšanu žūpa parasti nesaņem premiālas piemaksas darbavietā. Viņš nenovēršami zaudē kvalifikāciju un tiek pazemināts amatā, līdz ar to saņem zemāku darba algu. Ja arī beidzot līdz galējam izmisumam novestā sieva ierosina šķiršanos, tad tas notiek ne tik daudz materiālo apsvērumu dēļ, bet vairāk gan tālab, ka «ģimenes galva» zaudējis cieņu un kļuvis par nožēlojamu cilvēku un nastu savai ģimenei.

Skaidrs, žūpošana loti nelabvēlīgi ietekmē bērnu audzināšanu. Jau tas vien, ka tēvs žūpa gluži vienkārši paliek nomaļus no rūpēm par bērniem, būtiski ietekmē ģimenes audzinošās fukcijas, traucējot saskaņoti veikt audzināšanas darbu, kurā obligāti jāpiedalās kā tēvam, tā mātei. Bet tas jau nav galvenais! Bērns, pusaudzis, jaunietis, kas aug ģimenē, kur vecāki dzer (viens vai abi), jau no agras bērnības redz vissliktākos paraugus. Cinisms, izlaidība, rupjība, neapzinīga attieksme pret darbu — tas viss uzsūcas alkoholiķa vai alkoholiķes atvases dvēselē. Sociologi atzīmē, ka «pirmā iepazīšanās» ar glāzīti skolēniem parasti notiek ģimenē. Bet agra pievēršanās reibinošajiem dzērieniem ir konstatēta 65 procentiem septītās klases zēnu un 30 procentiem meiteņu. Desmitajā klasē attiecīgie rādītāji ir 95 un 90 procenti! Tēvs plencis ģimenē rada neciešamu atmosfēru, ceļ tračus un neķītri lamājas. Bērniem nav iespējams normāli dzīvot un mācīties, tiek traucēts dienas režīms. Viņi pietiekami neizguļas, kļūst nervozi, tramīgi un pasīvi. Un, ja tāds bērns, kas pietiekami redzējis pļegurošanas šausmas, vēlāk tomēr neiet tēva pēdās, tad ko gan viņam ir maksājusi šī «negatīvā pieredze»! Sirds sažņaudzas, dzirdot bērnu sakām: «Es neparko nebūšu tāds kā tēvs!»

Tomēr gribu iepazīstināt jūs vēl ar kādu problēmu, lai nevienam vairs neliktos, ka reibumam piemīt itin kā izkropļots skaistums, «netikuma burvīgums». Lai dzērāji nevis dižojas ar skurbuli, bet kaunas sava netikuma!

Lieta tā, ka dzeršana nenovēršami izraisa seksuālos traucējumus. Un te nu jūs man piekritīsiet, ka nav ar ko lepoties. Maskavas psihiatrs I. Urakovs konstatējis, ka 43 procentiem vīriešu, kas pārmērīgi lieto alkoholu, ir bijušas sūdzības par pavājinātu potenci un dzimumtieksmi. Ja tālāk pasekotu pārējiem 57 procentiem dzērāju un alkoholiķu, tad, bez šaubām, ar laiku kļūtu skaidrs, ka alkohols nelabvēlīgi ietekmējis viņu dzi- mumspējas.

Sievietēm, kuras sistemātiski dzer, bieži konstatēta vienaldzība, pat pretīgums pret dzimumdzīvi, viņas vai nu nemaž neizjūt dzimumtieksmi, vai šīs jūtas ir stipri vien notrulinātas, konstatēti arī menstruālā cikla traucējumi. Tiesa, šādas parādības nekavē šīm sievietēm piekopt nekārtīgu dzimumdzīvi, ielaisties nejaušos un gadījuma sakaros, ar ko pagadās, «ja vien ir pudele». Bet tie jau ir reāli draudi inficēties ar venēriskajām slimībām.

Vīriešiem, kas regulāri lieto reibinošos dzērienus, nereti ir traucēta tauku vielmaiņa, viņiem konstatēta sievietēm raksturīgā aptaukošanās, matu izkrišana no pavēderes un padusēm. Smagākos gadījumos šie vīrieši feminizējas, t. i., pārvēršas par nenoteikta dzimuma radījumu, vīrieti, kas atgādina einuhu. Par kādu vīriš- ķīgumu, par kādu dzeršanas skaistumu un burvīgumu te var runāt! Labāks izskats nav arī alkoholiķiem, kas ilgu laiku iemet, tikpat kā neko neuzkožot, un kam alkohola pārmērīgā lietošana izraisījusi gastrītus un avitaminozi, kā rezultātā dzērājs strauji novājējis, zaudējis fizisko spēku, izturību un darbaspējas.

Alkoholiķiem notrulinās arī seksuālo pārdzīvojumu asums, spilgtums, daudzveidība un krāšņums. Gadsimtiem apdziedātās «bruņinieku mīlestības» smalkās un cildenās izjūtas žūpas aizstāj ar elementāru, brutālu seksualitāti, cinismu, netaktiskumu, pieticību un jucek- lību dzimumsakaros. Alkoholiķim apgrūtināta pat elementāru un pavisam vienkāršu seksuālo tieksmju apmierināšana, bet turpmāk tā kļūst pavisam neiespējama erekcijas pavājināšanās dēļ, samazinās dzimumaktu biežums un ilgums.

Pierodot pie dzimumakta dzērumā, vīrietis kļūst atkarīgs no alkohola kā visai apšaubāma dzimumdzīves aktivitātes «stimulatora» un, ja viņš iepriekš nav lietojis reibinošos dzērienus, tad nav spējīgs uz intīmu tuvību. Sāda «stimulēšana» palielina seksuālos traucējumus. Liktenīgais loks noslēdzas. Taču izrauties no tā, pavisam un uz ilgu laiku atteikties no reibinošajiem dzērieniem ne katram pietiek spēka un patiesas gribas.

Pār dzērāju krīt drausmīgs lāsts, ja viņš dzērumā pieļauj ieņemšanu, kā rezultātā piedzimst debils bērns.

Jau sirmā senatnē ārsti ir teikuši, ka alkoholisms noved pie pēcnācēju deģenerācijas, un minējuši piemērus, ka alkoholiķu ģimenēs ir novēroti daudz biežāki saslimšanas gadījumi ar epilepsiju un garīgajām slimībām. Sie ārsti uzskatīja, ka alkoholisms atstāj iespaidu arī uz nākamajām paaudzēm — mazbērniem un mazmazbērniem un galu galā dzimta izmirst.

Dzeršana un ieņemšana dzērumā krietni pavairojusi nelaikā, kā arī nedzīvu dzimušo bērnu skaitu. Tāpat tika minēti «augšāmceltie bērni» — slimīgie, nespēcīgie, garīgi atpalikušie un vāji attīstītie mazuļi, kurus ieņēmuši vecāki svētku dienās, būdami piedzēruši. Konstatēts, ka nedzīvu dzimušo vai psihiskā ziņā atpalikušo bērnu ieņemšanas laiks vairumā gadījumu sakrīt ar ražas novākšanas perioda beigu posmu vai kādiem svētkiem.

Ārsts V. Duļņevs, kas vispusīgi apsekojis bērnus no alkoholiķu ģimenēm, noskaidrojis, ka gadījumos, kad tēvi bijuši dzērāji, pēcnācēju garīgās atpalicības pakāpe ir tieši proporcionāla reibinošo dzērienu lietošanas ilgumam. Ja māte alkoholu lietojusi grūtniecības laikā, tad bieži vien gadās spontānie aborti vai priekšlaicīgas dzemdības, jaunpiedzimušais lēni pieņemas svarā un atpaliek garīgās attīstības ziņā. V. Duļņevs uzskata, ka reibinošie dzērieni ietekmē gan dzimum- šūnu veidošanos vecāku organismā, gan dīgļa un aug|a attīstību. Ir pierādīta alkohola toksiskā (indējošā) iedarbība uz vīriešu un sieviešu dzimumšūnām un d^imumdziedzeriem.

Taču jāpiebilst, ka alkohola tiešā iedarbība uz pēcnācējiem, bez šaubām, ir jūtama, tomēr mazliet pārspīlēta. Iespējams, ka alkoholiķu ģimenēs bērnu atpali-

čība un attīstība zināmā mērā saistīta ar nelabvēlīgās vides ietekmi, kurā bērns aug (ir slikts uzturs, jo tēvs nodzer visu algu utt.). Tā vai citādi, bet bērniem no tā nek]ūst vieglāk.

… Tad es atcerējos epizodi no savas bērnības, kas lika man atteikties no domas izlīgt ar Olgu.

Man bija divpadsmit gadu. Tēvs krita karā, kad man vēl nebija astoņi gadi. Māte visus četrus gadus pēc tēva nāves nodevās tikai darbam un manis audzināšanai. Un es uzskatīju, ka citādi nemaz nevar būt. Te pēkšņi reiz pie mums atnāca ciemos kāds vīrietis. Kautrīgi saminstinājās pie durvīm, rokās ņurcīdams žokej- cepuri, un uzrunāja māti:

—  Sveika, Kļava! — Un mani: — Sveiks, Gļebuška! Tu taču esi G|ebs! Bet es — tēvocis Griša.

Māte uzaicināja viņu pie galda, uzlika patvāri, apmulsusi šaudījās šurpu turpu, vairākkārt pārlika mantas no vienas vietas uz citu… Dzērām tēju. Kaut ko runājām. Taču sarunas risēja mazliet saspīlēti. Mēs it kā kaunējāmies cits cita. Tad ciemiņš pieklājīgi atsveicinājās, atvadījās no mums — no katra atsevišķi, mazliet svinīgi un kaut kā cienīgi. Uzaicināja apciemot viņu — kaimiņu ciemā kilometrus trīs no mums.

Viņš bija galifē biksēs un formas blūzē, ar redzamām uzpleču vietām. Pie krūtīm — ordeņu lentītes.

Pēc viesa aiziešanas mēs ilgi sēdējām klusēdami. Pēdīgi māte, neskatīdamās uz mani, ierunājās:

—   Nu tā, G|ebuška. Es, rau, domāju ar tēvoci Grišu precēties. Viņš ir labs cilvēks un labs strādnieks, lai gan ir ievainots. Nopietni ievainots.

Es sabožos. Tad sāku raudāt. Piecēlos no galda un, izskriedams pagalmā, jau uz sliekšņa nokliedzu:

113

—   Tātad tēvu tu jau esi aizmirsusi? Jā? Ak tul

5 — 1180

Pagalmā sāku raudāt vēl skaļāk. Tad pēkšņi paķēru no zemes akmerti un ielingoju logā, pie kura sēdēja māte. Un aizskrēju uz mežu. Ilgi klīdu bez ceļa. Kad pārnācu, māte neko nesacīja. Nerājās. Necentās runāt par kādu citu tēmu. Viņa bija bāla, acis saraudātas. Klusēdama uzlika uz galda māla podu ar pienu un glāzi, klusēdama nogrieza maizi. Uzklāja man gultu. Arī pati nolikās gulēt. Tēvoci Grišu mēs pat nepieminējām. Un tēvocis Griša pie mums nekad vairs nenāca. Dzīvojām tāpat kā agrāk. Tikai vienu gadījumu atminos — pēc kādām divām nedēļām es biju uzrāpies uz krāsns un izgāzis pienu, ko raudzēja kopā ar skābu krējumu. Uz krāsns tas norūga par rjaženku. Izgāzu pienu — nu kas tur sevišķs? Taču māte ieraudzīja un uzreiz sāka kliegt:

— Ko tu esi izdarījis? Es raujos un raujos viena pati, vīrieša darbus daru, nav jau viegli man šo pienu sagādāt, bet tu — ņem un izgāz!

Apsēdās uz sola un skaļi ieraudājās. Raudāja ilgi. Bet turpmāk allaž bija apvaldīta un mierīga. Visu laiku rūpējās par saimniecību.

Vislielākā apgrēcība manā mūžā ir tā, ka nesapratnē un bērna egoismā neļāvu mātei iziet pie vīra. Nekad nespēšu sev to piedot. Taču māte jau sen man ir piedevusi. Tā viņa viena pati dzīvo līdz pat šim laikam. Viņas vienīgās rūpes — lai man viss ritētu labi. Kad es ierodos dzimtajā ciemā viņu apciemot, viņa tāpat kā agrāk ir klusa un mūždien aizņemta.

Tas viss man ienāca prāta, un es neviļus sāku salīdzināt savu māti ar Olgu. Olga man šķita maziska un nekrietna. Un es savā prātā un sirdī nevarēju pielaist pat domu par atgriešanos. Tomēr tajā pašā laikā es atcerējos dēla vārdus: «Kādēļ gan tu nepārcelies dzīvot pie mums?»

Un beidzās mana atturība. Izkāpis no elektriskā vilciena (es aizbraucu pie dēla uz Deguņinu — tur viņi bija dabūjuši dzīvokli), tiešā ceļā devos uz stacijas restorānu. Bet no restorāna vēlu vakara nok|uvu atskurbtuvē. Pirmoreiz mūžā. Tomēr ne pēdējo.

Atkal pārtraukšu Lusarova stāstu, lai pavēstītu par svinīgu, atklāti sakot, arī mazliet bēdīgu notikumu savā mūžā. Es kaut kā jau esmu saradis ar stāstu, ko jūs patlaban lasāt, un tas man savā ziņā kļuvis līdzīgs dienasgrāmatai. Pašlaik vēlos jums pasacīt, lai gan tam nav ne mazākā sakara ar stāsta sižetu, ka vakar es aizgāju pensijā.

Alani izvadīja viss kolektīvs. Darbabiedri brinījās, kādēļ es pēkšņi esmu nolēmis aiziet no darba, un centās iegalvot, ka es lieliski izskatoties u. tml. Droši nezinu, tomēr liekas, ka no viņu puses tā drīzāk bija vienkārši delikātuma izpausme. Taču es viņiem atgādināju par kādu izcilu psihiatru, kas aizgājis pensijā (būdams profesora amatā) spēku pilnbriedā. Kad kolēģi brīnījušies par viņa soli, viņš sacījis:

— Atļaujiet iebilst! Patlaban vēl neviens nemana, ka esmu jau novecojis, — neviens, izņemot mani. Taču es nevēlos sagaidīt brīdi, kad visi jutīs manu nespēku, izņemot mani pašu!

Tā atjokojis, es aizgāju no darba slimnīcā, kur biju nostrādājis pēdējos divdesmit gadus un iepazinies ar šā stāsta varoni.

5*

115

Tagad es katru dienu varēšu strādāt pie manuskripta un ceru drīz vien stāstu pabeigt. Tā nu iznāk, ka manai aiziešanai pensijā ir netiešs sakars ar stāstu. Labi. Kā teikuši senie romieši: «Dixi et anima levavi». — «Esmu pateicis un savu sirdi atvieglojis» …

Nē, pat pats sev es tolaik neatzītos, ka esmu sācis pamanīt dažas īpatnības savā attieksmē pret reibinošajiem dzērieniem! Neskaidri nopratu, ka nedzeru tā, kā parasti dzer veseli cilvēki, tomēr pūlējos aizgaiņāt tamlīdzīgas domas, sagudrodams dažnedažadus attaisnojumus.

Ja agrāk es krietni iereibu, izdzēris 100—200 gramus degvīna, tad tagad šī deva palielinājusies divkārt vai pat trīskārt. Es vairs nejūtu tīkamo skurbumu un nespēju rimties, līdz neesmu noreibis līdz galīgam apdullumam. Turklāt mani nekad nemoka nelaba dūša. Taču agrāk, kolīdz es tikai nedaudz biju pārsniedzis «savu normu», man sākās mokoša vemšana.

Iepriekšējā dienā pārdzēries, nākamajā rīta nevareju atcerēties, kas ar mani bija noticis, vai arī visu atcerējos gluži kā miglā tītu, bet arī tad tikai fragmentāri, nevarēdams atsaukt atmiņā neseno notikumu secību.

Domas par reibinošajiem dzērieniem k|uva uzmācīgas un traucēja darbā koncentrēties, es k|uvu pārmēru rosīgs, nemierīgs, man nepārtraukti mācās virsū nesaprotams satraukums, neapmierinātība, iekšējs sasprindzinājums un jutos kaut ko nepadarījis. Vēlāk tieksme pēc alkohola kļuva nepārvarama, varmācīga, tā radās neatkarīgi no manis un pilnīgi pakļāva savā varā.

Reizumis tomēr izdevās atturēties no reibinošajiem dzērieniem 2—3 nedēļas (tas gadījās aizvien retāk un retāk), bet es tomēr allaž jutos piekusis, gurdens, salauzts un apātisks. Es vairs neko nelasīju, negāju ne uz kino, ne teātriem. No agrākajiem draugiem vairījos — gluži vienkārši nebija par ko ar viņiem runāt, un es baidījos, ka viņi pamanīs manu sevišķo tieksmi pēc šņabja un aptvers, cik ļoti esmu pārvērties.

Zaudēju senos draugus, bet ar j&ilhiem ē'š hēsadrau- dzējos. Manas pazīšanās tagad bija īslaicīgas un aprobežojās ar iedzeršanām nejaušu pudelesbrā|u sabiedrībā. Tikai ar vienu no viņiem es draudzējos samērā ilgi, lai nu kā, tomēr vairākus mēnešus. Mēs iepazināmies bufetē, kas atradās blakām veterinārajai aptiekai Perova ielā. Tur vienmēr varēja dabūt vīnu vai konjaku glāzēs un šo to no uzkožamajiem. Starp citu, uzkožamo tolaik man vairs nevajadzēja. Ja agrāk pēc reibinošo dzērienu lietošanas man radās pastiprināta ēstgriba, tad ar laiku alkohols izraisīja riebumu pret ēdienu. Vairākas dienas es varēju pavisam iztikt bez ēšanas. Sajā pašā laikā es no iedzeršanas kompānijās pārgāju uz sistemātisku dzeršanu vienatnē.

Todien es kā parasti pirms darba biju iegriezies bufetē, lai tiktu va]ā no mokošajām paģirām. Paņēmu simt piecdesmit gramus konjaka un apsēdos pie galdiņa kaktā. Vilcinādamies iedzēru dažus malciņus, lai paildzinātu labsajūtu. Pie mana galdiņa pienāca gadus divdesmit piecus vecs vīrietis, nolika sev priekšā konjaka glāzi un šķīvi, uz kura atradās ola. Manam kaimiņam bija bāli dzeltenīga, izburbusi seja un liela, nekopta bārda. Suku viņš, jādomā, vispār nekad netika lietojis.

—   Labrīt!

—   Sveicināti, *— es atņēmu.

—   Es skatos — jūs pavisam bez uzkodām. Velti tā darāt. Tas ir kaitīgi.

—   Negribas, — es sacīju bez jebkādas patikas uzsākt sarunu.

—   Vai gribat, es jums ieteikšu labu padomu? Vislabākā uzkoda ir cieti novārītas olas dzeltenums. Viena dzeltenuma pietiek divdesmit cilvēkiem. Neticat? Pamēģiniet!

Un viņš ķērās nolobīt olu.

—       Lūdzu. Nolauziet kaut nelielu dzeltenuma dru- patiņu. Iedzeriet, uzlieciet šo drupaču uz mēles un ieberzējiet aukslējas. Redzēsit, cik brangi! Dieva dēļ, cienājieties!

Man nācās sekot viņa padomam. Atteikties bija vienkārši neērti.

—   Kā ir? Vai labs uzkožamais? Ko?

—  Tīri labs. Paldies.

—       Redzat nu! Es esmu pieredzējis cilvēks. Pieminēsit mani ar pateicību! Bet, starp citu, vai mums nepaņemt pudelīti un neiegriezties pie manis?

—       Es labprāt, bet man tagad ir jāiet uz slimnieku pieņemšanu.

—   Vai jūs strādājat?

—   Protams. Vai tad jūs ne?

—       Es esmu brīvmākslinieks. Strādāju mājās. Strādāju un šo to sastrādāju! Ha-ha-ha! Turu jūs pie vārda. Jūs sacījāt: «Labprāt!» Tad atnāciet pēc darba. Pierakstiet adresi.

Vajadzēja pierakstīt bārdaiņa — Fēliksa Polovinkina adresi.

—       Es, zināt, esmu reālisma noliedzējs, — šķiroties sacīja Polovinkins. — Katrā ziņā atnāciet. Jums mani darbi noteikti patiks un pat sakārosies kādu no tiem nopirkt!

Pabeidzis pieņemšanu poliklīnikā un ieskrējis pie pāris slimniekiem mājās, es devos ciemos pie jaunā paziņas.

Viņa istabā bija daudz cilvēku — vismaz astoņi. Manierīgi puiši un meičas ar klīrīgiem matu sasukāju- miem, izaicinoši un uzkrītoši ģērbušies, tādi laiski un gausi, ar bezkaislīgām, gluži vai nekustīgām sejām. Viņi sēdēja gar sienu uz dīvāna, uz krēsliem un tieši uz grīdas, lai gan istabā bija arī neaizņemti krēsli.

Pie pretējās sienas atradās milzīgs molberts ar gleznu bez rāmja, bet līdzās molbertam stāvēja Fēlikss Polo- vinkins.

—   Sēdieties, Gļeb! Priecājos jūs redzēt. Iekārtojieties pēc iespējas ērtāk. Es pašreiz rādu savus darbus.

Paklanījies publikai, es apsēdos un sāku aplūkot audeklu.

—   To esmu gleznojis savā parastajā tehnikā, — Fēlikss skaidroja. — Fakturētajā glezniecībā. Es uzklāju uz audekla biezu kārtu mannas putraimu, kas sajaukti ar BF līmi. Tā es veidoju zīmējumu. Pēc tam reljefo virsmu tonēju ar eļļas krāsām. Te jūs redzat visā augumā atveidotu sarkano bruņurupuci. Jāpiebilst, ka pēdējā laikā es vairs negleznoju mannas putraimu tehnikā, esmu sācis mannu aizstāt ar ģipša pulveri. Baidos, ka organiskajam materiālam, kāda ir manna, var izrādīties īss mūžs, tas sacietēs un nobirs, nepārdzīvojis pat mani pašu. Gribas taču strādāt mūžībai.

Skatītāji uzņēma «sarkano bruņurupuci» jūsmīgi. Mākslinieks saņēma ne mazums uzslavu. Polovinkins glaimīgi un galanti atbildēja uz jautājumiem, kautri smaidīdams savu dežūrsmaidiņu. No skatītāju replikām es skaidri nopratu, ka man ir darīšana ar histē- riķiem, kuri tāpat kā viņiem līdzīgie pēc koncertiem gaida parādāmies iemīļoto tenoru, gatavi savu elku saraustīt gabalos un aiznest uz mājām pa daļām suvenīra vietā.

Polovinkins, nodūris acis, spriedelēja:

—   Labākajā gadījumā, ja cilvēkam tomēr paveicas, viņš tik un tā neizbēgami savā darbā iziet tris stadijas. Sākumā viņš strādā cilvēku labā. Pēc tam pats sev. Un vispēdīgi — dievam. Pigmeji visu mūžu strādā cilvēkiem, izdabādami apkārtējiem. Man ir varen paveicies. Es uzreiz sāku strādāt dievam!

Namatēva pļāpība un pašslavināšanās mani kaitināja. Viesi jau sen bija noriebušies vēl vairāk. Taču Polovinkina gleznas saistīja ar dekoratīvismu, spilgtumu un veiksmīgo krāsu gammu. Citu pēc cita namatēvs parādīja dažus desmitus audeklu ar fantastiskām zivīm, milzīgiem gliemežvākiem un jūraszvaigznēm. Viņa darbos mulsināja parādība, ka tie bija dekoratīvi — un tikai, lai gan autors pretendēja uz stājglezniecību, tādējādi grēkodams pret estētikas pamatlikumiem, eklektiski sajaukdams stājglezniecības un lietišķās mākslas principus, kas nenoliedzami liecināja par mākslinieka daiļrades deģenerēšanos. Visādā ziņā autoram par labu nerunāja arī tas, ka viņš centās meklēt to, kas jau sen bija atklāts un sen jau noraidīts. Es te domāju Zorža Braka un Pablo Pikaso faktūru mēģinājumus — ieviešot glezniecībā avīžu druskas, zāģa skaidas utt. — interesantus mēģinājumus, kas tomēr sevi nav attaisnojuši estētiskā ziņā, tāpēc daudzi nopietni mākslinieki savā praksē no tiem jau atteikušies un pašlaik tos pielieto vairs vienīgi atpalikuši epigoņi.

Kad gleznu izrādīšana bija beigusies, visi sasēdās ap galdu, uz kura uzradās degvīna pudele, siļķe, maize un glāzes. Viesi nebija nākuši tukšām rokām. Acīmredzot pie Polovinkina viņa mākslas cienītāji ieradās bieži un katra gleznu demonstrēšana beidzās ar krietnu iemešanu. Visa šī gleznu demonstrēšana un tai sekojošā iedzeršana man likās smalki izstrādāts un ierasts rituāls gan namatēvam pašam, gan vairākumam viesu.

Pēc Polovinkina neatlaidīgā lūguma es apsēdos namatēvam līdzās. Iedzērām. Runājām par mākslu — vīzdegunīgi, moralizējoši. Klausīdamies visās šajās, blēņās, es domāju par to, ka gumijkoks kā mietpilsonības simbols patiešām ir novecojis. Mūsdienu mietpilsonim dodiet šurp modernus svečturus un pārgudras gleznas. Viņš cik vien spēka cenšas izskatīties oriģināls un aprok sevi oriģinālās mantās. Bet, tā kā šī tieksme mūsdienu mietpilsoņiem ir kopīga, tad dzīšanās pēc oriģinalitātes nenovēršami kļūst par šablonu, kas sāk kaitināt.

Polovinkins, viegli iereibis, uzlika man roku uz pleca un sūrojās:

—   Slikti, draugs, grūta dzīve brīvmāksliniekam!

—   Bet neatzītu ģēniju laikmets taču jau pagājis, — es pūlējos iebilst.

—   Ko tu! — pavisam nopietni atbildēja Polovinkins. — Ņemsim kaut vai mani. Vai man klājas viegli, ja manas gleznas pērk tikai īsti mākslas cienītāji? Pie mums mākslai nav noieta. Bet ievilināt pie sevis īstu mākslas cienītāju, turklāt vēl tādu, kas grib maksāt un spēj maksāt par talantu, — tas, mans mīļais, nav viegli izdarāms. Vai tu nevēlies kādu paņemt?

—   Tik tiešām, — pēkšņi pārsteigts, es apjuku. — Tikai man nav vairāk par trīsdesmit rub|iem …

—   Tev — atdošu par trīsdesmitnieku. Izvēlies!

Un es tīri vai pret savu gribu kļuvu par Polovinkina gleznas īpašnieku.

Turpmāk es bieži apciemoju Fēliksu. Mani piesaistīja tas, ka neviens no daudzajiem viesiem, kuri nepārtraukti mainījās, nezināja, kas es esmu, un nevienam gar mani nebija nekādas daļas. Tādējādi man nevajadzēja baiļoties, ka mana tieksme pēc alkohola taps zināma. Seit allaž varēja piedzerties, pat tajās dienās, kad man nebija naudas, lai nopirktu pudeli šņabja. Vispār es centos nepalikt kompānijai parādā. Tā tas turpinājās vairākus mēnešus un būtu turpinājies vēl

Ilgāk, Ja mēs ar Polovinkinu pēkšņi nebūtu sanaidojušies.

Tas notika tā. Reiz Polovinkins man sāka uzspiest vēl vienu gleznu. Es ilgi atrunājos, sacīju, ka man nav naudas, bet viņš tomēr palika pie sava, piespiezdams mani uz parāda paņemt audeklu, kuru es aiz mu|ķības biju paslavējis.

Pēc trim dienām agri no rīta Polovinkins ieradās pie manis kopā ar diviem draugiem. Visus trīs acīm redzami mocīja paģiras. Rokas viņiem trīcēja, sejas bija satrauktas un drūmas.

—   Paklau, Gļeb! Tu esi man parādā trīs desmitniekus. Vai nevari atdot — gaužām vajadzētu «uztaisīt» dušu.

—   Nevaru, Fēliksi Nav ne graša. Gribu atmest dzeršanu.

—   Ko tu mels! Tu taču strādāl Kā tev var nebūt naudas?

—   Nudien nav!

—   Tā, vecīt, ir nekaunība! Tu ar nodomu par smiekla naudu esi sapircies manus darbus, lai vēlāk, kad es kļūšu slavens, iedzīvotos naudā. Turklāt vēl laikā nemaksā!

To es negaidīju, lai gan biju daudzmaz iepazinis un izpratis Polovinkina raksturu un domu gājienu. Es vienkārši nezināju, ko lai saku.

—   Tātad — vai nu tu man tūdaļ samaksāsi, vai arī es ņemu prom gleznu, — Fēlikss nerimās.

—   Naudas man patiešām nav, — es sacīju. — Bet dari, kā zini. Tu taču esi ģēnijs, tev viss atļauts, un godprātība tev ir abstrakts jēdziens.

Polovinkins pasita audeklu padusē un savu pielūdzēju pavadībā devās uz durvīm. Iedami pa gaiteni, viņi pilnā balsī lamājās, apgāza galdiņu ar telefona aparātu un,_ nepievērsdami tam uzmanību, alzclrzdaml

durvis, izdrāzās uz ielas.

Kopš tās reizes es pie Polovinkina vairs negāju un bezgala nožēloju, ka tiku to kādreiz darījis. Taču reiz, dažus mēnešus pēc skandāla, es viņu nejauši sastapu. Sēdēju nelielā skvēriņā, prātodams, kur ņemt naudu, lai varētu iemest kādu lāsīti. Pienāca Polovinkins un atgūlās uz tuvējā sola.

—       Kas ir? Vai sēdi un gudro, kā izdevīgāk uzsist gaisā manu gleznu? Varbūt esi jau uzsitis? Vai iedzīvojies? — viņš man pavaicāja.

—       Fēlikss? Es jūs nepazinu. Esat pārmainījies. AI Bārdas vairs nav!

—       Iesim, vecīt, iedzersim! Man vēl kaut kas ir aizķēries. — Un viņš izvilka no bikšu aizmugures kabatas vairākus saņurcītus desmitniekus.

—       Nu nē, esmu atmetis, vairs nedzeru, — es sameloju.

—       Zēl, žēl. Atmetis! Stulbenis gan! Esi sajaucies ar pelēko, bezveidīgo pūli! Ak vai!

Mums garām pagāja divi skolēni, nesdami milzīgu grozu ar makulatūru. Puišeļiem nasta acīm redzami nebija no vieglajām.

—       Ei, zēni! Panāciet šurp! — Polovinkins iesaucās.

—   Kālab, tēvocīt?

—   Panāciet, panāciet!

Zēni piegāja pie Fēliksa, kas atgāzies sēdēja uz sola.

—   Vēl tuvāk. Tuvāk! Tuvāk!

Piepeši Polovinkins iespļāva makulatūras grozā. Zēni apstulba. Viņi izbrīnījušies un nobijušies raudzījās Po- lovinkinā.

—   Tagad ejiet! — atmeta ar roku Polovinkins.

— Mēsls! — es ierēcos un, pielecis kājās, gāju projām.

Iedams jutu svelošu kaunu, ka netiku iekrāvis Polo- vinkinam pa ģīmi.

Es pilnīgi būtu varējis atteikties no šīs Gļeba Vasiļjeviča stāstījuma epizodes, jo tā būtībā pasaka visai maz jauna par manu varoni. Taču interesants fakts ir tas, ka, stāstot par Polovinkinu — pa pusei mākslinieku, pa pusei dzērāju, esmu parādījis ilgstošas dzeršanas neizbēgamās sekas — alkoholisko degradāciju. Sis termins laikam gan drīzāk aizgūts no daiļliteratūras nekā no patiesās zinātnes, jo vārda tiešajā nozīmē tas attiecināms tikai uz alkoholiķa morāli ētiskajām novirzēm. Bez tam nopietni psihiatri iesaka aizstāt šo terminu ar aptverošāku un daudz precīzāku jēdzienu — «personības patoloģiskās pārmaiņas alkohola iespaidā».

Alkoholiķim pirmām kārtām raksturīga nepastāvība, rīcības un ierosmju labilitāte. Ja zūd stabilitāte, tad būtībā tas liecina, ka cilvēks kļuvis par bezrakstura būtni. Nav iespējams paredzēt, kā attiecīgajā situācijā izturēsies alkoholiķis. Piemēram, slimnieks, kas agrāk nekādā gadījumā neatstātu bez ievērības uz ielas pakritušu večuku, tagad vienaldzīgi paiet viņam garām. Cits slimnieks, palicis vienatnē ar sievas draudzeni, izturas pret viņu nepiedienīgi un izsaka ciniskus priekšlikumus. Šādas alkoholiķim agrāk nebijušas rakstura īpašības izpaužas aizvien biežāk un aizvien spilgtāk. Pateicības jūtas par viņam izdarīto pakalpojumu alkoholiķim sākumā izzūd tikai dažās situācijās, bet pēc tam — pavisam. Dzērājs, piemēram, vairs nejūtas pateicīgs saviem radiniekiem par to, ka tie uztur viņa ģimeni (pats visu savu algu nodzer). Tomēr viņš vēl rod pateicības vārdus, ja šie paši tuvinieki pērk viņam degvīnu. Vēlāk pateicības jūtas slimniekam izzūd pilnīgi. Vēl vairāk — viņš ar draudiem, bet reizēm arī ar sitieniem izspiež naudu paģiru lāpīšanai.

Cilvēkam, kas sirgst ar alkoholismu, rīcības un ierosmju izpausmes ir ne vien labilas, bet arī līdz pēdējam izsīkušas. Alkoholiķi tikpat kā nekad nenoved līdz galam iesākto. Slimnieks, kas dzērumā pazaudējis dokumentus, mēnešiem ilgi nespēj kaut ko darīt, lai tos atjaunotu, kaut gan pats tajā ir visvairāk ieinteresēts — bez tiem viņam neizmaksās pensiju, ko viņš saņem sakarā ar vecu kontūziju. Alkoholiķa personība nonive- lējas. Nebūt nav nepieciešamas smalkas novērošanas spējas, lai saskatītu acīm redzamas vienādas iezīmes visu alkoholiķu uzvedībā.

Protams, alkoholiķu psihiskajās novirzēs dažas atšķirības tomēr ir. Sīs īpatnības ir atkarīgas no slimnieka rakstura pirms saslimšanas, zināmā mērā arī no mikrovides, kurā alkoholiķis dzīvo, kā arī no kulturas un audzināšanas.

Vienai daļai dzērāju priekšplānā izvirzās pastiprināts nogurums, vispārējs nespēks un slikta pašsajūta. Sīs sūdzības saglabājas mēnešiem ilgi, pat tad, ja slimniekam izdodas pārtraukt alkohola lietošanu.

Kad sāku rakstīt šo stāstu, es domāju, ka aprobežošos tikai ar Gļeba Lusarova slimibas vēsturi vien. Tomēr, kā redzat, man jāmin arī citi gadījumi no savas ārsta prakses. Arī patlaban es vēlos īsi pastāstīt par pacientu, kuram uz jau minēto astēnisko sūdzību fona (paaugstināta nogurdināmība, vispārējs nespēks, gurdenums) radās tā saucamais obsesīvais sindroms — uzmācības sindroms.

Sis pacients ilgstoši pārmērīgi lietoja alkoholu, dzēra praktiski ik dienas un lielos daudzumos. Reiz, nākdams no darba, viņš jutis nepārvaramu vajadzību mest līkumu ap kādu priekšmetu — tukšu cigarešu vai sērkociņu kārbiņu vai arī netīru ledus gabaliņu, kas gulējis ceļa vidū. Kopš tās reizes, ejot pa šo ceļu, viņš ikreiz bijis spiests mest līkumu tai vietai, kur reiz bija pamanījis kļūmīgo priekšmetu. Ja viņš, sakopojis visu savu gribasspēku, piespieda sevi iet taisni, tad viņu ārņēma grūti aprakstāma, nomācoša sajūta — itin ā viņam pietrūktu kaut kā svarīga.

Turpmāk dažādas uzmācīgas domas ne uz mirkli slimnieku nelika mierā. To iespaidā viņš izdarīja daudz nevajadzīgu kustību un darbā katru operāciju atkārtoja vairākas reizes. Radās nepārvarama tieksme visu skaitīt. Ejot garām kādam priekšmetam, viņš izjuta nepieciešamību pieskarties tam ar roku. Viņš bija spiests pastāvīgi pārbaudīt visas durvju slēdzenes, turklāt to darīja, pagriezies ar muguru pret durvīm un noteikti turot atslēgu kreisajā rokā. Skaitlis trīspadsmit slimniekā izraisīja nepatīkamus pārdzīvojumus. Un tas viņu noveda līdz absurdam. Piemēram, 11. februārī viņš nevarēja apēst divas sviestmaizes, jo vienpadsmit plus divi ir trīspadsmitl Tāpēc viņš ēda vai nu vienu, vai trīs sviestmaizes. Viņu šausmināja arī skaitlis 85, jo astoņi plus pieci — atkal trīspadsmitl Atkarībā no slimības smaguma pakāpes viņam sāka likties, ka, gadījumā ja viņš neizpildīs kādu uzmācīgās domas diktēto rituālu, viņa tuviniekiem var atgadīties kas patiesi ļauns.

Slimīgo pārdzīvojumu izmocītais pacients, ilgstoši slēpis savas dīvainības, beidzot griezās pēc palīdzības psihoneiroloģiskajā dispanserā un tika nosūtīts uz mūsu slimnīcu.

Ilgstošā un neatlaidīgā ārstēšana maz būtu sekmējusi veselības uzlabošanos, ja slimnieks, visa notikušā

Iebaidīts, nebūtu pārtraucis lietot alkoholu. Viņš kļuva par pārliecinātu atturībnieku, un tas viņu izglāba.

Citus alkoholiķus neinteresē nekas cits kā vien tas, kas saistīts ar dzeršanu; tādiem slimniekiem nav noteiktu nākotnes plānu, viņi ir vienaldzīgi pret savu likteni un nekad ne par ko negaužas. Vārdu sakot, viņi mūždien sligst dziļā apātijā.

Tomēr laikam gan visbiežāk sastopams ir trešais psihopatizācijas tips. Iespējams, ka tas arī nav visbiežāk sastopamais, taču tādus slimniekus mēs ātrāk pamanām, viņi pievērš sev pārējo uzmanību. Te es domāju svārstīgus, eksplozīvus un uzbudināmus pacientus ar krasām pārejām no labsirdības līdz trak- galvībai, ļaunumam, kašķīgumam un nepamatotiem dusmu uzplūdiem. Viņiem piemīt nosliece radīt par sevi turīga cilvēka iespaidu. Sie alkoholiķi sevišķi neciešami ir mājās, jo viņi burtiski terorizē savus tuviniekus.

Visbeidzot, grupa dzērāju, kuriem raksturīga dižošanās, bravūra, tieksme izraisīt līdzjūtību un žēlumu, cenšanās pārsteigt ar savu «oriģinalitāti». Viņi ir melīgi, viņiem piemīt nosliece pārmēru pārspīlēt savas labās īpašības un iespējas. Runājot ārsta psihiatra valodā, šoreiz saskaramies ar alkoholiķa personības patoloģiskās attīstības histērisko formu.

Jāpiebilst, ka visas še aplūkotās parādības izraisa ilgstoša, hroniska saindēšanās ar reibinošajiem dzērieniem, kā rezultātā slimnieka smadzenēs notiek visai nopietnas organiskas pārmaiņas.

Reizē ar gribas procesu pavājināšanos, tikumisko no- trulināšanos un netaktiskumu alkoholiķim zūd atmiņa, pazeminās intelekta līmenis. Sis process var sasniegt arī izteiktas plānprātības pakāpi. Slimajam sašaurinās garīgo interešu loks, zūd spēja kritiski novērtēt savu pagrimumu, atrofējas kauna jūtas. Alkoholiķi kļūst Ite- līgi. Turklāt parasti viņi lielās ar izdzertā degvīna daudzumu. Dzērāju joki ir nevietā, tie ir sekli un ciniski. Slimnieks zaudē spēju abstrakti domāt un uztvert alegorijas. Lai būtu uzskatāmāk, citēšu kādas sarunas ar alkoholiķi dokumentāla protokola izrakstu. Sajā gadījumā intelekta pagrimums izpaužas ar visvienkāršākā testa palīdzību, liekot slimniekam izskaidrot sakāmvārdus un veikt vienkāršus jēdzienu diferenciācijas uzdevumus.[5]

—   Kādu cilvēku jūs uzskatāt par labu un kādu par

sliktu?

—       Vienam ir niķis iedzert uz cita rēķina, lai gan pašam ir gan uzvalks, gan citas mantas. Otrs — lāga vīrs, nodzer visu, kas mugurā, bet neaizmirst arī citus, pacienā. Tādiem kā pirmais vajag sadot pa kaklu un pakārt šos parazītusl

—   Kā jūs saprotat jēdzienus «skops» un «taupīgs»?

—       Viens nodzer pēdējo, bet otrs staigā, tīri ģērbies, un pamanās dzert uz cita rēķina.

—   Kā saprast parunu — «Nekāp svešos ratos?»

—       Var jau iesēsties arī svešos ratos, bet var ari dabūt pa kaklu ..,

—       «Kur nu meklēt vieglumu bez grūtuma, saldumu bez rūgtuma.»

—       Ir tādi dzērāji,.. Tu novilksi sev pēdējo kreklu, bet viņam, nelietim, ir lieks gabals, taču pārdot negribi

—   «Divus zaķus reizē ķerdams …»

—   Viņi trijatā sameta pusstopam, bet mēs — četratā politūrai. Prasām: «Vai gribi ieraut?» — «Nē, paldies, es labāk dzeršu šņabi!» Bet tur jau bez viņa izdzēruši. Atnāk pie mums, bet mums ari vairs nav.

—   «Nespļauj bļodā — pašam nāksies izstrēbt!»

Aizskarts:

—       Nu, zināt, es neesmu tā audzināts, lai spļautu bļodā. To nu jūs velti sakāt!

—   Cik vistai kāju?

—   Divas.

—   Vai patiešām divas? Padomājiet!

—   Četras?

Un tā tālāk.

Pārbaude, protams, notika stacionārā, kad pacients jau vairākas dienas nebija lietojis reibinošos dzērienus. Slimnieks bija pilnīgi skaidrā.

Taču es esmu atvirzījies no stāsta galvenās problēmas, tālab atkal turpināšu Gļeba Lusarova dzīves stāstu.

Nejaušas pazīšanās ar dzērājiem lielākoties ilga ne vairāk kā vienu vakaru un kļuva man ierastas. Tās neatšķīrās cita no citas, aizsākās alus dzertuvē vai pie letes vīna nodaļā, turpinājās uz tuvākā bulvāra soliņa vai kādās parādes durvīs, uz kāpnēm un beidzās drīz pēc tam, kad bijām izdzēruši visu, ko varējām nopirkt. Tomēr viens gadījums man ilgi palika atmiņā. Un par to es vēlos pastāstīt.

Grīļodamies stāvēju pie restorāna «Uzbekistan». Pulkstenis jau bija vienpadsmit vakarā, un mani bez īpašām ceremonijām palūdza no šās iestādes aiziet. Es gudroju, ko lai tālāk daru — braukt mājās vai pa- klaiņot pa pilsētu. Kabatā man glabājās gandrīz vai pilna šņabja pudele, un par nākamo nakti es biju drošs. Beidzamajā laikā es jau dzēru ne vien dienā, bet arī naktī. Un, ja man nebija kabatā reibinošo dzērienu rezerves, man draudēja bezmiegs un murgainas vīzijas pussnaudā.

Vaļīgā gaitā man tuvojās sieviete ar papirosu zobos.

—       Varbūt iesim pie manis, ko? — viņa vedināja tieši un bez aplinkiem.

—   Bet kur tu dzīvo?

—   Puškina laukumā aiz Piena kafejnīcas.

—   Ejam, — es uzreiz biju ar mieru.

Un mēs klunkurējām uz Puškina bulvāri.

Pa ceļam es dabūju zināt, ka manu jauno paziņu sauc par Ņuru, ka agrāk viņa strādājusi par bufetnieci, bet patlaban nestrādā nekur. Ņura pasūrojās, ka viņai ir lielas bēdas, bet tieši kādas — to nepasacīja.

—       Derētu man tagad piedzerties, — viņa nopūtās. — Tev no kabatas rēgojas pudeles kakliņš. Nav taču tukša, ko?

—   Nē, tikpat kā pilna.

—   Labi. Varbūt uzcienāsi?

—   Iedzersim, Aņečka, iedzersim.

Tikuši cauri tumšajam gaitenim, mēs iegājām Ņuras istabā. Tajā dega gaisma. Es uzreiz nepamanīju, ka uz drēbju skapja sēdēja divas gadus deviņus vecas meitenītes garos, baltos naktskreklos, ārkārtīgi līdzīgas viena otrai, acīmredzot dvīnītes. Viņas sēdēja tupus un kaut ko ļoti atgādināja: vai nu nāras no Kramskoja gleznas, vai pingvīnus …

—        Re, kur mana nelaime, — Ņura paraudzījās uz meitenēm. — Nezinu, kuram esmu sariebusi! Apmeloja mani, tagad atņem manas meitiņas un ved uz bērnunamu. Tiesa nosprieda. Ielej, Gļebuška, pa glāzītei. Nav vairs jaudas!

Mēs apsēdāmies pie galda. Es izvilku no kabatas pudeli un ielēju savā un Ņuras glāzē līdz pusei. Izdzērām. Piekodām rupjmaizes garoziņu. Meitenītes mums nepievērsa uzmanību. Varēja redzēt, ka viņām tas viss bija ierasts. Viņas klusītēm dudināja un reizēm iespurdzās. Meitenes bija ļoti jaukas, taču slimīga izskata un izdēdējušas.

—  Vai atnesi kaut ko ēdamu? — vaicāja viena no dvīnītēm.

—   Rau, maize, — atsaucās māte. — Borodinas, jūsu iecienītā. Rāpieties zemē, maitas tādas, pietiks uz skapja tupēt, dzeriet tēju — un gulēti

Meitenes nolēca no skapjaugšas uz dīvāna, kas stāvēja skapim blakus, un apsēdās pie galda. Uz ātru roku pavakariņojušas, viņas likās gulēt un pārvilka pār galvu kopējo segu.

Mēs iedzērām vēl. Ņura turpināja gausties par cietsirdīgajiem cilvēkiem, kuri viņai bija atņēmuši mātes tiesības un bērnus. Atkal iemaikoja. Pudelē bija palicis pavisam nedaudz, tikai mazliet pašā dibenā.

—  Apkampsimies, — sacīja Ņura un grīļodamās devās izslēgt gaismu.

—   Nē, Aņečka, atvaino mani, sajūta nav visai lāgā, — es apmulsis nomurmināju. -— Es tomēr iešu. Ir jau vēls.

—   Kā zini. Gribēju, lai tev būtu labāk, — vienaldzīgā balsī atsaucās Ņura un, spriežot pēc tā, kā nočīkstēja atsperes, novēlās uz dīvāna.

—   Es iešu. Uz redzēšanos. Es aizeju.

Ņura neatsaucās. Izgāju gaitenī. Raudams sērkociņus, ar mokām atradu izeju. Devos mājup atkal cauri bulvāriem. Taksometram man pietrūka naudas, bet pilsētas transports vairs nedarbojās.

Dvēseli pārņēma neremdināmas skumjas, lai gan es neko konkrētu nedomāju un necentos analizēt nupat redzēto. Taču meitenītes — pingvīniņi sazin kādēļ uz visiem laikiem iegulās manā apziņā. Es bieži vien uz brīdi redzēju viņas atplaiksnāmies iztēlē kā fotolampas zibšņus tumsā vai kā zibens uzliesmojumus naktī. Viņas sēd līdzās skapjaugšā zem balto naktskreklu kapucēm.

Lai kā es pūlējos slēpt savu tieksmi pēc reibinošajiem dzērieniem no darbabiedriem, viņi aizvien biežāk redzēja mani iereibušu. Galvenais ārsts vairākkārt tika pieprasījis, lai es atmetu savu netikumu. Es ikreiz svinīgi nozvērējos, ka «nedzeršu vairs ne lāsītes», un, pats par sevi saprotams, neturēju vārdu.

Pēdīgi, kad es reiz ierados poliklīnikā, tik tikko turēdamies uz kājām, galvenais ārsts neizturēja un ieteica man aiziet no darba «uz paša vēlēšanos», lai nevajadzētu mani atbrīvot par rupju darba disciplīnas pārkāpšanu. Man bija jāpiekrīt. Izvirzīt kaut kādas pretenzijas priekšniecībai būtu aplami: galvenais ārsts taču bija piecietis manu žūpošanu divus gadus. Aizgājis no poliklīnikas, es bez grūtībām atradu citu darbu un iekārtojos par ārstu mazbērnu novietnē. Sis darbs man patika daudz labāk nekā iepriekšējais. Tā kā manos pienākumos ietilpa ēdienu paraugu ņemšana ēdināšanas kompleksā, es uzturam naudu tikpat kā nepatērēju un visu savu algu līdz pēdējai kapeikai varēju nodzert. Turklāt es sāku aplidot vecāko medmāsu, vienā laidā teicu viņai komplimentus, uzaicināju aiziet kopā uz teātri, un viņa, juzdama pret mani zināmas simpātijas, laiku pa laikam izsniedza man mazliet spirta paģiru noskalošanai.

Vadītāja acīmredzot noprata, ka es diezgan bieži iemetu, tomēr ne reizi nepārmeta, jo iesākumā, lai iesakņotos jaunajā darbavietā, es dzēru tikai pēc darba un novietnē ierados skaidrā, kaut gan rītos neganti mani kratīja drudzis.

Kad pirms diviem gadiem Noriļskā es uz īsu laiku biju kļuvis par bērnudārza ārstu, šis amats man nepavisam nebija pa prātam. Taču tagad es ātri vien samierinājos ar visu, kas agrāk mani bija steidzinājis tikt vaļā no darba pirmskolas iestādē. Jau pēc neilga laika es brlnum labi biju pielāgojies saviem ne visai sarežģītajiem dienesta pienākumiem, un to lielā mērā veicināja krasās pārmaiņas manā dzīves veidā. Jūs, protams, neticēsiet, bet es, pašam negaidot, pārtraucu dzeršanu!

Lūk, kā tas notika. Mūsu novietnes vecāko grupu apmeklēja jauka meitenīte, vārdā Ņina. Viņai bija vairāk nekā trīs gadi, taču uz bērnudārzu viņu nepārcēla — tur nebija brīvu vietu. Ninīte uzreiz kļuva mana mīlule. Viņa bija sprigana un jautra meitenīte, liela draiskule un nedarbniece, taču tajā pašā laikā laipna un pieglaudīga. Acīmredzot tas ir tiesa, ka «mīlestības bērni» allaž esot labāki. Ņinas māte mūsu dokumentos skaitījās vientuļā māte.

Meitenīte ātri man pieķērās. Laikam Ņina saprata, ka es pret viņu jūtu simpātijas un atlicinu viņai vairāk laika nekā citiem bērniem. Bet varbūt arī tādēļ, ka meitenītei pietrūka tēva, pietrūka mājās vīrieša cilvēka.

Ninīte sauca mani par «tēvoci Vasiliču». Es viņu iesaucu par pelīti pīkstīti, jo viņa bija neizsakāmi kustīga — īsta nerimša.

Te kādudien mums piezvanīja no slimnīcas un paziņoja, ka Ņinas māte aizvesta ar «Atro palīdzību», lai viņu steidzami operētu. Mēs ar vadītāju sākām gudrot, kur lai meitenīti iekārtojam. Ņinai kaimiņu nebija. Viņām ar māti bija atsevišķs dzīvoklis. Jau dzī- rāmies zvanīt uz Ņinas mātes darbavietu, lai kāds no viņas darbabiedriem paņemtu uz laiku bērnu. Pēkšņi, pašam negaidot, pateicu, ka es ņemšu Ņinu pie sevis. Tiesa, vēlāk es drīzāk brīnījos nevis par to, ka šāda doma man uzreiz nebija iešāvusies prātā, bet gan par savu pēkšņo lēmumu.

Tad vadītāja pirmoreiz ierunājās par manu sevišķo tieksmi pēc reibinošajiem dzērieniem.

—  Vai nu jūs tiksiet galā ar bērnu? — viņa nobeidza sarunu.

—   Sākot ar šodienu, neņemšu mutē ne pilītes!

Acīmredzot es to biju pasacījis tik noteikti, ka vadītāja vairs neiebilda. Viņa iesauca kabinetā saimniecības māsu un deva rīkojumu, lai man izsniedz Ņinas veļas komplektu un lai to maina ik dienas.

Tā meitenīte apmetās pie manis. Manā dzīvē ienāca nepārtrauktas rūpes un raizes. Vajadzēja gatavot vakariņas, bet svētdienās gan vārīt pusdienas, gan vest meitenīti pastaigāties, vienā laidā viņu pieskatīt, kā arī skaļi lasīt grāmatiņas.

Iegājis veikalā pēc piena un citiem produktiem, es centos neskatīties uz vīna nodaļas pusi, lai izvairītos no kārdinājuma. Bet pēc dažām dienām es vairs nemaz nedomāju par degvīnu, it kā tā nemaz nebūtu!

Pēc darba mēs pastaigājāmies ar Ņinu divatā vai pat trijatā, ja biju iegriezies pie dēla. Viņš aizkustinoši rūpējās par meitenīti, jo uzskatīja Ņinu par «pavisam maziņu». Taču reizumis puišelis piemirsa gadu starpību un bērni ar prieku trokšņaini spēlējās kopā. Viņiem viss šķita interesants. Viņi ik uz soļa izdarīja tūkstošiem atklājumu, un nepavisam nebija obligāti iet ar viņiem katru reizi uz zooloģisko dārzu vai kino.

—   Tēvoci Vasilič! Vai tu jūti, kā smaržo bukulīši?! — sauca Ņina. — No kurienes gan atsmaržo bukulīši?

—   Kādi bukulīši?

—  Tie, no kuriem baltmaizes kukuļus taisa! 134

—   Te Jau tos cep — mūsu pagrabā.

Bērni metās pie ceptuves logiem, un veselu pusstundu es nevarēju atraut viņus no aizraujošās maizes cepšanas ainas.

Ņinočka diezgan bieži sasmīdināja mani ar saviem negaidītajiem vārdiņiem un salīdzinājumiem. Es nožēloju, ka nepierakstīju viņas jocīgos izteicienus. Bet tagad tikpat kā neko vairs neatceros.

Viendien Himku pludmalē, kur mēs trijatā — es, dēls un Ņina — sauļojāmies, mums blakām iekārtojās vīrietis, kuram bija daudz tetovējumu. Viņa krūtis greznoja milzīgs ērglis, plecus — nāra ar kuplām krūtīm. Bērni bija kā apburti un nenolaida ne acu no kaimiņa. Bet, kolīdz viņš aizgāja peldēties, Ņinočka pieprasīja:

—   Uzzīmē arī man uz krūtīm balodi un krustmā- miņu ar zivs asti!

Ņina to prasīja tik uzstājīgi, ka man vajadzēja apsolīt, ka tūdaļ izstāstīšu pasaku — tas bija vienīgais līdzeklis novirzīt meitenes uzmanību uz ko citu.

Bērni acumirklī atsēdās man līdzās, pieklusa un bija gatavi klausīties. Taču es nekādi nespēju atminēties nevienu pasaku. Pēdīgi iesāku:

—   Reiz dzīvoja vecītis ar večiņu savu, viņiem bija vistiņa Raibīte …

—   So zinām! — iesaucās bērni. — Jaunu stāsti! Jaunu!

—   Bet kādu tad… Are! Kaimiņos dzīvojuši zaķis un lapsa: zaķim bijusi nesmuka tāšu būdiņa …

—   Bet lapsai smuka ledus būdiņa, — mani pārtrauca dēls. — Arī šo zinām. Jaunu! Jaunu! Pats izdomā!

Vajadzēja izdomāt jaunu pasaku. Taču prātā neiešā- vās nekas prātīgs.

—  Nu tā. Klausieties. Senos laikos dzīvoja zaķītis. Reiz viņš nodomā pa mežu paskraidīt un ce|ā satiek lapsu. Sī nem un apēd zaķīti.

—   Zēl. Un tālāk.

—  Skrien lapsa, krietni pieēduši, asti vēcinādama. Pretī — vilks. Sis ņem un aprij lapsu …

—   Bet tālāk — vai ierodas mednieki?

—  Nē. Pēc tam vilks satiek lāci. Lācis saķer vilku aiz astes un pelēci aprij.

Pasaka iznāca visai asinskārīga, un es nezināju, kā lai izdomāju labākas beigas.

—   Stāsti ātrāk, kas bija tālāk, — Ņina pieprasīja.

—   Tālāk … Tālāk es nezinu …

—   Esi gan tu, tēvoci Vasilič! Re, kā bija tālāk. Satiek lācis medniekus. Bah-bah! Un mednieki lāci nošauj. Pārgriež lācim vēderu — no tā izlec vilks. Bah- bah! Vilku nošauj. Pārgriež vilkam vēderu — izskrien lapsa. Bah! Bah! Arī lapsu nošauj. Kolīdz sāka lapsas kuplo kažoku dīrāt un uzšķērda tai vēderu — izlec ā: ā zaķis. Izlec un aizcilpo uz mežu. Mednieki garausi nenošāva. Viņiem bija beigušās patronas. Un zaķītis aizskrēja pie savas māmiņas. Redzi, kā bija!

Tā pagāja manas atpūtas dienas divu bērneļu lieliskajā sabiedrībā, tā mēs pastaigājāmies arī vakaros. Tas ilga aptuveni divus mēnešus, jo Ņinas mātei bija samērā sarežģīta operācija, turklāt arī pēcoperācijas posmā ne viss risēja gludi — bija nelieli sarežģījumi.

Taču, kad Ņinas māte izrakstījās no slimnīcas un paņēma meitu pie sevis, es atskārtu, ka mana dzīve ir zaudējusi jebkādu jēgu. Vairs nebija rūpju. Nebija atbildības izjūtas par kāda cita, kaut vai pavisam maziņa cilvēciņa likteni. Es turpināju apciemot dēlu, mēs vakaros diezgan bieži ar viņu divatā pastaigājāmies, un tas aizņēma visu manu brīvo laiku līdz astoņiem.

Taču pēc tam es devos mājup, atgriezos vie'ntulībā. Istaba šķita pavisam tukša un sveša. Lasīšana nevedās. Neko negribējās darīt. Bija skumji, ka nevaru būt visu laiku kopā ar dēlu. Es vairs negatavoju vakariņas mājās un atkal sāku apmeklēt k|ūmīgo «Maijpu- ķīti».

Nebija pagājusi vēl pat nedēļa, kopš Ņina bija atgriezusies pie mātes, bet es jau nospriedu, ka varu atļauties iedzert kādu mēriņu konjaka. «Tagad es esmu iemācījies turēt sevi grožos,» es nodomāju. «Izdzeršu simt gramus — un basta! Jo es taču netiku dzēris divus mēnešus. Un nekārojās!»

Tomēr otrajā dienā pie vakariņām «Maijpuķītē» es bez domāšanas pasūtīju simt gramus konjaka, pēc tam vēl simtu un vēl divsimt. Un kopš šīs dienas viss sāka ritēt pa vecam. Atkal pastiprinājās un kļuva nepārvarama tieksme pēc reibinošajiem dzērieniem. Beidzās manas laimes dienas.

Viss, ko Gļebs Lusarovs pastāstīja par divu mēnešu «apskaidrības» posmu viņa «alkoholiķa biogrāfijā», vēlreiz apstiprina, ka ir iespējams pārtraukt alkohola lietošanu agrā stadijā, kad alkoholisms sākas kā slimība, vēl jo vairāk, ja runa ir par sadzīves dzeršanu. Retos gadījumos šāda «pašizārstēšanās» iespējama sakarā ar ārkārtējiem apstākļiem alkoholiķa dzīvē: smaga slimība, kad ārsti aizliedz lietot alkoholiskos dzērienus, piedraudot, ka tas var beigties ar nāvi, iecelšana atbildīgā amatā utt.

Tomēr visbiežāk šādi apstākļi alkoholiķim jārada mākslīgi, lai viņš būtu spiests pārtraukt reibinošo dzērienu pārmērīgu lietošanu. Vēsturiskā pieredze liecina, ka stingri pasākumi pret alkoholiķiem krasi samazinājuši alkohola pārmērīgu lietošanu. Ir zināms, ka senajā Ēģiptē, Indijā un Ķīnā par dzeršanu žūpām piesprieda miesas sodus, bet dažreiz sodīja pat ar nāvi.

Skaidrs, ka šīs barbariskās metodes mūsu dienās nav iedomājamas. Tomēr allaž jāpatur prātā, ka cīņa ar alkoholismu jāizvērš visai nopietni, ar lielu stingrību, turklāt plānveidīgi, nevis kampaņu veidā.

Acīmredzot jāpaplašina to iestāžu tīkls, kurās ilgstoši (no sešiem mēnešiem līdz diviem gadiem) piespiedu kārtā ārstē alkoholiķus. Pirmkārt, dzērājus kā nekā ietekmēs ārstēšanās šādā iestādē, otrkārt, dzērāji, baidīdamies nokļūt ārstnieciskajā un darba profilaktorijā, «uz brīvām kājām» būs spiesti atturēties no liktenīgās tieksmes.

Jābūt neiecietīgiem pret žūpām darbavietās. Nedrīkst viņus atbrīvot no darba «uz paša vēlēšanos». Nedrīkst ļaut alkoholiķim strādāt reibuma stāvoklī. Jādara gals sistēmai, kad tiek slēpti darba kavētāji, jo bieži vien ļaunprātīgu kavējumu ieskaita kā brīvdienu par iepriekšpaveiktu darbu.

Protams, visi šie pasākumi jāveic vienlaicīgi, izvēršot arī ārstnieciski narkoloģisko palīdzību. Taču šajā jomā mums vēl ir daudzi trūkumi. Man šķiet, ka nar- koloģiskajos kabinetos krietni jāpalielina ārstu skaits. Katrā lielā uzņēmumā ir jābūt savam narkologam, kas atklātu alkoholiķus, ārstētu viņus un sistemātiski veiktu profilaktisko darbu.

Daudz jo daudz vēl jādara gan administratīvo pasākumu ziņā, gan ārstnieciskās palīdzības sniegšanā.

Taču pārkārtošanās problēmu loks, kas saistīts ar cīņu pret alkoholismu, ir tik sarežģīts, ka būtu aplam, ja es tās mēģinātu risināt savās atkāpēs no stāsta, kas veltīts Gļeba Vasiļjeviča Lusarova dzīvei. Te nepieciešami daudzu cilvēku un daudzu organizāciju pūliņi. Mans uzdevums ir daudz pieticīgāks: stāstot par viena sava pacienta likteni, kura dzīvē alkohols — vispirms tieši un atklāti, bet vēlāk netieši — kļuva liktenīgs un iedzina viņu postā, es vēlos jūs brīdināt, jums parādīt, kā alkohola ietekmē iet bojā personība, kā cilvēkā mirst pilsonis.

Mazbērnu novietnes vadītāja bija pamanījusi, ka es atkal sāku ierasties darbā, smaržodams pēc degvīna, jo iepriekšējā vakarā biju plostojis. Sākumā viņa to piecieta. Vēlāk aizvien biežāk lūdza mani, lai es pārtraucu alkohola ekscesus. Bet reiz, kad atklājās, ka esmu piedzēries turpat savā kabinetā un arī palicis pārnakšņot, vadītāja pieprasīja, lai es aizeju no darba. Turklāt viņa bija nepielūdzama un nekādi nebija ar mieru, lai darba grāmatiņā būtu ieraksts «uz paša vēlēšanos». Un viņa palika pie sava, tāpēc, lai kur es ar! ierados cerībā atrast darbu, man atteica, aizbildinoties, ka štati ir nokomplektēti, lai gan skaidri zināju, ka ārsti visur vajadzīgi.

Kad biju izstaigājis daudz medicīnas iestāžu un sapratis, ka ārsta amatā iekārtoties nevarēšu, es, paklausīdams dzērājam, ar kuru sarunājos alus bārā, nolēmu braukt kopā ar Puškina teātri viesizrādēs par skatuves strādnieku. Teātrim bija ārkārtīgi vajadzīgi strādnieki, un es biju drošs, ka tur iekārtošos darbā bez pūlēm. Es jau centos sev iestāstīt, ka sākšu strādāt nekvalificētu darbu nevis tādēļ, ka dzeršanas dēļ zudušas manas darbaspējas, bet tikai tālab, ka vēlos «apskatīt pasauli», pabraukāt pa dažādām pilsētām. Sī doma man iepatikās, un teātrī es ierados vislabākajā noskaņojumā.

Kadru daļas darbinieks bija pārsteigts, ieraudzījis manas darba grāmatiņas titullapā ierakstu, ka man ir ārsta specialitāte. Taču, izlasījis pēdējo ierakstu par atbrīvošanu no darba sakarā ar darba disciplīnas pārkāpšanu, uzreiz atdeva man dokumentus atpakaļ.

—   Nē! Mēs jau esam pieņēmuši strādniekus.

—  Bet taču karājas paziņojums, ka jums vajadzīgi deviņi cilvēki. Arī paziņas man sacīja …

—  Nē, nē. Paziņojums novecojis. Visu laiku grasījā- mies noņemt. Esam pieņēmuši! Neuzdrīkstos jūs aizkavēt. Ja ari vēl nebūtu pieņēmuši, jūs noformēt nav jēgas. Būs jāsūta atpakaļ jau no pirmās pilsētas. Jau no Murmanskas. Jūs visu ceļu līdz Murmanskai dzersiet!

Atteikums man bija pavisam negaidīts, un es sadrū- mis devos mājup. Kārojās iemest, taču nebija naudas pat metro biļetei. Tad es piegāju pie alus automāta, paņēmu tukšu glāzi un sāku lūgties apmeklētājiem, lai viņi «ielej kādu lāsīti vīniņa» manā traukā. Daži par mani smējās. Taču man nebija kauns. Viss bija kļuvis vienaldzīgs. Piedzerties par katru cenu — lūk, par ko es tobrīd prātoju. Pat nedomāju par to, ka rīkojos it kā pret paša gribu, gluži kā pusmiegā.

Daži atlēja man no savām glāzēm dažus gramus. Gadījās arī tādi, kas pienesa man pat veselu glāzi. Un ap to laiku, kad bufeti slēdza, es biju pamatīgi pie- tempies.

Es iekāpu trolejbusā un bez biļetes aizbraucu līdz Trubnaja laukumam. Pēc tam iesēdos tramvajā, un «par zaķi» tiku līdz mājām.

Iedams gar tuvējo pārtikas veikalu, es noskumis apstājos pie skatloga, kurā bija izvietotas pudeles. Skatloga stūrī vīdēja kāds paziņojums. Es piegāju tuvāk.

«Vajadzīgs krāvējs. Alga — 80 rubļī. Darbs katru otro

dienu.»

«Lieliski,» es nodomāju un tūlīt pat sāku šaubīties: «Bet ja nu nepieņem?»

Bija pulksten deviņi vakarā. Nolēmu negaidīt rītu, kad būšu atskurbis un devos pie veikala direktora.

—   Sūdzība? Kas noticis? Iedomājieties sevi mūsu vietā! Tūkstošiem apmeklētāju dienā — un katram savs raksturs! — ar šādiem vārdiem mani sagaidīja direktors.

—  Nē jau, — es nomurmulēju. — Jums, šķiet, vajadzīgs strādnieks …

—   A! Tā cita lieta. Sēsties! Vai dokumentus atnesi? Varbūt vispār nav dokumentu?

—   Ir! — es priecīgi iesaucos. — Lūk, te ir pase un darba grāmatiņa.

—   Dod šurp. Nāc rīt septiņos uz darbu. Atnāksi pilnā — tūda| atlaidīšu. Vai saprati? Ej izgulies. Brīdinu: pie manis ir stingra kārtība. Ja neieradīsies darbā vairāk nekā trīs dienas — vari uz darbu vairs nenākt. Ar tādiem brā|iem kā tu citādi nevari Vēl norausiet plānu, pagāni, nebūs ar ko tirgoties.

—   Taču pēdējā darbavietā mani atbrīvoja pārpratuma dēļ, — es kautrīgi uzbildu.

—   Ej izgulies. Pļēgurs! — direktors atcirta. — Rīt — septiņos!

Ja es būtu aizstāvējis disertāciju zinātniskā grāda iegūšanai, tad laikam tik ļoti nepriecātos, kā nopriecājos nupat, kad mani pieņēma par krāvēju. Direktors man likās lāga dvēsele un pats gudrākais cilvēks pasaulē. Tikai vēlāk es dabūju zināt, kas par lietu. So darbu, izņemot pagrimušus žūpas, neviens negribēja strādāt.

Tā sākās mana jaunā dzīve ar tiesībām neierasties darbā ne ilgāk par trim dienām, ar kortelīšiem — prēmijām, ja izkrāvu mašīnu, nesaplēsis nevienu pudeli. Darbu es vērtēju augstu un paģiras lāpīju nevis rītos, bet tikai pusdienas laikā, lai cik arī grūti man klātos dienas pirmajā pusē.

Tieksme slēpt no citiem pārmērīgo dzeršanu, par ko stāstīja man Gļebs Lusarovs, alkoholiķiem ir samērā tipiska un raksturīga parādība. Sākumā žūpas pieliek krietni daudz izdomas, lai maldinātu savus piederīgos par savu īpašo tieksmi pēc reibinošajiem dzērieniem. Kāds slimnieks, piemēram, centās pēc iespējas biežāk uzaicināt viesus, lai pārliecinātu radiniekus «par nepieciešamību» iedzert arī pašam. Turklāt, citiem redzot, viņš dzēra maz — ne vairāk kā glāzi sausā vīna, t^ču vēlāk, atradis izdevīgu bridi, aizgāja no galda un tualetē vienā stiepienā iztukšoja puslitra pudeli degvīna. Pudele tualetē tika noglabāta jau iepriekš. Stipro reibumu viltnieks izskaidroja tādējādi, ka «galīgi nepanesot reibinošos dzērienus».

Spriediet paši, cik grūti ir laikus pamanīt un aizkavēt briesmīgā netikuma attīstību. Piederīgie, darbabiedri un draugi lielākoties nepamana tuvojošos nelaimi. Nopietni alkoholiķa liktenī sāk iejaukties ar lielu nokavēšanos — kad viņš ierodas darbā piedzēries, ja rīko tračus vai izdara noziegumu. Jā, jā! Noziegumu! Jo visiem tagad zināms, ka noziegumu lielais vairums izdarīts dzērumā. Alkoholiķis reizumis ir spējīgs spert visnejēdzīgāko soli, kas ir asā pretrunā ar visām uzvedības normām.

Ņemsim kaut vai zādzību. Man ir gadījies sastapt dzērājus, kuri pirms tam bijuši reti godīgi un krietni cilvēki. Taču krasās pārmaiņas raksturā, kā arī smagās paģiru mokas lika viņiem sadabūt kaut mazliet naudas degvīnam, izdarīt nelielas zādzības. Dažu kapeiku vai rubļu dēļ šie cilvēki gatavi izdarīt noziegumu, par kuru draud vairāku gadu ieslodzījums. Kāds no maniem pacientiem tika notiesāts par to, ka bufetē bija nozadzis portfeli, kurā tik vien bija kā veļas pāris. Portfeļa īpašnieks, iedams mājās no pirts, bija iegriezies bufetē, lai iedzertu kausu alus. Cits alkoholiķis nozaga gaļas mašīnu pašapkalpošanās veikalā.

Tomēr ne jau visi noziegumi, ko izdara alkoholiķi vai parasti dzērāji, ir tik muļķīgi un nevainīgi. Lielākoties šie noziegumi traģiski vēršas pret alkoholiķi, kas pats dabū ciest huligānisko izlēcienu dēļ.

Piedzēris cilvēks nejūt starpību starp vēlamo un iespējamo, starp kaprīzi un pieļaujamo. Viņa uzvedību diktē visvienkāršākās tieksmes un instinktīvie stimuli, kuri paasinājušies reibinošo dzērienu ietekmē. Apskurbis cilvēks kļūst klaji erotisks un nereti izdara amorālus pārkāpumus.

Jāteic, ka parastā reibuma pakāpē žūpa tomēr vēl prot novērtēt savu uzvedību, lai gan paškontrole ir pavājināta. Dzērāju vidē ir izplatīta paraža iztēloties par vairāk piedzērušu, nekā tas ir īstenībā. Žūpa uzskata, ka viņam «viss ir atļauts», ja reiz viņš ir pilnā, un ir pārliecināts, ka viņam daudz ko piedos, tālab neuzskata par vajadzīgu ievērot pieklājības normas. Iereibušajam dažkārt piemīt maniere atdarināt. Viņš izturas tāpat kā «visi piedzērušies». Jāpiebilst, ka viens un tg? pats cilvēks pudelesbrāļu sabiedrībā izturas citādāk nekā ģimenes lokā vai, piemēram, nokļuvis milicijā, kur viņš pēkšņi atskurbst, lūdz piedošanu, taisnojas, apgalvo, ka tūdaļ liksies gulēt,

Mūsu likumdošana dzērājus atzīst par pieskaitāmiem cilvēkiem, kas ir spējīgi atbildēt par savu rīcību. Vēl jo vairāk, saskaņā ar PSRS Augstākās Padomes Prezidija dekrētu «noziegums, ko izdarījusi persona dzēruma stāvoklī, rada nosacījumus, kas atbildību palielina».

Daudzos gadījumos alkohols vēl vairāk atklāj apslēptos nolūkus un vēlmes. Kā teikts parunā, kas nedzērušam prātā, tas iereibušam uz mēles. Dzērumā cilvēkam pavājinās paškontrole. No otras puses, žūpa vieglāk ]aujas acumirkļa iedomai un rīkojas ne tik daudz prāta vadīts, cik impulsīvu jūtu ietekmē. Viņš kļūst «drošāks», neuzmanīgāks, piemirst briesmas un ir spējīgs izdarīt to, kas vēlāk viņam liekas gluži neiespējami. «Kad šņabis galvā, tad neviens žogs nav par augstu!» Jo reizumis alkoholiķa rīcība ir pretrunā ar viņa raksturu un ieņemamo stāvokli sabiedrībā, ir pretrunā ar viņa parasto uzvedības veidu un ētisko nostāju.

Gadās, ka cilvēks ilgāku laiku «auklē» domu par noziegumu un pirms tā īstenošanas iedzer, lai būtu «vairāk drosmes». Citreiz dzērumā pēkšņi radušos impulsu iespaidā tiek pārkāpta likumība.

Vairāk nekā pirms simt gadiem Anglijā speciāla parlamenta komisija nāca pie slēdziena, ka apmēram 80 procenti noziegumu tā vai citādi notikuši alkohola ietekmē. Aptuveni 90 procenti noziegumu, ko reģistrējusi Amerikas Savienoto Valstu policija iepriekšējā gadsimta beigās, ir saistīti ar reibinošo dzērienu lietošanu. Pēterburgā laikā no 1883. līdz 1899. gadam pārkāpumu īpatsvars, kurus izdarījuši dzērāji, ir šāds: izvarošanas gadījumi — 62 procenti, zādzības — 52,9 procenti, miesas bojājumi un sakropļojumi — 53,5 procenti.

Ne mazāk uztraucoša statistika ir ari mūsu dienās. Par alkohola ietekmi spilgti liecina daudzie uzbrukumi, ielaušanās apzagšanas nolūkā un dzimumnozie- gumi, kas izdarīti dzērumā. Saskaņā ar statistikas datiem Vācijas Federatīvajā Republikā 50 procentu seksuālo pārkāpumu izdarījuši iereibuši cilvēki. Amerikas Savienotajās Valstīs 50—70 procenti ieslodzīto izdarījuši noziegumus dzērumā. FIB (Federālā izmeklēšanas biroja) atskaitē paziņots, ka 1961. gadā no 4200000 arestiem 1 500 000 notikuši dzeršanas dēļ. Turklāt ar alkoholu saistīti 468 000 arestu par sabiedriskās kārtības traucēšanu, 205 000 arestu — par automašīnu vadīšanu iereibušā stāvoklī un 157 000 arestu — par klaidonību.

Pēc 1958.—1961. gadu datiem, no 70 slepkavām Bordo pilsētā (Francija) 40 slepkavas nozieguma izdarīšanas brīdī ir bijuši iereibuši. No minētajiem 40 noziedzniekiem 39 ir bijuši nelabojami alkoholiķi.

KPFSR 1956. gadā 95 procentus huligānisku izlēcienu izdarījuši dzērāji, bet 1964. gadā puse no visiem noziegumiem gulstas uz likuma pārkāpējiem, kuri bijuši reibuma stāvokli.

Pie šiem sausajiem, taču dramatisma pilnajiem pasaules statistikas skaitļiem atliek piebilst, ka iereibis noziedznieks ir sevišķi bīstams, neaprēķināms, nežēlīgs un cinisks. Tā, piemēram, izvarošanas, ļauni un ciniski ņirgājoties par upuri, visbiežāk notiek dzērumā (61,8 procentos gadījumu).

145

Nav vajadzības sīkāk iztirzāt noziedzību, kas saistīta ar reibinošo dzērienu lietošanu. Sīs tēmas detalizēts izklāsts nav mans uzdevums. Es jau tā pārlieku esmu novirzījies no vēstījuma galvenās līnijas. Bet man taču ir jāpabeidz Gļeba Vasiļjeviča Lusarova dzīves stāsts.

0 — 1180

Reiz pēc darba, atlaidies uz dīvāna, atpūtos. Iepriekšējā dienā biju pamatīgi piesūcies, un patlaban man uznāca liels vājums. Un pēkšņi es «sāku just» savu sirdi. Agrāk es nekad netiku to manījis, ja īpaši nepie- liku delnu pie krūtīm. Bet šobrīd skaidri sajutu, kā dauzās sirds. Turklāt pēc katriem trim sitieniem tā pārstāja pukstēt, un ceturto es vispār nejutu. Sai mir klī es krūtīs samanīju it kā pamirumu un vieglu grū dienu sirds rajonā. Sl,<ita, ka nupat, nupat es nomiršu ka sirds vispār apstāsies.

Es allaž biju juties visumā vesels un agrāk uzska tīju, ka dzīve ir bezgala gara; lai nu kā, bet es biju pārliecināts, ka nodzīvošu ilgu mūžu, un nekad netiku domājis par nāvi vai par slimībām. Un šajā situācijā, kad cilvēks spēku pilnbriedā, dabiski, ir bezrūpīgs, pār sitieni sirdī mani ārkārtīgi izbiedēja. Es par daudz bijr pieradis justies vesels, un tagad, kad sirds sāka «strei kot», mani pārņēma satraukums un panika. Es ieklau sījos savās izjūtās, analizēju pašsajūtu un sāku manīt., ka man tirpst rokas un kājas, krampji sarauj pirkstus un periodiski uznāk smeldzošas sāpes paribē, aknu ap vidū.

Nospriedu, ka mana veselība ir krietni iedragāta Taču es nevis ar prātu izanalizēju šos pirmos alkoho- lizācijas postošo seku priekšvēstnešus, nevis kategoriski un uz visiem laikiem atteicos lietot reibinošos dzērienus, bet rīkojos gluži pretēji. «Aiz bēdām» sāku dzert vēl vairāk.

Pirms vairākiem gadiem Francijas Medicīnas zinātņu akadēmijas prezidents Debrē konstatēja, ka viņu zemē no alkohola un tā izraisītajām sekām katrās 25 minūtēs mirst viens cilvēks. Pēc Šveices zinātnieku ap

rēķiniem, mirstība no alkoholisma un tā radītajām komplikācijām uz tūkstoš iedzīvotājiem ir lielāka nekā no visām infekcijas slimībām kopā. Pēc angļu un amerikāņu apdrošināšanas sabiedrību statistikas ziņām, alkoholiķu mirstība salīdzinājumā ar atturībnieku mirstību sasniedz 165 procentus. Taču, ja rūpīgāk uzskaitītu dažādās komplikācijas, ko izraisa hroniskais alkoholisms, kā ari iereibušu cilvēku izraisītie nelaimes gadījumi, skaitļi būtu daudz iespaidīgāki. Ari padomju psihiatrs I. Streļčuks uzskata, ka to personu mirstība, kuras sirgst ar alkoholismu, desmit reizes pārsniedz analoģiskos rādītājus pārējo iedzīvotāju vidū.

Lai nu kā, taču ir pilnīgi skaidrs, ka pārmērīgas alkohola lietošanas dēļ organisms noveco priekšlaicīgi un kļūst nespēcīgs. Dzērāju mirstība ir nesalīdzināmi lielāka nekā atturībnieku vai to cilvēku, kuri dzer mēreni.

Domāju, ka visus, kas pārāk bieži cilā glāzīti, tas padarīs piesardzīgākus. Taču mans uzdevums ir izskaidrot lietas būtību, nevis iebaidīt lasītāju ar jebkuriem līdzekļiem, pat grēkojot pret patiesību. Alkoholisms padara smagāku ikvienas slimības gaitu. Tas ir liesa. Žūpība un alkoholisms jau pašā sākumā veicina dažādu funkcionālu, t. i., ne visai nopietnu un pārejošu orgānu darbības traucējumu padziļināšanos. Dzērājam brīžiem šķiet, ka viņš ir pilnīgi vesels. Arī tuvinieki nepamana viņā nekādas slimības pazīmes. Un nereti tikai īpaši rūpīgas speciālas izmeklēšanas gaitā izdodas konstatēt, ka pat sākuma posmā dzeršana izraisa dažādas novirzes organisma normālajā darbībā.

6*

147

Sie šķietami nenozīmīgie veselības traucējumi tomēr nedrīkstētu padarīt dzērājus «iesācējus» bezrūpīgus un nevērīgus pret sevi. Sasniedzot lielāku «alkoholiķa stāžu», funkcionālie traucējumi padziļinās un pakāpe

niski kļūst arvien smagāki un dziļāk skar organismu. Kad psihiatriskajās slimnīcās nonāk īsti žūpas, tādas smagas slimības kā gastrīti, aknu un sirds kaites, žultspūšļa iekaisums utt. tiek konstatētas jau 70—72 procentiem pacientu.

Aptuveni 70 procenti alkoholiķu sirgst ar dažāda veida gastrītiem. Slimnieki sūdzas par ēstgribas trūkumu, vemšanu, grēmām, atraugām, viņiem caureja mijas ar vēdera aizcietējumiem. Rodas sāpes kuņģa apvidū. Laboratoriskā izmeklēšana atklāj krasi paaugstinātu vai arī otrādi — pazeminātu kuņģa sulas izdalīšanos.

Tagad neviens ārsts nešaubās, ka hroniska intoksikācija (saindēšanās) ar alkoholu izraisa aknu slimības. Sīs grupas slimību apzīmēšanai eksistē pat speciāls termins — alkohola hepatits. Profesors A. Mjas- ņikovs uzskatīja, ka tik smaga aknu kaite, kāda ir ci- roze, pusē gadījumu saistīta ar pārmērīgas alkohola lietošanas kaitīgo ietekmi. Amerikas Savienoto Valstu statistika rāda, ka 51,5 procenti ar aknu cirozi mirušo vīriešu un 17,7 procenti sieviešu sirga ar hronisko alkoholismu.

Alkoholiķiem bieži vien ir traucēta aizkuņģa dziedzera iekšējās un ārējās sekrēcijas funkcija. Daudzi alkoholiķi mirst ar aizkuņģa dziedzera iekaisumu — pan- kreatītu.

Ar smagām plaušu slimībām — tuberkulozi, pneimoniju, bronhītiem utt. alkoholiķi slimo 3—4 reizes biežāk nekā tie, kas atturas no reibinošajiem dzērieniem vai lieto tos mēreni. Protams, galvenais jau nav tikai etilspirta tiešā iedarbība uz elpošanas orgāniem, svarīgi ir arī blakusfaktori — alkoholiķa organismam ir pavājināta spēja pretoties saaukstēšanās un infekcijas slimībām, turklāt salīdzinājumā ar cilvēkiem, kuri normāli strādā un ievēro normālu dzīves veidu, alkoholiķiem ir sliktāks uzturs un sliktāki dzīves apstākļi.

Tāpat neviens nešaubās par alkohola kaitīgo iedarbību uz sirds un asinsvadu sistēmu. Runa ir par dažādām sirdskaitēm, par hipertonisko slimību, ko izraisa pārmērīga reibinošo dzērienu lietošana. Vienīgi daži ārsti apšauba, vai alkohols rada tādu slimību kā galvas smadzeņu asinsvadu ateroskleroze. Lai nu tā būtu. Ja alkohols tiešām neizraisa aterosklerozi, tad reibinošo dzērienu lietošanas ļauno seku saraksts, kā jūs paši redzējāt, jau tāpat ir ļoti liels. Tālab Bakha pielūdzējiem ir par ko palauzīt galvu.

Neielaižoties sīkumos, tomēr esmu spiests piebilst, ka tieksmei pēc reibinošajiem dzērieniem var būt gaužām bēdīgas sekas arī tāpēc, ka alkohols izraisa dažādas centrālās un perifērās nervu sistēmas slimības.

Sākuma stadijā vērojami tikai funkcionāli traucējumi — galvassāpes, galvas reiboņi, tremors (trīce), svīšana, arteriālā asinsspiediena svārstības utt.

Vēlāk visi šie simptomi pakāpeniski pastiprinās, un līdz ar to parādās nopietnāki un noturīgāki traucējumi. Tiek traucēta kustību koordinācija. Rodas dažādi neirīti — sāpes kājās, kāju ikru krampji. Reizumis var būt pat paralīze. Ir aprakstīti kazuistiski gadījumi, kad nopietni bojāti redzes nervi un iestājies pilnīgs aklums.

Nereti rodas vēnu varikozā paplašināšanās. Pieaugot dzeršanas «stāžam», mainās ari alkoholiķa ārējais izskats: seja ir uzblīdusi, āda iegūst zilgansārtu vai izteikti bāli pelēcīgu nokrāsu. Dzērājs krītas svarā, dažkārt galīgi novājē. Citreiz ir gluži pretēji — mānīgs pilnīgums, neveselīgs tuklums un muskuļu audu masas samazināšanās. Acis asaro, ir sarkanas un iekaisušas.

Starp citu, šāds nelabojama alkoholiķa portrets dau- dzlem nav svešs. Un, tā kā neko Jaunu es nevaru piebilst, atkal turpināšu Gļeba Lusarova dzīves stāstu viņa paša izklāstījumā.

Lai pa īstam noreibtu, man vajadzēja izdzert aizvien lielāku un lielāku daudzumu alkoholisko dzērienu. Agrākās devas uz mani tikpat kā neiedarbojās. Bet naudas šādam šņabja daudzumam nepietika. Ar laiku, īpaši pirms algas dienām, es sāku lietot visādus draņķus. Starp pudelesbrāļiem radās ne mazums padomdevēju, un drīz vien es apguvu visus alkoholisko dzērienu surogātu noslēpumus. Es izbaudīju gan politūras, gan odekolona «jaukumus», nomēģināju daudzas aptiekas tinktūras. Vispēdīgi iemanījos dzīt kandžu bez īpašām ietaisēm — ar improvizētu aparātu — un, ja izdevās nopirkt raugu, slepus tecināju pašbrūvēto.

Atšķirībā no degvīna kandža mani apdullināja vienā mirklī. Es vairs nespēju kontrolēt savas kustības, gāzos zemē ik pēc pieciem, desmit soļiem, arī rokas ne klausīja. Reiba galva. Priekšmeti itin kā peldēja projām no manis, attālinājās. Drīz mani pārņēma juceklīgs uzbudinājums. Es kaut kur traucos, kā sapīts izgāju uz ielas, bezmērķīgi klīdu pa pagalmu, mezdams cilpas kā zaķis vai taisīdams līčloču apļus. Es gluži vienkārši nevarēju norimties uz vietas. Bieži, pirms devos ārā, norāvu galdautu ar visiem traukiem un ap gāzu krēslus, kas pagadījās manā ceļā. Bet reiz, pats nezinu, kādēļ, triecu dūri loga stiklā un sagriezu roku. Tā plosījies kādu pusstundu, es nokritu kā nosists, kui pagādās — gultā, uz grīdas, jebkurā vietā uz ielas, pat peļķē vai dubļos, — un zaudēju samaņu. Sis stāvoklis bija kaut kas vidējs starp miegu un ģīboni. Laiku pa laikam es atguvu samaņu, cēlos kājās un, pagājis pāris soļu, atkal kritu zemē. Reibums ar samaņas zudumu, kas radās pēc kandžas lietošanas, vilkās krietni ilgāk nekā pēc tādas pašas degvīna vai konjaka devas.

Savādākas bija arī paģiras. Ja es vakarā biju lietojis paštecināto, nākamajā rītā nespēks un nogurums bija sevišķi izteikts. Galva vai pušu plīsa aiz sāpēm. Sirds smeldza. Rokas trīcēja vēl stiprāk nekā pēc degvīna pārmērībām. Es nekādi nespēju koncentrēties. Pēc degvīna lietošanas neliela alkohola deva vai kafijas tase no rīta izklīdināja netīkamo sajūtu, bet paģiru no- skalošana pēc kandžas dzeršanas nevis atviegloja, bet gan pasliktināja pašsajūtu.

Kaut gan skaidri jutu, ka paštecinātajai dzirai ir ļaunāka iedarbība nekā degvīnam, es tomēr laiku pa laikam turpināju dzert šo indi. Turpināju tikmēr, līdz notika nelaime, kas lika man uz visiem laikiem atteikties no kandžas, politūras un citiem «atvietotājiem».

Es izdzēru divas glāzes kandžas un drīz apreibis aizsnaudos smagā pusmiegā, pusnesamaņā. Labi, ka nākamajā dienā man nevajadzēja iet uz darbu. Es tik un tā nebūtu varējis piecelties no gultas. Uz vakarpusi, lai gan es netiku dzēris ne pilītes reibinošo dzērienu, jutu, ka mani krata stiprs drudzis, rodas aizdusa, sirds dauzās tik stipri, ka šķiet — nupat izlēks no krūtīm. Es skaidri manīju, ka tūdaļ nomiršu, tomēr, pat juzdams nāves bailes, nespēju piecelties un pieiet pie telefona, lai izsauktu «Ātro palīdzību». Pēc kāda brīža man radās neapturama prasība nolaist urīnu, un es to izdarīju turpat gultā. Drausmīgās pašsajūtas lēkme ilga 40 minūtes, kuras man šķita bezgalīgi garas. Tad es iesnaudos. Arī turpmāk ikreiz pēc alkohola pārmērībām, lai gan es kategoriski biju atteicies no kandžas, līdzīgas lēkmes atkārtojās apmēram katru otro dienu. Tās izbeidzās tikai pēc diviem mēnešiem.

Manī kaut kas aizlūza. Atteikšanās no kandžas un politūras nedeva pilnīgu atvieglojuma sajūtu. Es sāku dzert mazāk — protams, ne jau retāk, vienīgi mazāk, taču apreibu jau no nelielām alkohola devām. Tomēr smagas paģiras mani mocīja ik rītus pat pēc mazām alkohola devām.

«Par kandžas, brāgas vai citu stipru alkoholisko dzērienu izgatavošanu mājas apstākļos vai to glabāšanu bez nolūka pārdot, kā arī to izgatavošanai paredzētu aparātu izgatavošanu bez nolūka tos pārdot vai glabāšanu soda ar brīvibas atņemšanu uz laiku līdz vienam gadam vai ar labošanas darbiem uz tādu pašu laiku, vai ar naudas sodu līdz trim simtiem rubļu,» teikts KPFSR Augstākās Padomes Prezidija 1972. gada 19. jūnija dekrētā. «Par tādām pašām darbībām, kas izdarītas atkārtoti, soda ar brīvības atņemšanu uz laiku līdz diviem gadiem vai ar labošanas darbiem uz laiku līdz vienam gadam.»

Vēl lielāka atbildība gulstas uz tiem, kas mājās darinātos stipros dzērienus, kā arī aparātus to brūvēša- nai gatavo nolūkā tos pārdot. Sajā gadījumā brīvības atņemšana draud no viena līdz trim gadiem, bet atkārtošanās gadījumā draud sods ar brīvības atņemšanu no trim līdz pieciem gadiem. Turklāt tiesa var pieņemt arī lēmumu par mantas konfiskāciju.

Sodam tiek pakļauti ne vien tiešie dažādu kandžas veidu brūvētāji, bet arī personas, kas sekmējušas kandžas, čačas, araka, zīdkoka degvīna un alus pašdari- našanu, t. i., cilvēki, kuri sagādā telpas un aparātus kandžas tecināšanai, tāpat arī transporta līdzekļus, kartupeļus un labību. Viņi uzskatāmi par līdzdalībniekiem un saucami pie kriminālatbildības. Paredzēti soda mēri un sabiedriskais nosodījums arī tām personām, kuras pieķertas iegādājamies dažāda veida kandžu un pašbrūvēto alu.

Kā redzat, soda mēri ir bargi. Vai tie attaisnojuši sevi? Jā, pilnīgi! Ne jau tas vien, ka minētās personas nodara prāvus zaudējumus valstij, iznīcinot vērtīgus pārtikas produktus — labību, kartupeļus, bietes un cukuru, vai tas, ka pašdarināto reibinošo dzērienu tecināšana ir tieša ekonomiska kaitniecība! Mani kā ārstu satrauc problēmas otra puse — ļaunums, ko veselībai nodara alkoholisko dzērienu surogātu lietošana.

Tas, ka odekolons, politūra, dažādās aptieku tinktūras neapšaubāmi ir kaitīgas veselībai un dažos gadījumos gluži vienkārši var būt nāvējošas, — tas acīmredzot katram ir skaidrs.

Tomēr, kā jau es sacīju, mietpilsonis bieži vien uzskata, ka, lūk, kandža, ko gatavo no augstvērtīgiem pārtikas produktiem, nav bīstamāka par fabrikā ražotajiem attīrītajiem dzērieniem, bet gluži pretēji — veselībai «derīgāka». Tieši šo problēmu es gribu iztirzāt mazliet sīkāk, balstīdamies uz nopietnajiem un vispusīgajiem C. Koroļenko, J. Hramova un citu padomju zinātnieku — ārstu pētījumiem, kā arī uz datiem, kas saņemti no ārzemju kolēģiem, kuri pievērsušies šiem jautājumiem.

Mājas alus, brāga un dažādie kandžas izstrādājumi bez etilspirta satur lielu daudzumu citu piemaisījumu, kuri sevišķi kaitīgi veselībai. Sos piemaisījumus vienā vārdā mēdz dēvēt par «sīveļļām» jeb «fūzeļiem». Sīv- eļļu sastāvā ietilpst ogļhidrātu rūgšanas blakusprodukti — indīgie lielmolekulārie spirti: propilspirts, izo- butilspirts, izoamilspirts un amilspirts. Bez spirtiem ar lielu oglekļa daudzumu sīveļļas satur toksiskus (indīgus) aldehīdus, ketonvielas un ēterus,

To vai citu minēto indigo piemaisījumu daudzums sīve|ļās svārstās atkarībā no izejvielas. Piemēram, kandža no rudziem nesatur propilspirtu un amilspirtu, toties tai ir ļoti augsts procents ne mazāk indīgā izo- amilspirta. Līdz ar to veselībai vienlīdz kaitīgi visi kandžas paveidi, vai nu to brūvē no vīnogām, bietēm, vai rudziem, kviešiem, kartupeļiem utt. Turklāt dažnedažādo toksisko piemaisījumu daudzums sīveļjas ir visai iespaidīgs. Tā, piemēram, kviešu kandžā sīveļjas satur līdz 60 procentiem izoamilspirta. Kandžā no rudziem un kartupeļiem attiecīgi ir aptuveni 80 un 69 procenti!

Tagad īsumā pastāstīšu par reibuma un paģiru īpatnībām, lietojot kandžu. Par tām savā rūgtajā pieredzē jau dalījās Gļebs Vasiļjevičs Lusarovs.

Patiesi, kandžas radītais reibums iestājas daudz ātrāk — 2—3 minūtes pēc «pirmās glāzītes». Kādēļ tā? Tas izskaidrojams tādējādi, ka dažas sīveļļu sastāvdaļas (aldehīdi, ketonvielas un ēteri) zarnu traktā uzsūcas ātrāk nekā vīna spirts. Tieši šie kaitīgie sīveļļu komponenti, kā jau minēja Gļebs Lusarovs, rada momentānu un spēcīgu noreibumu.

Nākamā reibuma pakāpe, kam raksturīgs pastiprināts kustīgums, pārmērīga rosiba, tieksme staigāt, kaut stipri traucēta kustību koordinācija, izskaidrojama ar to, ka vīna spirts, uzsūcoties zarnu traktā reizē ar sīveļļu komponentiem, izraisa savdabīgu sarežģītas saindēšanās ainu.

Iedzerot attīrītu (rūpnieciski ražotu) vīna spirtu, drīz vien notiek relatīva atskurbšana, jo organismā spirts sašķeļas. Kandžas izraisītais reibums ir citāds. Sašķeltā vīna spirta vietā sāk iedarboties lielmolekulārie indīgie spirti, kas zarnu traktā uzsūcas daudz lēnāk un lēnāk arī tiek izvadīti no organisma. Līdz ar to reibums ir daudz spēcīgāks un daudz ilgstošāks, rodas nopietni neiroloģiski un psihiski traucējumi.

Sim kustīgumam un tieksmei kaut kur steigties, kas rodas, saindējoties ar kandžu, dažreiz mēdz būt traģiskas sekas. Piemēram, pazīstamie Maskavas psihiatri V. Banščikovs un C. Koroļenko ir aprakstījuši šādu gadījumu: trīsdesmit divus gadus vecs slimnieks alkoholiķis, pārdzēries pašbrūvētos dzērienus, reibuma stāvoklī devies uz upi (tas notika pie Obas), to šķērsojis, vairāk nekā divus kilometrus līkumodams pa ledu, iegājis kādas mājas pagalmā upes pretējā krastā un, neviena nepamanīts, iekritis kupenā. Viņu atraduši ar lielu nokavēšanos, slimniekam bijusi apsaldēta seja un kājas. Nākdams jau slimnīcā pie samaņas, cietušais nav varējis atcerēties, kas ar viņu noticis pēc tam, kad viņš bija dzēris pašbrūvēto alu.

Smagais paģiru stāvoklis nākamajā rītā pēc kandžas vai alus lietošanas izskaidrojams ar lielmolekulārajiem spirtiem, kurus satur sīve|ļas un kuri, kā jau minēts, ir daudz indīgāki nekā vīna spirts. Sajā gadījumā tik tiešām neko nelīdz paģiru noskalošana, jo lielmolekulārajiem spirtiem nepiemīt īpašība uz laiku uzlabot pašsajūtu pēc paģiru «salāpīšanas», kā tas ir, saindējoties ar vīna spirtu.

Stāvokli, kuru aprakstīja G]cbs Lusarovs, kad lēkmei pievienojas sirdsdarbības un elpošanas orgānu darbības traucējumi, ko pavada bailes no nāves, dēvē par diencefālo krīzi. Nebūtu lietderīgi te sīki iztirzāt hronisko alkoholiķu diencefālo lēkmju būtību. Man šķiet, ka populārai sarunai pilnīgi būs gana ar to, ko pietiekami spilgti attēloja GJebs Lusarovs. Es vienīgi vēlētos piebilst, ka šīs lēkmes, kā to pārliecinoši rāda ārstu pētījumi, var izraisīt ne tikai sistemātiska, bet pat vienreizēja alkoholisko dzērienu surogātu lietošana.

Protams, dtencefālās krīzes vērojamas, arī saindējoties ar vīna spirtu. Tomēr, pārmērīgi lietojot surogātus, šīs krīzes atgadās krietni biežāk un noris daudz smagāk.

Patiesībai pilnīgi atbilst Gļeba Lusarova stāstījums tai ziņā, ka diencefālās krīzes vairs neatkārtojās, kolīdz viņš bija pilnīgi pārtraucis lietot alkohola surogātus. Te būtu vietā uzsvērt, ka atteikties no surogātiem vien — tas vēl ir par maz. Vajag pilnīgi atteikties no visiem reibinošo dzērienu veidiem, ja reiz veselības traucējumi ir tik nopietni. Starp citu, tālākas alkoholi- zācijas postošās sekas spilgti redzamas arī mūsu varoņa liktenī. Viņam, kā jūs drīz vien pārliecināsities, sākās tā saucamās alkohola epilepsijas lēkmes.

Sai rītā es jutos tik slikti kā vēl nekad. Trīcēja katrs muskulis. Es nespēju ieliet sev tēju — strūkla, tecēdama no tējkannas, trīsuļoja, locījās un lija garām glāzei. Visu iepriekšējo nakti mani bija mocījuši murgi. Es kritu no liela augstuma. Man virsū gāzās skapis. Tumsā pēkšņi uzradās pretīgi ģīmji. Bars zirgu ar atņirgtiem zobiem traucās man tieši pretī un gribēja sabradāt, un šķita, ka es pēc mirkļa būšu samīdīts. Es ik pa brīdim atmodos, iededzināju gaismu, un redzes maldi izgaisa. Taču, kolīdz es atkal ielikos gultā un aizvēru acis, murgainie rēgi atkārtojās. Kārojās iedzert kaut pusglāzi šņabja, tomēr es zināju, ka naktī nopirkt degvīnu var vienīgi no dažiem taksometru šoferiem, maksājot piecus rubļus par pusstopu, bet iet uz ielas un meklēt šādu nakts tirgoni man nebija spēka. Es tikko turējos uz kājām, tik vārgs es jutos.

Pamodos agri. Kopš tā brīža, kad sāku dzert ik dienas, es naktīs bieži atmodos, gulēju nemierīgi un galīgi pamodos jau piecos no lita. Veikali bija vēl slēgti, un es mocījos, gaidīdams, kad beidzot varēšu doties uz savu veikalu un noskalot paģiras. Ar mani notika kaut kas nelāgs. Rīti jau sen man bija kļuvuši par īstu mocību smago paģiru dēļ. Taču šoreiz satraukums, skumjas, galvassāpes un nespēks bija sevišķi izteikti. Es noplēsu kalendāra lapiņu un ieraudzīju skaitli 29. Divdesmit devītais aprīlis. Tieši četri gadi apritējuši, kopš mēs ar Olgu izšķīrāmies. Vai tā bija zemapziņa, kas mani spīdzināja?

Lai nolādēts brīdis, kad es atlidoju no Noriļskas atvaļinājumā! Lai nolādēts brīdis, kad es pirmoreiz mēģināju rast mierinājumu vīnā! Kas es tagad esmu? Kam esmu vajadzīgs? Kādēļ lai dzīvoju? Kas mani sagaida?

Mani mēģinājumi cīnīties pret savu netikumu pēdējā laikā beidzās ar sevišķi apkaunojošu izgāšanos. Nozvērējies nedzert vismaz divas nedēļas, es tik un tā piedzēros pēc divām vai trim dienām un pat vēl pamatīgāk nekā parasti. Es vairs necienīju pats sevi, vairs neticēju sev. Pie dēla pēdējos mēnešos es vispār negāju, nesūtīju arī naudu, un Olga nokārtoja alimentu ieturēšanu tiesas ceļā.

Viss, itin viss bija kļuvis nepanesams. Un es nospriedu tūlīt aiziet no visa uzreiz un uz visiem laikiem. Ar vēsu prātu izlēmu, ka labāk to izdarīt nekavējoties. Vilcināšanās mani novedīs tiktāl, ka vairs nespēšu novērtēt situāciju un nevarēšu izdarīt pašnāvību. Vai tad labāka ir nāve sētmalē?

Es sadabūju virtuvē veļas auklu, trīsošām, neklausīgām rokām sasēju mezglu un, uzlicis krēslu uz galda, uzrāpos augšā, lai piestiprinātu auklu pie lustras āķa.

Atskanēja skaļš, nepacietīgs klauvējiens pie loga rūts. Es notrausos lejā un piegāju pie loga. Parāvis

vajā aizkaru, ieraudzīju novārgušu, taču vēl jaunu, gandrīz zēnisku seju.

—   Es esmu Vitja! Vai tu mani neatceries? Iedams garām, es tevi bieži redzu pie loga.

—  Nepazīstu gan! — es nokliedzu, atvērdams vēdlodziņu, lai varētu labāk sadzirdēt.

—   Iedod man glāzi! Tev ari ieliešu — veselības uz- labošanail

Es paņēmu no galda glāzi, izgāzu uz grīdas tējas paliekas, uzkāpu uz palodzes un pasviedu glāzi puisim. Viņš to saķēra un uzsauca, lai es izejot kāpņu telpā.

—   Vēdlodziņu es neaizsniegšu, — viņš sacīja.

Kāpņu telpā mēs kāri izdzērām pa glāzei lēta portvīna un klusēdami šķīrāmies. Puisis nemaz negaidīja, lai aicinu viņu istabā, arī man tas neiešāvās prātā — tik ierastas mums abiem bija kļuvušas šīs iedzeršanas kāpņu telpā.

Man kļuva mazliet labāk. Skumjas pierima. Es nocēlu krēslu no galda un iesviedu kaktā virvi. Tad apsēdos uz dīvāna, aizsmēķēju un mēģināju atcerēties, kur es būtu varējis sastapties ar Vitju, kurš nupat tik neparastā veidā bija izglābis man dzīvību.

Es ilgi nevarēju atcerēties, kur mēs bijām tikušies un vai esam redzējušies vispār. Taču, kolīdz atcerējos, sapratu savu grūtību iemeslu: es Vitju biju redzējis sen, pirms gadiem trim. Tad viņam bija tikai sešpadsmit gadu. Tagad viņš bija ļoti pārmainījies. Laiks, bet vēl vairāk alkohols uz viņu bija atstājis savu zīmogu.

Mēs ar zēnu bijām tikušies tikai vienu reizi. Tovakar es stāvēju veikalā un gaidīju, kas gribēs kopā ar mani paņemt pudeli «uz trijiem». Beidzot pie manis pienāca kādus trīsdesmit gadus vecs vīrietis ar īsi ap- . cirptām ūsiņām un uzaicināja «samest».

—   Man, rau, ir divi rubļi, bet trešo daļu no pudeles ieliešu jums, — svešais neskaidri novervelēja. No viņa jau plūda alkohola smaka, un viņš ne visai stingri turējās uz kājām.

Kad bijām nopirkuši pusstopu, vīrietis uzaicināja iegriezties pie viņa un izdzert šņabi kopā ar viņa draugiem. Es biju ar mieru, un mēs devāmies pie Kuz- mas — tā sauca manu jauno pudelesbrāli. Viņš dzīvoja blakām veikalam.

Kuzmu gaidīja divi apdzērušies «draugi». Vienam bija apmēram tikpat gadu, cik namatēvam, otrs izrādījās gadus sešpadsmit vecs zeņķis. Tas bija Vitja. Mēs apsēdāmies pie galda. Kuzina ielēja visiem līdzīgās daļās un uzsauca tostu:

—  Par visģeniālāko dzejniekul Par Igoru Severja- ņinul

Un viņš pēc atmiņas norunāja dažus viņa dzejas pantus. Vitja ar sajūsmu un dievināšanu raudzījās uz savu krietni vecāko paziņu. Viņš sevišķi braši iztukšoja savu glāzi, cenzdamies pierādīt, ka tas viņam ir tīrais nieks. Zēns bija satraukts ne vien no izdzertā degvīna, bet arī no «īstas pieaugušo kompānijas» atmosfēras. Pēc sava elka arī Vitja nokliedza Severja- ņina četrrindi, pēc tam visi trīs piecēlās, apkampās un nodziedāja zagļu žargonā dziesmu.

Es lūkoju uzsākt sarunu ar zēnu un centos viņu pārliecināt, ka dzert viņam vēl ir pāragri, ka tam var būt ļaunas sekas. Taču viņš to ne dzirdēt negribēja un sarunājās ar mani izaicinoši, pat rupji. Pats es biju «īstais» audzinātājs un atturības sludinātājs, jo man jau mežģījās mēle. Centos pārmest Kuzmam, ka viņš nodarbojas ar netīrām lietām. Taču Kuzma man atcirta ar nodeldētu frāzi.

Drīz vien es aizgāju un tūdaļ aizmirsu savus pude- lesbrāļus un pat Vitju. Man toreiz likās (varbūt es gribēju nomierināt savu sirdsapziņu), ka šī epizode Vitjas dzīvē ir tikai nejaušs gadījums un vispār viss beigsies labi.

Tagad, atceroties iedzeršanu, kas notikusi pirms trim gadiem, es domāju par to, ka tādi cilvēki kā Kuzma bez žēlastības jāsauc pie kriminālatbildības. Tomēr reizē nespēju atbrīvoties no vainas apziņas un domas par līdzdalību Vitjas liktenī.

Visiem zināms, ka KPFSR Augstākās Padomes Prezidija dekrētā «Par pasākumiem cīņā pret žūpību un alkoholismu» īpaša uzmanība veltīta jautājumam par nepilngadīgo pasargāšanu no alkohola. Sī problēma ir ārkārtīgi svarīga, neskatoties uz to, ka slimīga tieksme pēc reibinošajiem dzērieniem bērnu un pusaudžu vecumā mūsu zemē ir ļoti reta parādība. Ja runa ir par bērnu — un tas ir skaidrs ikvienam normālam cilvēkam —, tad pat atsevišķus gadījumus, kad notikusi akūta vai hroniska saindēšanās ar alkoholu, mēs uztveram kā īstu traģēdiju.

Svarīgi piebilst, ka, lietojot alkoholu pusaudža gados vai jaunībā, sevišķi strauji attīstās hroniskā alkoholisma simptomātika, sarūk atstatums starp parasto sadzīves žūpību un alkoholismu kā slimību. Turklāt vēl nenobriedušais bērna vai jaunieša organisms ir daudz ■jutīgāks un uzņēmīgāks, tādējādi alkoholiskie dzērieni ir daudz kaitīgāki viņa veselībai kā psihiskā, tā fiziskā ziņā, pat ja ignorējam iespēju, ka viņš var kļūt par hronisku alkoholiķi. Visbeidzot, reibums pusaudža vecumā būtībā ir noteicošais faktors, kas liek izdarīt tiesiskos pārkāpumus un pat smagus noziegumus. Tas izskaidrojams ar to, ka pusaudža personība vēl nav nobriedusi un tāpēc pusaudzis ārkārtīgi viegli pakļaujas visdažādākajām kaitīgajām ietekmēm.

Bērna akūta saindēšanās ar alkoholu notiek gandrīz tāpat kā pieaugušo saindēšanās, uzsver pazīstamais padomju psihiatrs, bērnu psihiatrijas speciālists P. Ja- godka, vienīgi tās pazīmes ir daudz spilgtākas. Krasi izteiktais uzbudinājums ilgst īsāku laiku nekā pieaugušajiem, drīz pāriedams smagā, slimīgā miegā, ko bieži vien pavada krampji, kuri pa lielākajai daļai ir ļaunu vēstījoša pazīme un beidzas ar bērna nāvi. Tā kā bf-r- niem vispār ir spilgtāk izteikta predisponētība uz krampju lēkmēm, jāuzsver tas, ka, saindējoties ar alkoholu, pusaudžiem, bet īpaši jaunākā vecuma bērniem krampji parādās ļoti bieži. Ja bērns no krampjiem tomēr nenomirst, saindēšanās ar alkoholu rada priekšnoteikumus saslimšanai ar epilepsiju. Medicīniskajā literatūrā minēts gadījums, kad bērns pēc smagas saindēšanās ar alkoholu gan palicis dzīvs, tomēr vēlāk kļuvis plānprātīgs.

Pusaudži, protams, alkoholu lieto biežāk nekā jaunāki bērni. Atšķirībā no pieaugušajiem pusaudzim alkohola radītā degradācija noris krietni straujākos tempos. Pusaudzis, kas dzer, kļūst ļauns, viegli uzbudināms un rupjš. Rodas un pakāpeniski pieaug nosliece uz agresīvu rīcību. Zēns, kas pirms tam bijis mierīgs un kluss, tagad kļūst par «pagalma briesmām», īpaši iereibušā stāvokli. Nepārvarama tieksme pēc alkohola, «alkohola bads» un «alkohola slāpes», kas raksturīgas ikvienam hroniskam alkoholiķim, pusaudzim veidojas ātrāk nekā pieaugušajam. Pieaudzis cilvēks par hronisku dzērāju kļūst 5—10 gadu laikā, turpretim pusaudzim pietiek ar pusotra vai diviem gadiem. Bet, tā kā pusaudzim, pats par sevi saprotams, trūkst naudas, kā arī sakarā ar pastāvošo aizliegumu iegādāties stipros dzērienus jauniešiem parasti ir grūti tikt pie dzeršanas, viņi agri sāk lietot dažādus alkohola surogātus. Tiek dzerta ne vien politūra un odekolons, bet pat tādi šķidrumi, kam ar alkoholu nav nekāda sakara, piemēram, benzīns.

Sādi pusaudži ļoti ātri sameklē piemērotu sabiedrību savu vienaudžu vidū, bet biežāk gsm gados krietni vecākus cilvēkus ar antisabiedriskiem uzskatiem — galīgi degradējušos un paklīdušus tipus. Jaunie «draugi» bieži pavedina pusaudzi pārmērīgi lietot alkoholu un nereti iesaista arī noziegumos. Ir zināms, ka apmēram 70 procenti nepilngadīgo likuma pārkāpēju pirmoreiz iepazīst alkoholu vai narkotiskās vielas, mācīdamies apmēram 4.—5. klasē! Aptuveni 40 procentus noziegumu pusaudži izdara reibuma stāvoklī. 10—30 procenti bērnu un pusaudžu nogādāti milicijas bērnu istabās vai nu sakarā ar to, ka viņi sabiedriskās vietās uzturējušies reibuma stāvoklī, vai arī iegādājušies reibinošos dzērienus.

Nē, bērni nepiedzimst ar «noslieci uz noziedzību»! Viņi allaž rīkojas pasīvā, bet dažkārt arī aktīvā pieaugušo ietekmē. Reizēm tie ir vecāki, kas pilnīgi pametuši novārtā audzināšanas pienākumus un šad un tad piedāvā arī bērniem pa glāzītei. Citreiz tie ir jau minētie degradējušies pusmūža cilvēki, kas uzdodas par «draugiem» pusaudzim, kuram iepaticies reibuma «burvīgums».

Juridisko zinātņu kandidāts N. Vetrovs apgalvo, ka 80 procenti pusaudžu izdarījuši noziegumus kopā ar pieaugušajiem vai arī bez tiešas viņu līdzdalības, bet tomēr pēc tam, kad ar pieaugušajiem kopīgi lietojuši alkoholiskos dzērienus.

No teiktā izriet, ka pasākumiem, kuru mērķis ir pasargāt pusaudzi no «zaļā pūķa», jābūt ārkārtīgi pārdomātiem un nopietniem, tiem nesaudzīgi un asi jāvēršas pret pieaugušajiem, kuri cenšas iesaistīt dzeršanā nepilngadīgos.

Es te sīki neiztirzāšu saindēšanās gadījumus, kad bērns aiz muļķības iedzēris alkoholiskos dzērienus, kurus pieaugušie nav pietiekami labi noglabājuši. Kāds ārzemju psihiatrs aprakstīja gadījumu, kad trīsgadīgs mazulis atrasts pagalam apreibis, smagas prostrācijas stāvoklī līdzās pustukšai konjaka pudelei, kuru viņš izdevīgā brīdī slepeni paņēmis no galda. Par laimi, bērnu izdevās glābt. Taču tas varēja bēdīgi beigties. Tāpēc vecāki nedrīkstētu aizmirst, ka bērni var nejauši saindēties ar alkoholu, etiķa esenci un citām sadzīvē lietojamām vielām.

Sīkāk aplūkosim jautājumu, kas veltīts nesaudzīgai cīņai pret gadījumiem (pat tad, ja šādi gadījumi novēroti tikai kādu atsevišķu reizi), kad bērni vai pusaudži lietojuši alkoholu tiešā pieaugušo ietekmē vai arī pieaugušie viņiem to pieļāvuši.

«Nepilngadīgā novešana līdz dzēruma stāvoklim, ko izdara vecāki vai citas personas,» teikts dekrētā, «ja par šīm darbībām nav paredzēts kriminālsods, — sodāma administratīvā kārtā, uzliekot naudas sodu līdz trīsdesmit rubļiem; to nepilngadīgā vecākiem vai personām, kas viņus aizstāj, uzliek nepilngadīgo lietu komisijas, bet citām personām — vietējo darbaļaužu deputātu padomju izpildkomiteju administratīvās komisijas.»

Dekrēts stingri vēršas pret nejēdzīgo «pirmās algas apslacīšanas» tradīciju, kura sāk iesakņoties, kā ari pret citiem gadījumiem, kad amatpersonas mēģina iesaistīt mazgadīgos reibinošo dzērienu lietošanā.

«Par tām pašām darbībām, ko izdarījušas personas, kuru dienesta pakļautībā nepilngadīgais atradies, — soda ar brīvības atņemšanu uz laiku līdz vienam grnlnin vai ar labošanas darbiem uz tādu pašu laiku, vai ar naudas sodu līdz piecdesmit rubļiem.»

īpaši bargi jāsoda tie, kas atkārtoti, sistemātiski mudina uz dzeršanu pusaudzi vai bērnu. Un šī bardzība ir pilnīgi saprotama, attaisnojama un taisnīga, jo bērnam alkohols ir bīstams jebkurās, pat visniecīgākajās devās. Bieži vien, kā to tēlaini pasacījis Leshafts, pievēršanās alkoholam notiek šādi: «Vispirms konfektes ar rumu, pēc tam rums ar konfektēm, un beidzot tikai rums.» Vēl jo vairāk — ja vien kaut cik vērojams, ka regulāri tiek lietota alkohola inde (bet bērnam alkohols ir inde vārda vistiešākajā nozīmē), tas ir priekšnoteikums, ka nepilngadīgais kļūs par hronisku alkoholiķi, kas nodarīs milzīgu ļaunumu savai veselībai gan fiziskā, gan garīgā ziņā. Bez tam personība degradējas pašā plaukumā, kad jaunietim, kā saka, visa dzīve vēl priekšā! Bet viņš jau 20—25 gadu vecumā kļūst par psihiatriskās slimnīcas pastāvīgu pacientu, cieš pats un moka savus piederīgos, traucē dzīvot un atpūsties citiem.

«Par nepilngadīgā iesaistīšanu žūpošanā, tas ir, par iepriekš minētajām darbībām, ko izdara sistemātiski,— soda ar brīvības atņemšanu līdz pieciem gadiem,» skaidri teikts dekrētā.

Taču ar to vien nepietiek — aktīvi neiesaistīt nepilngadīgos žūpošanā. Tā ir galēja parādība. Mēs, pieaugušie, esam atbildīgi par jauniešiem arī tad, kad gluži vienkārši zaudējam kontroli pār saviem audzināmajiem, kad mums nav vaļas pievērst nopietnu uzmanību savu bērnu audzināšanai. Pusaugu dēlēnu jau nevadāsiet pie rociņas un neturēsiet mūžīgā mājas arestā. Tas nav iespējams un praktiski izdarāms. Un visbeidzot — tas ir nepedagoģiski. Protams, bērni ir jākontrolē, bet viņi šā vai tā uz kādu brīdi nenovēršami izslīd no mūsu redzesloka. Sājos brīžos viņi noteikti var saskarties ar dažnedažādiem sadzīves ļaunumiem. No šis saskarsmes mēs viņus nespēsim pasargāt! Toties mēs va ram un mums ir jāvar savā atvasē ieaudzināt imunitāti, neuzņēmību pret visu slikto. Vecāki lielā mērā ir atbildīgi par pusaudžu uzvedību arī tajos brīžos, kad bērni paliek vieni paši. Jāteic, ka tieši šādās reizēs var pārbaudīt un redzēt, vai vecāki pareizi audzinājuši savus bērnus, tad atklājas, vai vecāki pietiekami daudz uzmanības velta savam dēlam vai meitai.

Tieši tādēļ dekrēts paredz sodīt arī tos vecākus, kuru bērni bez pieaugušo ziņas lieto reibinošos dzērienus: «Ja sabiedriskās vietās ierodas dzērumā vai lieto alkoholiskus dzērienus pusaudži līdz 16 gadu vecumam, tad vecāki vai personas, kas viņus aizstāj, sodāmi ar naudas sodu no trim līdz desmit rubļiem, ko uzliek rajonu (pilsētu) darbaļaužu deputātu padomju izpildkomiteju nepilngadīgo lietu komisijas.»

Skaidrs, ka būtiskais nav šie trīs vai desmit rubļi. Te runa ir vispirms par vecāku morālo atbildību. Cilvēkam, kuram šāds sods tiks piespriests, būs ne tik daudz žēl šķirties no naudas summas, cik neērti sabiedrības priekšā sevis un savas atvases dēļ. Ne jau sodi, bet pirmām kārtām audzināšanas pasākumi cīņā pret alkohola cienītājiem ir dekrēta «Par audzināšanas pasākumiem cīņai pret žūpību un alkoholismu» galvenā jēga,

Pēkšņi es sajutu nelielas sāpes kaklā, atminējos, ka vakar vakarā pēc kārtējās iedzeršanas ilgi biju valstījies pa kūstošo sniegu, un atskārtu, ka mana gaužām sliktā pašsajūta izskaidrojama nevis ar manas ģimenes sabrukuma ceturto gadadienu, bet ar slimību. Es izmē- riju temperatūru. Termometrs rādīja trīsdesmit astoņi. Tas mani pat iepriecināja. Tātad var dažas dienas neiet uz darbu. Es uzgriezu poliklīnikas telefona numuru un izsaucu uz mājām iecirkņa ārstu.

Taču ārsts man bija vajadzīgs tikai tālab, lai izrakstītu darba nespējas lapu. Ārstēties es, protams, nolēmu pats ar savām metodēm. Pārvarējis nespēku, devos uz tuvējo veikalu un nopirku pusstopu. Tad piezvanīju direktoram, ka esmu slims un laikam kādas septiņas dienas neieradīšos darbā. Drīz atnāca ārsts, izrakstīja receptes un slimības lapu.

Kad ārsts bija aizgājis, es tūdaļ pat ķēros pie «ārstēšanās». Domāju, ka iedzeršu tikai nelielu glāzīti degvīna, taču pēc pirmās alkohola porcijas vēlēšanās dzert kļuva vēl stiprāka un nebija pārvarama. Es tagad vairs nepiederēju pats sev, mani itin kā vadīja kāds no malas, un gluži pret paša gribu roka stiepās pēc pudeles. Tā, tukšodams glāzīti pēc glāzītes, izdzēru visu pusstopu. Es, bez šaubām, būtu gājis uz veikalu vēl, taču man kabatā nebija ne graša, bet aizņemties no kolēģiem bija diezgan neērti un maz cerību, jo visi zināja, ka parādus es labākajā gadījumā atdodu pēc mēnešiem diviem vai trijiem.

Laiku pa laikam zaudēju samaņu, ieslīgu smagā snaudā. Kolīdz uz brīdi piemigu, tūlīt nodrebēju pie visām miesām un neizsakāmās bailēs pamodos. No kā es baidījos, to paskaidrot nekādi nespētu. Tā pagāja diena, tā aizritēja bezgalgarā murgainā nakts.

Nākamajā rītā mani apciemoja darbabiedri, divi mūsu veikala krāvēji, lai apvaicātos par manu pašsajūtu un nodotu kolēģu sūtījumu — apelsīnus, torti un vistu celofāna.

— Izvāri vistas buljonu. Nē, mēs paši tev tūlīt izvārīsim, —• sacīja viens no viesiem. — Bet šņabi tu

mm

nedrīksti. Direktors nosolījās mums galvas noraut, ja dakterēsim tevi ar «Piparu rūgto» vai citām tamlīdzīgām zālēm… Bet mēs, draudziņ, tomēr ierausim uz tavu veselību. Palūk, kas mums iri Kur ir kāds trauks?

Kad degvīns, līksmi guldzēdams, lija glāzēs, manas mokas kļuva neciešamas. Nenovērsdams acu, es raudzījos uz drebošo pusstopu sava darbabiedra rokā un kāri ievilku nāsīs degvīna smaržu. Galva dūca un džinkstēja, karstums pārņēma visu ķermeni, ielija krūtīs un sakāpa līdz pat kaklam, ka kļuva neiespējami elpot. Un pēkšņi viss sagriezās, acu priekšā satumsa, un dziļajā, bezgalīgajā tumsā uzliesmoja sarkana, spoža uguntiņa. Sākumā tā bija maza ugunīga bumbiņa, bet īsā mirklī tā strauji palielinājās, aizpildot visu redzeslauku, izkliedējot baigo tumsu, un kaut kādā veidā ieurbās man smadzenēs. Es sadzirdēju šaušalīgu, neaptveramu kliedzienu — varbūt kliedza cilvēks, bet varbūt tas bija kāda fantastiska putna brēciens.

Kad es atguvu samaņu, darbabiedri turēja mani aiz rokām un kājām. Viens bija pat atsēdies man uz ceļgaliem. Viņiem bija izbiedētas, sviedriem klātas sejas.

—   Šķiet, ka ir pārgājusi!

—   Var laist vaļā, — atsaucās otrs.

Viņi atgāja no manas gultas un apsēdās uz krēsliem, bailīgi blenzdami uz manu pusi.

—   Kas noticis? — es vaicāju.

—   Nu, bračiņ! Tu piepeši kļuvi zilgans, iebļāvies un viss sāki raustīties. Dauzīji galvu. Iztaisīji peļķi gultā… Bezmaz vai nokodi sev mēli. Labi, ka mēs aptinām ar dvieli karoti un iebāzām starp žokļiem…

—   Tas gadījās pirmo reizi. Nekad tā nav bijis.

—   Slikti, gaužām slikti! Tātad tu esi pagalam nodzēries. Līdz krītamajai kaitei! Gadās. Es atminos, kad gulēju Ļubļinā alkoholiķu nodaļā, tur bija divi epilep- tiķi. Mums ārsts lekciju lasīja. Redziet, viņš teica, jūsu bēdubrāļi nelaimīgā kārtā nodzērās līdz alkohola epilepsijai. Tas draud arī jums, ja nepārstāsiet dzert.

— Patiešām, tā mēdz gadīties, — es nomurmināju klusā balsī, ar pūlēm meklēdams vārdus. — Jā, mēdz gadīties. Es šajā ziņā kaut ko sajēdzu. Pats reiz par ārstu strādāju.

Reibinošie dzērieni pastiprina disponētību uz krampju lēkmēm. Reizēm dažādu centrālās nervu sistēmas slimību (galvaskausa traumu, galvas smadzeņu asinsvadu aterosklerozes un dažādas izcelsmes encefalītu) gadījumos alkohols tikai sekmē krampju lēkmju izraisīšanos. Turklāt alkoholisms šo slimību klīnisko ainu padara vēl smagāku.

Citos gadījumos ir gluži pretēji — galvenais krampju lēkmju cēlonis ir alkohola lietošanas pārmērības, lai gan, jādomā, smagas galvaskausa traumas, malārija un ateroskleroze te var darboties kā lēkmi veicinošs papildu faktors.

«Tīri alkoholiskas» epilepsijas lēkmes, kuras izraisījusi tikai pārmērīga reibinošo dzērienu (īpaši surogātu — kandžas, odekolona, politūras un tādu dzērienu kā, piemēram, vērmeļu degvīna — absinta) lietošana, bez blakus faktoriem sastopamas apmēram 10 procentiem dzērāju, kas sirgst ar hronisko alkoholismu.

Svarīgi piebilst, ka vairumā gadījumu ir cerības izārstēt alkoholisko epilepsiju, ja, pats par sevi saprotams, saslimušais pilnīgi un uz visiem laikiem atteiksies lietot reibinošos dzērienus. Pārtraucot alkoholizā- ciju, mitēsies arī lēkmes.

Lēkmes rodas reibuma stāvoklī vai arī — nedaudz biežāk — kā paģiru sindroms 1.—14. dienā pēc «plosta» beigām. Parasti lēkme sākas pēkšņi, bez iepriekšējām pazīmēm, kas ir samērā tipiska parādība tieši epilepsijai. Tiesa, reizēm īsi pirms lēkmes slimnieks jūt smagumu un žņaudzošas sāpes sirds apvidū un akūtu vispārēju nespēku. Visas sajūtas, kuras aprakstīja G|ebs Lusarovs un kuras viņš netieši juta pirms krampju lēkmes, nav ne tipiskas, ne raksturīgas alkohola krampju lēkmēm. Iespējams, ka mūsu varonim bijušas kādas papildnovirzes centrālajā nervu sistēmā un tās ietekmējušas lēkmes raksturu.

Saslimušais pēkšņi zaudē samaņu un krīt. Sejas āda kļūst bāla, bet pēc tam iegūst zilgani sārtu nokrāsu. Rokas un kājas kļūst aukstas. Ķermenis pārklājas ar lipīgiem, saltiem sviedriem. Ja acīm tuvina lampu, acu zīlītes nereaģē uz gaismu, nesašaurinās, kā tas ir veseliem cilvēkiem. Pirmajās 30—50 sekundēs slimnieks krampjaini izstiepjas un sastingst. Tam seko tā saucamie kloniskie krampji — strauja visu muskuļu saraušanās un atslābšana. Slimnieks krampjos raustās, dauza galvu, sakož mēli, līdz ar to putām, kas nāk no mutes, ir asins nokrāsa. Sī lēkmes fāze ilgst 2—4 minūtes. Lēkmei beidzoties, slimnieks kļūst miegains un it kā apdullis.

Reizēm izvērsta epilepsijas lēkme alkoholiķiem nerodas, ir manāmi vienīgi muskuļu krampji bez samaņas zuduma.

Es nevaru iztikt, nedevis nelielu alkoholiķa epilepsijas lēkmes aprakstu, lai gan, jādomā, teiktais lasītājam nebūs sevišķi tīkams. Tomēr man jābrīdina visi, kas pārlieku dāsni maksā nodevas Bakham, par iespējamām sekām, ko izraisa tieksme pēc alkohola,

Acīmredzot viss, kas notika ar mani, atstāja uz viesiem tik spēcīgu un nepatīkamu iespaidu, ka viņi uz piepildīto glāžu pusi pat neskatījās.

Kādu mirkli gulēju klusēdams. Klusēja arī viesi. Pēdīgi es jutu, ka esmu nedaudz atģidies, pārgāja arī pārliecīgais nespēks. Runāt kļuva vieglāk. Un es mazliet pacēlos un atspiedos uz elkoņa:

—   Bet tagad, puiši, ielejiet arī man. Direktoram neko nesacīsim.

—   Vai tev nekļūs sliktāk? Skaties, vēl atstiepsi kājas!

—   Pietiks sprediķot! Ielej!

Un mēs ierāvām. Bet, kolīdz iedzērām, viesi uztraucās, ka atnesuši pārāk maz degvīna, un, meklēdami naudu, sāka vandīties pa kabatām, lai nopirktu vēl «pāris trauku». Tad viens palika pie manis, bet otrs devās uz veikalu.

Var jau būt, ka gripas dēļ, bet varbūt arī lēkmes iespaidā — kolīdz bijām izdzēruši otro pusstopu, es pamatīgi apreibu un, kā mēdz teikt alkoholiķi, «pilnīgi atslēdzos».

Kad sāku kaut ko apjēgt un palūkojos visapkārt, bija jau nakts un viesi aizgājuši. Tukšās pudeles stāvēja uz grīdas, kas notraipīta ar samīdītām ķilavām. Zem abažūra nespodri dega spuldzīte. Bet uz abažūra, vaibstīdami ģīmjus, sēdēja mazi velniņi un klusēdami raudzījās manī.

«Tā pārdzēries, ka nezina ne rīta, ne vakara», — kurš gan nezina šo izteicienu! Patiešām, alkohola delīrijam (baltajam drudzim) visai raksturīgas ir redzes halucinācijas — rādās baltās pelītes un velniņi, turklāt slimniekam nebūt nav jābūt māņticīgam. Kolīdz dzērājs ir cik necik atguvies, viņš jokodamies var stāstīt par saviem slimīgajiem pārdzīvojumiem baltā drudža periodā, smieties par to, ka velnēni viņam likušies gluži reā las būtnes. Taču baltā drudža kulminācijas brīdī slimniekam prāts uz jokiem vis nenesas. Viņu pārņem bailes, viņš pat lāgā neapjauš, kur atrodas. Tāpēc iztirzāsim sīkāk alkohola psihozes, to skaitā arī alkohola delīriju.

Dzērāju drudzis jeb baltais drudzis savu nosaukumu ieguvis tālab, ka šai slimībai raksturīgs drudzis, bet seja kļūst ārkārtīgi bāla. Slimnieka apziņa traucēta, viņš neorientējas ne laikā, ne telpā. Slimniekam rādās halucinācijas, pārsvarā redzes, viņu pārņem bailes, paniskas bailes, viņš ir uzbudināts, trūkstas gultā sēdus, grib kaut kur steigties, viņu krata drudzis.

Slimnieks, kas sirgst ar alkohola delīriju, sarunājoties ar ārstu, vienlaikus var izmest pa replikai iedomātiem sarunu biedriem — saviem tuviniekiem vai pude- lesbrāļiem. Viņš sūta kādu «aizskriet pēc pusstopa» vai lūdz, lai «neizlaiž meitenes no istabas», atbild uz jautājumiem, ko viņam uzdod šķietami «vajātāji», cenšas noslēpties no viņiem, noņem no palaga iedomātus gru- zīšus, velk ārā no mutes «matus». Slimniekam šķiet, ka viņš atrodas kafejnīcā, mājās, darbā, bet ne slimnīcā. Reizumis viņš izdara kustības — darbības, kas saistītas ar viņa profesiju. Dažiem slimniekiem liekas, ka pa viņu ķermeni rāpo sazin kādi kukaiņi, zirnekļi un čūskas. Slimniekiem var bez pūlēm iedvest redzes, dzirdes, bet šad un tad pat taustes maldus.

Slimnieka stāvoklis sevišķi pasliktinās uz vakarpusi un naktī, kad halucināciju intensitāte pieaug, līdz ar to apziņas traucējumi un baiļu sajūta sasniedz augstāko pakāpi.

Aizsargādamies no šķietamajiem ienaidniekiem, slimnieks delīrija stāvoklī var sacirst ar cirvi mēbeles,

Ievainot klātesošos, nodarīt Jaunumu sev, piemēram, aiz bailēm izlēkt pa logu.

Alkohola delīrijam līdzīgs ir stāvoklis, ko psihiatri sauc par alkohola halucinozēm.

Akūtajām alkohola halucinozēm raksturīgs tas, ka rodas galvenokārt dzirdes maldi (halucinācijas) bez apziņas traucējumiem. Tiesa, slimniekam ir nenoturīga uzmanība, viņš nav spējīgs koncentrēties, tomēr skaidri orientējas apstākļos, apzinās laiku. Atšķirībā rio delīrija halucinozēm redzes maldu ir maz vai nav pavisam.

Tipiskos slimības gaitas gadījumos slimnieks dzird trokšņus kāpņu telpā, aiz savas istabas sienas, bet visbiežāk — balsis zem logiem un uz ielas. Tās vēršas tieši pie slimnieka, piedraudēdamas «tūlīt izrēķināties» ar viņu, «noslepkavot» utt. Brīžiem šīs balsis sarunājas savā starpā par slimnieku trešajā personā: «Sauj uz viņu veicīgāk!»; «Nožmiegsim viņu!». Slimnieks var saklausīt «vajātāju» soļus, ieroču žvadzoņu, neķītras, viņam domātas lamas, apvainošanu alkoholismā, vēsti par sievas neuzticību, «kamēr viņš gulējis». Reizēm balsis ir naidīgas, reizēm draudzīgas. Vieni apvaino viņu, bar, citi — aizstāv, attaisno.

Slimnieks gatavojas aizstāvēties, nosprosto ar mēbelēm istabas durvis, lai viņu vajātāji nedabū rokā. Dažreiz, slimīgo pārdzīvojumu dēļ nonācis līdz izmisumam, viņš izdara pašnāvību.

Hroniskās alkohola halucinozes ir visai līdzīgas nupat aprakstītajām, taču tās atšķirībā no akūtajām ilgst vairākas dienas, pat nedējas un mēnešus. Sai laikā slimnieks itin kā sarod ar dzirdes halucinācijām, cenšas nepievērst tām uzmanību, kas viņam, starp citu, lāgā neizdodas.

Alkohola halucinozes dažos gadījumos pāriet 'delīrijā, kas liecina, ka šīs abas psihozes ir radnieciskas.

Alkoholisma paranoīdam raksturīgi murgi bez halucinācijām vai ar niecīgiem uztveres maldiem, apziņa nav aptumšota. Sie slimnieki apkārtējo pasauli aplam uztver, viņiem aplami rodas dažnedažādas murgu idejas, parasti vajāšanas idejas. Saslimušajam liekas, ka cilvēki savā starpā «uzsāk sarunas», «kaut ko perina» pret viņu, ka «norunā apzagt», «grib noslepkavot».

Samērā bieži šāds stāvoklis rodas braucienu laikā — vilcienā, lidmašīnā, stacijā. Bezmiega naktīs noguris, norūpējies par ceļojumu, turklāt uz atvadām pārdzē- ries, atrazdamies svešos, nepazīstamos ļaudīs, ceļa kņadas nomākts, alkoholiķis pēkšņi «pamana», ka cilvēki, kuri reizē ar viņu iesēdušies vilcienā, turpina ceļojumu kopā ar viņu, bet, ticis galapunktā, redz, ka šie paši cilvēki (viltus pazīšana!) izkāpj reizē ar viņu no vilciena, brauc kopā tramvajā, neatkāpdamies Iet viņam nopakaļ, lai kurp viņš dotos. Sic ļaudis (īstenībā gluži citi, jauni garāmgājēji tiek uzskatīti par vienām un tām pašam personām) «sazinās» cits ar citu, «saskatās», «sačukstas» un vienojas slimnieku nogalināt. Nē, viņš precīzi nedzird, par ko viņi runā. Šķietamo vajātāju sarunu saturu viņš «noprot».

Retos gadījumos saslimušais, nevarēdams izturēt, pats uzbrūk «vajātājiem», kļūstot, psihiatra vārdiem runājot, par «vajātāju vajātāju». Tomēr visbiežāk slimnieki lūdz palīdzību milicijai, kur uzvedas tik muļķīgi, ka izraisa milicijas darbiniekos šaubas par psihisko pilnvērtību. Tad milicijas darbinieki izsauc ārstu, un viņš, konstatējis neapšaubāmu alkohola plānprātību, nosūta saslimušo uz stacionāru.

Par alkohola greizsirdības murgiem esmu jau pietiekami daudz stāstījis. Reizēm murgainas greizsirdības idejas izraisa dzirdes maldi, alkohola halucinozes «balsis». Dažkārt greizsirdības murgiem ir daudz kopēja ar alkohola paranoīdu. Daudzi ārsti nošķir alkohola greizsirdības murgus (dzērāju hroniskos greizsirdības murgus) kā īpašu stāvokli.

Fragmentāras greizsirdības idejas, kuras nevar pat nosaukt par murgiem, tāpat kā «unikālas idejas», «oriģināli» atklājumi, dzērājiem vispār ir raksturīgi. Taču alkohola greizsirdības murgos šīs idejas izskan sevišķi muļķīgi un no fragmentārām kļūst par sistemātiskām. Saslimušais tur aplamās aizdomās savu padzīvojušo sievu un ir greizsirdīgs uz daudziem cilvēkiem, uz gados jaunākiem radiniekiem un pat uz dzīvniekiem. Viņš sievu izseko, meklē un sameklē neuzticības «pierādījumus». Es jau sacīju, ka šāds stāvoklis ir ļoti bīstams un nekavējoties prasa ārstēšanu slimnīcas apstākļos.

īsumā aplūkojuši alkohola psihozes un svarīgākos psihiskos traucējumus, ko rada hroniskais alkoholisms, atkal atgriezīsimies pie mūsu varoņa.

Es paņēmu slotu un ķēros velnēnus slaucīt nost no abažūra. Taču viņi bija brīnum izveicīgi, palēkdamies spruka ārā no slotas apakšas un ar mērkaķa veiklību pieķērās pie elektrības vadiem, smiedamies un spiegdami karājās ar galvām uz leju.

Aizrautīgi dzenādams velnēnus, es uzreiz nepamanīju, ka pie galda cilvēka augumā sēž mežainis. Es pievērsu viņam uzmanību tikai tad, kad viņš ierunājās:

—• Ielejiet, tētiņ, pa glāzītei! Sakiet āmen un laidie- ties dibenā!

Saklausījis balsi, es apgriezos. Pinkainais mežainis, atiezis zobus, locīdamies smējās, no astes galiņa līdz pat ausīm viss trīcēdams. Laikam jau es paliesam Izskatījos smieklīgs, jo man aiz bailēm ģīmis bija izslii' pies garu garais. Uz galda patiesi stāvēja pustuka degvīna pudele. Paņēmu krēslu un apsēdos mežainim iepretim. Viņš pacēla asti un sāka to graciozi vicināt. Garās astes pašā galiņā kuļājās neliela, ar aukliņu piestiprināta birka.

—  Kālab jums šī birka?

—   Kālab? Es taču esmu importal

—   Kas par blēņāml

—   Bet tu nespriedelē! Nespriedelē, vecīt! Labāk ielej! Te kaut kas vēl ir palicis. Iedzeram! Saki āmen un laidies dibenā!

—   Blēņas, — es noteicu, izliedams degvīna paliekas divās glāzēs.

—   Vēlu sekmes! — pameta ar aci mežainis.

—   Uz veselibām!

Es iedzēru. Mežainis pazuda. Galva noskaidrojās. Apgūlos gultā un aizsnaudos.

Tomēr šis miers nebija ilgs. Man likās, ka istabā ielauzušies bandīti. Taču to jau jūs zināt. Es to tiku stāstījis pašā sākumā. No visiem šiem murgiem atģi- dos slimnīcā.

Tagad pēc visa tā, ko esmu pārdzīvojis, pēc visa, ko esmu pieredzējis, savā palātā vērodams kaimiņus — tādus pašus žūpas kā es pats, man tā sakārojies normālas dzīves, sakārojies strādāt labu darbu, apciemot dēlu, varbūt kādreiz nodibināt savu ģimeni vai atgriezties pie bijušās sievas. Dzīvot tā, kā dzīvoju patlaban, — tas vairs nav izturams. Ar «zaļo pūķi» man jātiek galā vai… Nē, lai tur būtu kā būdams, man jāsāk jauna dzīvei >

Es nevaru klusēt vēl par kādu visai svarīgu jautājumu. Un ne tādēļ vien, ka tam ir tiešs sakars ar mafia stāsta bēdīgajām beigām, par ko jūs paši drīz pārliecināsities. Runa ir par gaužām nopietnu sadzīves problēmu: piedzēries šoferis pie stūres. Ja alkoholiskos dzērienus lieto šoferi vai citu profesiju pārstāvji, kuri saistīti ar vadības pultīm, dzinējmehānismiem un tml., tad viņi var izraisīt bīstamas situācijas ne tikai sev, ierodoties darbā iereibušā stāvoklī vai paģiraini, bet arī daudziem citiem.

Alkoholiskie dzērieni ietekmē reakcijas ātrumu un kustību koordināciju, kas var būt par cēloni smagai katastrofai. Ir pierādīts, ka pat neliela alkohola deva rada redzes un dzirdes reakcijas traucējumus. So reakciju laiks ieilgst. Traucēta acs akomodācija — spēja piemēroties priekšmetu aplūkošanai dažādā attālumā, noteikt telpiskās attiecības starp blakus esošajiem objektiem.

Acs pielāgošanās apgaismojuma pārmaiņām pēc alkohola lietošanas iestājas nevis pēc 15 minūtēm, kā tas ir nedzērušam cilvēkam, bet apmēram pēc 25 minūtēm. Šoferis vieglā reibuma pakāpē, iebraucis tunelī, nespēj aprast ar pustumsu, bet, izbraucot no tuneļa, viņu apžilbina pat rēna dienas gaisma.

Padomju ārsti — eksperimentētāji deva pētāmajam objektam tikai piecus mililitrus spirta. Pēc 10—15 minūtēm palūdza, lai viņš aizver acis un ar pirkstiem pieskaras iepriekš norādītajam priekšmetam. Izrādījās, ka orientēšanās spējas samazinājušās par 20—50 procentiem. Tas notika eksperimentālos apstākļos. Taču dzīvē, sadzīvē neviens nedzer 5 gramus reibinošo dzērienu, bet krietni vairāk pat «visnevainīgākajos» gadījumos.

Visi uzskaitītie traucējumi transportā un ražošanā izraisa avārijas un bieži vien — iedzen cilvēkus nāvē.

Amerikāņu zinātnieki izanalizēja 158 nelaimes gadījumus, kas beigušies ar lidotāju nāvi. 35,4 procentiem pilotu pēc nāves asinīs atrasts alkohols. Pilotos — mā-

cek|os pozitīva reakcija uz spirtu konstatēta divreiz biežāk nekā pārējiem cietušajiem. Pirmajās 18 minūtēs pēc pacelšanās avārijas notikušas pusei no iereibušajiem lidotājiem un tikai ceturtajai dajai pilotu, kas bijuši skaidrā. Naktīs divreiz biežāk katastrofas notikušas pilotiem ar pozitīvu reakciju uz alkoholu nekā neiereibušajiein.

Mans stāsts drīz būs galā, jo par G]eba Vasiļjeviča dzīvi pēc izrakstīšanas no slimnīcas es nevaru pastāstīt tikpat kā neko. Viņš bija viens no maniem daudzajiem pacientiem, un es sākumā pat nedomāju, ka viņa likteni izvēlēšos par stāsta objektu.

Ārstēšanai ne vienmēr ir labi rezultāti. Mēs, narkologi, drūmi jokojam, ka remisija (atlabšanas posms) alkoholiķim dažreiz mērījama ne tik daudz ar laiku, cik ar attālumu līdz tuvākajai dzertuvei. Patiešām, ir bijuši gadījumi, kad mūsu pacients, izrakstījies no slimnīcas, tūlīt piedzeras un drīz pēc kārtējā dzeršanas perioda atkal nokļūst stacionārā.

Uzvara pār sevi laikam gan ir visgrūtākā uzvara. Pārtraukt dzeršanu cilvēkam ar izteiktu paģiru sindromu ir bezgala, bezgala grūti. Es allaž to izrakstīšanās dienā uzsveru saviem pacientiem. «Ja jums izdosies pievarēt «zaļo pūķi» — varat uzskatīt sevi par varoni, par īstu cilvēku,» cenšos modināt viņos lepnuma jūtas, pašcieņu. Pat nieka glāzīte var izraisīt pamatīgu žūpošanu, pat alus kauss rada nepārvaramu tieksmi pēc alkohola, un alkoholiķim no jauna piemetas dzeršanas kaite. «Jūs uz visu mūžu paliekat alkoholiķi», mēdza sacīt slimniekiem viens no maniem kolēģiem, «vēlu jums būt par alkoholiķiem — nedzērājiem ūn atcerēties, ka pat pēc pieciem vai desmit gadiem jau pirmā glāzīte iedzīs jūs nebeidzamā žūpošanā.»

177

Mēs izrakstām alkoholiķus, kad paģiru sindroma

7 — 1180

darbība ir pilnīgi pārtraukta un pastiprinātā tieksme pēc alkoholiskajiem dzērieniem pārgājusi. Sajā laikā viss ir atkarīgs no paša pacienta un apkārtējās vides. Galu galā — mēs nevaram cilvēkam iedot citu prātu! Mūsu uzdevums — palīdzēt pārvarēt slimīgo kāri pēc alkohola. Pēc ārstēšanās kursa viņš ir pilnīgi spējīgs atturēties. Taču, ja runa ir par alkoholiķi ar vāju gribasspēku un šauru interešu loku, ja viņš pēc izrakstīšanās no slimnīcas nokļūst savu pastāvīgo pudeles- brāļu sabiedrībā, kā tas bieži atgadās, tad jauna lejupslīde ir tikpat kā neizbēgama.

Gļebs Vasiļjevičs Lusarovs bija no tiem maniem pacientiem, kas bezgala nopietni centās iedziļināties situācijā un kritiski izvērtēt šo bargo un pēdējo brīdinājumu — dzērāju drudzi. Atkārtoti viņš slimnīcā neatgriezās.

Reiz, apmēram pēc gada, es sastapu Lusarovu Preo- braženskas metrostacijā. Viņš bija možs un enerģisks. Pa to laiku, kamēr mēs braucām līdz Komsomoļskas stacijai, kur man bija jāpārsēžas, Gļebs Vasiļjevičs paguva pasacīt, ka viņš galīgi atmetis savu netikumu, strādā par iecirkņa terapeitu, ir pilnīgi reabilitēts sociālajā un darba ziņā, atkal iestājies aspirantūrā, tiesa, tagad neklātienē.

Iztaujāt par viņa personīgo dzīvi es nepaguvu. Bija glaimojoši dzirdēt, kad Lusarovs pateicās man par «izglābšanu». Taču sevī nodomāju, ka laikam gan vislielākie nopelni tur ir viņam pašam. Viņš spēja saņemt sevi grožos, spēja grūtajos brīžos savaldīties (un tādi brīži, bez šaubām, viņam bija pēc iznākšanas no slimnīcas), spēja gūt uzvaru pār sevi.

Lai nu būtu kā būdams, ārstam sagādā milzīgu gandarījumu un prieku tādas acumirklīgas tikšanās ar bijušo pacientu, kuram izdevies palīdzēt.

Vēlāk ar Gļebu Vasiļjeviču es vairs neesmu ticies.

Tomēr pēc gada vai pusotra es gluži nejauši un šoreiz netieši atkal tiku iejaukts Lusarova dzīvē. Un tieši tad nolēmu uzrakstīt savu «Slimības vēsturi».

Tas notika dežūras laikā pirms Jaunā gada. Jaunie ārsti gan ar godīgiem, gan negodīgiem līdzekļiem cenšas sevi «izsvītrot» no dežūru sarakstiem svētku naktī. Un es nereti viņiem izpalīdzu, 31. decembrī palikdams dežurēt slimnīcas uzņemšanas nodaļā.

Var jau būt, ka jūs mani uzskatīsiet par sausiņu vai papīra vergu, taču jāatzīstas, ka pēdējos gados pirms aiziešanas pensijā es ar labu prātu sagaidiju Jauno gadu uzņemšanas telpās tālab, ka esmu bezgala pieradis pie mūsu slimnīcas pilsētiņas un manā izpratnē svētkiem piemita īpaša simbolika, ja es tos pavadīju darbavietā.

Tonakt uzņēma ļoti maz slimnieku. Dežūra bija reti mierīga. Es atļāvu uzņemšanas nodaļas personālam, pārkāpjot noteikumus, uzklāt svētku galdu ar šampanieti. Mēs savācām mazliet naudas un aizsūtījām medicīnas māsu uz tuvāko veikalu. Bet pēc brīža atskanēja zvans pie durvīm un sanitārs ziņoja, ka milicija atgādājusi šurp kādu cilvēku uz dzēruma ekspertīzi.

Aiz dusmām sevī pukodamies, es devos uz uzņemšanas telpu. Milicijas staršina uzlika man uz galda šofera Kļimova dokumentus. Tā kā māsiņa vēl nebija pārnākusi, man vajadzēja pašam izpildīt ekspertīzes protokola blanku. Paņēmu milicijas sastādīto aktu un sāku pārrakstīt no tā pārbaudāmā vārdu, uzvārdu, adresi un darbavietu. Izpildījis protokola «galvu», es lūdzu ievest Kļimovu uzņemšanas istabā. Bet pats uzmetu acis — tīri vai bez jebkādas intereses — tai milicijas akta daļai, kur aprakstīti apstākļi, kādos pārbaudāmais aizturēts: «31. decembrī pulksten 18 un 17 minūtēs pie

Perova ielas pārejas minētais šoferis, pārkāpjot ielu satiksmes noteikumus, nenobremzēja un, degot sarkanajai gaismai luksoforā, notrieca gājēju, kas šķērsoja ielu paredzētajā vietā. Cietušais Gļebs Vasiļjevičs Lusarovs strādā par ārstu un saskaņā ar dokumentiem, kuri atrasti pie viņa, dzīvo …»

Es aiz pārsteiguma nodrebēju. Izlaidu dažas rindas: «Cietušais nomira ātrās palīdzības mašīnā …»

Kabinetā ienāca Kļimovs. Viņš grīļojās. Pa gabalu smaržoja pēc alkohola.

— Piedodiet, dakter! — atvainojās milicijas darbinieks. — Viņš neapšaubāmi ir piedzēries, taču izmeklēšanai nepieciešami oficiāli dokumenti. Citādi nebūtu jūs traucējuši..,

NO RUMA KONFEKTĒM…

Garām slimniekiem, kas drūzmējās pie vannas istabas durvīm, — «Sveicināti, sveicināti, dārgie!», — pamādams visiem uzreiz, Vjačeslavs Sergejevičs aizlavījās līdz ordinatoru istabai. Atvēra durvis, iebāzis kvadrātveida slēdzenē dzelzceļnieku atslēgai līdzīgo četrskaldni, «trako atslēgu», — vai tad tā drīkst jokot, vai drīkst jokot šajās sienās? Taču kālab gan reizēm nepadzīt kādu joku, jo te jau tāpat ir tik daudz bēdu, tik daudz bezcerības? Un ne jau vienu dienu, ne mēnesi, ne gadu. Vjačeslavs Sergejevičs strādā vienpadsmitajā nodaļā deviņus gadus.

—   Labdien, Aleksej Petrovič!

—   Sveiciens ārstam Belovatn!

Starp Vjačeslavu Sergejeviču un Alekseju Petroviču jau sen bija izveidojušās draudzīgas attiecības. Viņi nostrādājuši plecu pie pleca daudzus gadus. Tikai Vjačeslavs Sergejevičs bija ordinators psihiatriskajā slimnīcā, bet Aleksejs Petrovičs — zinātniskās pētniecības institūta līdzstrādnieks. Sī slimnīca bija institūta bāze. Vienpadsmitajā nodaļā vienlaikus ārstēja alkoholismu un alkohola psihozes.

Ārsts Belovs izņēma no kabatas cigaretes, sērkociņus un uzlika tos uz galda, tad novilka mēteli, iekāra skapi un uzģērba uzsvārci.

—       Vai drīkst? — ordinatoru istabas durvis pavēra dežurējošā medmāsa.

—       Ienāciet, Lidija Stepanovna. Kāds stāvoklis jūsu kaujas iecirknī?

—   Viss kārtībā.

—   Vai temperatūras slimnieku nav?

—   Nav.

—   Kad brauksim vizināties ar laivām?

—       Jau kuro rudeni aicināt, tāpat kā ik pavasari slidot!

—       Nu ko, agri vai vēlu, tomēr katrā ziņā reiz sa- poslsimies. Vai tad mēs neesam cilvēki, vai? Vai neesam tādi paši kā citi?

—   Mums ir jauniņā.

—   Sauciet iekšā.

—       Tikmēr es aiziešu uz procedūru kabinetu pēc slimības vēstures veidlapas.

—   Paldies.

Vjačeslavs Sergejevičs apsēdās pie galda, apslaucīja acenes un aizsmēķēja.

—       Slavik, man šodien jālasa lekcija jaunlaulātajiem. Es vispirms palasīšu tev, bet tu pasaki, ja kaut kas nav kā vajag.

—       Liecies mierā ar savām lekcijām, Aleksej! Atradis jaunlaulāto … Labi jau labi, varēšu pasnaust, pēc profesora konsultācijas klausīdamies tavā saldajā balsī. Bet patlaban — palūk! — pie manis nāks jauniņā. Draudziņ, ver vaļā durvis draudzības vārdā!

—       Ārsts jūs gaida, ienāciet, — Aleksejs Petrovičs atvēra durvis slimnīcas pidžamā ģērbtai meiteneiL

«Mans dievsl Tā taču ir Taņa Ivanova!» — Ārsts Bclovs sastinga. «Taņa kas Taņa!»

—   Lūdzu. Te ir krēsls. Labdien.

Meitene nedroši piegāja pie Vjačeslava Sergejeviča galda un apsēdās pretim. Ārsts kādu bridi neteica ne

vārda. Klusēja arī paciente.

* * *

Pabeigta sestā klase. Pionieru nometne Ļevoberež- najas stacijā. Taņa Ivanova. Pēc tam tikšanās Maskavas kara apgabala parkā …

Šķiroties Taņa uzrakstīja uz papīra strēmelītes savu adresi un pilnu vārdu vēstulēm: Ivanova Tatjana Va- si|jevna. Norunāja, ka rīt viņš atnāks pulksten sešos vakarā un gaidīs pie mājas, kur viņa dzīvo.

Viņš atnāca. Taņas uz ielas nebija. Viņš gaidīja stundu, tad vēl vienu. Pārdzīvoja. Staigāja šurp turp zem Taņas logiem. Beidzot no nama izskrēja pavisam maza gadus septiņus veca meitenīte, laikam Taņas mā- šele. Un pasniedza viņam zīmīti: «Es draudzēties negribu.» Un paraksts: «T. I.»

* * *

—  Jūsu uzvārds?

—   Ivanova.

—       Bet mani sauc Vjačeslavs Sergejevičs. Esmu jūsu ārstējošais ārsts. Kā tevi… Piedod, es sacīšu «tu». Kā tevi sauc?

—   Taņa.

—   Un.,, tēvvārds?

—   Vasijjevna.

«Apbrīnojami! Apbrīnojama sagadīšanās. Vārds, tēvvārds, uzvārds… Un āriene. Lai gan uzvārds nav no retajiem, arī vārds izplatīts,» sprieda ārsts Belovs.

—  Vai tu dzer? — viņš neviļus skarbi noprasīja.

Taņa nenoteikti paraustīja plecus.

—   Pēc sejas redzu, ka dzer. Cik tev gadu?

—   Deviņpadsmit.

—   Piens tev būtu jādzer.

—   Man patiesi ļoti garšo piens. Bērnībā dzīvoju uz

ukiem pie vecmāmuļas. Viņai ir pašai sava govs. Es

drupinu baltmaizi šķīvī ar pienu — un vairāk man

;ko nevajag.

—   Tātad tev garšo sasmalcināta maize pienā?

—   Vairāk par visu pasaulē.

—  Vai pirmoreiz esi slimnīcā?

—   Pirmo.

—  Vai grūti pierast?

—  Viegli nav.

—     Pie mums nav paradīze. Pašauri. Mēdz gadīties rī smagi slimnieki. Un šīs slēdzenes, durvis bez rok- uriem.

Lidija Stepanovna atnesa slimības vēstures veidlapu n nolika Vjačeslavam Sergejevičam priekšā uz galda.

—  Vai Ivanova ir ēdusi brokastis?

—  Vēl ne, viņai ņēma analīzes tukšā dūšā.

—     Atnesiet, lūdzu, šurp pudeli piena un baltmaizi. Jn šķīvi. Un karoti.

Lidija Stepanovna, neslēpdama izbrīnu, sarauca uz- icis, tomēr neteica ne vārda un devās uz ēdienu sada- es punktu. Pēc neilga brīža viņa atgriezās, nesdama jz paplātes pienu un maizi.

—   Pateicos, Lidija Stepanovna.

Medmāsa nolika paplāti uz žurnālu galdiņa un izgāja no ordinatoru istabas.

—       Ej, Taņečka, paēd. Un tad — dodies uz savu palātu. Mums tagad būs profesora konsultācija. Aprunāsimies vēlāk.

—   KurŠ šodien demonstrēs slimnieci?

—   Vai tad ne tu, Aleksej Petrovič?

—   Nē, es ne.

—   Varbūt Ņinočka?

—   Dod uzpīpēt, vai?

—  Tu taču vakar atmeti!

—  Vienu pašu …

Abi izsmēķēja pa cigaretei.

—       Vai tu manu lūgumu neesi aizmirsis, Vjačeslav Sergej evič?

—   Labi, Orfej! Pēc konsultācijas — iemidzini ar!

—   Es neesmu Orfejs. Es esmu Cicerons.

—  A

—   Cik?

—   Bez trim minūtēm desmit.

—   Ir laiks.

—   Vai esi paēdusi, Taņečka?

—   Paldies, dakter. Vai drīkstu iet?

—       Tūlīt. Iesim, Aleksej-Ciceron, ieņemsim mīkstākos sēdekļus.

Kolīdz viņi bija izgājuši no ordinatoru istabas, ārstu Belovu ielenca slimnieces, vaicādamas vienu un to pašu:

—   Kad tiksim uz mājām? Kad izrakstīsiet?

—       Padzīsim, visas padzīsim. Pamazam. Šodien aiziet Kuzejeva.

—   Vai jūs iedosiet man zāles sākumam?

—       Iedosim, iedosim. Aprunāsimies sīkāk par visu pēc pusdienām.

* * *

Pret profesori Mariju Smirnovu, kura daudzus gadus vadīja alkoholisma un alkohola psihožu klīniku, ārsts Belovs juta simpātijas.

—   Prāta ziņā, — jokoja Vjačeslavs Sergejevičs, —

es varu mūsu nodaļā pielīdzināt sev vienīgi Mariju Pavlovnul

—  Esi gan tu augstās domās par sevi, — smējās kolēģi.

—   Tas, ko es sacīju, liecina par labu manai priekšniecībai. Reiz Itālijā noticis skulptoru konkurss. Viņos tālajos renesanses laikos. Ik dalībniekam vaicājuši: «Kurš ir vislabākais darbs?» — «Mans!» visi atbildējuši. «Un otrajā vietā?» — «Otrajā?» visi minstināju- šies. «Otrajā vietā, protams, Mikelandželo darbs…»

Marija Pavlovna gandrīz vienmēr bija savaldīga un laipna. Būdama pedantiski precīza savā darbā, viņa tomēr nekad to neprasīja no saviem skolniekiem. Kolēģus viņa lutināja, ļāva viņiem gandrīz pilnīgu brīvību darba grafika ziņā, acīmredzot saprazdama, ka zinātniskās jaunrades panākumu ķīla nav stundu atsēdē- šana, daudz auklējās ar katru, un citu pēc cita «izvadīja» kandidātos. Disertācija sekoja disertācijai. Bankets banketam. Uz aizstāvēšanu, taupīdams laiku, Vjačeslavs Sergejevičs parasti neieradās, taču uz banketu allaž gāja labprāt.

—   Profesore Smirnova ir īsta kadru kalve, — viņš uzsauca tostu par klīnikas sasniegumiem. — Draugi, mums ir lielisks šefs!

Marijai Pavlovnai tas, protams, mazliet derdzās.

—  Nu gan pateicāt, dakteri Belov!

Vjačeslavam Sergejevičam patika, ka Smirnova nestrādāja amatu savienošanas kārtībā un nesniedza konsultācijas ārpus savas darbavietas. Viņa dzīvoja bez steigas, vienkārši un interesanti.

Mietpilsoni hipnotizē profesora tituls. Viņš gatavs samaksāt honorāru, lai viņu pašu vai saslimušu radinieku izmeklētu profesors vai vismaz zinātņu kandidāts. Cilvēkam, kas nav saistīts ar medicīnu un zinātni, ir grūti aptvert, ka disertācijas reizēm tiek rakstītas par šauru tematu, ka nereti parasts ārstējošais ārsts ir labu tiesu pārāks par vienu otru medicīnas doktoru un spēj izdziedināt slimnieku.

—   Pie profesora vajag mācīties, bet ārstēties jāiet pie ārsta, — mēdza teikt Vjačeslavs Sergejevičs.

—   Ai, Slava, met pie malas šīs apnikušās pamācības! — atgaiņājās institūta līdzstrādnieki. — Jūs, ārstējošie ārsti, mūždien zūdāties par mums, institūta ļaudīm, uzskatāt mūs par dīkdieņiem. Arī mēs kaut ko darām.

—   Rakstāt disertācijas.

—  Jā, disertācijas.

—   Kuras pēc tam neviens nelasa, izņemot tos, kas raksta par līdzīgu tēmu.

—   Tu, Slava, esi indīgs kā visi vecpuiši! Neprecējies vīrietis — tas ir pretdabiski.

Lai būtu kā būdams, tomēr, ņemot vērā pacientu tieksmi katrā ziņā konsultēties ar profesoru, Marija Pavlovna īsā laikā varēja kļūt par ļoti turīgu cilvēku. Taču viņa sniedza konsultācijas tikai ieplānotajiem slimniekiem, protams, pilnīgi nesavtīgi. Tā kā Marija Pavlovna nedzinās pēc «lielā rubļa», viņai atlika samērā daudz brīva laika, lai dzīvotu skaisti un saturīgi. Katru atvaļinājumu profesore Smirnova pavadīja tālos ceļojumos, nereti ārzemēs.

—   Tās redeles viņai par augstu! — par spīti savām simpātijām pret Mariju Pavlovnu reiz pazobojās ārsts Belovs.

Taču drīz viņš saprata, ka ir maldījies. No kārtējā ārzemju brauciena profesore Smirnova atveda nevis ultramodernas drēbes vai kaut ko tamlīdzīgu. Viņas bagāžā bija tikai lieliskas, dārgas mākslas grāmatas, kuras viņa labprāt deva palapot saviem darbabiedriem.

To pašu dienu viņas kabineta sienas jau greznoja ārkārtīgi precīzas Botičelli, E1 Grēko un Sezanna gleznu reprodukcijas.

«Nē,» sprieda Vjačeslavs Sergejevičs, «skaidrs, ka šefiene nav nekāds spīdeklis, par izsmalcinātu intelektuāli viņu nenosauksi, bet savu nozari viņa pārzina, turklāt interesējas, rau, par glezniecību… Un, galvenais, — visu sasniegusi pati saviem spēkiem, ar savu enerģiju. No sanitāres līdz medicīnas zinātņu doktorei. Vai tā nav visaugstākā vērtība? Apbrīnojami ass prāts, jebkuram jautājumam ar joni ķeras klāt, saskata parādību kopumā un visās savstarpējās sakarībās.

Šodien jaunākā zinātniskā līdzstrādniece Ņina Pan- teļeimonovna (pārlieku garā tēvvārda dēļ bezmaz visi viņu sauca par Ņinočku) demonstrēja diezgan tipisku alkohola delīrija gadijumu, ar kādiem alkoholisma klīnikai psihožu ārstēšanā nākas saskarties bieži.

…Paciente N. — sakņu veikala pārdevēja — pirms dažiem gadiem kļuva atraitne. Zaudējusi vīru, kuru Joti bija mīlējusi un ar kuru daudzus gadus bija saticīgi dzīvojusi, viņa aiz bēdām sāka dzert. No pieaugušās meitas, kas dzīvoja atsevišķi, viņa visiem spēkiem slēpa savu tieksmi pēc alkohola. Vairākus mēnešus ik dienas pirms gulētiešanas izdzērusi korteliti. Psihiatriskajā slimnīcā ievietota ar izteiktu motorisko nemieru. Bijusi uzbudināta. Jutusi bailes. Nākamajā dienā stāstīja ārstam, ka naktī viņa «rau,tur» (rādīdama uz gaiteni pa palātas durvīm) pārdevusi salušus ābolus. «Āboli maisā bija tā sasaluši,» slimā sūrojās, «ka galīgi sabeidzu rokas, raudama ābolus nost citu no cita. Pagalam nomocījos, gribēju iet pusdienās, taču kāda večiņa rindā sāka kliegt, lai mani nelaiž. Tad ļaudis, kuri stāvēja rindā, mani sasēja, paši sāka svērt ābolus un atstāja naudu uz letes…» Aptuveni šādas vīzijas slimniece redzēja pirmās trīs naktis. Tad viņa sāka atlabt. Tagad apgalvo, ka pilnīgi pārtraukšot lietot alkoholiskos dzērienus.

Ņina Panteļeimonovna sīki izklāstīja slimības vēsturi. Tad tika izsaukta slimniece, ārsti aprunājās ar viņu, novērtēja viņas stāvokli un aizveda atpakaļ uz palātu. Ņina Panteļeimonovna darīja zināmu savu slēdzienu par pacientes veselības stāvokli. Tas, kā bieži gadās ar institūtos strādājošo psihiatru spriedumiem, bija izteikts mazliet izsmalcinātā formā. Tā teikt, gadījums ir visai sarežģīts, katrā ziņā jāatšķir halucina- torisko murgu stāvoklis pacientei, kas sirgst ar galvas smadzeņu asinsvadu slimību, kuru komplicējusi alko- holizācija, no alkohola delīrija, tas ir, dzērāju drudža, ar ko sirgst paciente — hroniska alkoholiķe, aterosklerozes un hipertonijas slimniece. Pats par sevi saprotams, ka nav iespējams, tā sakot, pavisam droši noraidīt pirmo versiju, taču, ņemot vērā anamnēzi, slimības gai-tu, klīnisko ainu un atveseļošanās raksturu, jāteic, ka ticamāks ir otrs pieņēmums.

Pēc ziņojuma (pēc profesores Smirnovas rokas mājiena) cits aiz cita izteicās zinātniskie līdzstrādnieki un ārsti. Lielais vairums uzsāka ar tradicionālu frāzi: «Runāšu ļoti īsi!» Un tūdaļ sākās runas plūdi, un reizēm šķita, ka tie nekad nebeigsies. Vjačeslavs Sergejevičs lādēja sevi par to, ka atnācis uz konsiliju. «Aizrāvušies ar runāšanu! Kā nu ne, jums katram astoņi slimnieki, bet man, strādājot pusotras slodzes, —- četrdesmit! Vai patiešām tik grūti disciplinēt savu domāšanu?!»

Beidzot pienāca arī Vjačeslava Sergejeviča kārta. Viņš arvien tikai noteica diagnozi un piedāvāja ārstēšanas shēmu. Sā lakoniskuma dēļ līdzstrādnieku vidū jau sen klīda valodas, ka ārsts Belovs it kā neesot spējīgs izanalizēt saslimšanas gadījumu, neprotot un nevarot runāt, lai gan diagnostikā nekļūdoties.

Pēc Vjačeslava Sergejeviča parasti izteicās nodaļas vadītājs, un pēc tam, uzaicinādama izbeigt strīdus pa kaktiem, par visu teikto savu spriedumu paziņoja Ma rija Pavlovna.

īpašu domstarpību šoreiz nebija. Vienojās, ka psihozes galvenais cēlonis ir pārmērības alkohola lietošanā. Neviens nešaubījās, ka paciente veiksmīgi tikusi gala ar krīzi, ka viņas dzīvībai vairs briesmas nedraud, taču viņai ir pilnīgs spēku izsīkums. Tālab tagad, kad izārstēta pati psihoze, jānostiprina viss organisms, un tad var ieteikt specifisku pretalkohola terapiju.

Profesore Smirnova paziņoja, ka konsilijs beidzies. Visi devās uz izieju. Kabinetā palika vienīgi Ņina Pan teļeimonovna, kura, Marijai Pavlovnai diktējot, ierakstīja slimības vēsturē viņas slēdzienu.

Vjačeslavs Sergejevičs palūdza sanitārei ienest ordinatoru istabā uzvārītu ūdeni. Visi sasēdās pie žurnālu galdiņa un, uz ātru roku izdzēruši pa glāzei tējas, devās katrs savās gaitās.

— Tā, Aleksej Petrovič, klausos! Rādi nu savu oratora māku!

Aleksejs Petrovičs noklepojās un sāka lasīt lekcijas tekstu.

# * *

«Jau ilgi pirms tam, kad zinātnieki tika pierādījuši, ka dzeršana atstāj nelabvēlīgu iespaidu uz pēcnācējiem, tautas vērīgā acs bija pamanījusi, ka alkoholiķu un pat to cilvēku bērni, kuri reibinošos dzērienus lietojuši vienreiz tieši pirms bērna ieņemšanas, bieži mirst vai ir slimīgi. Sengrieķu mitoloģijā klibā uguns dieva

Hēfaista kroplību izskaidroja ar to, ka Zevs to bija radījis, būdams žvingulī. Līdz mūsu dienām saglabājusies leģenda, it kā Diogens, reiz tirgū sastapis padumju pusaugu zēnu, iesaucies: «Mīlīt! Tavs tēvs acīmredzot dzērumā radījis tevi!»

Bez vainas vainīgos vārgos bērnus, kas cieš savu vecāku dzērāju netikuma dēļ, mēdza dēvēt par «zīdaiņiem alkoholiķiem», par «svētdienas bērniem» vai «jautro vakariņu bērniem». Arī zinātnieki vēlāk apstiprināja sadzīvē novēroto. Tika konstatēts, ka lielais vairums nepilnvērtīgo bērnu ieņemti svētku dienās, kad nereti notiek pamatīgas iedzeršanas.

Vācu ārsts K. Demme, kas 1891. gadā Stutgartē laida klajā grāmatu par žūpību un alkoholismu, rakstīja, ka, izmeklējot piecdesmit septiņus_ bērnus no desmit alkoholiķu ģimenēm, tikai desmit izrādījušies veseli, divdesmit pieci miruši agrā bērnībā, sešiem bijusi galvas smadzeņu tūska, sešiem konstatēta idiotija, pieciem — krītamā kaite un pieci krietni atpalikuši vispārējās fiziskās attīstības ziņā. Ģimenēs, kur alkoholu lietoja tikai gadījuma pēc vai nelietoja nemaz, bērni slimo- moja krietni mazāk.

Līdzīgus pētījumus pēdējos gadu desmitos ir veikuši daudzi zinātnieki. Rezultāti izrādījās identiski.

Alkohola indes iedarbība uz dīgli, augli un bērnu ir sarežģīta. Seit jāizšķir, pirmkārt, alkoholisko dzērienu indējošā ietekme uz vīrieša un sievietes dzimumšūnām (ieņemšana dzērumā), otrkārt, iekšējs embrionāls dīgļa vai augļa bojājums, ja grūtniece lieto alkoholu, treškārt, — dzimumdziedzeru bojājums, nepilnvērtīgi spermatozoīdi un olšūnas hroniska alkoholisma gadījumā. Vispēdīgi, liela nozīme ir arī tam, ka žūpu un alkoholiķu bērni pilnīgi saprotamu iemeslu dēļ parasti dzīvo daudz sliktākos materiālajos apstākļos nekā normālās ģimenēs. Jebkurā gadījumā bērna veselībai tiek nodarīts pāri.

Vīriešiem alkoholiķiem parādās sēklvadu atrofija (atmiršana), var konstatēt spermatoģenēzes (spermatozoīdu attīstības) samazināšanos vai pilnīgu zudumu. Dzitnumdziedzeri šādiem vīriešiem atrofējas un samazinās. Mikroskopiski pētot alkoholiķu sēklas šķidrumu, tajā atklājas liels daudzums (līdz 80 procentiem) nekustīgu vai kroplīgu spermatozoīdu ar galviņas, kakliņa un astes patoloģiju. Jo smagāka alkoholisma stadija, jo šīs pārmaiņas izteiktākas.

Olnīcas (sieviešu dzimumdziedzeri) alkohola iespaidā pārveidojas, to audi iet bojā, kļūstot par taukaudiem. Intensīva alkoholizācija izraisa sievietei agru kli- maksu.

Ir pierādīts: jo lielāks alkohola lietošanas «stāžs» vecākiem, jo lielāka ir viņu bērnu fiziskā un garīgā atpalicība, intensīvāka saslimšana ar dažādām slimībām, kā arī smagāka saslimšanas pakāpe. Cerības vieš zinātnieku atzinums: ja dzērājs trīs vai četrus gadus atturas no alkohola lietošanas, stāvoklis mainās uz labo pusi. Bērni, kas ieņemti un dzimuši pēc tam, kad vecāki atturējušies no reibinošajiem dzērieniem vairākus gadus, aug un attīstās gluži tāpat kā bērni veselīgās un normālās ģimenēs.

Ja vecāki, par spīti visiem brīdinājumiem, turpina pārmērīgi lietot reibinošos dzērienus, bērniem, jau piedzimstot, svars un garums ir par 20 procentiem mazāks nekā jaunpiedzimušajiem no normālām ģimenēm. A.rī turpmāk alkoholiķu bērni ir vārgulīgi un nepilnvērtīgi psihiskajā ziņā, lielais vairums sirgst ar dažā- iām kaitēm. Vispēdīgi: žūpības rezultātā, kā apgalvo laži zinātnieki, dzimta izmirst jau ceturtajā paaudzē.

Gribētos uzsvērt, ka pārmērīga aizraušanās ar reibinošiem dzērieniem izraisa ne vien dzimumdziedzeru, bet arī visu iekšējās un ārējās sekrēcijas dziedzeru darbības traucējumus. Turklāt mainās cilvēka āriene. Vīriešiem krasi samazinās muskuļu spēks. Vieni vīrieši alkoholiķi aptaukojas, feminizējas, tas ir, pārvēršas par sievietēm līdzīgām nenosakāma dzimuma būtnēm. Līdz ar bagātīgo tauku slāni viņiem izveidojas kaut kas līdzīgs piena dziedzeriem un gluži tāpat kā sievietēm nogulsnējas tauki gūžu un sēžas apvidū. Citi alkoholiķi, gluži pretēji, novājē līdz spilgti izteiktai distrofi- jai, viņiem izkrīt mati kaunuma kalnā, bieži metas pliks pakausis.

Pārmērīga alkohola lietošana neatstāj neskartu arī sievietes organismu. Par šo tēmu mūsu lekciju plānā paredzēta speciāla saruna. Ceru, ka skaistais dzimums šajā auditorijā ieinteresēsies arī par divām citām lekcijām, kuras tiks nolasītas pēc nedēļas — nākamajā trešdienā tepat Dzimtsarakstu biroja telpās speciāli sievietēm.

Tātad apsveicu jūs, dārgie draugi, ar stāšanos likumīgā laulībā un lūdzu atvainot, ka mūsu lekciju ciklu higiēnā sākam ar tik bēdīgu un drūmu tematu. Kaut nu jūsu ģimenes dzīve ritētu priecīgi un gaiši. Tomēr, lai jūsu kopīgās dzīves laimi nekas neapēnotu, jums jāzina, ka pārmērīga alkohola lietošana atstāj iespaidu ne vien uz paša dzērāja, bet arī uz viņa bērnu veselību. Un jārunā ne jau par veselību vien. Alkoholiķa vai alkoholiķes ģimenē klibo bērna audzināšana. Taču tas vairs nav manā kompetencē. Alkoholisma problēmu pedagoģiskajā aspektā tūlīt iztirzās KPFSR Nopelniem bagātā skolotāja, kādas mūsu rajona skolas direktore Ņina Ivanovna Semjonova.»

— Nu kā? — savākdams sīkā rokrakstā aprakstītās papīra lapas, vaicāja Aleksejs Petrovičs,

—  Man šķiet, labi. Varbūt derētu minēt dažus piemērus no ārsta prakses… Lai gan tad saruna pārlieku ieilgs.

—  Jā, laika man ir gaužām maz — ārsta un pedagoga uzstāšanās seko viena otrai. Nedrīkst nogurdināt jaunlaulātos.

—   Nedrīkst. Tev taisnība. Paklau, AJoša, varbūt tomēr lekcijā pieminēt, ka dzērāju un alkoholiķu sievas spiestas biežāk taisīt abortus? Man reiz gadījās pa rokai raksts kādā žurnālā, kur bija teikts, ka vidējais abortu skaits sievietēm, kuru vīri sistemātiski cilā glāzīti, ir divarpus reizes lielāks nekā sievietēm tajās ģimenēs, kur šai ziņā viss ir normāli. Tas pirmām kārtām laikam notiek tādēļ, ka daudzas sievietes nevēlas bērnus no saviem vīriem pļēguriem. Otrām kārtām — vīri alkoholiķi nerūpējas par sievu veselību, uzvedas vieglprātīgi, nelieto pretapaugļošanās līdzekļus. Tāpēc dažas sievietes kļūst pastāvīgas abortīvo iestāžu apmeklētājas. Tā rezultātā rodas ģinekoloģiskas saslimšanas un nereti arī neauglība.

—   Lūko atcerēties, Slava, kurā žurnālā tu lasīji šo rakstu?

—   Šķiet, «Veselības aizsardzība Krievijas Federācijā». Aptuveni 1969. gads. Autors — vai nu Kuzmins, vai Kuzņecovs … Jā, tieši Kuzņecovs.

—   Sajā lekcijā es tomēr par to nerunāšu. Lietderīgāk būs tam pievērsties kādā no nākamajām reizēm — «Alkohols un savstarpējās attiecības ģimenē».

—   Laikam gan tev taisnība. Vēlu veiksmi, Aleksej Petrovič. Nolasīji — un pietiek. Man laiks iet apgaitā. Vai tu dosies uz savu Dzimtsarakstu biroju?

—   Braukšu pēc pusstundas. Pagaidām pārlasīšu vēl pāris reižu, lai varētu runāt brīvi, bez špikera. Klausītājiem nepatīk, ja lektors visu laiku skatās konspektā.

—   Laimīgu izgāšanos, Aļoša! Es dodos pie slimniekiem. Psihiatra vieta ir psihiatriskās slimnīcas palātā!

—   Ek, Slava, tik ilgi jokosi, kamēr! …

* * *

Vjačeslavs Sergejevičs sāka apgaitu ar piekto palātu, kur gulēja sievietes, kurām ārstēšanās kurss jau aiz muguras un kuras gatavojās izrakstīties. Ar katru viņš mazliet parunājās, iztaujāja par nākotnes nodomiem, sniedza padomus un medicīniskas rekomendā- cijas.

Cits aiz cita virknējās cilvēku likteņi. Katrai pacientei dzīve bija iegrozījusies citādāk, katra savādāk bija ļāvusies bīstamajai tieksmei. Lūk, pāragri novecojusī Zoja Gļebova. Viņas ārienē vēl varēja sazīmēt bijušā skaistuma pēdas. «Patiesi: «nepiedzimsti skaist i, piedzimsti laimīga»,» sarunādamies ar viņu, nodomāja Vjačeslavs Sergejevičs.

Var jau būt, ka Zojas Fjodorovnas dzīve būtu ievirzījusies pavisam citādi, ja nebūtu bijis šās negaidītās sastapšanās uz ielas pirms astoņiem gadiem …

—   Meitenīti Atvainojiet! Vai jūs nebūtu ar mieru pozēt portretam? Esmu mākslinieks. Jums ir brīnum daiļš augums, Tādas meitenes, goda vārds, var sastapt varbūt tikai Havaju salās …

Zojai bija neērti, ka nepazīstams jauns cilvēks uzrunājis viņu ļaužu pilnas ielas vidū. Taču svešais izturējās visnotaļ pieklājīgi, bija ģērbies pēc pēdējās modes, runāja inteliģenti un lišķīgi. Turklāt Zojai glaimoja tas, ka par viņas ārieni tik atzinīgi izsakās mākslinieks. Viņš jau nu gan zina, kas ir īsts skaistums! Un ir taču interesanti iepazīties ar gleznotāju. Kā draudzenes apskaudīs, ja izstādē parādīsies viņas portrets.

—   Esmu ļoti aizņemta, — nedroši nomurmināja Zoja, — mācos izlaiduma klasē. Drīz eksāmeni…

—   Ak! Jāprot pārmaiņus strādāt un atpūsties. Un es neatņemšu jums daudz laika.

—   Nu labi.

Zoja pierakstīja adresi.

Mātei Zoja pasacīja, ka iešot pie draudzenes, jo aizmirsusi, kas skolā uzdots uz rītdienu. Bet pati devās pie jaunā paziņas, kurš bija stādījies priekšā kā Ediks.

Darbnīcā valdīja patīkams krāsu un laku aromāts. Visur jautās tīša nekārtība, taču Zoja to nemanīja. Pie dīvāna stāvēja neliels galdiņš, uz tā atradās atkorķēta, aizsākta pudele un dārgas konfektes māla bļodiņā. Plauktos visgarām sienām bija salikti veci patvāri, apgleznoti un griezumiem rotāti vērpjamie ratiņi un griezti koka sālstrauciņi. Vienā kaktā bija sakrauti daždažādi kārklu grozi.

Zoja ar neslēptu ziņkāri aplūkoja visas šīs neierastās, skaistās lietas. Sevišķi viņai iepatikās koši izrakstīts dvielis. Dvieļa galos bija piemetušies ar sarkaniem diegiem izšūti lieli, fantastiski putni, jātnieki zirgos un koks, kurā iztālēm varēja sazīmēt sievietes siluetu ar.augšup pret sauli paceltām rokām.

—   Tie ir senseni motīvi, kas saglabājušies līdz mūsdienām .,, Pagānu laiku elpa, — nevērīgi izmeta Eļdiks.

—   Ak tā …

—   Bet jūs, Zojeņka, apsedieties! Iebaudīsim kādu malciņu. Man te jau trešo dienu stāv pudele, nav vaļas iztukšot.

—   Es nedzeru. Kad jūs sāksit gleznot portretu?

* — O! Esmu nolēmis jūs zīmēt pēc atmiņas, lai neiegrožotu iztēli, — atbildēja Ediks, apsēzdamies pie

galdiņa un ieliedams vīnu glāzēs. — Man gribētos uzzināt kaut ko vairāk par jums, izjust tēlu. Patērzēsim. Vīns palīdzēs atraisīties… Iedzeriet mazliet.

Savos septiņpadsmit gados Zoja ne reizi nebija garšojusi reibinošos dzērienus. Viņa jau dzīrās kategoriski atteikties no vīna, taču visa atmosfēra noskaņoja tik labvēlīgi, darbnīcas saimnieks bija tik galants un iedvesa tādu uzticību, ka Zoja pret savu gribu paņēma glāzīti un iztukšoja to.

Ediks stāstīja jautrus atgadījumus, pēc tam sāka lasīt dzeju. Zojas atmiņā iespiedās rindas no Severja- ņina dzejo|a:

Mēs tiekamies, lai izšķirtos, Mēs iemīlam, lai mīlēt rimtu…

Pa to laiku Ediks nepiemirsa ieliet Zojas glāzē vīnu, un viņa pat nepamanīja, ka izdzer tās citu pēc citas. Galva reiba. Apkārtne k|uva nereāla. Zoja pārcēlās neparastā, teiksmainā pasaulē. Un brīdī, kad Ediks satvēra viņas roku un, cieši raudzīdamies acīs, sacīja: «Zoja! Es iemīlēju jūs no pirmā acu uzmetiena!» — viņa it nemaz neizbrīnījās, it kā būtu gaidījusi to, it kā citādi pat nevarēja būt.

Viņu sakars ilga vairākus mēnešus. Un visu šo laiku Ediks neskopojās ar reibinošajiem dzērieniem. Tad viņš paziņoja, ka jūtas pret Zoju apdzisušas. Pārdzīvodama pirmās mīlestības bojāeju, meitene aiz inerces laiku pa laikam pati sāka pirkt vīnu. Tagad viņa meklēja draugus, ar kuriem kopā varēja iedzert. Būdama skurbuli, viegli stājās gadījuma sakaros. Neviena īsta drauga Zojai nebija.

Sākumā viņa vēl turējās dzīves prasību līmenī. Iestājās institūtā. Tika līdz trešajam kursam. Tomēr tieksme

pēc alkohola darīja savu. Par nesekmību viņa tika atskaitīta no institūta. Sāka strādāt par pārdevēju. Kāre pēc spirtotajiem dzērieniem auga. Reibumā Zoja sūrojās par likteni, atcerējās Ediku un labprāt stāstīja gadījuma pudelesbrāļiern par savu «traģisko mīlestību». Bijušās draudzenes cita pēc citas apprecējās, dzemdēja bērnus. Tiekoties ar viņām, Zoju mocīja skaudība. Un ikreiz viņa lūkoja rast mierinājumu vīnā. Degvīnu Zoja nedzēra un uz žūpām, kas to lietoja, skatījās no augšas. «Es taču neesmu alkoholiķe!» viņa ar lepnumu atkārtoja, bet pati jau varēja izdzert trīs pudeles vīna dienā.

Sādā stāvoklī Zoja nokļuva psihiatriskajā slimnīcā. Novītusi skaistule, paklīduši, visu zaudējusi sieviete,

bez ģimenes, bez profesijas.

* * *

Pabeidzis apgaitu, Vjačeslavs Sergejevičs ieaicināja kabinetā jaunatnākušo slimnieci, lai izpildītu slimības vēstures lapu un nozīmētu ārstēšanu.

Saruna kabinetā sākās kā allaž ar biogrāfiju un saslimšanas vēsturi. Ar psihiskām kaitēm Taņas ģimenē neviens nebija slimojis. Hronisku alkoholiķu dzimtā nebija. Viņa auga un attīstījās pareizi un ne ar ko neatšķīrās no savām vienaudzēm. Taņai vēl nebija četrpadsmit gadu, kad nomira tēvs, kas sirga ar smagu aknu kaiti, Viņa nāve krasi mainīja visu meitenes dzīvi,

Taņas māte, vēl gluži ziedoša sieviete, visiem spēkiem pūlējās nodibināt jaunu ģimeni, atrast sev vīru. Viņa aizsūtīja meiteni uz laukiem pie vecmāmuļas un vairs par viņu nerūpējās. Meitene smagi pārdzīvoja šo mātes atsvešināšanos, sapņoja atgriezties mājās, taču nevienam par to nekad neieminējās, paturēdama šo sāpi sevī.

Drīz māte izgāja pie vīra un pavisam pameta novārtā Taņu. Taču pēc nepilna gada viņa šķīrās no jaunā vīra. Atvaļinājuma laikā atbrauca uz sādžu, kur dzīvoja Taņa. Kad māte sāka posties atpakaļceļam, Taņa neizturēja un raudādama lūdza, lai ņem viņu līdzi. Tā Taņa atkal nokļuva Maskavā.

Māte bieži brauca komandējumos. Piecpadsmitgadīgā Taņa palika mājās viena uz vairākām nedēļām. Tā kā pie viņas varēja uzkavēties līdz vēlai stundai, bet vajadzības gadījumā arī pārnakšņot, Taņai sāka lipt klāt draudzenes, kuras bija vecākas par viņu un kuras piekopa ne visai ideālu dzīves veidu. Viņas nāca ciemos pie Taņas kopā ar divdesmitgadīgiem puišiem, nesa līdzi vīnu, smēķēja un dejoja.

Taņai glaimoja, ka viņai pievērš uzmanību «pieaugušas» draudzenes, ka viņu aplido jauni puiši. Meitene nesaprata savu jauno draugu simpātiju īstos iemeslus, domāja, ka pati izskatās pilnīgi pieaugusi, un tālab centās atbilstoši izturēties. Bet priekšstats par patstāvību un ieiešanu pieaugušo kārtā viņai pamazām sāka saistīties ar vaļīgu uzvedību, iedzeršanu, smēķēšanu, flirtu.

Pirms mātes pārbraukšanas Taņa allaž sakārtoja māju, izvēdināja istabu, lai slēptu jautro, saviesīgo vakaru pēdas. Taču reiz māte negaidīti pārbrauca dienu ātrāk, nekā bija solījusi un atrada dzīvokli netīru un nekārtīgu, kaudzi cigarešu galu apakštasītē uz galda un tukšu pudeļu bateriju virtuvē. Māte apstulba. Atģi- dusies izbāra Taņu, apraudājās, piedraudēja, ka šogad nepirks viņai nevienu jaunu apģērba gabalu. Ar to visi audzināšanas pasākumi arī beidzās. Drīz māte atkal aizbrauca komandējumā, bet pie Taņas no jauna sāka iegriezties gan pazīstami, gan nepazīstami dīkdieņi.

Kādu dienu kopā ar draudzenēm pie viņas ieradās brašs gadus deviņpadsmit vecs gara auguma puisis. Viņš stādījās priekšā kā Sergejs Plotņikovs. Sergejs bija atbrīvots no dienesta armijā: kara komisariāta medicīniskā komisija bija atzinusi viņu par psihiski §limu. Puisis vienā laidā mainīja darbavietas, nekur ilgāku laiku neturējās, taču to visu uzņēma neparasti bezrūpīgi un pat dižojās ar savu gaisīgumu. Sergeja familiaritāte un pļāpīguins Taņai patika. Viņa uzvedība un ģērbšanās maniere bija visai uzkrītoša un spilgta nolūkā «atstāt iespaidu uz publiku». Taču Taņu valdzināja tieši šis spilgtums. Sergejs viņai likās neparasts un neikdienišķs cilvēks. Un Taņa aizrāvās ar šo puisi, domāja, ka iemīlējusi viņu uz visu mūžu. Sergejs nevarēja lepoties ar morālo skaidrību, un viņam nebija nekas pretī uzsākt vieglu sakaru ar pirmo pagadījušos meiteni. Pamanījis, ka Taņa viņam pievērš īpašu uzmanību, Sergejs pats sāka meitenei iegalvot, ka nespēj bez viņas dzīvot. Tā Taņa uzsāka agru slepenu sakaru ar šo stulbeni, sava pielūdzēja uzvedību uzskatīdama par atdarināšanas cienīgu paraugu.

Taņa, slēpdama pretīgumu, sāka dzert degvīnu tikpat braši kā Sergejs. Pamazām viņai radās tieksme pēc sīvā. Kad Sergejs tika pieķerts zādzībā un tiesa piesprieda viņam divus gadus ieslodzījumā, Taņa, kā pati sev iestāstīja, sāka dzert aiz bēdām.

Tagad Taņa vairs neslēpa un arī nevarēja noslēpt mātei savu dzīves veidu, lai kā to vēlētos. Māte, redzēdama, ka nedz lūgumiem, nedz draudiem nav nekādu panākumu, uzstāja, lai meita sāktu ārstēties no alkoholisma. Beidzot viņa panāca, ka Taņu norīkoja uz narkoloģisko nodaļu.

Vjačeslavs Sergejevičs noklausījās šo juceklīgo stāstījumu un izdarīja ierakstu slimības vēsturē.

—   Bet vai tu pati vēlies ārstēties un uzsākt jaunu dzīvi?

—   Kādēļ? Es nebūt neesmu slima. Iedzeru tāpat kā visi. Arī manā dzīvē viss rit normāli. Skolu es beidzu labi, taisos iestāties universitātē. Atgriezīsies Sergejs, un mēš apprecēsimies.

—   Nu nē, Taņečka. Tu maldies, domādama, ka esi vesela. Tevī jau veidojas hroniska alkoholisma pazīmes. Tavā vecumā alkoholisms attīstās ārkārtīgi strauji. Padomā par nākotni. Man šodien nav vaļas lasīt tev lekciju par šo tēmu. Man jāpabeidz raksts kādam jaunatnes žurnālam. Ej līmēt kastītes. To pie mums sauc par darba terapiju, mēs cenšamies izklaidēt slimniekus. Nav visai piemērots darbs tādam jaunam un spēcīgam, turklāt vēl izglītotam cilvēkam kā tu. Taču diferencētas darba terapijas mums pagaidām diemžēl nav. Tātad ej un ķeries pie kastītēm, bet es, kolīdz pārrakstīšu rakstu, vienu eksemplāru Iedošu tev palasīt. Tu, lūdzu, izlabo drukas kļūdas. Sāda darba terapija, jādomā, tev būs vairāk pa prātam. Norunāts?

r- Labi, — piekrita Taņa.

Vjačeslavs Sergejevičs atvēra ordinatoru istabas durvis, ieveda Taņu hallē, bet pats atgriezās pie rakstāmgalda.

* * *

«Vai jums kādreiz ir gadījies redzēt sievieti, kas sirgst ar alkoholismu? Ja ir gadījies, viņas izskats jums vēl ilgi saglabāsies atmiņā. Nevīžīgs apģērbs. Izspūruši mati. Pati vāja un izdēdējusi. Sakumpis augums. Zemes pelēka, uzblīdusi, uztūkuši un grumbaina seja; zem acīm maisiņi. Trīcošas rokas. Asas un stūrainas kustības. Piesmakusi, rejoša balss…

Grauzdams veselību gluži kā tārps, alkohols iznicina visu, ko mēs saucam par sievišķību. Alkoholiķes vecums nav nosakāms. Tomēr ne jau vārda labākajā nozīmē. Grūti uzminēt, cik viņai gadu, taču jebkurā gadījumā viņa ir vismaz desmit gadus jaunāka, nekā izskatās. Alkohols izraisa priekšlaicīgu novecošanos.

Diemžēl statistika liecina, ka sieviešu žūpība un alkoholisms gadsimta pēdējā ceturksnī krietni pieaudzis. Sevišķi tā saucamajās ekonomiski attīstītajās zemēs. Var pat sacīt, ka alkoholisms pieaug visā pasaulē, jo reibinošos dzērienus pārmērīgi sākušas Jietot divas demogrāfiskās grupas: jaunieši un sievietes. Alkoholisms «kļūst jaunāks» un «feminizējas».

Kādreiz žūpība un alkoholisms bija izplatīti tikai atsevišķās sieviešu grupās; par alkoholiķēm nereti kļuva psihiski slimas sievietes, postošā tieksme pēc alkohola saistījās ar zināmām profesijām. Reibinošos dzērienus pārmērīgi lietoja galvenokārt tās sievietes, kuras strādāja apkalpojošajā sfērā: oficiantes, istabenes un pārdevējas. Taču mūsu dienās šī atkarība no nodarbošanās veida aizvien samazinās. Pārmērīga alkohola patēriņa iemesli galvenokārt ir tādi paši kā vīriešiem.

Krietni sarūk statistiskā «plaisa» starp vīriešu un sieviešu alkoholismu. Pagājušajā gadsimtā skaitliskā attiecība starp dzērājām sievietēm un dzērājiem vīriešiem bija apmēram 1 : 10, šobrīd tā ir 1 :5,5. Katrā valstī šis rādītājs ir citāds. Tā, piemēram, Japānā, kur dzērājas sievietes saņem sevišķi stingru sabiedrisko nosodījumu, sieviešu alkoholiķu tikpat kā nav. Toties Anglijā uz katriem diviem vīriešiem alkoholiķiem ir viena sieviete, kas pārmērīgi lieto reibinošos dzērienus. ASV vīriešu un sieviešu alkoholiķu skaitliskā attiecība sastāda 6:1 un VFR — 10:1. Bet dažos Francijas ziemeļu departamentos sieviešu alkoholisms praktiski ir tāds pats kā vīriešu alkoholisms.

Ari mūsu zemes atskurbtuvju «klientūrā» uzradušās sievietes. Ne visur. Piemēram, Erevānā nav atskurbtuvju pat vīriešiem. Taču dažās pilsētās vajadzēja atvērt arī sieviešu atskurbtuves. Daudzās psihiatriskajās slimnīcās blakus nodaļām, kur ārstē alkoholiķus vīriešus, ir tāda paša profila sieviešu nodaļa. Tiesa, sieviešu žūpība un alkoholisms Padomju Savienībā kopumā ir krietni mazāks nekā daudzās kapitālistiskajās valstīs. Lauku rajonos pie mums uz vairāk nekā divdesmit alkoholiķiem ir tikai viena sieviete alkoholiķe. Vidusāzijas republikās sieviešu žūpība un alkoholisms ir vēl retāka parādība, galvenokārt tādēļ, ka Vidusāzijas republikās pārmērīga alkohola lietošana vispār nekad nav bijusi tradicionāla.

Tomēr sacīt, ka šai ziņā viss būtu kārtibā, pagaidām nevaram. Tālab, izstrādājot stratēģiju un taktiku cīņai pret alkoholismu, esam spiesti rēķināties ar to, ka sieviešu alkoholisms relatīvi pieaudzis pēckara gaclos.

Kāds gan tam cēlonis? Visdrīzāk tas, ka būtiski mainījušies gan apstākļi, gan sieviešu dzīves veids. Šķiet, nepārspīlēsim, apgalvodami, ka sieviešu žūpības un alkoholisma pieaugums ir nevēlams un bēdīgs emancipācijas blakus faktors, lai gan emancipācija pati par sevi, protams, ir liels sasniegums pēdējos gadu desmitos.

Sievietes ieguva pilsonisku un ekonomisku neatkarību. Kļuva mazāka arī morālā atkarība no vīrieša. Mūsu valsts likumdošana piešķīrusi sievietei vienlīdzīgas tiesības ar vīrieti. Viņa var iegūt izglītību tāpat kā vīrietis. Mūsu zemē sieviešu ar augstāko izglītību ir pat vairāk nekā vīriešu. Sievai bieži vien ir nevis mazāka alga kā vīram, bet pat lielāka.

Tā kā sieviete kļuvusi aktīvāka sabiedrības locekle, tā kā paplašinājies viņas interešu loks un radusies iespēja attīstīt dažnedažādas spējas un īstenot nodomus, daudzu daiļā dzimuma pārstāvju dzīve kļuvusi daudz saturīgāka un reizē ar to ari spraigāka. Lielāka ir atbildība sabiedrības priekšā. Reizēm sievietei gribot negribot jāpieņem ļoti nopietni un sarežģīti lēmumi, jānosaka daudzu cilvēku likteņi. Līdz ar to palielinās dažu mūsu māšu, māsu un sievu psihiskā slodze, bet vienlaikus rodas arī tādu situāciju iespējamība, kuras asu kolīziju, pārpūlēšanās un nepareiza dzīves veida rezultātā noved pie nervu sistēmas pārslodzes.

Ne visi vīrieši pareizi izprot dzimumu līdztiesības principu. Daži uzskata, ka līdztiesība attiecināma vienīgi uz līdzdalību valsts aparātā un uz darbu. Uz ģimeni, kā domā šie vīrieši, likumi par līdztiesību nebūt neattiecas. Ģimenē, tā sakot, tāpat kā agrāk galvenā loma ir ģimenes galvam — vīrietim, vīram.

Lai jau vīrietis paliek ģimenes galva, taču šā vārda labākajā nozīmē. Tai nozīmē, ka viņam jāuzņemas lielāka slodze nekā sievietei. Jo, runājot par vīrieša un sievietes vienlīdzību, nedrīkst aizmirst arī to, ka sieviete būtiski atšķiras no vīrieša gan organisma uzbūves, gaņ personības struktūras ziņā. Milzum liela ir arī sievietes bioloģiskā slodze — augļa iznēsāšana, dzemdības un mazuļa barošana. Turklāt uz sievietes pleciem gulstas ikdienas saimnieciskās rūpes.

Sociologi konstatējuši, ka mūsu dienās mājas darbiem, izmantojot sadzīves iestāžu pakalpojumus, vīrieši patērē apmēram 17—20 stundas nedēļā, bet sievietes — 35—40 stundas.1 Tādējādi iznāk, ka sieviete dažkārt

A1 Be/itiHKO A., ĪIodmpKOa B. Comio.ior Ha npeAnpHHTHH. M., 1976, c. 146.

«savieno» divus darbus — veic darba pienākumus iestādē vai ražošanā un noņemas ar dažnedažādām mājas rūpēm.

Zināmu iespaidu uz sievieti atstājuši ari bargie kara gadi un pēckara atjaunošanas laika grūtības. Tūkstošiem māšu karā zaudēja bērnus, tūkstošiem sievu — vīrus. Daudzām sievietēm tā arī neizdevās nodibināt ģimeni. Turklāt sieviete ir vieglāk ievainojama, viņai ir sevišķi trausla psihe. Un personiskie pārdzīvojumi daudz krasāk iespaido sievietes dvēseles līdzsvaru.

Viss kopumā radījis priekšnoteikumus tam, ka sievietes, mazinādamas ikdienas sasprindzinājumu, sākušas biežāk lietot reibinošos dzērienus. Taču vēl biežāk viņas sadraudzējas ar glāzīti alkohola tradīciju ietekmē, kuras vēršas plašumā.

Iespējams, ka zināma nozīme ir arī tam, ka daļa vīriešu, aplam izprazdami sievietes un yīrieša līdztiesību, sākuši zaudēt poētiskas godbijības jūtas pret sievieti, un tās aizstājusi familiāra attieksme pret vājo dzimumu. Rezultāta — iedzeršanas «ar līdzīgām tiesībām». Laikam arī dažas sievietes līdztiesībā nav saskatījušas to, ko vajadzētu. Meitenes paradušas dižoties ar nelāgu modi — prasmi smēķēt un iedzert ne mazāk kā vīrieši.

Kaut gan sieviete šobrīd patiešām ir daudz neatkarīgāka no vīrieša, nekā tas jebkad ir bijis, tomēr sievietes pievēršanā alkoholam zināmu virsvadību arī tagad ir uzņēmies «stiprais dzimums». Var droši apgalvot, ka gandrīz vai katras alkoholiķes dzīvē tieši vai netieši liktenīga loma bijusi vienam vai vairākiem vīriešiem.

Pirmie, kas pievērsa uzmanību sieviešu žūpības un alkoholisma pieaugumam, protams, bija ārsti. Sis jautājums jau sen tiek aplūkots speciālos psihiatru narkologu pētījumos. Patlaban šī problēma piesaistījusi arī žurnālistu uzmanību. Tā, piemēram, laikraksta «Ļi- teraturnaja gazeta» 1976. gada 31. marta numurā tika iespiests L. Kuzņecovas sagatavotais materiāls par sieviešu alkoholismu.

L. Kuzņečova bija apmeklējusi vienu no Maskavas psihiatriskās slimnīcas sieviešu alkoholisma nodaļām un izdarījusi nelielus interesantus pētījumus, uzaicinādama grupu sieviešu, kuras tur ārstējās, neatklājot savu uzvārdu, pastāstīt par iemesliem, kas pamudinājuši viņas pievērsties alkoholam. Lūk, viena no šīm anonīmajām vēstulēm.

«Atceros, ka pirmoreiz ņemt rokā glāzīti mani pamudināja tīri personiski pārdzīvojumi. Jau pirmajās kopdzīves dienās (apprecējos ne vien aiz mīlestības — es bezgala cienīju savu vīru, viņa garīgo spēku, viņa zināšanas) vīrs centās man iegalvot, ka esmu nepieklājīgi, bezkaunīgi tieva — «liesā gotele», «ķilava». No manis patiešām bija vienīgi kauli un āda. Nedomājiet, ka tikai tagad vīns mani novārdzinājis. Es strādāju un mācījos, ļoti gribējās labi ģērbties, patikt, tā ka kleitas pirku galvenokārt, atsakoties no zupas šķīvja. Noriju šo «goteli» un būtu bijusi gatava visu aizmirst, ja vien vīram nepiemistu īsti sadistiska neatlaidība aizvien atgādināt man, ka es «neesmu tāda…». Mani sāka mākt skumjas, no kurām es mēģināju glābties ar glāzītes palīdzību. Sākumā iedzert ieteica vīrs, lai man uzlabotos ēstgriba. Sāku baidīties no vīra. Viņš to juta, bet tas viņam patika. Radās slepenas alkas pēc mīlestības, kas nepazemotu. Un vajadzēja tā sagadīties, ka ar mīlestību, maigumu un cilvēcisko cieņu mani apveltīja puisis, kas bija desmit gadus jaunāks par mani, bet diemžēl jau neglābjams alkoholiķis. Mūsu tikšanās brīdī es vēl nevarēju uzskatīt sevi par hroniski slimu.

Taču viņš ātri vien palīdzēja man sasniegt «kondīciju». Sāku slīdēt lejup pa darba karjeras kāpnēm — 110 tirdzniecības tīkla administratīvā aparāta darbinieces līdz pārdevējai, bet pēc tam — līdz apkopējai veikala. Sāku zagt… Pēc alkohola tālu iet nevajadzēja: veikalā reibinošie dzērieni turpat blakus, atliek tikai pastiept roku…»

Sī anonīmā grēksūdze zināmā mērā apstiprina to, ka vīrietim ir liela loma sievietes pievēršanā alkoholam. Liela nozīme ir ari tam, ka reibinošie dzērieni viegli pieejami dažu profesiju pārstāvēm (pārdevējām pārtikas veikalos, bufetniecēm un oficiantēm), tāpat jāņem vērā arī tas, ka sievietes organisms ir daudz trauslāks un nervu sistēma vieglāk ievainojama.

Tomēr nedrīkst aizmirst, ka visi šie kopīgie apsvērumi ir interesanti un nozīmīgi tikai tiktāl, lai atklātu dažas likumsakarības, ar ko izskaidrojams sieviešu alkoholisma pieaugums. Katrā konkrētā gadījumā neapšaubāmi var būt runa par nepareizu personības ievirzi, par kļūdām audzināšanā un pašaudzināšanas stimulu trūkumu. Nav nekādi attaisnojama nedz sieviešu, nedz vīriešu žūpošana!

Patiešām. Varam minēt tūkstošiem piemēru, kad sievietei ir bijis jātiek galā ar daudz smagākiem dzīves pārbaudījumiem, un, par spīti visam, tie nav kļuvuši par cēloni žūpībai.

Ja atkal lūkosim analizēt kopīgās likumsakarības, tomēr būs jāpiebilst, ka sieviešu alkoholisms rodas citā augsnē nekā vīriešu alkoholisms. Sievietes alkoholiķes daudz biežāk nāk no ģimenēm, kurās vecāku starpā ir konflikti, no ģimenēm, kur ir vai nu tikai tēvs vai māte, vai arī vecāku nav nemaz, no ģimenēm, kur māte vēsi izturas pret bērniem, tēvs dzer, vai arī gadījumos, ja bērns bijis nervozs, vai bērnībā smagi slimojis.

Maskavas psihiatrs I. Urakovs atzīmē, ka patoloģiskā tieksme pēc reibinošajiem dzērieniem konstatēta 13 procentiem sieviešu un 6 procentiem vīriešu, ja ģimenē nav bijis abu vecāku un bērni auguši bērnunamā, atbilstoši 22 un 11 procentiem — ja nav bijis mātes, 16 un 4 procentiem — ja māte slikti izturējusies pret bērniem.

I. Urakovs, pārbaudot sieviešu grupu, konstatēja, ka šīm sievietēm alkoholisma cēlonis visbiežāk bijis psihiskas traumas (tuvinieku nāve, konflikti ģimenē, šķiršanās), bet vīriešu grupā vislielāko ietekmi atstājusi mikrovide (kompānijas, darbabiedri, kaimiņi).

Pirmā iepazīšanās ar alkoholu sievietēm notiek vēlāk nekā vīriešiem. Tikai 8 procenti sieviešu alkoholiķu zinājušās, kā garšo vīns jau līdz 15 gadu vecumam. Vīrieši alkoholiķi pirmoreiz līdz 15 gadu vecumam nobaudījuši reibinošos dzērienus 26 procentos gadījumu.

Pāreja no gadījuma iedzeršanas uz sistemātisku dzeršanu pārbaudīto sieviešu grupā ari notikusi vēlāk (pēc 10,6 gadiem, bet tajā pašā laikā vīriešu grupā vidējais rādītājs ir 7,4 gadi). Toties pāreja no sistemātiskas ieraduma dzeršanas uz hronisku alkoholismu daudz ātrāk notikusi sievietēm. Pārmērīgas alkoholizā- cijas rezultātā viņu personība pilnīgi degradējusies daudz īsākā laikā.

Tiesa, sākumā sievietes meistariski slēpj no pārējiem savu slimīgo tieksmi pēc reibinošajiem dzērieniem. Bez tam sievietes retāk nepiedienīgi uzvedas reibumā, un ļoti reti sastopami agresīvas rīcības gadījumi. Sieviete ilgāk noturas savā pastāvīgajā profesionālajā līmenī un zaudē kvalifikāciju vienīgi galēja alkoholisma stadijā.

Tomēr hroniskā alkoholisma pēdējos etapos morālā un sociālā degradācija alkoholiķēm izpaužas spilgtāk

nekā vīriešiem alkoholiķiem. Sieviete izturēšanās manierē un uzvedībā attīstīta alkoholisma stadijā daudzējādā ziņā atgādina vīrieti alkoholiķi. Viņa kļūst līdzīga vīrietim un, kā jau minējām, pilnīgi zaudē sievišķību.

Personības patoloģiskās attīstības histeroīdais tips, kas rodas pārmērīgas alkohola lietošanas iespaidā, nereti sastopams arī vīriešiem alkoholiķiem. Sievietēm al- koholiķēm bieži piemīt nosliece uz pozēšanu, tieksme izraisīt līdzjūtību un žēlumu pret sevi, cenšanās pārsteigt ar «oriģinalitāti», melot. Alkoholiķes personības patoloģiskās attīstības histēriskajai formai raksturīga teatralitāte, pozēšana, cenšanās, lai apkārtējie «saprastu» viņas «komplicētos» pārdzīvojumus. Viņa ir noskaņota meklēt līdzjūtību pie nepazīstamiem ļaudīm, uzmācīgi cenšas iegalvot, ka kļuvusi par žūpu «ārkārtēju pārdzīvojumu un negadījumu» rezultātā, «neizdevušās dzīves un bargā likteņa» dēļ.

Histeroīdais komponents, kas sevišķi raksturīgs alkoholiķes personībai, nereti izpaužas slimīgā melīgumā un tik ļoti duras acīs, ka to uzreiz pamana ikviens, pat nebūdams psihiatrs. Jau pieminētajā rakstā L. Kuz- ņecova stāstīja par šīm pasakām un izdomājumiem, ko cenšas pavēstīt sievietes, kuras sirgst ar alkoholismu, lai attaisnotu savu tieksmi pēc sīvā. «Tur bija dvīnīši, kas mātes acu priekšā pakļuvuši zem mašīnas, (vēlāk izrādījās, ka saslimušajai nekad nav bijuši bērni), tur bija veca māmuļa, kas mirusi «no bandīta dunča dūriena» (večiņa ir sveika un vesela, regulāri apciemo meitu alkoholiķi), tur bija nepatiesi apvainotais iecerētais, kas dabū galu «no sirdstriekas tieši izmeklētāja kabinetā» (cilvēks miris no dzērāju drudža) — kā vien tik tur nebija!» raksta L. Kuzņccova.

209

Psihiatri atzīst, ka sievietes tikpat kā nekad nedzer alkoholisko dzērienu surogātus (politūru, odekolonu

0 — 1180

u. c.). Viņām praktiski gandrīz nekad nav novēroti greizsirdības murgi, ari citas alkohola psihozes diagnosticētas retāk nekā vīriešiem. Tomēr klīnikās, kur ārstē sieviešu alkoholismu, tāpat gadās novērot dzērāju drudzi_ (alkohola delīriju) un alkohola halucinozi (maņu orgānu maldus) un alkohola paranoīdu (murgus).

Sieviešu alkoholisma prognoze ir nelabvēlīgāka, un tas ir daudz grūtāk ārstējams nekā vīriešu alkoholisms.

Tas viss jāzina meitenēm un jaunām sievietēm.

Jāņem vērā, ka sievietes, kuras jau padevušās reibinošo dzērienu kārdinājumam, labprātīgi griežas pie ārsta narkologa gaužām reti. Tādēļ mums — tuviniekiem, darbabiedriem un paziņām pēc iespējas agrāk jādara viss, lai sieviete, kurai piemīt tieksme pēc reibinošajiem dzērieniem, katrā ziņā ārstētos.

Taču mums jāuztraucas ne vien par sieviešu hronisko alkoholismu. Nemaz nerunājot par to, ka žūpība un alkoholisms allaž sākas ar vienu vienīgu glāzīti, piebildīsim, ka sieviete daudzos gadījumos nedrīkst lietot alkoholu pat mazās devās, arī tad, ja viņa to nelieto sistemātiski.

Galīgi nav pieļaujama alkohola lietošana nevienā grūtniecības mēnesī. Reibinošo dzērienu postošā ietekme uz augli novērota klīnikā, apstiprināta eksperimentāli un pierādīta arī dzīvē.

Kāds amerikāņu fermeris «sausā likuma» laikā slepeni tecināja kandžu. Reiz, iegādājies nelielu inkubatoru, viņš novietoja to šķūnī, kura pagrabtelpās pats brūvēja sīvo, un ielika inkubatorā IGO olas. Izšķīlās tikai 80 cāļi. No tiem 40 drīz nobeidzās, bet 25 bija kropli: daļai vispār trūka nagu, citiem bija šķelti nagi vai deformēti knābji.

Izdarot eksperimentu ar jūras cūciņām, kurām grūtniecības periodā kopā ar barību tika dota neliela spirta deva, atklājās, ka no 88 mazuļiem tūlīt pēc dzimšanas aizgāja bojā 54, tas ir, vairāk nekā puse.

Angļu ārsti, izanalizējot 386 gadījumus, kad grūtnieces bija lietojušas alkoholu, 272 gadījumos konstatēja abortu vai priekšlaicīgas dzemdības. Ja bērni tomēr piedzima laikā, viņi jau bija vai nu nedzīvi, vai nomira pirmajā dzīvības mēnesī. No 114 bērniem, kas palika dzīvi, 61 bērns jeb vairāk nekā 53 procenti nokļuva patversmēs, kas paredzētas garīgi atpalikušiem bērniem un bērniem, kuri sirgst ar epilepsiju un citām psihoneiroloģiskām slimībām.

Franču psihiatri, izmeklējot 201 bērnu, kuru mātes pārmērīgi lietoja alkoholu, ieguva analoģiskus rezultātus: 138 bērni nomira agrā bērnībā, no palikušajiem 63 bērniem 37 (vairāk nekā 58 procenti) sirga ar dažādām nervu un psihiskajām kaitēm.

Tādi ir šie sausie skaitļi, aiz kuriem slēpjas tūkstošiem dzīves drāmu un kuri liecina par alkohola kaitīgo ietekmi uz augli, ja sieviete grūtniece lieto alkoholu. Zinātnieki konstatējuši reibinošo dzērienu postošo iedarbību uz sievietes dzimumšūnām, tādējādi nākamā bērna veselība ir apdraudēta jau apaugļošanās brīdī.

Nav pieļaujams, ka reibinošos dzērienus lieto zīdītāja vai māte, kas zīda bērnu. Diemžēl arī Šādi gadījumi nav retums. Dažas sievietes, barojot bērnu ar krūti, lieto alkoholu aiz vieglprātības vai bezatbildības, citas — sakarā ar izplatīto uzskatu, itin kā alus un vīnogu vīni pastiprinot laktāciju (piena izdalīšanos).

8*

211

Francijā, kur sieviešu alkoholisms, kā jau minēts, ir bieži sastopams un dažos departamentos gandrīz tikpat plaši izplatīts kā vīriešu alkoholisms, bet sieviešu žū- piba un gadījuma iedzeršana acīmredzot neatpaliek no

vīriešu žūpības, ārsti jau sen ierosinājuši dot priekšroku zīdaiņu mākslīgajai barošanai. Varētu likties, ka šāds ieteikums ir aplams, jo mātes piens ir vislabākais pārtikas produkts bērniem, vislabākās zāles, ja mazulis ir saslimis. To zina ikviena māte, kas zīda bērnu. Taču kādā Normandijas ciemā ārsti konstatēja, ka ilgus gadus to bērnu mirstība, kuri tika baroti mākslīgi, bija krietni mazāka nekā to bērnu mirstība, kuri tika baroti ar mātes pienu. Ja bērnus turpināja barot ar mātes pienu, viņi atpalika attīstībā. Kā noskaidrojās, šī sākumā neizprotamā parādība ir cieši saistīta ar to, ka šā ciemata sievietes patērēja daudz vīna.

Alkohola kaitīgā iedarbība uz zīdaiņa organismu, ja māte lieto reibinošos dzērienus, ir sarežģīta. Pirmkārt, spirta mikrodaļiņas, iekļūstot kopā ar mātes pienu bērna organismā, izraisa tā tiešu intoksikāciju (saindēšanos). Otrkārt, alkohola iespaidā pasliktinās piena barības vērtība: piens kļūst šķidrs, tajā samazinās olbaltumvielu daudzums.

Pats par sevi saprotams, ka zīdaiņa organismu sevišķi postoši ietekmē mātes lietotie stiprie reibinošie dzērieni. Tomēr nebūt nav nekaitīgi arī vieglie vīni un jebkuras šķirnes alus.

Visai raksturīgs ir gadījums, ko aprakstījis kāds šveiciešu ārsts. Viņš bijis ataicināts pie pusgadu veca mazuļa, kuram ik pirmdienu un ik ceturtdienu regulāri uznākušas krampju lēkmes gluži kā epilepsijas gadījumos — tautā šo slimību mēdz dēvēt par «krītamo kaiti».

Tikai izcilās novērošanas spējas palīdzēja ārstam atklāt mazā pacienta epilepsijas lēkmju cēloni. Ārsts pamanīja, ka bērna zīdītāju divreiz nedēļā — svētdienās un trešdienās atbrīvoja uz dažām stundām. Viņa devās uz pilsētu un ikreiz kādā krodziņā piedzērās.

Nākamajā diena bērns reizē ar zīdītājas pienu saņēma ari nelielu, tomēr pilnīgi pietiekamu spirta devu, lai tā izraisītu smagu saindēšanos, kam sekoja krampju lēkmes. Kolīdz pēc ārsta un vecāku prasības zīdītāja pārtrauca alkohola lietošanu, mazuļa stāvoklis normalizējās.

Vispēdīgi, pārmērīga alkohola lietošana ģimenē noved pie tā, ka māte nav spējīga audzināt savus bērnus. Ja arī māte pati pilnīgi atturas no alkohola, bet reibinošos dzērienus lieto tēvs, sieviete kļūst nervoza, viegli uzbudināma, un no tā manāmi cieš bērns. Ja žūpo māte, stāvoklis vēl vairāk pasliktinās.

Jau Aristotelis ir sacījis: «Sievietes, kas nododas žūpošanai, dzemdē bērnus, kuri šai ziņā līdzinās savām mātēm.» Galvenā vaina ir meklējama nevis iedzimtībā, bet gan ģimenes tradīcijās, jo alkoholiķe taču galīgi atstāj novārtā savu bērnu audzināšanu.

Samērā bieži ir gadījumi, kad alkoholiķei pilnīgi zūd mīlestība pret bērniem un jebkura interese par viņiem. Parasti tādās reizēs bērnus pieņem audzināšanā vai nu radinieki, vai ar tiesas lēmumu viņus nodod bērnu namos vai pārmācības namos. Pieaugušie bērni gandrīz vienmēr sarauj saites ar vecākiem — alkoholiķiem un par viņiem vairs neliekas ne zinis.

Alkoholiķes, kā jau teikts, bieži vien savu slimīgo kāri pēc alkohola izskaidro ar ģimenes iziršanu vai citām dzīves likstām. Tomēr parasti aina ir pavisam cita. Ja sieviete žūpo, sekas allaž ir ģimenes iziršana.

Arī tad, kad sieviete un vīrietis ir tiesībās vienlīdzīgi, sieviete tomēr ir audzinātāja, kārtibas sargātāja un mājas saimniece. Viņa ir māte. Viņa ir sieva. Viņa ir labsirdības, maiguma, dzīves poēzijas iemiesojums. Viņai ir īpaša vieta sabiedrībā. Pārmērīga alkohola lietošana nekādi nav savienojama ar sievišķību.

Meitenēm un jaunajām sievietēm, kurām roka pirmoreiz sniedzas pēc glāzītes, mēs gribam sacīt: attopie- ties! Sieviešu alkoholisms nav attaisnojams nekādos apstākļos, nekādās dzīves nedienās. Kas nav sācis dzert — nenodzersies. Runāt par to ar rūdītām alko- holiķēm ir par vēlu. Viņas ir nopietni jāārstē. Taču jūs, jaunās, attopieties! Jums viss vēl priekšā. Un lai

šis «viss» allaž būtu gaišs un pavasarīgi līksms.

* * *

Beidzis rakstīt, Vjačeslavs Sergejevičs piecēlās no galda, izstaipījās un paraudzījās pulkstenī. Darbadiena jau labi sen kā beigusies. Aiz loga krēsloja.

Vjačeslavs Sergejevičs iebāza portfelī manuskripta pirmo un otro eksemplāru, bet trešajam eksemplāram pielika klāt lodīšu pildspalvu un aiznesa uz palātu Taņai.

—  Te būs, Taņečka. Esi tik laba un pameklē drukas kļūdas. Vai rīt līdz pusdienām paspēsi?

—   Cik te ir? — Taņa uzmeta skatienu pēdējai lappusei. — Piecpadsmit… Protams, izdarīšu. Pat šo: dien, līdz gulētiešanai. Man tāpat nav ko darīt, bet televizors apnicis.

—   Varbūt tu man ari pāris rakstus pārtulkosi? Par alkoholiķiem. Vai tu skolā mācījies angļu valodu?

—  Jā.

—   Tad es rītdien atnesīšu žurnālu un vārdnīcu. Norunāts?

—   Labi. Man gan tulkošana tik ātri neiet. Visu laiku dzīros nopietni mācīties valodu, bet tā ari nevarēju saņemties.

—   Ar labiem nodomiem… vai zini, uz kurieni bruģēts ceļš? Nu, visu labu. Uz redzēšanos, draugil — Vjačeslavs Sergejevičs pārlaida skatienu visām palātas iemītniecēm.

—   Uz redzēšanos, dakter!

—   Atpūtieties, dakter!

—   Aizsēdējāties šeit, jau sen laiks uz mājām, Vja- česlav Sergejevič!

Ārsts Belovs atgriezās ordinatoru istabā, novilka uzsvārci, uzģērba mēteli un devās mājup. Bija nejauks rudens vakars. Debess strēmelītes, kas pavīdēja starp augsto namu jumtiem, sedza melni mākoņi. Taču lietus nelija. Gaiss bija lipīga valguma piebildis, uzreiz pat nevarēja saprast — vai tā ir migla vai kas cits? Apmākusies debess vēl vairāk uzdzina vientulības sajūtu un vieglas skumjas ārsta Belova dvēselē gluži bez iemesla. Kāpēc bez iemesla? Varbūt vienkārši aiz noguruma?

Vjačeslavs Sergejevičs nosoļoja kājām divas pieturas uz māju pusi. Tad pagadījās taksometrs. Šoferis piebrauca pie ietves un strauji nobremzēja. Vjačeslavs Sergejevičs iekārtojās aizmugures sēdeklī, pasacīja adresi, un mašīna uzņēma gaitu.

Ar ierastu kustību ārsts Belovs gluži mehāniski nospieda lifta podziņu, bet, kad iedegās sarkanā spuldzīte, aizsteidzās pie pastkastītes. Atvēris to, Vjačeslavs Sergejevičs izņēma bandroli ar oficiālu zīmogu pastmarkas vietā. Iesviedis bandroli portfelī, viņš pieskrēja pie lifta durvīm, kas jau bija atvērušās.

Šķita, dzīvokli bija vēl drēgnāks nekā ārā. Vjačeslavs Sergejevičs noģērba mēteli, iededzināja gāzi un sāka sildīt vakariņas vai varbūt vēlās pusdienas.

Zupa bija par karstu. Kamēr tā dzisa, Vjačeslavs Sergejevičs izņēma no portfeļa bandroli un atvēra to.

Tajā atradās manuskripts ar klātpieliktu zīmīti, kurā žurnāla redakcija lūdza viņu izlasīt un recenzēt manuskriptu.

Paēdis vakariņas, ārsts Belovs paņēma atsūtīto rokrakstu un zīmuli, novilka zābakus, neizģērbies atgūlās uz dīvāna, iededza grīdas lampu un, pārvarēdams nogurumu un snaudienu, sāka lasīt.

«…Akūta bērnu saindēšanās ar alkoholu diemžēl nav reta parādība. Sofijas ārsti I. Kirovs un T. Zapr janovs, piemēram, ziņo, ka kādā Bulgārijas galvaspil sētas bērnu klīnikā vien desmit gadu laikā stacionārā ievietots 121 bērns ar dažādām smagām intoksikācijām, septiņi bērni no tiem bija saindējušies ar alkoholu. Sajā klīnikā tai pašā laika posmā tika sniegta ambulatoriska palīdzība 258 bērniem, kuriem konstatēta saindēšanās; desmit gadījumos (astoņi zēni un divas meitenes) diagnosticēta alkohola intoksikācija.

Pēc G. Pančeva datiem, kas saņemti no citas Sofijas klīnikas, akūta saindēšanās ar alkoholu konstatēta vēl biežāk un ir aptuveni 6,7 procenti (19 cilvēki) no visiem pārējiem bērnu saindēšanās gadījumiem (284 cilvēki).

Reibinošos dzērienus bērniem reizēm dod vecāki, kas pievienojas izplatītajai aplamajai domai, ka alkohols it kā vairojot bērna ēstgribu, palielinot svaru, ārstējot mazasinību, nostiprinot veselību, uzlabojot miegu un atvieglinot zobu izšķilšanos. Sā raksta autoram vairākkārt ir nācies atbildēt uz lasītāju vēstulēm, kurās izteiktas šādas domas: «Mana sieva uzskata, ka mūsu sešgadīgajam dēlēnam ir derīgas nelielas alkohola devas. Lai kā es lūkoju viņu pārliecināt par pretējo, man tas neizdodas.» Dažos apvidos pastāv tikpat bīstams uzskats, it kā nelielas spirta dzērienu devas bērhībā ■ pasargājot no tieksmes pēc alkohola brieduma gados.

Skaidrs, ka šādām un līdzīgām maldīgām domām un aizspriedumiem daždien ir traģiskas sekas.

Bērns var iedzert reibinošos dzērienus, kurus pieaugušie nav pietiekami labi noglabājuši vai pat atstājuši uz galda.

Nereti bērni saindējušies ar vīnu vai degvīnu dzērāju ģimenēs, kur spirta dzērieni ir biežs viesis mājās un kur tie glabājas pieejamās vietās. Reibinošie dzērieni nonāk bērnu rokās visbiežāk kādos lielos ģimenes svētkos. Sevišķi tas attiecināms uz ģimenēm ar zemu kultūras līmeni.

Skaidrs, ka veselam bērnam nevar būt tieksmes pēc alkohola, gluži pretēji, reibinošo dzērienu garša un smarža izraisa viņā pretīgumu. Nogaršot šo dziru bērnu pamudina ziņkāre.

Apbrīnojami patiesi un psiholoģiski precīzi par to raksta Džeks Londons romānā «Džons Miežagrauds jeb Memuāri par alkoholu».

«Man bija pieci gadi, kad es pirmo reizi piedzēros. Tveicīgā dienā mans tēvs ara tīrumā kādu pusjūdzi no mājas. Mājinieki mani sūtīja aiznest tēvam spainīti ar alu.

— Tikai pieraugi, neizšļakstini! — šķiroties viņi man piekodināja.

Cik atceros, tas bija tauku glabājamais spainītis — ar platāku augšdaļu un bez vāka. Man steberējot pa ceļu, alus šjācās pār malu un lija man uz kājām. Tā klinkādams, sāku prātot. Alu visi dikti augstu vērtē. Jādomā, ka brīnum garšīgs. Vai gan citādi mājās man nekad neļautu to nobaudīt? Ja lielie man neļauj ko darīt, tad vēlāk arvien izrādās, ka tas ir bijis kas ļoti patīkams. Tātad alus arī būs patīkams. Lielajiem var ticēt. Tie jau nu zina. Bez tam spainelis ir pārāk pilns. Alus šļakstās man uz kājām un izlaistās pa zemi. Kam

laist mantu zudumā? Neviens jau nezinās, vai es to esmu izdzēris vai izlaistījis.

Biju vēl tik maziņš, ka man vajadzēja apsēsties tin ievilkt spainīti sev klēpī, citādi netiku tam klāt… Es iegrūdu seju putās un iestrēbu pabiezo šķidrumu zem tām. Tas nu nepavisam nebija garšīgs. Es tomēr pa- dzēros krietni. Tak jau lielie zina, citādi nedzertu. Cik daudz īsti izdzēru, par to grūti spriest, jo pats es biju sīciņš, spainis man klēpī liels un es strēbu no tā, elpu aizturējis un seju līdz ausim iebāzis putās. Steigšus guldzināju alu tikpat kā riebīgas zāles — šķebinādamies un cenzdamies ātrāk tikt galā.

Atkal dodamies ceļā, es kratījos drebuļos un nospriedu, ka patīkamā garša laikam būs jūtama vēlāk. Garās pusjūdzes laikā es vēl dažas reizes nobaudīju no spainīša, tiekdamies izjust cerēto labumu. Tad ar šausmām pamanīju, cik daudz alus trūkst spainītī…

Tēvs nekā nepamanīja. Ardams izsviedrējies un izslāpis, viņš iztukšoja spaineli vienā rāvienā, atdeva man tukšo trauku un turpināja aršanu. Es centos klum- burot zirgiem līdzās. Atceros, ka pastreipuļoju un pakritu zirgiem zem pakaļkājām tieši spožo lemešu priekšā, bet tēvs tik sparīgi parāva grožus, ka zirgi gandrīz vai uzsēdās man virsū. Vēlāk tēvs stāstīja, ka trūcis vēl kādas collas — un lemeši būtu man uzšķērduši vēderu. Kā pa miglu atminos, ka tēvs mani nesa uz rokām un noguldīja zem kokiem laukmalē, bet visa pasaule ap mani griezās un šūpojās, mani mocīja smags nelabums, kam klāt jaucās apziņa par šausmīgu apgrēkošanos.

Visu pēcpusdienu aizmidzis nogulēju zem kokiem, un, kad tēvs ap saules rietu mani pamodināja, tad, ar mokām pietrausies kājās, mājup gausi vilkās galīgi sa- * vārdzis puišelis. Mani māca gurdenums, smagās rokas

un kājas vilka pie zemes, bet vēderā nemitīgi vibrēja tādas kā stīgas, kas sniedzās līdz pat rīklei un smadzenēm. Tā vajadzētu justies cilvēkam, kas Ieņēmis indi. Un es jau arī biju saindējies.»

Pasaules medicīnas literatūrā ir ne mazums piemēru, kad akūta alkohola intoksikācija bērniem nesusi nāvi. G. Elbels min gadījumu ar sešus gadus vecu zēnu, kas miris, izdzēris aptuveni piecus mililitrus (tas ir, apmēram 50 gramus, kā mēdz sacīt ikdienā) konjaka. M. Bernheims un viņa darbabiedri apraksta bēdīgu gadījumu, kad gājis bojā trīsarpus gadus vecs puisēns, kurš izdzēris apmēram puslitru brendija, kas sajaukts ar vīnu. Mazulim pakāpeniski attīstījās dziļa koma (bezsamaņas stāvoklis, kas ārēji atgādina miegu, ar smagiem dzīvībai svarīgu funkciju: sirdsdarbības, vielmaiņas un elpošanas traucējumiem, ko pavada krampji, rīkles muskulatūras spazmas un paaugstināta temperatūra līdz 41 grādam). Bērns nomira pēc 13 stundām. Pēc līķa sekcijas atklāta smadzeņu tūska, asinsizplūdums smadzeņu garozā un smadzeņu asinsvadu paplašināšanās.

I. Kirovs un T. Zaprjanovs apraksta gadījumu, kad saindējies un nomiris piecgadīgs bērns, kas izdzēris 30—40 mililitrus rakijas (bulgāru degvīns).

R. Debrē un viņa līdzstrādnieki kādā Parīzes žurnālā ievietojuši izrakstus no divām slimības vēsturēm. Cetrarpus gadus vecs zēns un deviņus gadus veca meitene gājuši bojā, izdzerot nelielu daudzumu vīna.

I. Prijevara novēroja sešgadīgu puisēnu, kas bija ievietots klīnikā pēc tam, kad vecākais brālis «pacienājis» viņu ar glāzi vīna. Bērns noreibis un iegrimis dziļā miegā. Koma iestājās tikai septiņas vai astoņas stundas pēc saindēšanās. Bērns nomira, nenācis pie sa- tnaņas. Sekcijā konstatēja izteiktu galvas smadzeņu mīkstā apvalka un smadzeņu audu hiperēmiju (asiņu pieplūdumu), kā arī vieglus asiusizplūdumus pleirā (plaušu apvalkā).

So bēdīgo sarakstu varētu vēl ilgi turpināt. Tomēr arī ar minētajiem nelielajiem fragmentiem no dažādu valstu ārstu rakstiem un grāmatām, jādomā, pietiks, lai gūtu priekšstatu par to, cik bīstams alkohols ir nepilngadīgajiem.

Kāda tad ir minimālā spirta deva, kas izsauc bērna nāvi? To noteikt nav viegli jau tādēļ vien, ka vairumā nāvīgas saindēšanās gadījumu praktiski nav iespējams noteikt izdzērtā vīna vai cita alkoholiskā dzēriena daudzumu, Jo parasti bērni tos lieto slepus no pieaugušajiem. Pēc dažu ārstu domām, zīdainim var būt nāvīga pat viņa autiņa saslapināšana ar alkoholu. Bērns līdz viena gada vecumam var saindēties ar spirtu un nomirt, ja viņam atkārtoti (trīs reizes diennaktī) liek degvīna kompreses uz krūtīm, lai mazinātu klepu. Literatūrā aprakstīti gadījumi, kad bērni saindējušies ar ruma konfektēm.

Parīzes ārsts Z. Reno raksta par piecgadīga zēna nāvi, kas sirdzis ar bronhiālo pneimoniju. Viņš izdzēris tikai 80 mililitrus vīna (10 mililitri, pārrēķinot tīrajā spirtā).

Minimālā letālā (nāvējošā) spirta deva bērnam atkarīga no bērna vecuma, no individuālās tolerances (panesības) svārstībām, no veselības stāvokļa, kā arī, pēc padomju narkologa I. Streļčuka domām, no cietušā augstākās nervu darbības tipa.

Uzzinot vidējo alkohola nāvējošo devu, no tām, kas pieminētas literatūrā, aptuveni var aprēķināt minimālo letālo devu bērnam. Tā ir 30 mililitri tīrā spirta (apmēram 4 ēdamkarotes degvīna, konjaka, rakijas vai viskija).

Ja pēc saindēšanās ar alkoholu bērns tomēr paliek dzīvs, akūtajai intoksikācijai ar reibinošajiem dzērieniem bieži vien ir smagas sekas. Tādu sarežģījumu klīnisko ainu sīki aprakstījis bulgāru zinātnieks akadēmiķis G. Uzunovs un profesors S. Božinovs.

Detalizēti izanalizējuši lielu skaitu savu novērojumu un gadījumu citu ārstu praksē, G. Uzunovs un S. Božinovs iedala bērnu akūto saindēšanos ar alkoholu divās grupās. Pirmajam saindēšanās veidam raksturīga īslaicīga alkohola koma vai psihopātiskā simptomātika (murgi, halucinācijas utt.), otrs veids — ilgstoša evolūcija. Bulgāru psihiatri ir pasaulē pirmie, kas apraksta šī otrā saindēšanās tipa klīnisko ainu.

Akūtās alkohola intoksikācijas īslaicīgas evolūcijas gadījumā bērniem viegli attīstās koma, pie tam nereti tai seko epilepsijai līdzīgi krampji vai arī psihiskas dabas traucējumi — akūts prāta sajukums ar murgiem. Reizēm saindēšanās ar alkoholu atgādina galēja reibuma stāvokli. Bērniem raksturīgi tas, ka momentāni iestājas centrālās veģetatīvās regulācijas traucējumi: ceļas temperatūra, palielinās leikocītu daudzums asinīs un paaugstinās asinsspiediens. Nereti ievērojami samazinās cukura daudzums asinīs, kas savukārt padziļina alkohola komu. Dažkārt intoksikācijas klīniskās izpausmes lielā mērā noteic nevis spirta saturs, bet gan cukura daudzuma samazināšanās asinīs.

Minēsim piemēru, kad notikusi saindēšanās, kas izraisījusi īslaicīgu akinētisku (bez krampjiem) komu.

Sešus gadus vecs puisēns apēda dažas saujas ķiršu, kas bija palikuši pudeles dibenā, kurā veselu gadu bija raudzēta rakija. Drīz viņš iegrima dziļā bezsamaņā un tika nogādāts kādā no Sofijas bērnu slimnīcām.

Mazais pacients nekustīgi gulēja, vienaldzīgs pret visu, kas ap viņu. Uz jautājumiem neatbildēja, taču uz injekcijām reaģēja. Elpošana bija vienmērīga. Pulss ritmisks, ar labu pildījumu, tomēr nedaudz paātrināts. Acu zīlītes bija izteikti paplašinātas un nereaģēja uz gaismu. No mutes plūda alkohola dvaka. Kad izskaloja kuņģi un ievadīja zem ādas kofeīnu, zēns atguva samaņu un sāka atbildēt uz jautājumiem. Pēc tam viņš ieslīga dziļā miegā. Temperatūra 37 grādi. Izrakstīts no stacionāra nākamajā dienā kā izveseļojies.

Amerikāņu ārsts L. Kamingss aprakstījis komas gadījumu ar krampjveida lēkmēm kādam sešgadīgam zēnam. Viņš izdzēris nezināmu daudzumu džina, kad vecāki bija aizgājuši ciemos, atstādami viņu vienu. Pārnākuši mājās pulksten divos naktī, vecāki atrada zēnu guļam krampjos uz grīdas. Puisēns nepārtrauktās konvulsijās pulksten četros nogādāts slimnīcā. Stacionārā viņš nereaģēja nedz uz jautājumiem, nedz uz injekcijām. Krampju lēkmes turpinājās. Elpošana bija traucēta. Asinsspiediens 115/70. Pulss paātrināts līdz 140 sitieniem minūtē. Acu zīlītes šauras, punktiņveidī- gas, mainot apgaismojumu, nereaģēja. Cukura daudzums asinīs strauji samazinājās. Enerģisku terapeitisku līdzekļu iespaidā krampju lēkmes izbeidzās, normalizējās pulss un elpošana. Tomēr likvidēt komas stāvokli neizdevās. Pulksten četrpadsmitos un trīsdesmit minūtēs pēkšņi izbeidzās elpošana, pavājinājās sirdsdarbība. Pat aktīvi reanimācijas pasākumi nespēja bērnu glābt, viņš nomira.

Sai gadījumā mēs sastopamies ar smagiem vielmaiņas traucējumiem, ko izraisījusi alkohola iedarbība uz nervu sistēmu.

Tagad minēsim akūtas saindēšanās gadījumu, kad * cietušajam radās īslaicīgi, pārejoši psihiskie traucējumi (G. Uzunova un S. Božinova novērojumi). Runa ir par

sešus gadus vecu zēnu no čigānu nometnes. Bērns attīstījās normāli. Bija kluss un paklausīgs. Smagi slimojis nebija. Tēvs — alkoholiķis. Reiz vakarā bērnam iedeva mazliet vīna. Nākamajā rīta zēns nedabūja brokastis. Kamēr vecākā māsa bija tirgū, lai nopirktu ēdamo, zēns tukšā dūšā tika izdzēris vēl nezināmu daudzumu vīna. Divas stundas viņš mierīgi rotaļājās. Tad stāvoklis krasi mainījās. Bērns neatbildēja uz jautājumiem, nevarēja nostāvēt kājās. Drīz radās akūta psihoze. Puisēns bija satraukts, sita māsai, kliedza, kaut ko «tvēra» gaisā un «bāza sev mutē». Ap pusdienas laiku tika nogādāts klīnikā. Slimības vēsturē lasām: «Izmeklēšanā neiroloģiskas novirzes nav atklātas. Psihiskais stāvoklis smags. Apziņa aptumšota, bērns ir nemierīgs, uzbudināts, izjūt bailes. Mutvārdu kontakts nav iespējams. Ik pa brīdim kļūst nemierīgs. Izjūt redzes halucinācijas, kas iedveš viņam šausmas. Murmina: «Kas tur nāk? Tēvocis Petko, tēvocis Petko man dzenas pakaļl Glābiet!» Pēc kāda brīža redz uz sienas melones un meloņu mizas. Tādā stāvoklī viņš paliek līdz vakaram. Naktī guļ mierīgi. Nākamajā rītā psihoze izbeidzas. Bērns orientējas apkārtnē un laikā. Laipni smaida. Kautrīgs, paklausīgs. Izpilda norādījumus. Sūdzas par galvassāpēm. Intelekta pārbaude atklāja, ka tā attīstība atbilst vecumam, taču zēna audzināšana atstāta novārtā. Visi akūtās psihozes perioda pārdzīvojumi pilnīgi aizmirsti. Pēc vispārējas ārstēšanas izrakstīts no slimnīcas kā izveseļojies.»

Parasti šādos un līdzīgos gadījumos bērna liktenis izšķiras pirmajās 24—48 stundās, kopš brīža, kad notikusi saindēšanās ar alkoholu: bērns vai nu mirst, vai atveseļojas.

Akūtas alkohola encefalopātijas gadījumā ar ilgstošu komu bērna liktenis neizšķiras pirmajās divās diennaktīs. Saindēšanās progresē vairākas dienas, reizēm pat vairāk nekā divas nedējas. Raksturīga ilgstoša un izteikta reflektoriska muskuļu tonusa (sprieguma) pastiprināšanās, īpaši tas sakāms par izstiepējmuskula- tūru: bērns var nostāvēt, taču nedroši, pasīvi; no mazākā pieskāriena viņš krīt un pats piecelties nespēj. Ja bērns nomirst, sekcijā atklājas šūnu nekroze (atmir- šana) galvas smadzeņu zemgarozas kodolu apvidū vai, precīzāk, — tā saucamajā čaulā. Smagākā saindēšanās gadījumā nekroze aptver arī galvas smadzeņu garozu. Bērniem, kas palikuši dzīvi, tiek novēroti noturīgi nervu sistēmas traucējumi, kas izpaužas bezmērķīgās, nenoteiktās kustībās pret paša gribu. Rodas daļēja paralīze, krampju lēkmes un plānprātība.

Lielajam vairumam bērnu tūliņ pēc saindēšanās ar alkoholu attīstās koma bez iepriekšēja reibuma stāvokļa. Komai pievienojas izteikti centrālo veģetatīvo regulāciju traucējumi. Temperatūra nereti paceļas līdz pat 42 grādiem, pulss paātrinās līdz 200 sitieniem minūtē, rodas arteriālā hipertonija, pieaug leikocītu daudzums asinīs. Dažkārt slimība noris viļņveidīgi — ir brīži, kad apziņa noskaidrojas un stāvoklis it kā uzlabojas.

Ja komu izdodas pieveikt, saslimušajam rodas izteikti koordinācijas traucējumi, haotiskas, saraustītas, no mazā pacienta gribas neatkarīgas kustības, piespiedu rakstura «izrāvieni», kas līdzinās lodes gaišanai, pēkšņa klanīšanās, viena muskuļa vai atsevišķas muskuļu grupas raustīšanās, nereti divu vai visu četru ekstremitāšu nespēks, īslaicīgs aklums. Psihiskā ziņā galvenokārt rodas apātija un gribas procesu pavājināšanās. Sākuma stāvoklim raksturīga simptomātiskā epilepsija un plānprātība, kā ari muskuļu tonusa izteikta paaugstināšanās, ķermeņa līdzsvara un kustību koordinācijas traucējumi.

Pārejošas epileptiskās parādības, saindējoties ar alkoholu, novērotas gan pēkšņas, gan ieilgušas alkohola komas evolūcijas laikā. Praktiski var novērot visas lēkmes, kas raksturīgas arī ģenuīnajai (īstajai, iedzimtajai) epilepsijai. Līdzība ir tik liela, ka pat pieredzējuši ārsti, sastapušies ar alkohola epilepsiju bērniem un nezinādami par to, nosaka kļūdainu diagnozi —- ģenuīnā epilepsija.

Tādu atlieku parādību pamatā kā smagi nervu sistēmas un psihiskie traucējumi ir nekrotiskas pārmaiņas galvas smadzenēs.»

…Vjačeslavs Sergejevičs bija aizmidzis. Manuskripts gulēja viņam uz krūtīm. Spoži dega grīdas lampas spuldzīte.

Ārsts Belovs redzēja sapni, pie tam ne pirmo reizi, ka viņš, vēl zēns būdams, soļo pa mazliet valgu, mālainu zemi gar dziļu, nupat izraktu grāvi. Grāvja dibenā — resnas caurules, apsaitētas ar platu, iedarvotu lentu. Bet otrpus grāvim iet Taņa Ivanova, pusaugu meitēns no pionieru nometnes. Viņi iet klusēdami. Taču šī klusēšana nav par nastu. Grāvis stiepjas tālu, tālu un ir tik plats, ka pāri netikt. Abpus grāvim nelieli namiņi, kādus mēdz būvēt piepilsētas dārziņos. IJn tā — Taņas māja. Pagalmā ne visai jauna sieviete. Tā ir Taņas māte. Viņa lūkojas uz abiem, aizsegusi acis no saules ar delnu gluži kā ar cepures nagu. Vjačesla- vam Sergejevičam priecīgs un mazliet satraukts prāts. Bet grāvim gala neredz…

Vjačeslavs Sergejevičs piecēlās no gultas drūms, saguris un salauzts.

«Laiks, laiks iet atvaļinājumā, Belov,» viņš domās sacīja sev. «Tā var galīgi sanīkt.»

Vjačeslavs Sergejevičs iegāja zem dušas, noskuvās, uzvārīja kafiju uri piesēdās pie vieglām brokastīm, domādams par neapskaužamo vecpuiša likteni. Izdaudzinātā vīriešu brīvība viņam bija apnikusi. Gribējās pārmīt vārdu ar kādu, varbūt pat izrāt vai dzirdēt rājamies. Taču ģimeni ārsts Belovs savos četrdesmit gados nodibināt nebija mācējis. Institūta sestajā, pēdējā kursā viņš apprecējās. Taču šī laulība nepastāvēja ne gadu. Allaž trūka naudas. Ikdienas ķildas un drūzma komunālā dzīvokļa mazajā virtuvitē arī neradīja labu noskaņojumu. Sākās ar sīkiem savstarpējiem pārmetumiem, kas ar laiku pārauga nopietnos strīdos, turklāt ķīviņa karstumā abi jau bija aizmirsuši, kālab ķilda sākusies. Tā arī radās banālais, šaubīgais, bet būtībā neko neizteicošais «nesaskanēja raksturi». Taču patiesībā abi bija vēl pavisam jauni un pārlieku nepieredzējuši, ne viens, ne otrs neatzina pusēnas un kategoriski dalīja visu tikai «sliktajā» un «labajā». Un, kad pienāca sadales diena, jaunlaulātie visiem par izbrīnu lūdza norīkojumus darbā uz dažādām pilsētām, bet vēl pēc kāda laika izšķīrās.

Tagad Vjačeslavs Sergejevičs materiāli bija labi nodrošināts, dzīvoja skaistā kooperatīvajā dzīvoklī. Taču gan mājās, gan dvēselē viņš juta tukšumu. Un Vjačeslavs Sergejevičs nožēloja, ka savā laikā nebija pratis saglabāt ģimeni.

Pēdējos piecpadsmit gados ārsts Belovs bija sastapis sievietes, kas viņam patika, vismaz nebija nepatīkamas. Tomēr nevienas dziļākas un nopietnākas aizraušanās nebija. Iespējams, ka viņš pats neapzināti noslāpēja sevī šo jūtu iedīgļus, kuras varēja pāraugt mīlestībā: neizdevusies laulība jaunībā darīja viņu tramīgu, neticīgu un piesardzīgu.

* * *

Pēc slimnieku apgaitas ārsts Belovs ieaicināja ordinatoru istabā Ivanovu.

—   Es visu izlasīju, — Taņa nolika uz galda raksta manuskriptu. — Drukas kļūdu ļoti maz. Jūs apskaustu jebkura profesionāla mašīnrakstītāja.

—   Tu man vienkārši glaimo, Taņečka! Es esmu pamanījis, ka cilvēkiem gaužām tīk, ja viņus uzteic nevis par panākumiem pamatprofesijā, bet gan kādā blakus amatā. Es slepenībā uzskatu sevi par brīnum labu mašīnrakstītāju… mašīnistu… mašīnklabinātāju… Sasodīts!

—   Ja man būtu pagadījies jūsu raksts žurnālā, es laikam nebūtu to lasījusi, bet, ja tomēr būtu, — diez vai attiecinātu izlasīto uz savu likteni. Cilvēki, kas dzer, acīmredzot bieži ir labā omā un bezrūpīgi noskaņoti. Taču te, šajos apstākļos, noraugoties smagi slimajos, es gluži neviļus sāku saistīt izlasīto ar redzēto, bet redzēto — ar savu nākotni. Sakiet, dakter, vai mani jau var uzskatīt par alkoholiķi?

—   Nē, Taņečka. Pagaidām tu esi ierindojama dzērāju kategorijā. Tev vēl nav paģiru sindroma, nav bezmēra žūpošanas. Taču tu jau atrodies uz robežas, aiz kuras sākas hroniskais alkoholisms. Vēl mazliet — un tavā dzīvē, tavā veselībā notiks katastrofisks apvērsums. Es netaisos tevi iebiedēt. Tomēr jābrīdina man tevi ir. Un, ja jau par reāliem draudiem veselībai tevi brīdina speciālists, tad der nopietni padomāt un sākt ārstēties. Nevajag sevi krāpt, sak, es pati bez ārstu palīdzības spēšu atturēties, es, tā teikt, pati būšu noteicēja pār vīnu, nevis vīns valdīs pār mani.

—   Kā notiek ārstēšana?

«— Netēlošu tev pārāk optimistisku ainu. Kaut kādā ziņā jāteic, ka ārstēt alkoholismu mēs šodien neprotam. Kaut kādā ziņā… Ko tad nozīmē pilnīgi izārstēt alkoholiķi? Ideāli — lai cilvēks atkal būtu tāds, ka viņš pie reizes tomēr varētu iebaudīt mazliet alkohola, nepārsniedzot normu, piemēram, pāris kausu šampanieša vai simt piecdesmit gramu konjaka. Lai bijušais alkoholiķis, nedaudz iedzēris, nākamajā dienā un arī vēlāk nejustu grūti pārvaramo vēlēšanos atkal iedzert. Nē, tādu ārstēšanas metodi zinātnieki vēl nav izdomājuši.

—   Ko lai dara?

—   Diemžēl runa var būt tikai par pilnīgu atteikšanos no reibinošajiem dzērieniem. Taču, ņemot vērā dziļi iesakņojušās alkohola lietošanas tradīcijas, panākt absolūtu atturēšanos no spirtotajiem dzērieniem nav viegli. Tālab gribot negribot jāķeras pie ārkārtējiem pasākumiem, pie bargiem un pat. bīstamiem pasākumiem, kas apdraud saslimušā dzīvību.

—   Vai jūsu medikamentiem piemīt dzīvībai bīstama blakusiedarbība?

—   Nē, bīstama ir nevis to blakusiedarbība, lai gan, protams, šī iedarbība var arī izpausties, bet pastāv krietns skaits pretindikāciju, kas neļauj lietot specifiskos pretalkohola ārstēšanas līdzekļus dažu smagu slimību gadījumos. Bīstamība slēpjas citur. Vieglprātībā, ja tā varētu sacīt, dažu mūsu pacientu nolaidībā.

—   Vieglprātībā?

— Laikam gan to var saukt par vieglprātību, jo tās amatā ir alkoholiķa personības degradācija. Žūpa ne- aidās ne paša velna. Ar atskurbušu alkoholiķi ir gluži

tāpat. Ir daudz ārstēšanās paņēmienu. Es pastāstīšu par metodi, kuru esmu nodomājis ieteikt tev.

—   Vai tā ir dzīvībai bīstama?

ļķ

—   Ir un nav. Ir bīstama tad, ja ārstējas nenopietni. Ir divi paņēmieni. Un es ļauju tev pašai izvēlēties vienu no tiem. Pirmais ir šāds: slimniekam paraksta tā saucamo antabusu (šīs zāles sauc arī par teturamu) tabletēs. Ja saslimušais, ieņēmis antabusu, izdzer kaut nelielu daudzumu reibinošā dzēriena, viņš riskē ar dzīvību, jo, runājot populārā valodā, alkohols, savienodamies ar asinis cirkulējošo medikamentu, rada ķīmisko vielu mikrodevu, kas apdraud veselību un pat dzīvību

—   Bēdīgas nākotnes izredzes…

—   Kā redzi.

—   Kādi tad, pēc jūsu vērojumiem, ir rezultāti?

—   Notiek visādi. Ir gadījumi, kad gūti neapšaubāmi panākumi. Ir pacienti, kuri nedzer sīvo jau gadus desmit un pat vairāk. Ja, ārstējoties ar antabusu, alkoholiķis tomēr neiztiir, ne vienmēr viņu gaida nāve. Tas zināmā mērā diskreditēja preparātu visas pasaules dzērāju acīs. Pacients redz, ka viņa pudelesbrālis, lietodams antabusu tāpat kā viņš pats, atkal sācis dzert un — nav nomiris. «Iedzeršu ari es, nekas briesmīgs nenotiks!» nospriež šis alkoholiķis. Ja viņš organisma īpatnību dēļ iet bojā — tā ir traģēdija. Ja viņš tomēr paliek dzīvs — mēģinājums viņu izārstēt cietis neveiksmi, jo tagad viņš vairs netic ārstiem un var nodoties nepārtrauktai žūpošanai. Griezies šā, griezies tā, pa labi tukšs, pa kreisi nekā. Turklāt mūsu pacientu vidū izplatījies daudz bīstamu nostāstu. Ieņemto anta- busa tableti it kā varot «izēdināt»: vajagot tikai apēst citronu — un dzer vesels! Varot, tā sacīt, no jauna «iemācīties» dzert, neriskējot ne ar ko: sākumā izdzer pilienu, nākamajā dienā — piņģerotu, trešajā dienā — glāzīti… Tā ir liktenīga kļūda, ko pamanījuši jau mūsu senči: tādēļ nebūt nenozīmē tā dē(\ Vecmāmuļa Aksiņja nopirka zilu lakatiņu, bet nākamajā rītā…

izlaida garu. Protams, ne jau tādēļ, ka iegādājās jaunu lakatu.

Alkoholiķis, ieņēmis antabusu, apēda divus citronus, pēc tam izdzēra divas glāzes degvīna, tomēr palika dzīvs. Pats par sevi saprotams, ka ne jau tādēļ, ka «izēdināja» zāles ar citroniem. Gluži vienkārši, viņš ierindojās to laimīgo pacientu skaitā, kuri sakarā ar dažādām organisma īpatnībām iztur kombināciju «degvīns plus antabuss». Taču šie maldīgie uzskati, pirmkārt, sadragā ticību ārstēšanai, otrkārt, — noved pie bēdīgām beigām, ja saslimušais, uzticēdamies baumām par citrona glābiņu nesošo ietekmi, mirst.

—   Cik tālu gan jānolaižas, ja glāzītes dēļ var riskēt ar dzīvību!

—   O! īsts, iesīkstējis alkoholiķis taču tāds «dieva dots cilvēciņš vien ir». Pagrimums \tar būt ļoti dziļš Kādam no maniem pacientiem, kas pirms vairākiem gadiem ārstējās ar antabusu, bija radušās tik liela-, alkas pēc sīvā, ka viņš uzgrieza «ātrās palīdzības» telefona numuru un, vienā rokā turēdams klausuli, ar otru roku salēja rīklē veselu kortelīti degvīna tieši no pudeles.

—   Tātad antabuss ir tikai iemaukti, kas apvalda, tomēr kāri pēc reibinošajiem dzērieniem nelikvidē?

—   Vispār jau nelikvidē gan. Taču vairumam pacientu, kuri vēl nav iekrituši bezdibenī, aizliegums iedzert vienlaikus mazina arī tieksmi pēc sīvā tīri psiholoģiski. Pati droši vien esi pamanījusi, ka smēķētāji kinoteātrī seansa laikā gluži labi var īslaicīgi iztikt bez tabakas, tiesa, viņi ir spiesti iztikt bez tās. Taču, kolīdz parādās uzraksts «Beigas» un publika dodas uz izeju, visi pīpmaņi sāk burzīt pirkstos un zēlēt cigaretes.

—   Un otrais paņēmiens?

—       Tā kā degradējušos alkoholiķi antabuss bieži vien ncpaglābj no ekscesiem, zinātnieki bija spiesti meklēt daudz spēcīgākus līdzekļus. Sādu meklējumu rezultātā farmakologi ieteica veselu rindu efektīvu preparātu, kas apvaldītu dzērājus, piedraudot viņiem ar simtprocentīgu nāvi, ja ārstēšanās laikā tiks lietots alkohols. Bez tam ārsti centās izskaust patvaļību. Antabusa iedarbība ir visai neilga. Slimnieks pats regulē preparāta ieņemšanu: ja vēlas, ieņem tableti, ja nevēlas — neieņem. «Es arī bez zālēm tagad spēju nedzert!» Bet pudelesbrāļi sevišķi uzstājīgi lūko pierunāt bijušo dzērāju piebiedroties viņu kompānijai, vai arī gadās kādas nepatikšanas, kas izsit no līdzsvara… Un viņš neiztur. Cilvēks pārvērtējis savus spēkus ceļā uz atturību.

Jaunie preparāti nav domāti lietošanai iekšķīgi. Izšķīdinātus tos iešļircina vēnā vai muskulī vai arī im- plantē audos tablešu veidā. Tādējādi cilvēks nēsā sevī preparātu, kas, lēnām uzsūcoties, daudzu mēnešu laikā iekļūst asinīs, turklāt tas notiek neatkarīgi no paša slimnieka gribas.

—   Bet es taču, kā jūs pats sacījāt, vēl neesmu alkoholiķe, vēl vairāk — neesmu degradējusies! Tad jau man labāk antabusu …

—   Gribi atstāt sev kādu spraudziņu katram gadījumam.

—   Nē. Es vēl neesmu prātu zaudējusi. Antabuss tomēr nav tik briesmīgs kā šie jaunie preparāti…

—   Nu labi. Es pats tev ieteicu izvēlēties vienu vai otru. Ar rītdienu sāksi lietot antabusu. Analīzes tev labas. Terapeits nekādu prctindikāciju ārstēšanai ar antabusu neatrod. Bet pagaidām paraksties, ka ārstējošais ārsts tevi ir brīdinājis: jebkuru alkoholisko dzērienu lietošana ārstēšanās laikā apdraud dzīvību. Mājās pēc izrakstīšanās ilgāku laiku lietosi nelielas atbalsta devas. Un, lūdzu, bez jokieml

—   Es taču neesmu sev ienaidniece!

Ordinatoru istabā ielūkojās dežurējošā māsa.

—  Vjačeslav Sergejevič, jūs lūdz pie telefona.

—   Paldies.

—  Vai es drīkstu iet? — Taņa piecēlās.

—       Ej, Taņečka. Man šķiet, tev viss ir skaidrs. Rīt sāksim aktīvo terapiju. Pateicos par manuskripta korektūru.

Viņi kopā izgāja no ordinatoru istabas, un Vjačeslavs Sergejevičs devās uz vecākās māsas kabinetu, k'ir atradās telefona aparāts.

—       Vai ārsts Belovs? Jums nekavējoties jāierodas pie Pjotra Petroviča, — telefona klausulē bija dzirdama slimnīcas galvenā ārsta sekretāres griezīgā balss.

«Nekavējoties… Jāierodas…» Vjačeslavam Serge- jevičam pār muguru pārskrēja saltas trīsas.

•— Labi, eju.

«Kādēļ vienmēr tā?» prātoja ārsts Belovs, dodamies uz administratīvo korpusu. «Kad mēs beidzot iemācīsimies goddevīgi sarunāties cits ar citu? Uzreiz kļūsti piesardzīgs. Varbūt kādas pacientes radinieki uzrakstījuši sūdzību? Allaž tādi gadās, kuriem neizdabāsi…»

—        Es jūs ataicināju, lai apspriestu kādu jautājumu, — pēc apsveicināšanās iesāka galvenais ārsts. — Zināt, visai dīvaini. Jau sen aiz muguras kara šausmas, jau tālā pagātnē palikušas pēckara atjaunošanas grūtības. Esam paēduši un pārtikuši. Dzīvojam interesantu, aizraujošiem notikumiem bagātu dzīvi, saspringtā aizvien jaunu atklājumu un nebijušu sasniegumu ritmā. Bērniem veltījam tādu uzmanību, kādu nekad agrāk neviens viņiem nav parādījis. Gādājam par viņiem, neskopojamies ar izdevumiem. Lai tikai

\ viņi būtu veseli, lai tikai viņi augtu laimīgi!

«Kas viņam padomā?» prātoja Belovs. Bet galvenais ārsts turpināja:

—   Radīti visi apstākļi harmoniskai attīstībai! Un pēkšņi mēs saduramies ar pilnīgi nesaprotamu, negaidītu un uztraucošu parādību. Mūsdienu pusaudži, kas aug pārticībā un siltumā, sagādā mums milzumu grūtību viņu audzināšanā. Varbūt es kļūstu jau vecs, varbūt manī veidojas sliecība uz gremšanos — agrāk, kā mēdz sacīt, pat medus bija saldāks un ūdens slapjāks —, tomēr, manuprāt, mūsdienu pusaudžu uzvedībā ir daudz vairāk trūkumu, nekā bija agrāk. Es te pirmām kārtām domāju nevis patoloģiskas, slimīgas izpausmes, bet gan galējas novirzes no normas. Arī tajā jomā, kur patoloģija sevišķi cieši saistīta ar normu, kur pirmajā plāksnē atrodas novirzes raksturā un uzvedībā — īsi sakot, attiecībā uz psihopātiju un tai līdzīgiem traucējumiem pusaudžu psihiatriskajās slimnīcās patlaban notikušas lielas pārmaiņas. Biežāk nāk uz āru tas, kas mūsu jaunības dienās bija slēpies kaut kur pavisam dziļi. Es neticēšu, ja man sacīs, ka tagad biežāk saslimst ar psihopātiju. Tomēr fakts, ka mūsdienu pusaudžu raksturā mēs biežāk vērojam patoloģisko noviržu saasināšanos, ir nenoliedzams.

—   Esmu ar jums pilnīgi vienis prātis, — bilda Vjačeslavs Sergejevičs, lai tikai kaut ko pasacītu, lai tikai tiktu vaļā no neveiklās sajūtas, jo viņš vēl līdz šim nekādi nespēja saprast, kālab slimnīcas galvenais ārsts — nopietns un nevaļīgs cilvēks — pašā darbadienas karstumā šķiež savu laiku un atņem laiku viņam šo spriedelējumu dēļ.

—   Mēs nedrīkstam sēdēt, rokas klēpī salikuši, Vja- česlav Sergejevič! Arī mums kaut kas jādara. Pat vairāk un ātrāk nekā citiem, ātrāk un vairāk nekā pedagodiem, žurnālistiem, psihologiem un sociologiem.

Bet praksē žurnālisti mūs apsteidz. Ieskatieties — bezmaz vai katrā laikrakstā. Uzmet acis virsrakstiem: «Pusaudži… Pusaudži… Akcelerācija … Grūti audzināmie bērni… Pusaudži…» Žurnālisti pūlas kaut ko apjaust, izprast un izskaidrot. Taču tas viņiem nākas grūti. Te savs vārds jāsaka mums. Tomēr, lai pasacītu, nepieciešams izpētīt.

—  Jums pilnīgi taisnība, Pjotr Petrovič!

—   Pietiks … taisnība … taisnība. — Galvenais ārsts pēkšņi pārgāja uz «tu». — Ne jau tādēļ es tevi šurp ataicināju, ne jau tādēļ, lai tu apstiprinātu, ka man ir taisnība. Man ar tevi jārunā. Abi ar mūsu institūta direktoru apspriedāmies un nācām pie slēdziena, ka jāatver psihiatriskā nodaļa pusaudžiem. Par to tad arī aprunāsimies. Es tev piedāvāju jaunās nodaļas vadītāja portfeli. Gana sēdēts ordinatoros. Tu esi prātīgs cilvēks, ar plašām zināšanām, bērnu ari tev nav. Varēsi, — Pjotrs Petrovičs pasmaidīja un uzlika roku ārstam Belovam uz pleca, — nepiepildītās tēva jūtas atdot saviem pacientiem. Ko tu par to saki?

—   Ordinatoros tā kā mierīgāk. Bet ar godkāri es jau sen vairs nesirgstu. Ja man būtu gadi trīsdesmit vai trīsdesmit pieci — priecātos. Bet tagad… Jāpadomā.

—   Nav ko domāt. Pietiks sentimentalitātes! Jums jau izrakstīts komandējums, — pēkšņi skarbi ierunājās Pjotrs Petrovičs, atkal pāriedams uz «jūs», — brauksiet uz Ļeņingradu pie profesora Sergeja Kļačko. Praktizēsities tur vienu mēnesi. Saņemiet komandējuma naudu un dodieties ceļā! Jau rīt. Uz redzēšanos!

Pjotrs Petrovičs piecēlās un sniedza roku atvadām, likdams saprast, ka saruna beigusies un iebildumu nevar būt. Viņš pavadīja Vjačeslavu Sergejeviču līdz durvīm un šķiroties paglaimoja:

—       Citam pat trīs mēnešu būtu par maz, bet jūs ar savu gaišo galvu mēneša laikā apgūsiet visu nepieciešamo. Starp citu, šī problemātika jums nav nepazīstama. Jaunajā nodaļā katrs piektais pacients diemžēl būs vai nu dzērājs, vai pat alkoholiķis. Jā, jā! Nebrīnieties un sagatavojieties tam. Tā ka jūs esat vispiemērotākā kandidatūra augstajam un atbildīgajam amatam.

Pjotrs Petrovičs atkal pasmaidīja un viegli pabīdīja Vjačeslavu Sergejeviču uz durvju pusi.

—   Es taču ne… — Ārsts Belovs gribēja pagriezties pret Pjotru Petroviču. Bet durvis jau bija aizcirtušās, atslēgai noskrapstot, un Vjačcslavam Sergejevičam nekas cits neatlika kā doties uz savu nodaļu, lai ar skubu nodotu slimības vēstures vadītājam un sniegtu pēdējos norādījumus pacientiem. Uzbraucis ar liftu ceturtajā stāvā savā nodaļā, ārsts Belovs taisnā ceļā gāja pie vadītāja, lai pavēstītu viņam par radušos situāciju, taču vadītājs neļāva viņam ne muti pavērt; viņš visu jau zināja, tādēļ vienīgi piebilda:

—   2ēl no jums šķirties, Vjačeslav Sergejevič! Esmu pie jums pieradis. Tīri cilvēciski žēl. Nav jau vēl zināms, kas nāks jūsu vietā… Pabeidziet slimības vēstures un tūlīt dodieties uz mājām. Jums taču vēl jāsa- pošas ceļam.

Vjačeslavs Sergejevičs apstaigāja slimniekus, atvadījās no viņiem, izdarīja pēdējos ierakstus slimības vēsturēs, deva norādījumus un gāja pēc komandējuma apliecības.

Sirds dziļumos ārsts Belovs bija priecīgs par negaidīto iespēju atrauties no ikdienas darbiem un atvilkt elpu. Vilciena Maskava—Ļeņingrada vagonā viņš ap- krāvās ar grāmatām un žurnāliem, nolika sev priekšā termosu ar kafiju un svētlaimīgi iegrima lasīšanā. Gribējās pagaidām kaut vai pēc grāmatām iepazīties ar šo tālo un nesaprotamo, drīzāk abstrakto nekā reālo un konkrēto pusaudzi. Gaidāmais darbs ar pusaudžiem un jauniešiem, turklāt ne ar parastiem jauniem ļaudīm, bet ar jauniešiem, ko pārvērtusi slimība, Vjačeslavu Sergejeviču mazliet baidīja. Gribējās vispirms izprast, kādi tad īsti ir normāli mūsdienu jaunie cilvēki. Tomēr grāmatas radīja visai miglainu priekšstatu.

Pusaudzis… Ne vairs bērns un ne arī pieaugušais, lai gan viņam tā kārojas ātrāk būt pieaugušam. Mēdz teikt, ka mūsdienu pusaudži daudz ātrāk izstiepjas ga rumā un pieņemas spēkā, bet ar savu redzesloku, pa reizāk, ar informētību visdažādākajās nozarēs neatpaliek no pieaugušajiem. Taču raksta arī par to, ka sociālā brieduma ziņā mūsdienu pusaudzis krietni atpaliek no vienaudžiem iepriekšējās paaudzēs. Neveiklas, nesaskaņotas, stūrainas kustības — viņš vēl nav iemācījies valdīt pār savu ķermeni. Pārsteidzīga rīcība, negaidīta emocionālā reakcija — pusaudzis vēl nav paspējis noregulēt savu iekšējo pasauli. Bet viņa organisms turpina strauji attīstīties un pārveidoties. Taču tikt galā ar nemitīgajām pārmaiņām sevī viņš ne vienmēr spēj: lāgiem pietrūkst gan spēka, gan pieredzes. Sī pārmaiņu izraisītā iekšējā sprieguma dēļ pusaudzis nonāk konfliktā ar apkārtējiem cilvēkiem. Pasaule reizumis viņam liekas nesaskaņu un trūkumu pārpilna. Dažkārt pusaudzim šķiet, ka pieaugušie viņu nav spējīgi saprast. Pirmām kārtām, protams, vecāki. Bet mēs taču patiešām ne vienmēr esam dzirdīgi pret problēmām, kuras nodarbina mūsu bērnus un kuras mums šķiet nenozīmīgas. Vai mēs visi, liekot roku uz sirds, varam sacīt, ka mūsu uzvedība sadzīvē rāda labu piemēru, ka tā var noderēt par paraugu?

Interesantas ir pašu pusaudžu domas šai sakarā. «Ļitcraturnaja gazeta» publicēja jauniešu vēstules. Sajās vēstulēs jaunā paaudze izvērtēja «tēva māju» un pašus vecākus. Nedzirdēta pārdrošība? Nebūt ne! Drīzāk dvēseles kliedziens, vēlēšanās panākt savstarpēju saprašanos.

«Pašlaik ir daudz tādu māju,» raksta jaunā maska- viete V., «no kurām gribas aizbēgt. Dzīvoklis tiek apsargāts kā muzejs. Staigāt pa to var tikai zeķēs: Pie manis atnāca meitenes, lai uzzinātu, kas uzdots, un rakstīja kāpņu telpā, piespiedušas burtnīcu pie sienas …»

Kā? Vai tā nemēdz būt? Pulētas mēbeles spīdina spožus metāla rokturīšus gluži kā parādes mundiera po- zumentus, spogu|gluds parkets, krēsli ar pārvalkiem… Bet ģimene mitinās virtuvē. Ne vien pusdieno tur, bet ari skatās televīzijas pārraides, lasa, apspriež ģimenes lietas… Bet dzīvojamās istabas — aizliegtā teritorija!

Vēl dažas vēstules.

«Es nevēlos atdarināt pieaugušos. Nevēlos kļūt par pašapmierinātu mietpilsoni ar trim dubultzodiem! Dzīties pēc modernām mēbelēm, runāt par izdevīgumu,» ar rūgtumu raksta maskavietis Zeņa A. Viņa spriedumos par pieaugušajiem ir daudz patiesības, bet diemžēl tikpat daudz arī nepatiesības. Viņam ir taisnība, ka pieaugušie ir dažādi, un nav taisnība tā paša iemesla dēj!

«Mēs bieži domājam,» šo domu apstiprina Seva P. no Doņeckas, «par ko kļūsim pēc desmit gadiem. Daži vēlas kļūt līdzīgi saviem vecākiem, bet daži no tā baidās. Tādēļ ka pieaugušie ir dažādi. Mēs nezinām, kā saglabāt savu līksmību arī turpmāk.»

Runa, protams, nav tikai par līksmību vien. Arī pats Seva acīmredzot domājis ne tikai to.

Nākamās vēstules saasina uzmanību vēl vairāk, jo šo vēstuļu autori izsakās noteiktāk.

Sarifs H. (Buliāra) raksta:

«Dažiem veicas ar vecākiem. Arī mani trīspadsmit gadu vecumā vilināja pieaugušo pasaule, gribēju mācīties no viņiem, rīkoties tā, kā rīkojas viņi. Bet ko viņi darīja? Augām dienām sēdēja čaihanās. Iešņaboja, strīdējās, kāvās, bezdarbībā nosita laiku. Arī es kopā ar viņiem sāku iedzert.»

«Tēvs lasa man morāli,» sūrojas Zoja G. no Rosto- vas pie Donas, «bet pēc tam dodas uz alus automātu un kopā ar citiem vīriešiem stundām ilgi stāv pie galdiņa, dzerdams alu vai vīnu. Vai tāda ir viņa «morāles» cena?»

«Mūsu vaļsirdīgās atzīšanās,» apgalvo desmitās klases skolēns Igors V. no Ļeņingradas, «nav nedz izaicinājums, nedz pašapmierinātība. Tajās izteikts lūgums: «Saprotiet mūs!» Nešķirojiet mūs «aizņemtajos» un «dīkdieņos». Pirmajiem piedod visu, neievēro pat modernu matu sasukājumu, jo viņi taču ir tik līdzīgi pieaugušajiem. Sie jaunieši, sākot ar piekto klasi, modelē un konstruē vienā laidā. Un vecāki ir «mierīgi par viņu nākotni», tas vecākiem ir vissvarīgākais. Bet ja nu es neesmu atradis sevi? Pagaidām nezinu, kas ir mans aicinājums? Un tādu kā es ir daudz. Mēs sanākam kopā vakaros un strīdamies. Arī jūs, pieaugušie, taču tiekatiēs kompānijās. Jūs runājat par dzīves jēgu vai par naudu, bet mēs tikai par dzīvi.»

Piecpadsmitgadīgais ļeņingradietis Zeņa S. uzskata, ka vecākiem jākjūst par savu bērnu labākajiem draugiem. «To mēs vēlamies,» viņš raksta. «Tad nebūs traģēdiju.»

«Nevar neatzīt,» prātoja ārsts Belovs, «ka šie mūsu audzināmo atklātie izteikumi, kaut arī naivi, tomēr pelna vislielāko uzmanību.»

Pusaudzis ir daudz prasīgāks pret sevi nekā bērns. Viņš it visā grib līdzināties pieaugušajam un redz, ka arī pārējie gaida, lai viņš rīkotos kā nobriedis cilvēks. Un, ja rodas konflikts starp paša vajadzībām un grupas sociālajām vēlmēm, pusaudzis to ļoti pārdzīvo.

Taču, tiekdamies pēc pašapliecināšanās, pusaudzis nemaz nesteidzas pāriet pieaugušo kārtā. Nē, viņam tīri labi patīk tagadējā dzīve, viņš labprāt bauda labumus, kurus tam sagādā pieaugušie.

Pusaudža tiekšanās pēc pašapliecināšanās dažkārt iegūst pārspīlētas, reizēm pat kroplīgas formas. Viņš runā pretī vecākiem un skolotājiem, visu dara otrādi par spīti pieaugušo padomiem un pamācībām, jo šīs pamācības nereti ir pārāk uzbāzīgas un allaž pārlieku tiešas. Iespējams, ka tās pusaudzim šķiet apnicīgas. Turklāt viņš par katru cenu cenšas apliecināt savu patstāvību.

Savā'tieksmē pēc pašapliecināšanās daudzi pusaudži bieži vien jauc īstas un šķietamas brieduma pazīmes.

«Tāpat kā visus manus vienaudžus,» tīri pašapmierināti stāsta piecpadsmit gadus vecais Ļeņingradas iedzīvotājs Saša V., «mani saista modernā mūzika. Atšķirībā no citiem varu minēt nevis astoņus vai desmit disku nosaukumus, bet astoņdesmit — simts. Turklāt mācos normāli. Biedri man uzticas, viņi zina, ka es nebaidījos aizstāvēt meiteni, kurai uzbrukuši pieci huligāni. Nebaidījos pateikt mācību daļas vadītājam, ka viņam nav taisnība. Mani var sastapt kāpnēs mazliet iereibušu kopā ar meiteni, kurai ir jau gandrīz divdesmit gadu. Ieraudzījuši mani tur, jūs, pieaugušie, uzreiz nospriedīsiet, ka es esmu «kaifotājs». Vai jūs piecpadsmit gadu vecumā bijāt izlasījuši visus Tolstoja, Cehova, Dostojevska un Balzaka darbus? Bet es esmu izlasījis. Vai jūs varat izdzert pudeli, neatņemot to no mutes? Bet es varu. Vai jums ir raksti par literatūras teoriju? Nav? Bet man ir. Vajag prast visu savienot.»

Visu savienot? Labi, ja šis viss ir garīgo interešu plašums, nevis patērētāja rijība un tukša lielība. Ļoti žēl, ka Saša jau var izdzert pudeli, «neatņemot to no mutes». Gribas ticēt, ka viņš to tikai izdomājis. Ja tomēr ne — gaužām bēdīgi. Veselam cilvēkam tik «eksotisks» vīna dzeršanas veids ir pretīgs. Vienīgi žūpa vai alkoholiķis, tas ir, slims cilvēks, sākumā «nepamirkšķinot ne aci», var izdzert aizvien lielākus daudzumus spirta dzērienu. No tā jākaunas. Te nav ar ko dižoties.

Agri vai vēlu pat paši «kaifotāji» sāk saprast, ka viņu izvēlētais dzīves veids nenes laimi un ne pie kā laba nenoved.

«Gribu aizmirst šos divus «kaifa» gadus. Tie ir bāli, bezjēdzīgi gadi, tie ir zaudēti gadi» (Ga|a R., Ceļa- binska).

«Es esmu no tādas kompānijas,» no Sevastopoles raksta meitene, kas nav vēlējusies nosaukt savu vārdu, «no kuras visi baidās. Mēs esam izpostījuši visus bērnu laukumus, samīdījuši visas puķu dobes. Gandrīz vai ik vakarus kāvāmies. Arī mēs kaujamies ne sliktāk kā zēni. Visiem ir nauda, tā ka nopirkt pudeli nav nekāda problēma. Bezmaz visi esam milicijas uzskaitē. Taču pēdējā laikā bieži domāju, kādēļ man tas viss vajadzīgs. Zinu, ka tāda dzīve ne pie kā laba nenovedīs. Reizumis par to runājam ar meitenēm. Bet ko darīt, kā tikt vaļā citam no cita, neviens nezina.»

Jauno ļaužu lielais vairums «kaifotājus» atklāti no- sOda un pat nicina.

«So jauniešu sarunu temati ir visai nabadzīgi: apspriež, kā katrs «kaifojis» vai pārstāsta piedzīvojumu filmu saturu. Viņu valoda ir trūcīga un nesakarīga,

tajā daudz lamuvārdu un maz domu» (Viktorija M., desmitās klases skolniece no Usurijskas).

«Ak dievs, nelabi paliek, viņu tukšajās sarunās un žargonā klausoties!» (Georgijs A., Kongazas ciems, Moldāvijas PSR.)

Bēdīgi ir tas, ka daži jaunie ]audis vīlušies «kaifā» ar liktenīgu novēlošanos un samaksājuši pārāk dārgi par notrulinošo laika nosišanu reibumā.

«Man ir jau astoņpadsmit gadu,» skumji stāsta Boriss R. (Seļidovas pilsēta, netālu no Doņeckas), «bet nav nekā ko atcerēties. Pametu skolu pēc septītās klases, sāku «brīvo dzīvi», dzēru, zagu velosipēdus un motociklus. Milicija, no mātes piedzīti naudas sodi. Tagad ir palicis tikai kauns un bailes par savu nākotni. Nav ne profesijas, ne izglītības.»

Literāte Olga Čaikovska rakstā «Trīs apsūdzības «kaifam»» («Ļiteraturnaja gazeta» 1977. gada 2. februāra numurā) saka:

«Skurbuļa prieks? Tā ir ilūzija. Tāpēc es uzstājos rakstniekam nepierastā apsūdzētāja lomā un apsūdzu «kaifu» tādēļ, ka tas posta jauno veselību, laupa jaunatnei aktīvu dzīves pozīciju un veido bīstamus raksturus. Tādēļ arī es runāju ar šiem jauniešiem, kuru, par laimi, nav daudz: ielūkojieties paši sevī un savas kompānijas biedros. Jo ātrāk, jo labāk — laiks negaida. Es runāju tik pārliecināti tādēļ, ka esmu redzējusi, kas no tā iznāk.»

Lai ilustrētu šo trešo apgalvojuma tēzi, viņa apraksta briesmīgu gadījumu:

241

«…Igors mazliet uztaisīja dūšu un, patīkami iereibis, nolēma aiziet uz dejām, kur tobrīd, viņš to zināja, bija viņa meitene. Taču meitene ar viņu — tādu iereibušu, dejot atteicās — nekāda lielā traģēdija jau nebūtu. Tad deju laukumā ieradās Igora draugs Kostja.

9 — 1180

Bija atnācis nejauši, garāmejot. Kostja bija vecāks par Igoru, jau precējies, nesen kļuvis tēvs. Nākt uz dejām viņš vairs nevarēja, un tās viņu ari neinteresēja, tādēļ puisis posās mājup. Nezinādams, nenojauzdams, ka meitene bija atteikusies dejot ar Viktoru, viņš uzaicināja meiteni, nodejoja ar viņu vienu reizi — vienu vienīgu reizi! — un devās mājup. Cik ilgi var dejot vienu deju — dažas minūtes? šajās minūtēs Igora iekaisušajās, apskurbušajās smadzenēs viss galīgi sagriezās. Viņš panāca Kostju un aizšķērsoja tam ceļu.

—   Kur tev ir sirds?

Kostja pasmaidīja un papliķēja sev pa krūtīm kreisajā pusē.

—   Lūk, te.

Tie bija viņa pēdējie vārdi. Igors ietrieca nazi Kos- tjam krūtīs un tūlīt sāka ātri, šausminoši ātri atskurbt, bet atskurbis ieraudzīja, ka sēž līdzās līķim.

Es sastapu šo puisi cietumā. Viņš bija gandrīz vai zaudējis prātu aiz bēdām. Laiku pa laikam Kostja sapnī atnākot pie viņa un vaicājot: «Par ko tu man dūri?» Bet Igors nedz sapnī, nedz nomodā nespēj viņam atbildēt. Viņš nezina, kā tas gadījās un kāds spēks pavērsa viņa roku pret draugu. Atkal kaut kas samainīts, atkal viņš — nav viņš. Vilkatis.»

Lasot par šādiem atgadījumiem, no kuriem asinis stingst dzīslās, sensenie strīdi par kosmētiku, par dzīšanos pēc moderna apģērba, daudzu pusaudžu pārlieku lielā aizraušanās ar vieglo mūziku Vjačeslavam Serge- jevičam nelikās vairs tik nopietna.

Galu galā, viņš domāja, kas gan tur tik sevišķs — šajā puiciskajā džinsu sērgā?

«Jūs pazīsiet mūs no pirmā acu uzmetiena,» raksta maskavietis Sergejs (17 gadi), «džinsi un sporta krekls, kas var būt arī neaprakstīts, mati kārtībā, liels, lietišķs

portfelis rokā vai pašdarināta soma pār plecu. Taču galvenais — neatkarīgs izskats. Pieaugušie laikam jau saausīju^iej. Bet paši māca nespriest pēc apģērba. Kad viņi sapratīs, ka arī zem sporta krekliņa «Adidas» var pukstēt cildena sirds?! Jā, jā!»

Mazliet par daudz patētikas. Bet vai mēs no tiesas varam apgalvot, ka Sergejs un viņa draugi nav cēlsirdīgi cilvēki? Kaut gan, protams, pamatota ir kijevie- tes Katjas V. piezīme:

«Mēs srņejamies par tādiem puišiem,» raksta Katja, šķiet, visai gudra meitene ar asu meli, «tie taču ir īsti bērni! Bet jau ieslīguši mietpilsonībā. Runā vienīgi par lupatām un «ripām» (skaņuplatēm. — Red.), un vēl par to, kur vakar sēdējuši, cik izdzēruši un kas ar ko aizgājis. Taču ārēji izskatās tīri pieklājīgi! Tikai visi pēc vienas šnites, gluži kā futbola komanda. Viņiem liekas, ka bez zilajām ūzām un sporta krekliem viņi zaudēs «seju». Lai gan patiesībā viņi to zaudē, uzģērbuši šo uniformu.» Tikpat prātīgi izsakās arī Rustems S. (Zlatousta): «Es lasīju, ka Ernesto Ce Gevara jaunībā ieradies pie mīļotās meitenes nošķiebtās, putekļainās tupelēs un vecā formas blūzē, šokēdams viņas švītīgo sabiedrību. Taču viņa mērķis nebija šokēt. Ce Gevaram gluži vienkārši bija vienalga, kā viņš apģērbies. Kādēļ gan mēs šodien esam sacēluši kņadu ap lupatām un tik maz rūpējamies par savu prātu un raksturu?»

Par kosmētiku vēstulē laikrakstam «Ļiteraturnaja gazeta» dzīvi spriež Ļena P.:

9*

243

«Es baidos, ka visi strīdiņi par pusaudžu audzināšanu beigsies šādi: neļaujiet bērniem vakaros atrasties uz ielas, meitenēm — krāsoties, un viss būs kārtībā, viņi nebūs tik cietsirdīgi. Es gribu iebilst — krāsotām skropstām ar cietsirdību nav nekāda sakara.»

Daudzās vēstulēs tiek runāts par aizraušanos ar mūziku. Noriļskas skolēni raksta:

«Pareizi nesen tika uzsvērts laikrakstā «Ļiteratur- naja gazeta»: labus diskus veikalā nopirkt nav iespējams, atliek griezties pie spekulantiem. Cenas patiešām ir milzīgas: no piecdesmit līdz simts rubjiem par disku atkarībā no dziedoņa vai grupas popularitātes, un pieci rubļi par vienu magnetofona ierakstu. Kāpēc firma «Melodija» nerēķinās ar jauniešu vēlmēm? Mēs nerunājam par Rietumu lēto preci, bet gan par īstiem mūziķiem — bītliem, «Deep Purple», Demisu Rusu un citiem.»

Laikam gan jauniešiem ir taisnība. Acīmredzot runa ir nevis par muzikālo gaumi, kaut gan par pusaudžu muzikālās gaumes izkopšanu jādomā visai nopietni, runa ir nevis par modi, bet gan par aizraušanās plašumu un dziļumu un pusaudžu priekšstatu par ideāliem …

Cilvēks, kas nupat šķīries no bērnības, visādā ziņā ir maksimālists. Ja mēs, pieaugušie, laikus parūpēsimies par to, lai mūsu audzināmajiem veidotos pozitīvi ideāli, mums nebūs jābaidās no šī maksimālisma. Maksimālisms ir īslaicīgs, taču drošs pilnveidošanās stimuls.

Jā, sarežģīta ir normāla pusaudža iekšējā pasaule. Bet Vjačeslavam Sergejevičam būs darīšana ar slimiem bērniem vai ar zēniem un jauniešiem, kas atrodas uz saslimšanas robežas.

Jaunieša veidols ārsta Belova iztēlē iezīmējās diezgan skaidri, likās daudz saprotamāks, kaut gan agra jaunība nenoliedzami manto dažas pusaudža perioda problēmas. Jaunietis ir daudz nosvērtāks, viņš jau zināmā mērā ir ticis galā ar sava «es» disharmoniju un arī fiziskajā ziņā vairs nav tik stūrains un neveikls.

Jaunieti-s ir iemācījies precīzi koordinēt savas kustības, ir proporcionāli attīstījies, it īpaši tad, ja nav ignorējis sporta nodarbības.

Pusaudzis visiem spēkiem pūlas izlikties nobriedis. Jaunietis patiešām daudzējādā ziņā ir praktiski jau pieaudzis, nobriedis cilvēks. Daudz nopietnāka ir arī jaunieša attieksme pret darbu. Jaunietis dzīvē vairs nav skatītājs, bet aktieris, ja tā varētu izteikties.

«Padomju jaunatnes dzīvesprieks, možums un optimisms,» ārsts Belovs lasija rindas 110 personības socioloģijas problēmu speciālista profesora Igora Kona grāmatas, «nenozīmē, ka viņas dzīve ir bez konfliktiem un viņas attīstības pretrunas ir tikai idilliska «cīņa starp labo un vēl labāko». Jaunatnei ir ne mazums sarežģītu problēmu, tai skaitā arī tādu, kuras nepavisam neizsaka parastā formula par kapitālisma paliekām cilvēka apziņā.»[6]

Jaunietis pūlas izprast, apzināties dzīves jēgu, cenšas atrast sevi, atrast savu vietu dzīvē, nodarbošanos atbilstoši saviem spēkiem, individuālajām tieksmēm un interesēm. Viņam taču šodien paveras neierobežotas iespējas. Jaunais cilvēks var noteikt savu dzīves veidu, viņš var apgūt praktiski jebkuru profesiju (neņemsim vērā bezmaz vai katras pusaugu meitenes vēlēšanos katrā ziņā kļūt par aktrisi — tas parasti pāriet bez sāpēm). Pēdīgi, jaunietim jāatrod ceļabiedre visam mūžam, bet meitenei ir jāizvēlas vīrs.

Dzīvē ceļu ir daudz, viss jāizlemj jaunietim pašam. Bet «pielaikot» visas sociālās lomas, izmēģināt visas darbības jomas nav iespējams. Boriss Pasternaks ilgi šaubījās, nezinādams, kurai mūzai dot priekšroku — mūzikai vai dzejai. Aleksandrs Puškins bija gan ģeniāls dzejnieks, gan izcils gleznotājs. Leonardo da Vinči atklājās kā ārkārtīgi daudzpusīgs cilvēks: talantīgs inženieris, vērīgs anatoms, apdāvināts dzejnieks, dziļi domājošs vēsturnieks, izcils arhitekts un ģeniāls zīmētājs un gleznotājs. Taču te ir runa par cilvēkiem ar gigantisku radošo potenciālu. Turklāt viņi dzīvoja laikmetā, kad šaura specializācija vēl nebija kļuvusi par būtisku progresa nepieciešamību. Daudziem pagātnes dižgariem bija grūti atrast sevi. Vēl grūtāk atrast vienīgo pareizo dzīves ceļu ir parastam cilvēkam mūsu laikmetā. Mūsdienu puisim un meitenei no tiesas mulst prāti.

Vēl sarežģītāks ir jautājums par dzīves jēgu. Normālam pieaugušam cilvēkam tāds jautājums nerodas. Nobriedis cilvēks lielākoties jau ir atradis un nospraudis savu dzīves ceļu. Viņam vienkārši nav vaļas nodoties pašanalīzei, ieklausīties šaubu balsī. Viņš ir aizņemts darbā un apkrauts ar ikdienas rūpēm.' Bet jaunajiem ļaudīm ir gan vajadzība, gan laiks padomāt par vispārēja rakstura jautājumiem, turklāt viņiem nav noteiktu nākotnes nodomu. Pašanalīze, pārdomas par savu aicinājumu, par savu vietu sabiedrībā — tā, atļaujiet sacīt, ir greznība, kuru cilvēce bagātīgi piešķir jaunatnei. Un visas šīs problēmas — rezultāts zināmam vakuumam dzīvajā, praktiskajā darbībā. Kolīdz jaunietis ar kaut ko pašaizliedzīgi aizraujas, viņam zūd gan nepieciešamība, gan iespēja lauzīt galvu par savas personības nozīmību. Vienīgi derīgā praktiskajā darbā var iepazīt sevi un rast atbildi uz jautājumu par esības būtību.

Bez tam saistošs darbs, dažādas aizraušanās ir labākais profilaktiskais līdzeklis pret visādām novirzēm jaunā cilvēka uzvedībā. Gluži dabiski, ka jaunietis tiecas pēc visa spilgtā un oriģinālā, tādēļ var nokļūt uz nepareiza ce|a un nonākt līdz pat huligānismam paša huligānisma dēļ, lai tikai atšķirtos no citiem, lai tikai būtu oriģināls, lai tikai būtu kur dēties.

Vissvarīgākais posms jaunieša dzīvē ir dzimumbrie- duma periods, kas saistās ar būtiskām fizioloģiskām un psiholoģiskām pārmaiņām. Daļai jauniešu šis laika posms norit gludi, bez starpgadījumiem, citiem — ar vairāk vai mazāk nopietnām novirzēm. Mūsdienu jaunieši nokļuvuši diezgan sarežģītā dzimummorāles pārmaiņu joslā. No vienas puses, pastāv pilnīgi pozitīvs faktors — cilvēks ir atbrīvojies no gadsimtu aizspriedumiem un reliģiskajiem aizliegumiem. No otras puses, nedrīkst neatzīt, ka tiek apdraudēti vīrieša un sievietes savstarpējo attiecību augstie tikumiskie ideāli. Daudz brīvāki uzskati par intīmajām attiecībām daļēji ir radušies arī tādēļ, ka pastāv plaisa starp dzimum- briedumu un sociālo briedumu. Jaunietis, kas jau pilnīgi nobriedis fiziski, parasti vēl mācās tehnikumā vai institūtā un nevar nodibināt ģimeni materiālo apsvērumu dēļ, jo nespēj to nodrošināt.

Pilnīgi saprotamā ziņkāre, cenšanās būt pieaugušam par katru cenu, visbeidzot, arī fizioloģiskā nepieciešamība dažkārt rada visai ievērojamus līdzsvara traucējumus jaunā cilvēka dvēselē un mudina viņu uz priekšlaicīgiem pirmslaulības dzimumsakariem.

Ja runājam par divu mīlošu jauno cilvēku intīmo sakaru, kas ar laiku pāraug laulībā, tad jābūt pēdējam liekulim, lai nosodītu šādas attiecības. Taču pirmslaulības sakariem ir arī citi negatīvi aspekti: piespiedu aborti, nekārtīga dzimumdzīve ar gadījuma partneriem, tātad arī morāls pagrimums un risks saslimt ar venēriskajām slimībām. Turklāt agri uzsāktā dzimumdzīve, kad organisms vēl nav nobriedis un tai sagatavojies, izraisa nevēlamu, priekšlaicīgu interešu pārorientēša- nos un to sašaurināšanos līdz īslaicīgiem mīlestības piedzīvojumiem.

Diezin vai bez nosodījuma, bez satraukuma var lasīt cinisko (labi, ja tas būtu tikai mākslots cinisms) garīgo saturu zaudējušās Olgas V. (Rīga) vēstuli:

«Visi vārdi par mīlestību ir blēņas. Tā domāta infan- tilajiem. Bet mēs satiekamies ar puisi mēnesi, pēc tam viņš apnīk.»

Nav bez pamata arī Va|as C. (Novosibirska) izteikumi. Viņa apgalvo:

«Ņem vērā, tā saucamais «tavs puisis» rīt dos priekšroku nevis tev, bet gan kādai no «infantilo» bara, jo pa to laiku, ko tu pavadīji kāpņu telpās, viņa lasīja un pieņēmās prātā. Šobrīd liekas, ka visi esam vienādi, bet rīt starp mums pavērsies bezdibenis.»

Acīmredzot jaunatnē jāiepotē dzija atbildība par savu uzvedību. Un pirmām kārtām ģimenei jāieaudzina bērnos veselīga dzimummorāle. Tas jādara ārkārtīgi uzmanīgi, lai neizraisītu šķietamas pretrunas starp «pasaulīgo» mīlestību (tagad tai ir moderns apzīmējums — sekss) un «cēlo» mīlestību. Jaunatnei jāapzinās, ka tikai harmoniski apvienojot garīgās tieksmes un fizioloģiskās vajadzības, cilvēks var rast laimi mīlestībā. Arī sporta nodarbības, dažādas saistošas aizraušanās, kā zināms, ir seni līdzekļi, kas palīdz izsargāties no priekšlaicīgas dzimumdzīves, no agrām un pārsteidzīgām laulībām un biežām laulības šķiršanām …

Vjačeslavs Sergejevičs savāca grāmatas, žurnālus, laikrakstus, ielika tos čemodānā un izdzēra kafiju. Kā parasti, kafija izraisīja viņā pretēju reakciju. Viņam uznāca miegs. Vagona riteņu vienmērīgā klaboņa, vienmuļīgās ainavas aiz loga radīja vēlēšanos aizmirsties, atpūsties. Un Belovs aizsnaudās.

Ļeņingradā ārstam Belovam iekrita brīdis brīva laika. Viņam bija jāierodas pie profesora K|ačko nākamās dienas rītā. Un, atstājis bagāžu glabātuvē, Vjačeslavs Sergejevičs devās uz Ermitāžu.

Ikreiz, iebraucot šajā pilsētā vai nu darīšanās, vai tūrisma ceļojumā, Vjačeslavs Sergejevičs pirmo dienu pavadīja Ermitāžā. Viņš klīda pa neskaitāmajām muzeja zālēm bez noteikta maršruta, te paiedams garām audekliem un skulptūrām, te ilgāku laiku pakavēdamies pie kāda darba, kas bija saistijis viņa uzmanību. Un ikreiz viņš ar prieku tikās ar saviem senajiem paziņām — tālās pagātnes izcilajiem māksliniekiem un katrreiz atklāja kaut ko jaunu, it kā pirmo reizi ieraudzītu: gan Limožas porcelānu, gan «mazos holandiešus», gan E1 Grēko darinātu portretu.

Izstaigājies pa Ermitāžas zālēm, ārsts Belovs izgāja uz ielas un devās meklēt naktsmājas. Viņam paveicās. Jau trešajā viesnīcā (divās pirmajās nebija nevienas brīvas vietas) viņš dabūja atsevišķu numuru. Tad aizbrauca uz staciju pēc bagāžas. Vēlāk iegāja zem dušas. Pēc tam apsēdās pie televizora…

Nākamajā rītā, paēdis brokastis, ārsts Belovs aizbrauca uz institūtu, lai stādītos priekšā pusaudžu psihiatriskās klīnikas vadītājam un uzsāktu darbu.

Profesors Kļačko uzņēma Vjačeslavu Sergejeviču ļoti sirsnīgi un tūdaļ uzaicināja viņu uz nodaļas konferenci.

— Jūs, tā sacīt, esat ieradies tieši ceļa zābakos, — pajokoja Sergejs Anatoļjevičs.

Sapulcējās ārsti un klīnikas ordinatori. Savu ziņojumu profesors iesāka ar alkoholizācijas lomu pusaudžu saslimšanā ar psihopātiju un rakstura akcentuā- ciju veidošanās posmā.

2-19

— Pētījumi pusaudžu alkoholizācijā galvenokārt tiek veikti, lai noskaidrotu sociāli psiholoģisko faktoru lomu — nepilnvērtīga vai deformēta ģimene (piemēram, ja tajā nesen ienācis patēvs), vecāku alkoholisms, nepareiza audzināšana. Pats par sevi saprotams, ka šiem aspektiem ir zināma nozīme. Tomēr nedrīkst atstāt bez ievērības rakstura anomālijas, kas veicina tieksmi pēc alkohola. Dažos psihopātiju un rakstura akcentuāciju gadījumos pusaudžiem kāre pēc reibinošajiem dzērieniem var pastiprināties. Par to mēs šodien parunāsim.

Pieaugušo alkoholiķu rindas papildina galvenokārt tādi žūpas, kas sākuši dzert pusaudža gados. Mūsu kolēģis, Maskavas profesors Anatolijs Portnovs, apgalvo, ka viņi sastāda līdz 80 procentiem no kopējā alkoholiķu skaita. Tādējādi šī problēma ir bezgala nopietna.

Pirmā iepazīšanās ar alkoholu jau 12—14 gadu vecumā un pārmērīga reibinošo dzērienu lietošana vēlāk jāuzskata par vienu no trūkumiem uzvedībā, kas cieši saistās ar likuma pārkāpumiem un ko nereti nosaka rakstura anomālijas.

Anatolijs Portnovs, kas pēta pieaugušo psihopātu alkoholisma īpatnības, uzsver, ka šajā slimnieku grupā pārmērīga reibinošo dzērienu lietošana sākas krietni agrāk nekā parasti un sasniedz milzu apmērus, turklāt strauji veidojas grūti pārvarama tieksme pēc spirta dzērieniem, rodas atmiņas zudums dzērumā un nemitīgi pieaug sociālā dekompensācija.

īsumā atļaušos atgādināt jums dažus faktus no mūsu iepriekšējās sarunas un tad iepazīstināšu jūs ar personiskajiem novērojumiem.

Atcerēsimies, ko mēs saucam par psihopātijām. Tās ir tādas rakstura anomālijas, kuras, pēc Pjotra Gan- nuškina domām, nosaka indivīda garīgo veidolu, valdonīgi ietekmējot viņa psihi, un kuras īpaši nemainās visā dzīves laikā, turklāt traucē piemēroties apkārtējai videi.

Tagad atcerēsimies, ko mēs saprotam ar vārdu rakstura gkcentuācija. Te runa ir nevis vairs par slimību, par patoloģiskām rakstura izmaiņām, bet gan par galējām novirzēm no normas. Pusaudžiem ar rakstura akcentuācijām atsevišķas iezīmes, kas nosaka raksturu, ir nedaudz pārspīlētas un pastiprinātas. Ne visas iezīmes ir patoloģiskas. Rakstura akcentuāciju īpatnības izpaužas ne vienmēr un ne visur. Visbiežāk tās liek sevi manīt tikai noteiktos apstāk|os. Svarīgi, ka šīs rakstura īpatnības netraucē normālu sociālo adaptāciju, bet, ja kavē, tad tikai īslaicīgi. Sādi adaptācijas traucējumi parasti vērojami vienīgi ārkārtējos apstākļos, kad šie apstākļi iespaido visvārīgāko vietu pusaudža raksturā. Piemēram, pusaudzi, kam akcentētas tādas īpašības kā sabiedriskums, tieksme aktīvi darboties, traumēs piespiedu izolācija. Psihisko traumu, kas neskar šo vārīgo vietu, indivīds ar rakstura akcentuāciju pārcieš samērā viegli, katrā ziņā tā izsauc pilnīgi dabisku reakciju.

No 300 vīriešu kārtas pusaudžiem, kuri uzņemti mūsu klīnikā ar patoloģiskiem traucējumiem uzvedībā, bet bez psihozēm un garīgas atpalicības pazīmēm, 174 gadījumos tjka diagnosticēta psihopātija, 126 gadījumos «novirzēs no normas uzvedībā» atzītas par akcentuāciju izpausmi.

Bezmaz pusei pusaudžu psihopātu (49 procenti) bija delinkventa uzvedība. Pusaudžiem ar rakstura akcentuācijām dclinkventa rīcība konstatēta 29 procentos gadījumu.

Ar delinkventu uzvedību jāsaprot virkne sīku likuma pārkāpumu, nodarījumu, kurus vēl nevar uzskatīt par kriminālnoziegumiem, tas ir, par nopietniem likuma pārkāpumiem un noziegumiem, kas sodāmi saskaņā ar kriminālkodeksu.

No mūsu 300 pusaudžiem visvairāk bija darba kavētāju (60 procenti), sīku zagļu — zaguši, piemēram, augļus un saknes dārzos (57 procenti). Kautiņus ar saviem vienaudžiem sarīkojuši 52 procenti. Daudz retāk sastopami bija citi pārkāpumu veidi — sīknaudas atņemšana mazākajiem un fiziski vārgākiem vienaudžiem, velosipēdu un motociklu aizbraukšana ar vienu vienīgu nolūku — pavizināties, diedelēšana, sistemātiska piedalīšanās azarta spēlēs. Visvairāk pakļauti de- Unkventam ir pusaudži ar svārstīgo psihopātijas tipu un rakstura akcentuācijām, kā ari pusaudži ar histe- roīdo un epileptoīdo rakstura noviržu tipu.

Te svarīgi piebilst, ka rakstura anomālijas ir tikai priekšnoteikums, lai atklātos kādas novirzes pusaudža raksturā vai runa būtu par likuma pārkāpumu, alkoho- Iizāciju vai pat par noziegumu.

Mūsu zemē nav to ekonomisko un sociālo iemeslu, kas izraisa pusaudžu noziedzību kapitālisma zemēs. Pretsabiedriskas parādības ir svešas padomju iekārtai Veidojot komunistisko sabiedrību, šīs parādības tiks izskaustas un izzudīs pavisam. Taču pagaidām tās vēl ir sastopamas un pret tām ik dienas tiek izvērsta nesaudzīga cīņa.

Par vienu no iemesliem, kas izraisa novirzes no normas pusaudžu uzvedībā mūsu sabiedrībā, jāatzīst nepietiekama audzināšana ģimenē. Fēlikss Dzeržinskis rakstīja, ka «bērnu vaina vai nopelns lielā mērā atkarīgi no vecāku rīcības un sirdsapziņas».[7] No tā, kā vecāki rūpējas par savu bērnu iekšējo pasauli, kā interesējas par viņu uzvedību, mācībām, kā vecāki paši cenšas apgūt pedagoģijas pamatus (lai to spētu, mums ir visi priekšnoteikumi!), ir atkarīga mūsu audzināmo personības veidošanās, pareiza dzīves ce]a izvēle.

Ģimenes noteicošā loma bērnu audzināšanā, protams, nenoņem skolai atbildību par mūsu bērnu nākotni. Daži skolotāji par saviem uzdevumiem un pienākumiem uzskata vienīgi sava priekšmeta mācīšanu, speciālo zināšanu pasniegšanu. Tas, ka skola reizēm cenšas tikt vaļā no «grūti audzināmiem» bērniem un vāji organizē mācību procesu, var izraisīt ļoti bīstamas sekas svarīgajā jauniešu un pusaudžu mācību un audzināšanas darbā.

Tomēr ne tikai ģimenei un skolai jācīnās pret novirzēm pusaudžu uzvedībā. Ikviens pieaugušais var un viņam jādara viss, lai atņemtu pusaudžiem iespēju pārkāpt likumu un nepiedienīgi uzvesties. Taču patiesībā 25 procentus ļaundarību pusaudži izdara pieaugušo ietekmē. Turklāt gan cietušajiem, gan apkārtējiem parasti pietrūkst drosmes, lai izrādītu pretestību mazgadīgajiem huligāniem un darītu galu viņu nelikumīgajai rīcībai.

Un vēl viens problēmas aspekts. Vissavienības noziedzības cēloņu pētīšanas un tās novēršanas pasākumu izstrādāšanas zinātniskās pētniecības institūta dati liecina: nepilngadīgo likumpārkāpumus daļēji izraisa tas, ka viņi nezina likumus par kriminālatbildību. Piemēram, daudzi aptaujātie pusaudži nezināja, ka izgatavot un nēsāt sev līdzi aukstos ieročus ir noziegums, viņi domāja, ka kriminālatbildība iestājas, sākot ar sešpadsmit gadiem, bet daudziem likās, ka tā iestājas tikai no astoņpadsmit gadiem.

Kas attiecas uz reibinošu dzērienu lietošanu, tad pusaudži vēl nav pietiekami informēti par alkohola kaitīgo iedarbību uz fizisko un garīgo veselību, it īpaši uz jaunu organismu.

Tas rāda, ka jāizvērš pastiprināta tiesisko un medicīnisko zināšanu propaganda mūsu jaunatnes vidū.

Tomēr atgriezīsimies pie mūsu sarunas galvenās tēmas par alkoholizācijas īpatnībām atkarībā no dažādiem pusaudžu rakstura anomāliju tipiem.

Nevaldāmie, nepastāvīgie pusaudži bērnībā ir nemierīgi, negrib mācīties, viņiem ir asi izteikta tieksme pēc priekiem un izklaidēšanās, tukšas laika nosišanas. Ar šādiem pusaudžiem grūti tikt galā, viņi ir dēkaiņi, tomēr pabailīgi un bīstas no vecāku dusmām. Ar grūtībām viņi apgūst kultūras iemaņas, un pieaugušajiem viņi pastāvīgi jākontrolē. Tiekdamies pēc izklaidēšanās un priekiem, šie bērni agri iemācās smēķēt, izvairās no nodarbībām skolā. Pārejot pusaudžu kārtā, viņi nereti izdara huligāniskus izlēcienus, sāk lietot reibinošos dzērienus, bet reizēm pat narkotiskās vielas.

Epileptoīdās psihopātijas un akcentuācijas dabūjušas savu nosaukumu sakarā ar šo rakstura anomāliju ārējo līdzību ar dažu epilepsijas slimnieku personības izmaiņām. Epileptoīdajam tipam raksturīgas garastāvokļa svārstības visai lielā amplitūdā, nervozitāte līdz pat eksplozijai, gausums, kustību, emociju un domāšanas inertums, niknums, atriebīgums, ļaunpieminīgums, tendence būt pedantiskam un precizam, pārmērīga taupība, valdonība, tieksme būt vadonim vienaudžu sabiedrībā, reizēm neparastas tieksmes, kas izpaužas savdabīgā alkoholizācijas manierē: tiek lietoti galvenokārt stiprie dzērieni, tādēļ ātri zūd kontrole pār sevi (vajadzība piedzerties, «līdz pārtrūkst filma»). Dzērumā viņš kļūst nevaldāms, viņam rodas tieksme uz bezjēdzīgām izdarībām, kuras pēc tam nespēj atcerēties.

Histeroīdais tips pirmām kārtām ir ļoti liels egoists, allaž cenšas būt visu uzmanības centrā, alkst pielūgsmes, līdzjūtības un sajūsmas. Histeroīds labāk dod priekšroku naidam, nevis vienaldzīgai attieksmei pret sevi. Līdz ar to ātri zeļ melīgums, neizsīkstoša fantāzija nolūkā izcelties un par katru cenu iegūt neparasta, oriģināla cilvēka slavu. Aiz ārējas emocionalitātes slēpjas tukša dvēsele, trūkst patiesu un dziļu jūtu, lai gan emociju viņam pārpārēm un tās izpaužas teatralitātē un pozēšanā ar manierīguma pieskaņu.

Histeroīdu tieksmi pēc reibinošiem dzērieniem raksturo demonstratīva uzvedība. Hroniskie alkoholiķi his- teroīdo vidū ir liels retums. Saprazdams, ka pļēgura alkoholiķa slava necels viņu citu acīs, histeroīds parasti cenšas izlikties par alkohola estētu, kas, tā sacīt, «dzer tikai šampanieti» vai «tikai konjaku». Tāds pusaudzis parasti dzer maz, lai gan viņam nav nekas pretī piemelot, ka var izdzert ļoti daudz, nemaz neapreibstot.

Ja jau esam sākuši runāt par psihopātiju un akcentuāciju tipiem un tagad jāpāriet pie jautājuma, kas skar pusaudžu alkoholizāciju ar uzvedības novirzēm, nepieciešams īsumā raksturot vēl arī tā saucamos hi- pertīmiskos un šizoīdos tipus, kuri, kā vēlāk redzēsim, lai gan retāk nekā nepastāvīgie un epileptoīdie, tomēr pakļauti alkoholizācijai un ir cieši saistīti ar delinkven- tiem.

Pusaudži, kas sirgst ar hipertīmiskajām psihopāti- jām un akcentuācijāin, atšķiras no saviem vienaudžiem ar īpašu kustīgumu, sabiedriskumu, runātnīgumu, viņi tiecas būt neatkarīgi, draiskulīgi, mazliet vaļīgi saskarsmē ar pieaugušajiem. Viņi ir trokšņaini, nemierīgi, uzbudināmi, ātri iejūtas vienaudžu kolektīvā, cenzdamies kļūt par barvežiem. Sie pusaudži ātri apgūst skolas programmu, viņi nav spējīgi nenogurstoši strādāt, nav cītīgi, stundās bieži grauj disciplīnu. Sekmes mācībās viņiem ir ļoti svārstīgas: liecībās ņirbēt ņirb gan divnieki, gan piecnieki. Hipertimisko pusaudžu garastāvoklis gandrīz vienmēr ir labs, bet reizēm pat pacilāts. Vienīgi retumis viņi ir īgni un ērcīgi. Hiper- tīmiskie raksturi ir visai izturīgi. Viņiem parasti nekad nav sliktas pašsajūtas, allaž ir apskaužama ēstgriba; vakaros viņi momentāni iemieg un rītos vienmēr ir moži. Dekompensāciju viņiem var izraisīt piespiedu bezdarbība, viņi ar grūtībām pacieš vientulību, uzturēšanos iestādēs ar stingri noteiktu režīmu. Tiekdamies pēc patstāvības, šādi pusaudži necieš pieaugušo pārlieku aizbildniecību, sīkumainu kontroli, pamācības un moralizēšanu.

Hipertīmiķi ārkārtīgi interesējas par it visu, turklāt ir ļoti ziņkārīgi, un, nebūdami izlepuši draugu un paziņu izvēlē, viņi iekļūst kompānijās, kurām ir pretsa- biedriskas intereses. Tādās kompānijās viņi labprāt ļaujas izpriecām un piedalās iedzeršanās. Hipertīmiķis dod priekšroku nelielām alkohola devām, taču ātri kļūst par reibinošo dzērienu cienītāju. Vairāk vai mazāk tīrā veidā hipertīmiskais tips atklājas akcentuācijās. Psiho- pātijās mēs vērojam dažādas izpausmes pusaudža raksturā, visvairāk sastopams hipertīrniski nepastāvīgais variants, kuram piemīt pastiprināts darbīgums, dzīvesprieks, tieksme kļūt par barvedi, «fiksu» puiku, un uz šī fona parādās izklaidēšanās kāre un avantūrisms. Tādēļ pusaudzis nevīžīgi izpilda savus pienākumus, kļūst par likuma pārkāpēju un alkoholiķi, stājas nekārtīgos seksuālajos sakaros.

Sizoīdus mēdz dēvēt arī par «dīvaiņiem» un «savādniekiem», «patoloģiski noslēgtajiem». Viņi ir nošķīrušies no apkārtējās pasaules, nejūt vajadzību pēc saskarsmes ar citiem cilvēkiem, nespēj un arī nevēlas nodibināt personiskus kontaktus. Jau no bērnības ši- zoīdie raksturi dod priekšroku rotaļām vienatnē, nomaļus no trokšņaina bērnu bara, labprāt pavada laiku pieaugušo sabiedrībā, stundām ilgi, nebilzdami ne vārda, klausās viņu sarunās. Arī pusaudža gados ši- zoīds nošķiras no vienaudžiem un parasti pārdzīvo savu nespēju nodibināt sakarus ar citiem bērniem. Viņš ir viscaur pretrunīgs. Viņš vienlaikus ir atturīgs, pārmērīgi jūtīgs, paļāvīgs un aizdomu pilns, piesardzīgs, bezdarbīgs, apātisks un dažā ziņā apbrīnojami aktīvs un ārkārtīgi mērķtiecīgs; viņš var ne no šā ne no tā neieredzēt un spēj būt piekļāvīgs, ir truli ietiepīgs un negaidīti piekāpīgs. Sizoīdi allaž ir sapņotāji ar noslieci uz fantazēšanu. Histeroīds fantazē «publikai», bet šizoīds — tikai pats sev. Sizoīda dvēselē allaž valda puskrēsla, jo tās «logi» cieši aizklāti un paslēpti citu skatieniem.

Hroniskais alkoholisms pusaudžiem visumā ir reta parādība. Daudz aktuālāka šai vecuma grupai ir tieksme lietot alkoholu, taču alkoholizācijas simptomi vēl neveidojas. Lai atklātu šās tieksmes, laikus jāveic medicīniski un pedagoģiski profilaktiskie pasākumi.

Pusaudžu alkoholisms ir ļaundabīgs, tas ātri kļūst par slimību, strauji mainās personība, un rodas traucējumi sociālajā adaptācijā. Pazīmes, kuras pieaugušajiem ļauj atšķirt hronisko alkoholismu no parastas žūpības, pusaudžiem ne vienmēr ir novērojamas, turklāt dažas hroniskā alkoholisma pazīmes bērniem un pusaudžiem nav pilnīgi attīstījušās. Jo mazāk gadu pacientam, jo nenoteiktākas ir slimības izpausmes.

Par daudz noturīgāku simptomu jāatzīst tieksme pēc reibinošiem dzērieniem. Si tieksme pusaudžiem attīstās daudz ātrāk nekā pieaugušajiem dzērājiem. Mazie pacienti bieži vien neapzinās šo tieksmi. Tomēr par to, ka tā pastāv, var netieši spriest pēc īpašas emocionālās reakcijas, ja saruna ievirzās par reibinošajiem dzērieniem, pēc aktivitātes alkohola sadabūšanā, kas noved pat pie zādzībām.

Tikai neilgu laiku alkohols tiek lietots epizodiski. Atri vien izveidojas kāda sistēma. Parastas dzeršanas posma bērniem un pusaudžiem praktiski nav. Strauji pieaug tolerance (izturība) pret alkoholu, tādēļ sākuma devas palielinās 3—4 reizes; zūd vemšanas reflekss pēc alkohola lietošanas. Dažiem slimniekiem vērojams atmiņas zudums reibumā. Daudziem mainās reibuma tips: eiforiju (slimīgu jautrību) nomaina niknums un agresivitāte.

Mēra sajūtas zudumu tomēr nevar uzskatīt par kardinālu hroniskā alkoholisma pazīmi bērniem un pusaudžiem, jo viņi nereti dzer, nezinādami šo mēru, dzer vienīgi aiz puiciskas godkāres, cenzdamies izskatīties pieauguši. Liela diagnostiska nozīme ir situācijas izjūtas zudumam. Alkoholismam attīstoties un progresējot, bērni un pusaudži reibumā sāk parādīties mājās, bet pēc tam arī skolā. Tas liecina, ka mazinās un pat zūd tikumiskā orientācija, un tā jau ir visai draudīga pazīme.

No 300 vīriešu kārtas pusaudžiem ar novirzēm uzvedībā hronisku alkoholismu diagnosticējām 6 procentiem (18 cilvēku). Tomēr vēl 23 procenti šās grupas pusaudžu pārmērīgi lietoja reibinošos dzērienus. Alkoholisms un tieksme uz pārmērīgu alkohola lietošanu vienlīdz bieži konstatēta gan indivīdiem ar psihopāti- jām, gan ar akcentuācijām. Ja runa ir par rakstura anomālijām, tad pusaudžu alkoholiķu apakšgrupā bija tikai nepastāvīgais tips (deviņi cilvēki) un epileptoī- >xlais tips (deviņi cilvēki). Tieksme pēc alkohola katram tipam ir citāda: pārmērīga reibinošo dzērienu lietošana, kas vēl nav k|uvusi par patoloģisku tieksmi, konstatēta 45 procentiem nepastāvīgā tipa pārstāvju, 35 procentiem epileptoīdu, 28 procentiem histeroīdu un 26 procentiem hipertīmiķu un hipertīmi-nepastāvīgo rakstura anomāliju tipiem. Sizoīdi pārmērīgi lieto reibinošos dzērienus tikai atsevišķos gadījumos.

Hroniskā alkoholisma augstais procents un pārmērīga alkohola lietošana to pusaudžu vidū, kuriem piemīt nepastāvīgais psihopātiju un akcentuāciju tips, izskaidrojams ar šo pusaudžu izklaidēšanās kāri. Viņiem vīna lietošana ir viena no baudas rituāla sastāvdaļām. Vīna vai degvīna lietošanas mērķis (vīns, starp citu, tiek vērtēts augstāk nekā stiprie dzērieni) ir cenšanās mākslīgi radīt pacilātu garastāvokli. Dabiski, visbiežāk reibinošie dzērieni tiek lietoti nevisai lielās devās, tikai tik daudz, lai izraisītu garastāvokļa maiņu. Tomēr reibums šādos pusaudžos nereti izraisa nervozitāti, niknumu un agresivitāti. Jauniem cilvēkiem, kuriem nav psihopātijas pazīmju līdz alkoholizācijas sākumam, šīs īpašības ir mazāk izteiktas. Slimnieki ar psihopātis- kajām iezīmēm ir grūtāk ārstējami, arī remisija (slimības parādību pavājināšanās) viņiem īslaicīgāka.

Hipertīmiskā tipa pusaudžu uzvedība dzeršanas sākuma posmā daudzējādā ziņā atgādina alkoholizācijas veidu, kāds piemīt nepastāvīgajām personībām. Taču hipertīmiķi ilgāk noturas tādā alkoholizācijas līmenī, kas nepārvēršas par slimību. No hroniskā alkoholisma viņus acīmredzot kaut kādā ziņā pasargā viņiem piemītošā enerģija, interešu daudzpusība un dzīvīgums, tieksme darboties, konkrēti nākotnes nodomi.

Pusaudzis epileptoīds par pārmērīgu alkohola lietotāju kļūst pavisam citādi nekā nepastāvīgais un hiper- tīmiķis. Epileptoīdi lielākoties neizjūt vieglo, tīkamo noskaņojuma kāpinājumu pēc nelielas reibinošo dzērienu devas. Reibumā viņi allaž ir jauni, ar noslieci uz agresivitāti un graujošu darbību. Ļoti ātri, kā jau sacīts, viņi zaudē mēra sajūtu dzeršanā. Tikpat strauji attīstās arī grūti pārvaramā kāre pēc alkohola. Sie pusaudži par labākiem uzskata stipros spirta dzērienus. Samērā ātri viņiem zūd spēja atcerēties, kas ar tiem noticis reibuma laikā. Atmiņas traucējumi reibumā ir visai līdzīgi palimpsestiem, kādi novērojami pieaugušajiem hroniskajiem alkoholiķiem. Tā ir tā saucamā «ielāpu atmiņa». Par palimpsestiem sauc arī rokrakstus, kas rakstīti uz pergamenta pāri nomazgātam vai nokasītam tekstam. No tā radies nosaukums alkoholiķa atmiņas traucējumiem, kad viņam palikušas prātā tikai atmiņu drumslas par notikumiem, kas atgadījušies ar viņu dzērumā.

Sizoīdie pusaudži tikai izņēmuma gadījumos kļūst par alkoholiķiem. Turklāt viņi lieto vienīgi nelielas alkohola devas. Reizēm viņiem rodas kaut kas līdzīgs psihiskai atkarībai no reibinošajiem dzērieniem, ko izraisa tieksme uzlabot garastāvokli, vēlēšanās kļūt nepiespiestam, atbrīvoties, pārvarēt nošķirtību un kautrīgumu.

Psihopāti un indivīdi ar akcentuācijām un histeroī- dām rakstura iezīmēm nereti pārspīlē savu kāri pēc alkohola, lai ārī šajā ziņā izceltos vienaudžu vidū. Grūti pārvaramo fizisko atkarību no reibinošajiem dzērieniem, kas raksturīga alkoholismam kā slimībai, pusaudžiem šizoīdiem un histeroīdiem neesam novērojuši.

Viens no mūsu līdzstrādniekiem — ārsts Amplejevs atklājis visai retu hroniskā alkoholisma gadījumu jaunietim ar izteiktu konformā tipa akcentuāciju. Pirms , īsumā izklāstu šo gadījumu, man jāpiebilst, ka «tīrs» konformais tips sastopams tikai akcentuāciju veidā.

Konformā tipa psihopātu acīmredzot nemaz nav. Par konformitāti mēdz uzskatīt aklu paklausību to cilvēku uzskatiem un gaumei, kuri atrodas tiešā saskarsmē ar konformo personu, pilnīgu patstāvības un neatkarības trūkumu. Sāds jaunietis it visā cenšas būt tāds «kā citi». Tas attiecināms gan uz tādiem sīkumiem kā istabas iekārtojums, gan uz tik nopietnām lietām kā pasaules uzskats. Sie «citi» ir neliels kolektīvs, no kura viņš nevēlas atpalikt, taču necenšas tajā arī nekādi izcelties vai ieņemt vadošu stāvokli. Mikrosociālās vides ietekme (viena pagalmā bērni, klases biedri) uz konformo pusaudzi vai jaunieti ir milzīga. Tādēj šādu jaunieti ļoti viegli iesaistīt žūpošanā «kompānijas pēc».

Tāda ir kopējā alkoholizācijas aina psihopātiju un akcentuāciju gadījumos. Pastāv iespēja, ka pusaudzis ar rakstura anomālijām var kļūt par žūpu, bet ar laiku pat par hronisku alkoholiķi, tādēļ steidzami un neatliekami jāizstrādā rekomendācijas, kas palīdzētu noorganizēt medicīniski pedagoģiskus pasākumus, lai rastu pieeju pusaudžiem ar visdažādākā tipa psihopātijām un akcentuācijām, jo katra anomāliju lipa ārstēšanai un audzināšanai ir sava specifika.

Riskam kļūt par dzērāju vai pat par alkoholiķi visvairāk pakļauts nepastāvīgā tipa pusaudzis, un viņš jātur stingros grožos. Stingrība, spēks un vara — ir galvenie atribūti vecāku un skolotāju attiecībās ar šādiem pusaudžiem. Viņi nemitīgi jākontrolē un jāuzrauga, jāprasa, lai viņi stingri ievērotu kārtību, jāsoda par pārkāpumiem. Tas palīdzēs atturēt nepastāvīgā tipa pusaudzi no nepiedienīgas uzvedības. Šādus pusaudžus labvēlīgi ietekmē uzturēšanās slēgtajās iestādēs ar stingru režīmu un veselīgu «darba terapiju». Mūsu līdzstrādnieka ārsta Ivanova pētījumi liecina, ka, piemēram, pusaudžiem, kas mācās Arktikas jūrskolā, kur ir stingri reglamentēts režīms, akcentuā- cijas izpaužas daudz retāk nekā viņu vienaudžiem — vidusskolēniem.

Epileptoīdajiem pusaudžiem kra§u garastāvokļa svārstību laikā vajadzīgs miers. Labvēlīgs faktors psihoterapijai un pedagoģiskajai ietekmēšanai ir šo pusaudžu pastiprinātās raizes par savu veselību un labklājību. Nepieciešamas vispusīgas un nesteidzīgas pārrunas mierīgā atmosfērā. Vēlams sākumā uzsvērt epi- leptoīdā rakstura pozitīvās īpašības — akurātību, apdomību, kārtības mīlestību un nereti spējas kādā amatā. Tikai pēc stimulējošas sarunas var piesardzīgi un saudzīgi, nezaudējot taktu un smalkjūtību, apspriest pusaudža rakstura negatīvās iezīmes: ekspansivitāti, nesavaldību emociju izpausmē, ātrsirdību, garastāvokļa svārstības ar noslieci uz grūtsirdību un nervozitāti. Jāpierāda, ka šīs savdabības daudzējādā ziņā traucē jūsu audzēkni vai pacientu, un pēc tam jāiesaka, lai viņš iemācās izvairīties no uzbudinošām situācijām, meklē vientulību satraukuma brīdī, uzsāk iemīļotu nodarbošanos. Jāieskaidro pusaudzim, ka, ņemot vērā viņa rakstura īpatnības, viņam visādā ziņā jāizvairās lietot spirta dzērienus, jo reibums saasinās uzbudinājumu un padziļinās grūtsirdību, un tam var būt visai bīstamas sekas.

Ar hipertīmo pusaudzi ir diezgan viegli nodibināt pirmo kontaktu, taču jāizvairās no uzbāzīgām, tiešām pamācībām, lai savstarpējās saprašanās pavediens nepārtrūktu. Kontakta padziļināšanai sevišķi svarīgi, lai ārsts vai pedagogs būtu labvēlīgi noskaņots, sirsnīgs, censtos palīdzēt, būtu gatavs kopīgi meklēt izeju no grūtām situācijām. Taču tas nenozīmē, ka var pieļaut familiāras attiecības. Tāpat nedrīkst pielāgoties pusaudžu videi. Hipertīmais pusaudzis simpatizēs tādam ārstam, skolotājam, un, visbeidzot, vecākiem, kuri skaidri liek manīt, ka viņi paši ir pilnīgi neatkarīgi, patstāvīgi cilvēki. Jāpalīdz šādam pusaudzim ievirzīt īstajā gultnē viņa kūsājošo enerģiju, aizraušanos, tieksmi darboties, būt saskarsmē ar citiem. Hipertīmiķi sevišķi labvēlīgi iespaido veselīgs jauniešu kolektīvs, kura locekļi ir nedaudz vecāki par viņu pašu. Šādiem pusaudžiem ļoti vēlamas un ieteicamas ir jaunatnes darba nometnes un tūrisma pārgājieni.

Iespējams, ka visvieglāk pirmo kontaktu nodibināt ar histeroīdo pusaudzi. Taču mediķiem un pedagogiem šie pusaudži ir ciets rieksts. Hipnozes iespējas te tiek pārspīlētas, Ņeviens hipnotizētājs neatbrīvos histeroīdo personu no egocentrisma, kas ir viņa visbūtiskākā īpašība. Gribot negribot jāpapūlas atrast tādu darbības jomu, kurā histeroīda egocentriskie centieni rastu gandarījumu, dotu kādu labumu viņam pašam un citiem un nevienam nekaitētu. Te būtu ieteicams pievērsties mākslinieciskajai pašdarbībai.

Jāpalīdz pusaudzim izvēlēties profesiju, kas būtu viņam pa spēkam, jo paši pusaudži mēdz pārvērtēt savas iespējas. Gribu ieteikt vecākiem nepievērst īpašu uzmanību dažādiem izaicinošiem negatīviem izlēcieniem, lai bērnos nenostiprinātos egocentriskais uzvedības stereotips. Pret histeroīdo pusaudžu izlēcieniem jāizturas mierīgi, tos nevajag nemitīgi apspriest, taču nedrīkst arī nesodīt, katrā gadījumā jāparāda sava negatīvā attieksme, tikai tas jādara bez skandāliem un scēnām.

Ar šizoīdiem īstu kontaktu nodibināt ir ārkārtīgi grūti. Lāgiem šizoīda savrupības siena, viņa untumainā pieeja draugu izvēlei, viņa sarežģītā un neizprotamā simpātiju un antipātiju sistēma atvaira visus mēģinājumus panākt saprašanos. Nereti ārsts ir spiests iesākt sarunu ar monologu. Acīmredzot vispiemērotākā sarunas tēma varētu būt savstarpējo kontaktu nodibināšanas grūtības vispār, kā arī to cilvēku likteņi, kuriem grūti nonākt saskarsmē ar citiem. Ja pusaudzis pēkšņi ierunājas pats bez uzvedinoša jautājuma, turklāt, iespējams, pavisam par citu tematu, var cerēt, ka grūti pārvaramā robeža, kas šķir formālu kontaktu no īstā, ir pārvarēta. Pārtraukt pusaudzi šādā gadījumā nevajag. Lai viņš izsaka savas domas. Kolīdz ārsts sajutīs, ka kontakts sāk zust, kas ir pilnīgi iespējami un pat tipiski sarunā ar šizoīdo pusaudzi, ieteicams mainīt sarunas tematu ar tādu, kas skar pilnīgi negaidītu problēmu. Jāņem vērā, ka Šizoīdie pusaudži lolo sapni iegūt profesiju, kas saistīta ar darbu nelielos kolektīvos. Taču tieši nelielā kolektīvā nepieciešams ciešs kontakts un pilnīga savstarpējā saprašanās. Tādējādi diez vai vajadzētu ieteikt šizoīdajam pusaudzim šādu izvēli.

Pretalkohola propagandai pusaudžu kolektīvā jāizvirza šāds mērķis: izskaidrot pusaudžiem, ka alkohols kaitīgi iedarbojas uz veselību un ka žūpošana ir amorāla, netikumiska parādība. Epileptoīdam, kam ir sakāpinātas bažas par savu veselības stāvokli, jādomā, ļoti pārliecinoši šķitīs argumenti par reibinošo dzērienu postošo iespaidu uz veselību, taču vairumam pusaudžu svarīgāka liksies morāli ētiskā puse.

Darbā ar pusaudžiem vispār un it īpaši ar jauniešiem, kuriem sakarā ar rakstura anomālijām ir novirzes uzvedībā, ģimenei, pedagogiem, sociologiem, psihiatriem un psihologiem jāieliek ne mazums pūļu.

Gribas ticēt, ka šis grūtais uzdevums palīdzēt labi adaptēties pusaudžiem ar psihopātijām un rakstura akcentuācijām tiks pilnīgi atrisināts, jo, neraugoties uz visām grūtībām, tas mūsu sabiedrībai ir pa spēkam.

* * *

Mēnesis aizritēja nemanot. Vjačeslavs Sergejevičs daudz redzēja un dzirdēja profesora Kļačko klīnikā, daudz ko noskaidroja psiholoģijā, rakņādamies pa monogrāfijām un žurnālu rakstiem. Paguva pastaigāt ari pa muzejiem un izstādēm. Mājās viņš ieradās iespaidiem pārbagāts.

Nākamajā dienā pēc atbraukšanas Belovs devās pie Pjotra Petroviča, kas izvadāja viņu pa izremontētajām, mirdzoši spodrajām nākamās pusaudžu nodaļas telpām un paskaidroja, ka tuvākajās dienās būs jānodarbojas ar inventāra un nodaļas aptiekas iegādi, jāmeklē un jāapmāca vidējais un jaunākais medicīniskais personāls. Pēc telpu apskates, istabu sadales (palātas, kabineti, ēdienu izsniegšanas punkts un ēdnīca, atpūtas istabas) Pjotrs Petrovičs atkal ieaicināja ārstu Belovu savā kabinetā, lai apspriestu daudzus jautājumus sakarā ar jaunās nodaļas atvēršanu.

Kad Vjačeslavs Sergejevičs pēc pusotras stundas izgāja no galvenā ārsta kabineta, pie viņa pienāca Pjotra Petroviča sekretāre un pasniedza aploksni, kurai nebija atpakaļadreses.

— Paldies. Labi, ka nav jāpiemaksā! — ārsts Belovs pajokoja, izlasījis uz aploksnes akurātā sievietes rokrakstā uzrakstīto slimnīcas adresi un savu vārdu. Viņš atvēra aploksni un, sev par brīnumu, vēstules vietā izņēma no aploksnes teātra biļeti. Tad viņš vēlreiz ielūkojās aploksnē, cerēdams ieraudzīt tajā kaut nelielu zīmīti, tomēr nekā neatrada.

Iegājis savā vēl neapdzīvotajā un tikpat kā tukšajā kabinetā — te atradās viens rakstāmgalds un krēsls, ārsts Belovs pieķēra sevi pie domas, ka viņš, nākdams no administratīvā korpusa uz savu nodaļu, visu ceļu bija domājis un domā ar! patlaban tikai par savādo un negaidīto sūtījumu. Viņš apsēdās pie galda un sāka aplūkot biļeti. Tā bija uz «Traviatu» Lielajā teātrī. Pret teātri Vjačeslavs Sergejevičs bija vienaldzīgs, bet operu viņš vienkārši necieta. Belovu vairāk aizrāva simfoniskā mūzika, viņš milēja ērģeles un labprāt apmeklēja klaviermūzikas koncertus. No komponistiem Belovam sevišķi patika Bahs un Sopēns, šie atšķirīgie un viens no otra pat laika ziņā tik tālu stāvošie komponisti. Bet no operām viņš spēja klausīties vienīgi Gluka «Orfeju», un arī tad tikai ierakstu skaņuplatē mājās uz dīvāna.

Taču patlaban svarīgākais bija nevis tas, kurp viņu aicināja šī sazin no kurienes uzradusies biļete. Ārstu ieintriģēja pats sūtītājs, kas nebija uzdevis savu adresi. Patiesībā biļeti varēja atsūtīt jebkura no darbiniecēm, protams, vēl ne gluži gados (par to viņš nešaubījās!). Pēdīgi viņam atausa gaisma. Tā neapšaubāmi bija Lidija Stepanovna, kuru viņš allaž pa jokam tika aicinājis gan uz izbraucienu ar slēpēm, gan pavizināties ar laivu! «Skat, kāda nebēdniece!» smaidīdams nodomāja Vjačeslavs Sergejevičs. «Interesanti, vai pati maz atnāks. Tas nu ir gan! Nevis pašrocīgi, bet pa pastu!»

Mīkla atrisināta. Vjačeslavs Sergejevičs bija ļoti apmierināts ar savu vērīgumu un kļuva pat jautrs. Viņš nocēla telefona klausuli, uzgrieza vienpadsmitās nodaļas numuru un palūdza pie aparāta Lidiju Stepanovnu.

—   Sveicināta, Lidočka!

—  Esiet sveicināts, Vjačeslav Sergejevič! Apsveicu ar laimīgu atgriešanos!

—   Nu, kā tad būs, vai vizināsimies ar laivu?

—  Esmu vienmēr gatava! Tikai žēl, ka snieg, — paraugieties pa logu.

—   Ai, esat gan jūs nedarbniece, Lidija Stepanovnal

—   Ko jūs, Vjačeslav Sergejevič?

Ārst§ Belovs sajuta šķelmīgumu Lidijas Stepanov- nas balsī. «Viss skaidrs!»

_— Zinām, zinām, Lidočka, neizpļāpāsimies. Visu zinām!

—   Ko tad jūs zināt?

—       Pagaidīsim trīs dienas. Uzskatiet, ka es neko nenojaušu!

—       O, Vjačeslav Sergejevič, lai gan jūs tagad esat nodaļas vadītājs, svarīga persona, tomēr, piedodiet, arī palaidnis!

—       Ai, ai, ai! Kā jūs tik frivoli varat sarunāties ar atbildīgu amatpersonu? Labi, neatraušu jūs no jūsu humānā un cēlā darba. Uz drīzu redzēšanos!

—       Ienāciet mūsu nodaļā, esat allaž gaidīts viesis, neaizmirstiet mūs, Vjačeslav Sergejevič!. Visu labu.

Vjačeslavs Sergejevičs nospieda telefona aparāta dakšiņu un, izdzirdis signālu, uzgrieza citas nodaļas telefona numuru un lūdza pieaicināt pie aparāta savu draugu ārstu Gladkovu.

—   Vai tas esi tu, Genādij?

—   Nē, tas neesmu es, Slavik.

—   Asprātīgs kā vienmēr.

—   Tev līdzi netieku.

—       Laidīsim pie manis, es tev atvedu brīnišķīgu grāmatu.

—        Ļoti gribas papļāpāt ar tevi, Slavik, esmu noilgo- jies: Vai, kā teiktu mans dēlēns — nolilgojies. Taču labāk atbrauc tu pie manis. Sieva būs priecīga. Dēls pastāvīgi apvaicājas par tevi. Par godu šim gadījumam es paņemšu taksometru.

—   Pēc tagadējiem tarifiem tālu neaizvizināsies!

•— Veselu nedēļu esmu atturējies. Bet nu -r- pietiek.

Ārsts Belovs pārģērbās un, savā nodabā kaut ko purpinādams, devās uz izeju. Pie vārtiem viņi pienāca vienlaikus. Turpat pagadījās taksometrs, draugi iekāpa tajā un aiztraucās pa slapjo ceļu.

Genādijs Ivanovičs vienā mirklī uzklāja galdu — sieva acīmredzot bija aizgājusi pēc dēla uz bērnudārzu —, salika galdā augļus, konservus un uzsildīja boršču.

—       Stāsti nu. Kā izskatās Ļeņingradā? Kā patika profesors Kļačko?

—       Kļačko — tam tik ir galva. Brašs vīrs. Strādīgs un gudrs. Arī darbinieki viņam lieliski. Bet Ļeņingrada ir izmainījusies. Pēdējo reizi es tur biju labi sen. Vecās ēkas atsvaidzinātas, nokrāsotas. Daudz jaunceltņu. Brīnumjauka pilsēta, lieliski cilvēki. Taču Maskavā, vienalga, labāk. Ierasts…

Ienāca Genādija Ivanoviča sieva Tatjana un piecgadīgais Petja.

—       Māmiņ! Palūk, kas pie mums ieradies! — Mazais metās pie ārsta Belova. — Ko tu atnesi?

—       Vai tad tā drīkst, Petja? — dēlēna vaļības samulsināta, sacīja Taņa. — Labdien, Slava!

—   Labdien, labdien. Es atnesu elektrisko…

—   Dzelzceļu?

—  Jā, elektrisko dzelzceļu.

—       Tas gan ir vareni! Man jau viens ir, bet tagad es uzbūvēšu līniju apkārt istabai un palaidīšu divas elektriskās lokomotīves.

Petja satvēra kārbu ar dzelzceļa detaļām un aizjoza uz blakusistabu.

—   Bet kas pasacīs paldies?

—       Je vous remerci beaucoup, monsieurl (Es jums ļoti pateicos, mans kungs!)

—       Esmu sācis mācīt viņam franču valodu, — Genā- dija Ivanoviča sejā izplūda apmierināts smaids. — Tik apdāvināts, ka bail!

—       Nu, ko tu, — iebilda Taņa, lai gan arī viņa bija aizkustināta.

—       Esat gan jūs laimīgi! Es allaž pasildos pie jūsu pavarda.

—  Tev jau sen laiks precēties!

—   Es jau sāku par to domāt..,

Genādijs Ivanovičs devās pie grāmatu skapja un sāka rakņāties pa skaņuplatēm, kas atradās apakšējā plauktā.

—       Starp citu, vai tu zini, ka rīt ārsts Ļitviņenko aizstāv kandidāta disertāciju? — viņš pievērsās Belo- vam.

—   O! Malacis!

—       Vai uz banketu iesi? Tiesa, tagad to dēvē nevis par banketu, bet gan par kāda radagabala jubileju vai tamlīdzīgi… Lai nesadusmotu Augstāko atestācijas komisiju. Cīņa pret žūpību ierāvusi savā atvarā arī nevainīgus banketus…

—       Nē, nevarēšu. Man daudz darba nodaļas iekārtošanā. Bet uz zinātnisko padomi droši vien aiziešu, aiznesīšu jaunizceptajam maģistram puķes, paklausīšos viņā. Agrāk es darīju gluži otrādi: uz aizstāvēšanu negāju, bet banketos ierados regulāri. Taču — darīšanas, darīšanas… Gadiem ritot, vajadzētu tikt vaļā no rūpēm, taču mēs arvien vairāk apkraujamies, apkrau- jamies…

—   Tā tam arī jābūt, Slava!

—   Laikam tev taisnība. Tā tam arī jābūt!

Gcnādijs Ivanovičs beidzot atrada skaņuplati, kuru bija meklējiš, ieslēdza radiolu, saudzīgi uzlika plati un akurāti nolaida adapteru. Taņa un Vjačeslavs Sergejevičs piecēlās no galda, un visi trīs ērtāk iegrozījās krēslos.

♦ * *

Kad Vjačeslavs Sergejevičs atvēra durvis, kas veda uz konferenču zāli, zinātniskās padomes sēde jau ritēja pilnā sparā. Ārsts Ļitviņenko izklāstīja savas disertācijas materiālu. Viņš jau bija nolasījis autoreferāta ievada daļu — tās literatūras apskatu, kas skāra viņa tēmu, un sāka runāt par paša novērojumiem.

— Ja alkoholisms sāk veidoties agrā jaunībā (šai sakarā mēs nosacīti izdalām slimnieku grupu vecumā hdz 25 gadiem), var izvirzīt hipotēzi, ka ir arī papildu faktori, kas sekmē strauju slimības attīstību un var ieviest slimības klīniskajā ainā dažādas īpatnības. Iespējams, ka tieši šiem faktoriem ir kāda nozīme jauniešu alkoholisma attīstībā. Lai noskaidrotu šo faktoru lomu, uzsākām šos pētījumus. Novērojām 100 pacientus vecumā no 16 līdz 25 gadiem, kuri sirga ar hronisko alkoholismu.

Lai salīdzinātu ārstēšanu un slimības norisi, tika pētīta arī kontroles grupa, kas sastāvēja no 75 slimniekiem brieduma gados. Vienlaikus tika novērota grupa pusaudžu un jauniešu vecumā no 15 līdz 19 gadiem Sajā grupā bija jaunieši (pavisam 119 cilvēki), kas nokļuvuši milicijas redzes lokā, jo traucējuši sabiedrisko kārtību reibumā.,,

Vjačeslavs Sergejevičs pārlaida skatienu zālei, meklēdams brīvu vietu, un klusām, cenzdamies nepievērst sev uzmanību un netraucēt klausītājus, aizspraucās līdz neaizņemtajam krēslam.

—   Slimības vēstures analīze parādīja, — pa tam turpināja disertants, — ka «klīniskā» stadija, tas ir, saslimšanas sākums, vairumam mūsu pamatgrupas pacientu (77 slimnieki) bijis vecumā no 13 līdz 19 gadiem. Saslimšanas sākums vecuma apakšgrupā no 20 līdz 22 gadiem atklāts 17 no 100 slimniekiem, vecumā no 23 līdz 24 gadiem — četriem slimniekiem un vecumā no 25 gadiem — diviem. Tādējādi mūsu pacientu lielākajai daļai hroniskā alkoholisma pirmās pazīmes konstatētas vecumā līdz 19 gadiem.

62 no 100 pacientiem pārbaudes brīdī jau bija galīgi izveidojusies un nostabilizējusies izvērsta hroniskā alkoholisma stadija, turklāt 31 cilvēks sasirga vecumā no 16 līdz 19 gadiem, 22 slimnieki — no 20 līdz 22 gadiem un 9 cilvēki no 23 līdz 24 gadiem. Tas liecina, ka ne vien pirmie simptomi žūpības pārtapšanai par alkoholismu, bet ari izteiktas saslimšanas pazīmes visbiežāk veidojas un izpaužas agras jaunības gados.

Vjačeslavarn Sergejevičam pēc dzirdes bija grūti uztvert visus šos skaitliskos aprēķinus, viņam zuda izklāsta pavediens. Tādēļ viņš izvilka no uzsvārča kabatas autoreferātu, ko ārsts Ļitviņenko ar sirsnīgu dāvinājuma ierakstu viņam šorīt bija iedevis, un sāka klausīties referātu pēc teksta.

—   Mūsu pacientiem, kā arī alkoholiķiem brieduma gados saslimšanas sākotnējās izpausmes veidojās jau tad, kad pārmērīgai alkohola lietošanai vēl nepiemita slimības raksturs. Sāds dzeršanas periods 22 slimniekiem ilga tikai no 6 līdz 12 mēnešiem, 71 cilvēkam — no 2 līdz 5 gadiem, bet 7 pacientiem no 6 līdz 7 gadiem. Citāda aina bija vērojama pieaugušo hronisko alkoholiķu kontrolgrupā. Nevienā no 75 gadījumiem pārmēri - gas alkohola lietošanas periodi, kuriem sekoja slimība, nebija tik īsi kā lielākajai daļai jauniešu pamatgrupā. Lai žūpība kļūtu par alkoholismu, nobriedušiem cilvēkiem vajadzēja lietot spirta dzērienus (4 no 75) mazākais 7 gadus, bet parasti vēl vairāk. Tātad jaunajiem ļaudīm hroniskā alkoholisma simptomātikas termiņi ir ārkārtīgi īsi un slimība attīstās ļoti strauji vai samērā ātri. Kas tad sekmē tik strauju hroniskā alkoholisma veidošanos jauniešos? Aplūkosim faktorus, kas izraisa saslimšanu, salīdzinot tos ar analoģiskiem faktoriem, kuri raksturīgi nobriedušiem hroniskajiem alkoholiķiem.

Pievērsīsimies jautājumam par izglītības līmeni. Pamatgrupā sešiem slimniekiem bija pamatskolas izglītība, 71 bija beidzis piecas—deviņas klases, 20 ieguvuši vidējo izglītību, viens — vidējo speciālo izglītību, divi — augstāko izglītību. No tā izriet, ka zemais izglītības līmenis vainojams 77 procentos gadījumu. Tiesa, šos rādītājus pamatgrupā daļēji iespaidoja tas, ka jaunieši vēl nebija paspējuši iegūt izglītību pilnā apjomā. Tomēr lielākoties tie bija jauni cilvēki, kas pameta mācības, kolīdz bija sākuši strādāt. To, ka viņi nevēlējās turpināt izglitību, zināmā mērā noteica pārmērīga reibinošo dzērienu lietošana. Te rodas savdabīgs apburtais loks: zemais izglītības līmenis un, iespējams, seklās intereses veicināja jauniešu agru pievēršanos reibinošajiem dzērieniem, bet pārmērīga alkohola lietošana neļāva viņiem turpināt mācības skolā, tehnikumā vai institūtā.

Pieaugušo cilvēku kontroles grupā bija cita aina. Sajā grupā tikai 10 cilvēkiem bija pamatskolas izglītība, nepabeigta vidējā — 37, vidējā — 12, vidējā tehniskā — 7 un augstākā izglītība — 9 cilvēkiem. Kopsakarība starp izglītības līmeni un kāri pēc reibinoša

jiem dzērieniem slimniekiem kontroles grupā tik spilgti neizpaudās.

Otrajā kontroles grupā (119 cilvēki) mēs atkal saskaramies ar samērā zemu izglītības līmeni. Pamatskolas un nepabeigta vidējā izglītība šai grupā bija 101 cilvēkam.

Tā kā jaunieši bija pametuši mācības, viņi iekļuva citā mikrovidē. Iekļaujoties darba kolektīvā, jaunietis ne vienmēr spēj pareizi novērtēt visu, kas ir ap viņu. Jaunības maksimālisms, cenšanās izskatīties pieaugušam nereti noved pie tā, ka viņš par labākiem atzīst cilvēkus, kuri uzaicina viņu «apslacīt pirmo algu», «samest pa rublim», tas ir, kā pašam liekas, redz viņā pieaugušu cilvēku. Ievērības cienīgs ir fakts, ka 64 jaunieši no mūsu pamatgrupas sākuši pārmērīgi aizrauties ar alkoholu jau no pirmajām patstāvīgā darba dienām. Tikai 16 cilvēki sāka šo nodarbošanos jau pēc tam, kad bija iestājušies darbā, un 20 — pirms iestāšanās darbā rūpnīcā, fabrikā vai celtniecībā.

273

Analoģiski rādītāji raksturīgi arī jauniešu otrajai kontroles grupai. No 119 cilvēkiem tikai 11 mācījās, bet 108 jau strādāja. Turklāt pārmērīga alkohola lietošana sakrita ar darba dzīves sākumu 104 cilvēkiem. Tas vēlreiz liecina par savdabīgo izvēli agrā jaunībā: jaunieši daudz vieglāk pak|aujas mazākuma negatīvajai ietekmei, cilvēkiem ar «novirzēm uzvedībā», un netiecas pārņemt pozitīvās tradīcijas, ko atzīst apkārtējo vairums. Kā mēdz teikt: aizliegtie augļi ir saldāki. Sajā sakarā milzīga nozīme ir mūsu dienās populārajiem darbaudzinātājiem. Pieredzējušākie un cienījamākie vecākās paaudzes pārstāvji palīdz jaunatnei nopietni izvērtēt, cik svarīga ir ieiešana pilnīgi jaunā sociālajā vidē, palīdz izveidot pareizu orientāciju darbā un sadzīvē.

10 — 1180

Hroniskā alkoholisma agrā attīstībā liela nozīme ir arī audzināšanai ģimenē, ģimenes tradīcijām, alkohola lietošanas biežumam.

52 procentiem no mūsu pacientiem jauniešu pamatgrupā konstatēta nelabvēlīga atmosfēra ģimenē: konflikti, kuru galvenie izraisītāji ir tēvi dzērāji. Daudzi no mūsu pacientiem auguši bez tēva, no kura māte šķīrusies tā paša iemesla dēļ — pārmērīga dzeršana ar visām no tā izrietošām sekām. Skaidrs, ka bērniem tādās ģimenēs bieži vien trūka pietiekamās uzmanības un uzraudzības. Reizēm tuvinieki tieši mudinājuši bērnus un pusaudžus lietot alkoholu, pacienājuši ar «lāsīti», organizējuši iedzeršanas, piedāvājot reibinošos dzērienus arī bērniem.

Jau izsenis zināms: jo agrāk cilvēks pievēršas sīvajam, jo lielākas iespējas viņam ar laiku kjūt par hronisku alkoholiķi. Krievu ārsts un pedagogs Pjotrs Leshafts rakstīja, ka alkoholisms, tēlaini izsakoties, attīstās šādi: «Sākumā konfektes ar rumu, pēc tam rums ar konfektēm, un pēdīgi tikai rums.»

Ja žūpo tēvs vai, kas atgadās retāk, māte, vai arī abi vecāki, tas nelabvēlīgi ietekmē bērnu audzināšanu. Dēls vai meita, kuri aug šādā nelaimīgā ģimenē, redz nepiedienīgu uzvedību, daudzējādā ziņā piesavinās savu audzinātāju žūpu uzskatus un uzvedības manieri. Melīgumu, vājību, patērētāja attieksmi pret apkārtējo pasauli — to visu bērni uztver automātiski, apgūst jau ilgi pirms tam, kad jaunietis sāk kritiski vērtēt pats sevi un apkārtējos cilvēkus.

Lai būtu uzskatāmāk, atļaušos citēt nevis izrakstu no kādas slimības vēstures, bet gan fragmentus no žurnālista M. Jakovļeva apraksta, kas bija publicēts «Pravdā».

«…Oļegs atceras, kā viņu, toreiz vēl otrās klases

skolēnu, vecāki bija aizveduši uz rūpnīcu. Tēvs, norādīdams už Goda plāksni, kaš atradās pie rūpnīcas ieejas, ar lepnumu sacīja: «Redzi, dēliņ, no kā ir jāņem piemērs.» Māte stāvēja blakus, mulsi un priecīgi smaidīdama. Līdzās citiem Harkovas aviācijas rūpnīcas pirmrindniekiem Goda plāksni greznoja arī viņas fotogrāfija. Celtņa vadītāju Valentīnu Nikolajevnu cienīja par čaklumu, dzīvo raksturu un atsaucīgumu.

Vai tad 0|egs nelepojās ar tēvu, kad pie viņiem nāca kaimiņi un godbijīgi lūdza: «Jurij Ivanovič, neatsaki — vienīgā cerība uz tavām zelta rokām.» Tēvs bija tāds galdnieks un namdaris, kādu var pameklēt. Vēl 0|egs atceras, ka reiz visa ģimene aizbrauca uz mežu. Toreiz tēvs izdzēra pāris mēriņu, bet māte vīnu neņēma ne mutē, tikai atjokoja: «Lai dzer grūtdieņi, man tāpat jautri.»

Tagad vecāki viņam sveši un Oļegs skaidri zina: uz mājām viņam ceļš slēgts. Laikam jau ir briesmīgi tā domāt septiņpadsmit gadu vecumā pēc soda izciešan.is darba un audzināšanas kolonijā. Jau aizritējis pusotra gada, kopš viņš izolēts no vecākiem, taču laiks neko nav mazinājis, gluži pretēji — ar nožēlu atcerēdamies savus pārkāpumus, tukšo un nejēdzīgo laika nosišanu uz ielas, viņš domās atgriežas mājās, nīstamajā ģimenes atmosfērā.

10*

275

Kad vecāki sāka dzert? Laikam gan drīz pēc tam, kad bija saņēmuši atsevišķu dzīvokli jaunajā Ilarkovas mikrorajonā Sumgaitas ielā. Laiks izdzēsis no atmiņas detaļas, tomēr vienu Oļegs bija labi iegaumējis: septītajā klasē viņš pats jau bija sācis cilāt glāzi. Māte ap to laiku aizgāja no rūpnīcas — jaunās draudzenes iekārdināja ar vieglo dzīvi ēdnīcā. Celtņa vadītāja kļuva par trauku mazgātāju. Bet, kad ēdnīcā māti atlaida no darba par ierašanos darbā reibumā, viņa iekārtojās par

sētnieci dzīvokļu ekspluatācijas rajonā. Taču arī no šejienes viņai drīz vajadzēja aiziet tā paša iemesla dēļ. Tagad viņa strādā par apkopēju pārtikas veikalā.

Arī tēvs bija aizmirsis, kad pēdējoreiz turējis rokā instrumentus: viņš pārnēsāja kastes, sapņodams par īsu atpūtas brīdi, kad kopā ar drauģeļiem varēs «iemest kādu čarku». Viņš strādāja par krāvēju un amatu savienošanas kārtībā — par sargu tajā pašā veikalā, kurā sieva bija apkopēja. Ik vakarus viņi pārnāca mājās jautrā prātā un lika galdā pudeli. Ķildojās, ja kādam tika mazāk. Ja pārradās mājās katrs atsevišķi, noslēpa reibinošos dzērienus.

Oļegs zināja šīs slēptuves. Palicis viens, viņš nolēja vīnu no pudeles, smēķēja. Uz skolu iet negribējās, viņu tur uzskatīja par «grūti audzināmo». Kā tēvs, tā māte uz vecāku sapulcēm negāja. Zēns klīda pa ielām. Reiz piedzēries Oļegs ieradās skolas sarīkojumā, taču viņu iekšā nelaida, un viņš iesvieda ķieģeli direktora kabineta logā. Vēl līdz šim viņš brīnās par skolas administrācijas lielo pacietību.

Kolonijas priekšnieka vietnieks politiskās audzināšanas darbā Anatolijs Ņikonovs, pieredzējis un gudrs darbaudzinātājs, pirmās iepazīšanās reizē notiesātajam parasti vaicā: «Kas pamudināja izdarīt noziegumu?» Pusaudži nodur galvu un rausta plecus. Lielākā daļa ļaundarību, kā liecina kolonijā izdarītās analīzes, tā vai citādi saistītas ar alkoholu: zādzība nolūkā iegūt naudu dzeršanai…

Oļegam bija «savs» restorāns. Viņš uzaudzēja garus matus, kas sniedzās līdz pleciem, nēsāja masīvu gredzenu, pašuva uzvalku uz pasūtījuma. Retajos «apgaismības» brīžos vecāki painteresējās, kur ņēmis naudu un mantas. Oļegs īsi atteica: «Paņēmu no drauga pavalkāt.»

Piecpadsmit gadu vecumā viņam ļoti gribējās izskatīties pieaugušam. Kopā ar tādiem pašiem «bezpajum- tes» pusaudžiem patvērušies no nejaukā laika kāpņu telpās, viņi «sameta» vīna pudelei, cits cita priekšā izlikdamies, ka ir pieredzējuši dzērāji. No ceļa noklīdušajiem zēniem bija savi nerakstīti ielas likumi. Nepavisam ne bruņnieciski. OJegs iemācījās aizstāvēt savu viedokli ar dūri, spēja «aizņemties» no garāmgājēja naudu pudelei, uzsāka ciniskas sarunas par meitenēm.

Todien 0|egs devās «pastaigā» kopā ar Aleksandru, kas mācījās tās pašas skolas desmitajā klasē. Viņus aizturēja par uzbrukumu meitenei laupīšanas nolūkā. Viņi zināja, ka meitene izplata teātra biļetes un viņai allaž klāt ir nauda. Bet puišiem bija sakārojies aiziet uz restorānu …

Tagad Oļegam septiņpadsmit. Zilā jakā, līdz ādai nogrieztiem matiem, viņš izskatījās sīks un bāls. Tādus pašus puišus redzēju arī satikšanās telpā. Mēs sēdējām pie gara galda, bet pretim pie tāda paša galda sēdējā mātes. Viņas nekā nerunāja, tikai klusi raudāja, lūkodamās uz dēliem — tik tuviem un reizē tik tāliem, Tie samulsuši raudzījās sienā.

Pusotra gada laikā, ko Oļegs pavadīja kolonijā, uz šo istabu viņu ataicināja vienu vienīgu reizi. Pat uz šejieni vecāki bija atbraukuši jau «iesiluši». Tēvam neļāva tikties ar dēlu, māte ar pūlēm izlūdzās «kaut uzmest aci dēlam». Dēls vienaldzīgi skatījās uz pāragrf novītušo sievieti — savu māti, redzēja nedabisko sān tumu viņas vaigos, skurbuma spīdumu acīs un novēr^ sās. Par ko gan viņi lai runātu? Pajautāja tikai par brāli,,. Māte šurp vairs nebrauca. Pēc šās tikšanās ar dēlu viņa stāstīja kaimiņiem: «Baidos, ka atgriezies atkal ķersies pie tā paša.»

Tāds Ir stāsts par kādu ģimeni, tā ir traģēdija, kurā liktenīgā loma bija vecāku kārei pēc alkohola. No reiz cienījamiem ļaudīm novērsušies iepriekšējie paziņas. Vecāki zaudējuši dēlu.»

… Skaidrs, ka cieš ne tikai bērna audzināšana. Alkoholiķu ģimenēs bērni aug slimīgi un nīkulīgi. Jo žūpošana cērt krietnu robu ģimenes budžetā, neļauj uzlabot dzīves apstākļus. Ja tēvs, pļēgurs, ceļ tračus, neķītri lamājas, ieturējis dūšu, izdzen no mājas sievu un bērnus vai piekauj viņus, bērni nevar normāli dzīvot un mācīties, neizguļas, dzīvo nemitīgās bailēs un sasprindzinājumā, ir uzbudināti, nemierīgi, bailīgi, pasīvi un reizēm pat drūmi. Vecāki dzērāji ir viens no iemesliem, kādēļ radusies «grūti audzināmo» bērnu problēma, viens no iemesliem tā saucamajai bērnu nervozitātei, pareizāk — bērnu neirotismam. Taču pusaudzim neirotiķim, vēl jo vairāk tad, ja viņš aug plenča ģimenes elles atmosfērā, ir daudz lielāks risks kļūt par žūpu nekā pusaudzim vai jaunietim no normālas ģimenes. Tādējādi jauno «zaļā pūķa» pielūdzēju nelaime slēpjas ne tik daudz apstāklī, ka viņi dzimuši dzērāju ģimenēs, tas ir, ne tik daudz nelāgās iedzimtības dēļ, bet lielākoties tādēļ, ka šie jaunieši auguši nelabvēlīgā ģimenes atmosfērā.

Attiecībā uz jautājumu par iedzimtību nemaz nevar būt runas par to, ka pēcnācēji pārmanto alkoholismu kā iedzimtu tieksmi pēc reibinošajiem dzērieniem. Var runāt tikai par nespecifisku iedzimtu uzņēmību, ko izraisa dažas fiziskas un psihiskas novirzes.

Pētot iedzimtības problēmas, alkoholisma balasts atklāts 56 procentiem slimnieku, psihisko slimību balasts — 6 procentiem, iedzimtība — 38 procentiem. Tādējādi iedzimtības balasts konstatēts 62 slimniekiem no 100. Ja ģimenē ir alkoholiķis vai garīgi slims cii- vēks, tas nevaf neiespaidot sadzīvisko atmosfēru ģimenē, kurā aug un veidojas bērni. Iedzimtības faktors ir tik cieši saistīts ar audzināšanas apstākļiem ģimenē, ka noteikt katra šā faktora ietekmi ir ļoti grūti.

Pieaugušo alkoholiķu kontroles grupā iedzimtības balasts konstatēts tikai 34 no 75 pacientiem, un tas ir aptuveni 45 procenti.

Lai precīzi novērtētu to faktoru nozīmi, kas veicina alkoholizāciju un hroniskā alkoholisma veidošanos, jāņem vērā reibiņošo dzērienu lietošanas pakāpe — biežums, devas, lietojamo dzērienu stiprums atbilstoši organisma individuālajai reakcijai uz alkoholu.

Mēs izšķiram trīs reibinošo dzērienu lietošanas pakāpes: epizodiska, gadījuma alkoholisko dzērienu lietošana mērenās devās, nosacīti — līdz 100 mililitriem degvīna ne biežāk kā vienu vai divas reizes mēnesī; epizodiska piedzeršanās, kas parasti izraisa izteiktu reibumu galvenokārt tādēļ, ka ieņemtas pārāk lielas reibinošo dzērienu devas mazliet biežāk nekā divas reizes mēnesī; beidzot sistemātiska pārmērīga vīna vai degvīna lietošana lielās devās — no 250 līdz 350 un vairāk mililitriem degvīna ne retāk kā divas reizes nedēļā.

7 procenti mūsu slimnieku alkoholizācijas sākumā lietoja reibinošos dzērienus epizodiski, nelielās devās, 71 procents epizodiski piedzērās un 22 procenti sistemātiski pārmērīgi lietoja alkoholu.

Tātad mūsu slimnieku vairākumam (71 no 100) alkoholisma priekštece bijusi epizodiska, gadījuma piedzeršanās.

Visbeidzot hroniska alkoholisma attīstībā būtiska nozīme, mūsuprāt, ir jaunā cilvēka personības īpatnībām. 59 no 100 jauniešiem tika konstatētas personības patoloģiskas novirzes jau pirms iepazīšanās ar pirmo glāzīti. Runa ir par rakstura psihopātiskajām iezīmēm (38 procenti), galvaskausa traumu sekām (15 procenti), novirzēm raksturā sakarā ar iedzimtiem vai iegūtiem fiziskiem trūkumiem (6 procenti). Pieaugušo alkoholiķu kontroles grupā to slimnieku īpatsvars, kuriem ir rakstura anomālijas, kas izpaudušās pirms alkoholizācijas sākuma, bija krietni zemāks — 22 pročenti.

Rakstura anomālijām hroniskā alkoholisma attīstībā jauniešiem ir būtiska nozīme, lai izpētītu alkoholisma ārstēšanas īpatnības šajā vecuma grupā, lai izvēlētos adekvātu jauno alkoholiķu ārstēšanu, lai nepieļautu hroniskā alkoholisma saasināšanos un atvairītu šo slimību.

Tagad aplūkosim mūsu slimnieku ārstēšanu un alkoholisma slimības norisi, mēģināsim izšķirt dažas hroniskā alkoholisma īpatnības jauniešiem.

Vispirms aplūkosim no šā viedokļa tos apakšgrupas slimniekus (41 no 100), kuriem netika konstatētas rakstura anomālijas pirms alkoholisma izveidošanās.

Pārmērīgas reibinošo dzērienu lietošanas periods pirms alkoholisma izveidošanās šiem slimniekiem ilga no 6 mēnešiem līdz 7 gadiem, turklāt vairumā gadījumu tā diapazons bija no 2 līdz 5 gadiem. Tas nozīmē, ka pat jauniem cilvēkiem, kas agrāk netika slimojuši ar garīgām kaitēm, hroniskais alkoholisms veidojas daudz straujāk nekā tiem, kas alkoholu sākuši lietot brieduma gados. Mēriņš alkohola ir sevišķi bīstams jauniešiem!

Jo biežāk šās apakšgrupas slimnieki lietoja reibinošos dzērienus un jo lielākas bija to devas pārmērīgas alkohola lietošanas periodā, jo ātrāk izveidojās hroniskais alkoholisms. Paģiru sindroms gados jauniem slim- - niekiem izpaudās lielākoties psihopatoloģisku komponentu veidā (sasprindzinātība, nomāktība, depresija, fragmentāras murgu idejas), taču tajā pašā laikā so- matoneiroloģisko komponentu (gurdenums, galvassāpes, dūrieni sirds apvidū, drebuļi, pārmērīga svīšana utt.) vai nu nemaz nebija, vai arī tie izpaudās vāji.

Sās apakšgrupas jauniešiem reibinošo dzērienu ietekmē daudz straujāk izraisījās personības patoloģiskās izmaiņas nekā pieaugušajiem. Sākumā šīs izmaiņas skāra emocionālo sfēru. Slimnieki k|uva nervozi, ātri iekaisa un uzbudinājās, radās krasas garastāvokļa maiņas uz negatīvo pusi. Turpmāk pakāpeniski aizvien spilgtākas kļuva degradācijas izpausmes.

Otrajā slimnieku apakšgrupā, kuriem patoloģiskās izmaiņas bija vērojamas jau pirms pirmās iepazīšanās ar alkoholu, hroniskais alkoholisms veidojās vēl ātrāk, nereti ārkārtīgi straujos tempos.

Alkoholisma attīstības profilaksē ir ļoti svarīgi pēc iespējas ātrāk atklāt tos pusaudžus un jauniešus, kuri pārmērīgi lieto alkoholu, un nodot viņus ārsta rīcībā. Tas aizkavēs alkoholisma attīstību un novērsīs slimības atkārtošanos.

* * *

Pagāja vēl divas dienas, un ārsts Belovs devās uz Lielo teātri ar nesen atsūtīto biļeti kabatā. Viņš nolēma neiet mājās, bet uzkavēties darbā, lai īsinātu laiku un netaisītu lieku līkumu pa pilsētu: no slimnīcas līdz centram bija daudz tuvāk nekā no viņa dzīvokļa.

Teātrī Belovs tomēr ieradās pārāk agri un ilgi klīda pa foajē telpām, ielūkojās bufetē un smēķējamaja istaba. Velti viņš raudzījās pēc Lidijas Stepanovnas. Viņas nekur nebija. «Acīmredzot nav varējusi tikt. Varbūt šodien Jādežūrē un tādēj biļeti bija nolēmusi atsūtīt man.»

Dažas minūtes pirms izrādes sākuma, noguris aiz bezdarbības, Vjačeslavs Sergejevičs iegāja zālē, sameklēja savu vietu, iekārtojās sēdeklī un sāka cītīgi lasīt programmu.

Skatītāji pulcējās lēnām, gāja nesteidzīgi un cienīgi. Viņiem laika vēl diezgan, nebija tās steigas, kāda parasti sākas pirms priekškara atvēršanas.

Noskanēja trešais zvans. Un tad ārsts Belovs pēkšņi pamanīja, ka šurp, spraukdamās gar krēslu rindām, nāk Taņa Ivanova, pusaugu meitēns no Ļevoberežnajas stacijas pionieru nometnes … Taču šobrīd tas vairs nebija skuķēns, bet deviņpadsmit vai divdesmit gadus veca jauniete. Taņa pienāca, apsveicinājās un apsēdās viņam līdzās.

Vjačeslavs Sergejevičs uz brīdi aizsedza acis ar plaukstu, lai atgūtos. Tad pavērās blakus sēdošajā kaimiņienē. Jā, tā bija Taņa. Bet ak dievs! Taņai Ivano- vai taču tagad, tāpat kā viņam, jādomā, ir ap četrdesmit… Tātad tā nav Taņa! Un tikai tad viņš beidzot atskārta: tā tomēr ir Taņa Ivanova, kuru viņš sāka ārstēt pirms Ļeņingradas brauciena! Viņu bija grūti pazīt. Taņa izskatījās daudz, daudz labāk. Tā bija pavisam cita seja. Protams, sava nozīme bija arī katram psihiatram zināmajam fenomenam: pacients stacio nārā, slimnīcas pidžamā un tas pats slimnieks ikdienas apģērbā uz ielas vai mājās, kad viņam jau daudz labāk, — tie ir divi dažādi cilvēki!

—   Sveicināta, Taņečka! Tad tā bijāt jūs, kas atsū- lija man biļeti?

—   Jā, es. Jūs tik daudz strādājat… Nolēmu izraut jūs no ikdienas, no ierastības kaut uz mirkli. Vai jums

* patīk «Traviata»?

—   «Traviata»? Jā, protams. Man ļoti patīk opera,,. Kāpēc tu neuzrakstīji savu adresi, neieliki vēstulīti?

—   Es baidījos, ka jūs neatnāksiet, ja dabūsiet zināt, ka jūs uzaicina .,, jūsu bijusī paciente.

—  Mjā …

Sākās uvertīra, un sarunu vajadzēja pārtraukt. Vjačeslavs Sergejevičs ar mokošu nepacietību gaidīja starpbrīdi. Viņam gribējās bez mitas raudzīties Taņā, taču viņš kaunējās un tikpat kā ne reizi nepaskatījās uz viņu, kamēr uz skatuves dziedāja, dziedāja, dziedāja. «Velns parāvis, gluži tāpat kā mūsu konferencēs! Kad gan tas beigsies?»

Taču, pirms iemirdzējās milzīgā lustra pie griestiem un iedegās neskaitāmās sienas lampas, aizritēja vai vesels gadsimts. Vjačeslavs Sergejevičs atviegloti uzel* poja.

—   Aiziesim uz vestibilu, Taņečka, pie pašas izejas,— uzbilda viņš. — Es labprāt uzsmēķētu. Bet smēķējamā telpā smacīgi.

—   Labi, — Taņa piekrita.

—  Kā tev klājas?

—   Lieliski. Atradu interesantu darbu, pēc gada gatavojos iestāties institūtā. Vispār — milzums visvisādu labu pārmaiņu.

—  Malacis. Es ļoti priecājos par tevi.

—   Tā ir tikai jūsu vaina. — Taņa pasmaidīja par savu joku. — Ja nebūtu bijis jūs, es tāpat neko nebūtu sapratusi un, ja arī būtu, laikam tas neko nemainītu. Es pati nezinu, es nevaru saprast, kā jūs pārliecinājāt mani sākt jaunu dzīvi… Paldies, Vjačeslav Sergejevič!

Ārstam Belovam šķita, ka Taņa paraudzījās viņā tā īpaši… Tā, kā varētu skatīties tad, ja … «Izlicies. Bet varbūt tomēr ne?»

—        Kāda tur pateicība! To varēja katrs ārsts. Neko sevišķu es neesmu izdarījis. Izrakstīju antabusu un aizbraucu uz Ļeņingradu .,,

—        Nē, ne jau antabuss ir galvenais. Te ir kas cits. Tā ir māksla! Ārstēšana taču līdz šim daudzējādā ziņā ir ne tik daudz zinātne, cik māksla, vai nav tiesa! Es to nevaru jums paskaidrot, nespēju… Taču jūs esat īsts burvis, un kā redzu, to pat nenojaušat!

—       Tu vienkārši esi jūsmīgs meitēns, un tas ir viss. Tomēr es netaisos pārliecināt tevi par pretējo. Citādi, ko var zināt, visa burvestība pagaisis un tu, pasarg dievs, sāksi dzīvot pa vecam.

—   Nu vairs ne!

Un Vjačeslavain Sergejevičam atkal likās, ka Taņa paraugās viņā sevišķi maigi…

—       Taņečka! — viņš sadūšojās. — Es samelojos. Operu ciest nevaru.

Taņas sejā pavīdēja neslēpts sarūgtinājums.

—       Ja tu patiešām esi nolēmusi ikdienu pārvērst svētkos, aizbēgsim … aizbēgsim no šejienes, iedzersim … Piedod, es aizmirsu … Es iztukšošu glāzi šampanieša par tevi, pasēdēsim manā vecpuiša (izrunājot šo vārdu, Vjačeslavs Sergejevičs vērīgi paskatījās uz Taņu, un viņam likās, ka viņa kaut kā īpaši uztver to) … pasēdēsim manā vecpuiša cellē.

Taņa saminstinājās.

—   Tas nav visai ērti.

—   Prom šaubas, prom aizspriedumus!

—   Labi, esmu ar mieru.

Viņi apģērbās un izgāja uz ielas. Turpat pagadījās brīvs taksometrs. Pēc pusstundas abi jau bija Vjačes- lava Sergejeviča dzīvoklī.

Ārsts Belovs izņēma no ledusskapja šampanieša pudeli un uzlika to uz žurnālu galdiņa, kas atradās blakus dīvānam. Tad atnesa glāzes, augļu sulu, apelsīnus, sviestmaizes. Bez trokšņa atkorķēja šampanieša pudeli, ielēja sev šampanieti, bet Taņai — sulu.

—   Tātad — par tevi! Lai viss būtu labi!

—   Paldies, un es uz jūsu laimi.

Viņi ilgi klusēja. Vjačeslavs Sergejevičs piepildīja savu glāzi līdz pusei un izdzēra, tad ielēja vēl un iztukšoja arī to.

—   Jūsu darbs nav no vieglajiem, Vjačeslav Sergejevič.

—  Var jau pierast pie visa …

—   Ir tāds viena aktiera teātris. Un man liekas, ka psihiatri ir viena skatītāja aktieri. Psihiatram mūždien >ādzīvo sasprindzinājumā, viņam visu laiku jāspēlē kāda loma savu pacientu priekšā. Nevar taču likt manīt neizdziedināmi slimam cilvēkam, ka viņam nav cerību dzīvot, katrā slimniekā jāiepotē ticība un možums… Un kas gan nav jādara, lai pārliecinātu alkoholiķi, ka viņš ir alkoholiķis!

—   Pie visa pierod, Taņečka!

—  Vai psihiatri paši arī slimo ar garīgajām slimībām? Jūs taču zināt, ko ļaudis runā ..,

—   Domāju, ne biežāk kā citi.

—  Vai cilvēks var saslimt psihiatriskās slimnīcas atmosfēras iespaidā?

—   Domāju, ka ne. Gluži otrādi. Vērojot īstas ciešanas, sāc apjaust, ka visas tavas kaites un sīkās nepatikšanas ir nieki. Tā ka darbs psihiatriskajā slimnīcā zināmā mērā pat izdziedina. Ja psihiatriskās slimnīcas ārsts vai medmāsa nopietni saslimst, tad ne jau tādēļ, ka lielāko dzīves daļu viņi atrodas garīgi slimu cilvēku sabiedrībā. Ja ārsti tomēr biežāk saslimst, tad tikai tādēļ, ka jaunībā psihiatrija, filozofija un psiholoģija

dažkārt Interesējusi cilvēkus, kuri kaut kādā ziņā ir «ķerti», kuriem ir psihozes iedīgļi.,.

Atkal klusums.

—       Vai uz citām planētām, citās sistēmās dzīvo cilvēki?

—   Nezinu, Taņečka.

—   Kādēļ jūs neprecaties?

—       Visas sievietes, kuras es pazīstu, ir galvas tiesu garākas par mani.

—   Nav tiesai Jūs taču esat garāks par vidējo.

—       Kā tad, garāks… Tu pati esi pusgalvu garāka par mani.

—  Tieši otrādi! Es esmu par pusgalvu mazāka.

—       Nestrīdies, Taņečka, tu esi garāka. Akcelerācija. Vai esi dzirdējusi?

—   Esmu. Tikai jūs esat par pusgalvu garāksl

—   Kādēļ strīdēties — pamērīsimies!

—   Pamērīsimies!

Viņi piecēlās no dīvāna un nostājās cieši viens otram pretim. Vjačeslavs Sergejevičs klusēdams raudzījās Taņā.

—       Redziet nu, es taču sacīju, ka jūs esat garāks par manil

Ārsts Belovs apskāva Taņu un tik tikko pieskārās ar lūpām viņai pie deniņiem. Taņa viegli atstūma viņu.

—        Nevajag, Vjačeslav Sergejevič. Lūdzu. Ja vien jūs zinātu, kā es jūs cienu, ko jūs man nozīmējat!

Vjačeslavs Sergejevičs apsēdās uz dīvāna, ielēja glāzē nedaudz šampanieša un izdzēra, lai tikai būtu ko darīt, lai tikai atbrīvotos no neērtības sajūtas. Taņa apsēdās blakus un pārlaida plaukstu viņam pār matiem.

—   Vai jūs uz mani nedusmojaties?

—   Ko tu, Taņečkal

—       Zināt, es sākšu posties mājup. Jūs mani nepavadiet. Jūs esat mazliet iedzēris, var kas atgadīties. Jums jāizgu|as.

—   Vai tu vēl kādreiz atnāksi?

—       Noteikti atnākšu. Tikai ne šajās dienās. Man tagad ir diezgan pagrūti. Jāiedzīvojas jaunajā darbavietā.

—   Varbūt atstāsi adresi?

—       Es taču katrā ziņā atnākšu, goda vārds. Uz redzēšanos, Vjačeslav Sergejevičl

—   Uz redzēšanos, Taņečka. Es ļoti gaidīšu.

Taņa uzvilka mēteli. Viņi izgāja kāpņu telpā, piespieda lifta podziņu.

—   Varbūt man tomēr pavadīt tevi?

—       Nē, Vjačeslav Sergejevič, es jums aizliedzu! Nevar taču iesākt mūsu pazīšanos «uz brīvām kājām» ar nepaklausību!

Viņa iegāja kabīnē, un durvis aizcirtās. Vjačeslavu Sergejeviču pārņēma tāda kā tuvojošos briesmu sajūta.

—       Es gaidīšu! — viņš iesaucās un sadrūmis aizslāja atpakaļ uz dzīvokli.

* * *

Nākamajā dienā Vjačeslavs Sergejevičs iegriezās vienpadsmitajā nodaļā, lai atbrīvotu rakstāmgaldu un savu iedzīvi — dažādus kancelejiskus sīkumus, papīru, kopējamo papīru pārnestu uz jauno kabinetu.

Belovs ienāca ordinatoru istabā labā noskaņojumā, un tikpat priecīgi viņu sagaidīja bijušie darbabiedri.

—       Dārgie draugi! Jūs esat vistalantīgākie zinātnes kalpi! Viss, ko es agrāk tiku sacījis par jūsu disertāciju rakstu nevajadzīgumu ir tīrās blēņas! Jūs esat gudri, jauki un lieliski cilvēki!

—       Kas tev noticis, Slavik? Vai neesi apprecējies? Tomēr esi ievērojis mūsu padomus?

—       Iespējams! Ļoti iespējams! Lai nu kā, esmu iemīlējies un, šķiet, tieku mīlēts!

—   O! Tas nu gan ir vareni! Kas viņa ir?

—   Tas pagaidām ir noslēpums.

—  Apsveicam tevi, Slava. Un apskaužam arī.

Kāds atnesa uzvārītu ūdeni, un visi, skaļi klaigādami, sāka dzert tēju. Tad aizgāja katrs savās gaitās. Kabinetā palika tikai Vjačeslavs Sergejevičs, kas ņēmās raust ārā papīrus no rakstāmgalda atvilktnēm, un Aleksejs Petrovičs, kuram dienas lielākā daļa aizritēja sēžot pie rakstāmgalda.

—   Tātad tas ir tiesa? Vai tu nejoko?

—   Par ko tu, Aļoša?

—   Nu par to Himeneju ..,

—   Tiesa. Gribu apprecēties.

—  Vai no mūsējām? No kurienes viņa ir?

—       Pačukstēšu. Vai tu atceries Taņu Ivanovu? Viņa nesen ārstējās mūsu nodaļā, es biju atstājis viņu tavā ziņā, aizbraucot uz Ļeņingradu.

—   Labi atceros. Bet.,,

—   Kas tad?

—       Tu man piedod un nedusmo, Vjačeslav Sergejevič, bet, pirmkārt, tu ļoti riskē — viņa taču ir tikpat kā alkoholiķe, un nav zināms, ar ko tas var beigties. Otrkārt, tas ir kaut kas pret vispārpieņemto morāli… Ārsts un paciente …

—   Bet «Rudens rozes»?l

—       Pareizi. Poētiski tas ir tikai grāmatās. Taču dzīvē… Uz tevi sāks skatīties greizi, tenkos. Protams,

-ne jau visi, tomēr mēlnešu būs, cik uziet.

—   Man par to nospļauties!

—       Pareizi. Ari es laikam tāpat būtu rīkojies un atmestu visam ar roku.

Aleksejs Petrovičs pēkšņi pasmaidīja.

—       Ko tu tā smaidi, Aļoša? — Belovs paskatījās uz viņu.

—   Vienu mirklīti!

Aleksejs Petrovičs parakņājas sava galda atvilktnē, izņēma no tās biezu grāmatu un ielūkojās satura rādītājā.

—       Ehē! Te tā ir! Paklausies, Slavik, ko par tevi raksta lielais Publijs Ovīdijs Nazons.

Aleksejs Petrovičs piecēlās un, nostājies provinciāla deklamatora pozā, svinīgi nolasīja:

… Viņš bija no visiem visstaltais,

Viņa visdaiļā no visām, kas austrumu zemēs reiz mita.

Blakus tie dzīvoja tur, kur Seiniramida, kā stāsta,

Cēlusi senajos laikos ap pilsētu l>ieģe|u mūri.

Tuvums tiem pazīties ļāva, un mila drīz iezagās sirdi…

—       Nu kā? Vai patika? Skat, kāds ir Ovīdijs! Paredzēt tavas metamorfozes jau pirms tūkstoš deviņi simti sešdesmit gadiem! Ceru, ka tu pazini sevi?

—       Laba dzeja. Paldies, Aļoša. Tu jau mums esi izglītots .,. Vienīgi tu tā proti nomierināt grūtā brīdī.

* * *

Atgriezies savā nodaļā, Vjačeslavs Sergejevičs ieslīga pārdomās, kā lai stājas pretim «zaļajam pūķim», kā lai pasargā no tā jaunatni. «Tomēr vislielākās cerības jāliek uz sportu,» viņš prātoja, «jo sports un alkohols būtībā ir nesavienojami.»

Viņš atcerējās, kā pirms daudziem gadiem, studiju gados, viņu uz dzimšanas dienas svinībām bija uzaicinājis biedrs, kas darbojās sporta sekcijā. Būdams aizrautīgs sportists, Vjačeslava Sergejeviča paziņa nodarbojās vienlaikus ar vairākiem sporta veidiem. Un ne bez panākumiem. Viņa istaba bija krautin piekrauta ar visdažādāko sporta inventāru.

Ciemos atnāca ari meitenes. Un, kā tas jauniešu sabiedrībā bieži atgadās, namatēvs un jubilārs, kolīdz bija mazlietiņ iestiprinājies, sāka demonstrēt savu fizisko spēku.

Viņš piegāja pie stieņa, uz kura" nebija visai liels svars (agrāk Vjačeslavs Sergejevičs ne vienreiz vien tika redzējis, kā draugs paceļ stieni ar trīskārt lielāku svaru!). Uzcēlis stieni uz krūtīm, viņš mēģināja to uzspiest, bet stienis ar troksni nokrita uz grīdas. Draugs apmulsa, nosarka. Mēģināja vēlreiz. Atkal neveiksme! Vajadzēja aizvilkt sportistu no stieņa, lai viņš ar to neielauztu grīdu.

Sis puisis arī pirms tam ļoti reti bija lietojis reibinošos dzērienus. Taču tagad viņš tiem vispār vairs nepieskārās un neņēma mutē ne piles. Un pareizi darīja. Var droši apgalvot: ja gribi panākt izcilus vai vismaz labus rezultātus kādā sporta veidā •— pilnīgi atsakies no reibinošajiem dzērieniem.

Taču galvenais jau nav tikai rezultāti. Ja sportists intensīvi trenējas un reizē lieto arī alkoholiskos dzērienus, gandrīz droši var teikt, ka viņš riskē ar savu veselību. Sevišķi bīstams tāds savienojums ir sirds un asinsvadu sistēmai.

Pat nelielas reibinošo dzērienu devas krasi pazemina muskuļu spēku, izturību, rada elpošanas orgānu, kā arī sirds un asinsvadu sistēmas traucējumus. Alkohols nelabvēlīgi ietekmē galvas un muguras smadzenes un Jaupa sportistam iespēju sasprindzināt visus spēkus izšķirošajam izrāvienam, palēnina reakciju un rada kustību koordinācijas traucējumus.

Jāpiebilst, ka pat nelielas alkohola devas izsit sportistu no ierindas uz diezgan ilgu laiku. Mūsu visu mīlulis, slavenais sportists, pasaules un Olimpisko spēju čempions Vladimirs Kucs ir teicis, ka viņam pretīga pat alkohola smaka. «Ar katriem simt gramiem degvīna sportists zaudē sportisko formu uz divām nedēļām,» viņš rakstīja.

Izcilais brazīliešu futbolists, trīskārtējais pasaules čempions Pele (Edsons Arantess do Nasimento) nesmēķēja un nelietoja reibinošos dzērienus. Zinādams, kāda autoritāte viņam ir bērnu un pusaudžu vidū, viņš, neraugoties uz neskaitāmiem izdevīgiem priekšlikumiem, ne reizi nebija ar mieru reklamēt cigaretes vai alkoholiskos dzērienus. Pat svinīgajā brīdī, kad viņa kluba komandas biedri saskandināja šampanieša glāzes pēc uzvaras pasaules kausa izcīņā, Peles glāzē bija ūdens.

Katrs sportists zina, ka alkohols krasi samazina rezultātus. Tomēr vēl atrodas tādi pašpārliecināti vai vieglprātīgi drošsirži, kas ignorē ārstu padomus un treneru prasības. Tas atgadās arī ar ievērojamiem sportistiem.

Alkohols dzen postā gan vārda tiešajā, gan pārnestajā nozīmē pat izcilus sporta meistarus. Un tas jau liek kļūt uzmanīgiem. Sportistam ne tikai reizi par visām reizēm sev stingri jāpasaka: «Nē, reibinošos dzērienus es nelietoju!» Vajag runāt arī par to, ka ikvienā sporta kolektīvā bezgala neiecietīgi jāizturas pret disciplīnas grāvējiem un alkohola lietotājiem. Pret alkoholu jācīnās ne vien trenerim vai komandas kapteinim, bot ikvienam sportistam.

Sports jau pats par sevi ir labākais līdzeklis cīņā pret žūpību un alkoholismu vispār. Cilvēki taču nereti nokļūst «zaļā pūķa» varā tādēļ, ka gluži vienkārši nezina, kur lai liek savu brīvo laiku, nezina, ar ko lai nodarbojas, kurp lai iet.

Aizraušanās ar mākslu un mūziku, visdažādākie kolekcionēšanas veidi, bet īpaši sporta nodarbības — tas ir visdrošākais līdzeklis žūpības izskaušanai.

Lai gan sportistu vidū vēl gadās smagi sporta disciplīnas pārkāpumi, tomēr principā aktīvā nodarbošanās ar sportu praktiski izslēdz žūpošanu, jo lielā fiziskā slodze un stingrā disciplīna, kas valda sporta biedrībās, ir par iemeslu tam, ka sportistu vidū dzeršana ir visai reta parādība. Turklāt pati sportistu kolektīva atmosfēra, spraigie treniņi, maksimālā emocionalitāte cīņā par rezultātiem, koncentrēšanās un mērķtiecība palīdz sportistam nepievērsties mākslīgiem paš- uzbudināšanās līdzekļiem.

Kādēļ gan sportistam, kas stāv miera stājā uz goda pjedestāla un klausās savas Dzimtenes himnu, vajadzīgi pretdabiski uzbudinātāji, «uzjautrinoši dzērieni»?! Viņam jau tāpat ir brīnišķīgi laba sajūta, neizsakāms prieks.

Jautrības, laba noskaņojuma alkoholiskais surogāts ir to daļa, kurus nevar nosaukt par īstiem vīriešiem, tukšu, pelēku cilvēku daļa, kuri savu nepilnvērtību nespēj kompensēt ar ko citu kā vien ar tukšu lielību: «Vakar nu gan es palīksmojos! Saliku ribās veselu litru šņabja! Tu gan, vecīt, tik daudz nebūtu varējis izdzert.»

Lai sporta nodarbībās iesaistītu aizvien plašāku jauniešu loku, mums nepieciešamas ne vien tās lieliskās, grandiozās sporta celtnes, kādas ik gadus tiek būvētas Padomju Savienībā, bet arī plašs mazu sporta kompleksu tīkls. Sporta būves jāceļ tuvāk darbaļaužu un mūsu audzināmo dzīves vietām. Katram pilsētas pagalmam, katrai ciema nomalei jākļūst par treniņu vietu.

Starp citu, jauno sporta laukumu un citu kompleksu būve, kurā sevišķi aktīvi, protams, jāpiedalās jaunatnei, jau daļēji atrisinās «brīvā laika problēmu». Izvēršot mazu sporta kompleksu uri celtņu būvdarbus katrā pilsētas pagalmā, katrā ciema ielā, komjauniešiem un pionieriem jāiesaista šajā darbā un pēc tam — arī sporta nodarbībās pēc iespējas vairāk cilvēku. Tad alus bāra vietā daudzi izvēlēsies sporta celtnes būvi un vēlāk apmeklēs nevis pārtikas veikala vīna nodaļu, bet savu brīvo laiku pavadīs sporta laukumā, ko cēlis pats savām rokām.

* * #

Tovakar Vjačeslavs Sergejevičs dzīrās agrāk likties gultā, lai pa īstam izgulētos un atpūstos. Taču atpūsties neiznāca arī šoreiz. Mājās viņu gaidīja jauniešu vēstule, kuru ārstam Belovam bija pāradresējusi kāda laikraksta redakcija. Paēdis vakariņas, viņš apsēdās pie

rakstāmmašīnas, lai atbildētu uz jauniešu jautājumiem.

* * *

«Desmitās klases skolēni vēstulē, kuru man atsūtīja laikraksta redakcija, raksta: «Mūs jau sen satrauc jautājums: kādēļ ražo degvīnu, vīnu un citus reibinošos dzērienus? Tie taču nqs tik daudz posta. Bieži gadās dzirdēt par nelaimes gadījumiem, ko izraisījis alkohols, par smagām slimībām, par sairušām ģimenēm. Mēs nevēlamies dzirdēt tādas šausmas! Mēs domājam, ka cilvēks var iztikt bez reibinošiem dzērieniem!»

Jautājums nebūt nav tik vienkāršs. Taču, pirms es mēģināšu dot atbildi uz to, gribu pasacīt, ka principā man patīk vēstules autoru nostāja, viņu nesamierināmā, noraidošā attieksme pret alkoholu. Ja šie jaunieši saglabās šo nostāju visu savu mūžu, viņiem paies secen daudzas no tām nelaimēm, kuras cilvēkam patiešām nes reibinošie dzērieni. Sī vēstules autoru pozīcija jau ir daļēja atbilde uz viņu pašu uzdoto jautājumu. Kad visiem vai gandrīz visiem cilvēkiem būs tikpat negatīva attieksme pret alkohola lietošanu, žūpības un alkoholisma problēma būtībā būs atrisināta.

Tādējādi cīņā pret alkoholismu noteicošais faktors ir profilaktiskie pasākumi, nevis aizliegumi un ierobežojumi. Nav jāfetišizē reibinošie dzērieni. Beigu beigās galvenais jau nav vīna vai degvīna izstrādājumi, bet gan cilvēku attieksme pret tiem. Ne jau degvīns rada pieprasījumu, bet gan pieprasījums pēc degvīna stimulē šās indes ražošanu.

Vienā ziņā gribas piekrist manu korespondentu — skolēnu svarīgākajam apgalvojumam, ka cilvēki varētu iztikt bez reibinošajiem dzērieniem. Patiešām, kāri pēc alkohola nevar attiecināt uz tām fizioloģisko vajadzību un tieksmju kategorijām, kas piemīt veselam cilvēkam (tieksme pēc ēdiena, ūdens, miega utt.). Ja runājam par gadījuma iedzeršanu vai par sadzīves dzeršanu, tas nenozīmē, ka tā ir «bioloģiska» nepieciešamība pēc alkohola. Tā nav tieksme pēc alkohola kā tāda, bet gan ir saistīta ar tradīcijām, ar savdabīgu «vajadzību» uzlabot garastāvokli. Nedrīkst sociāli determinētos reibinošo, dzērienu lietošanas veidus aplūkot no bioloģiskajām pozīcijām. Aktīva, sistemātiska un konsekventa cīņa pret alkohola tradīcijām, pareiza audzināšana, higiēniskie pasākumi, sabiedrības rūpes par ikviena cilvēka racionālu atpūtu — tas viss vispārcilvēciskajai «vajadzībai» uzlabot garastāvokli, «tieksmei» pēc spilgtiem pārdzīvojumiem piešķirs sociāli mērķtiecīgu virzienu.

Tā kā tieksme pēc reibinošajiem dzērieniem no bioloģiskā viedokļa nav vitāla nepieciešamība, cilvēki patiešām var dzīvot bez alkohola. Cilvēks pilnīgi var iztikt bez tā nedēļām (pamēģiniet nedzert veselu nedēļu ne pilītes ūdens!), mēnešiem (pamēģiniet veselu mēnesi iztikt bez gulēšanas!), gadiem (nav cilvēka, kas gadu būtu varējis nodzīvot bez ēšanas), visu mūžu. Tāds cilvēks neies bojā, gluži otrādi, viņš kļūs veselīgāks, viņš ilgāk dzīvos, un viņam būs lielākas darbaspējas.

Attiecībā uz hronisko alkoholiķu tieksmi pēc sīvā, jāpiebilst, ka šī tieksme nav iedzimta, nav bioloģiski svarīga (gluži pretēji!), tā rodas, sistemātiski indējot sevi, un neizbēgami atstāj uz organismu postošu ietekmi. Tātad hroniskajiem alkoholiķiem tieksme, kāre pēc reibinošajiem dzērieniem ir patoloģiska, slimīga parādība. Tā rodas tikai ilgstošas žūpošanas rezultātā. Tādējādi alkoholiķis brīvprātīgi noved sevi līdz saslimšanai. Taču pat alkoholiķis, kam grūti pārvaramā kāre pēc reibinošajiem dzērieniem ir visai asi izteikta, pilnīgi un uz ilgu laiku atsakoties no vīna un degvīna, nemirst, bet gluži otrādi — atgūst veselību, ko iedragājis alkohols, sociāli reabilitē sevi.

Jā, no bioloģiskā viedokļa cilvēki pilnīgi var iztikt bez spirta dzērieniem. Taču šo dzērienu lietošanai ir gadsimtiem ilga prakse, alkohols jau kopš laiku laikiem stabili atradis mājvietu cilvēku sadzīvē, tas ir cieši saistīts ar daudzām tradīcijām, rituāliem un svētkiem, ar daudziem labā toņa noteikumiem. Tādēļ diemžēl nav iespējams pieprasīt, lai reibinošos dzērienus visur pilnīgi pārtrauktu ražot.

Jaunieši, kas rakstījuši vēstuli redakcijai, būtībā iestājas par sauso likumu. Tā saucamais sausais likums nozīmē, ka visu veidu reibinošo dzērienu ražošana, pārdošana un ievešana no citām zemēm tiek sodīta kā kriminālnoziegums. Sausā likuma ideja nav jaunums. Kustība par pilnīgu alkohola aizliegšanu sevišķi plaši izvērsās mūsu gadsimta sākumā. Par sauso likumu ļoti aktīvi cīnījās daudzi ārsti, zinātnieki, juristi un rakstnieki Krievijā un daudzās citās zemēs. Piemēram, Džeks Londons 1913. gadā rakstīja: «Caur Džona Mieža- grauda (no miežiem gatavo viskiju; vārdu «Mieža- grauds» Džeks Londons lieto pārnestā nozīmē, un mūsu izpratnē tas aptuveni atbilst jēdzieniem «reibinošs» vai «zaļais pūķis». — Aut.) ugunsspelti mani iznesa mans neparasti labvēlīgais liktenis, mana laime, veiksmīgs gadījums — sauciet to, kā gribat. Mana dzīve, mana karjera, prieks par dzīvi nav tikuši iznīcināti. Tiesa, tie ir gan sāpīgi apsvilināti, gluži kā karavīrs, kas, vairs necerēdams izglābties, tomēr neiedomājami brīnumainā kārtā palicis dzīvs kaujas laukā un nu izbrīnā raugās uz neskaitāmajiem kritušajiem.

LIn tāpat kā asiņainu karu pārcietušais izsaucas: «Nost karus!» — tā izsaucos arī es: «Nost alkoholu! Nebendējiet vairs mūsu jaunatni ar šo indi!» Vienīgais veids, kā izbeigt karu, ir — vairs nekārot. Vienīgais veids, kā izbeigt dzeršanu, ir — vairs nepārdot alkoholu .,. Mēs ar lieliem panākumiem esam ieviesuši * praksē pasākumus, lai stingri normētu arsēna un strihnīna glabāšanu, lai neļautu lidināties tīfa un tuberkulozes baciļiem, kas iznīcina mūsu bērnus. Rīkojieties tāpat ar Džonu Miežagraudu! Apturiet viņu! Neļaujiet viņam, likuma sargātam, ar licencēm apgādātam, slaistīties pa visām ceļmalām, lai kluptu virsū mūsu jau- . najai audzei!»

Vairākās zemes, to skaitā arī Krievijā (1914. g.) un ASV (1920. g.), tika ieviests sausais likums. Tomēr dzīve diemžēl parādīja šī pasākuma nepamatotību. Žūpība un alkoholisms nemazinājās, bet pieņēma sevišķi ļaundabīgas un izkropļotas formas. Nopietni cieta sabiedrības morāle, tika nodarīti smagi zaudējumi saimniecībai un ļaunums daudzu cilvēku veselībai.

Sausā likuma rezultātā bezmērīgi pieauga kandžas tecināšana, kā arī kontrabanda un neatļauta tirdzniecība ar reibinošajiem dzērieniem un to surogātiem. Strauji palielinājās nelaimes gadījumu skaits, kurus izraisīja sevišķi indīgu reibinošo dzērienu aizstājēju lietošana. Piemēram, Krievijā 1915.. gadā pārmērīgas denaturētā spirta lietošanas rezultātā mirušo skaits palielinājās divas reizes salīdzinājumā ar 1914. gadu, kas arī nebija nekāds labais šajā ziņā.

Nelabojamie dzērāji, bet jo vairāk hroniskie alkoholiķi, par spīti stingrajam aizliegumam, tomēr kaut ka pamanījās sadabūt spirta dzērienus un to indīgos surogātus par neticami augstām spekulatīvajām cenām. Tā rezultātā cieta jau tā trūcīgais dzērāja ģimenes budžets un izgaisa cerības «z gaidīto veselības uzlabošanos.

Amerikas Savienotajās Valstīs sausā likuma laikā sevišķi pagrima tikumība un sabiedrības morāle. Zēla spekulācija, pieauga kā sīku, tā arī bīstamu noziegumu skaits. Tomēr žūpība nemazinājās.

Slepenajās alkoholisko dzērienu mikrofabrikās, kas saradās valstīs, kur tika ieviests sausais likums, tika iznīcināti milzīgi daudzumi vērtīgu pārtikas produktu. Tā, piemēram, 1923. gadā, kad sausais likums pie mums vēl nebija atcelts, KPFSR kandžas tecinātāji iznīcināja 808 tūkstošus tonnu labības. Bet, lai iegūtu tikpat daudz spirta (turklāt tīrītā!) rūpnieciski, vajadzētu izlietot tikai 120 tūkstošu tonnu labības. Sie 688 tūkstoš! tonnu labības tolaik bija milzīgs zaudējums. Tas bija viens no galvenajiem iemesliem, kādēļ mūsu zemē tika atcelts sausais likums.

Tātad būtu naivi domāt, ka alkohola lietošanu var momentāni izskaust ar bargu likumu ieviešanu. Te nepieciešams ilgs, pacietīgs un neatlaidīgs darbs. Pretalkohola cīņas problēma ietver sevī veselu blakuspro- blēmu loku: jautājumu par brīvā laika kulturālu organi- žēšanu, cilvēku iesaistīšanu sporta nodarbībās, plašu un iedarbīgu pretalkohola propagandu utt.

Arī reibinošo dzērienu aizlieguma pasākumiem var būt zināma pozitīva ietekme. Taču runa ir nevis par sauso likumu, nevis par pilnīgu vispārēju aizliegumu, bet gan par ierobežojumiem. Jau šobrīd jūtamus panākumus devuši tādi pasākumi kā alkoholisko dzērienu ierobežotais pārdošanas laiks, aizliegums pārdot šos dzērienus pusaudžiem un pircējiem spectērpos. Uz ierobežojuma pasākumiem attiecināms arī cenu paaugstinājums spirta dzērieniem, sodi par parādīšanos sabiedriskajās vietās reibumā. Zināmus rezultātus cīņā par veselīgu sadzīvi ir devis arī tas, ka samazināts tirdzniecības punktu daudzums, kuros tiek pārdoti reibinošie dzērieni.

Ir jācīnās par cilvēku kultūras līmeņa celšanu, it īpaši par «galda kultūru». Sevišķi tas attiecināms uz jaunatni. Jāpalīdz jauniešiem apzināties, ka reibumā zudīs vilinošais «netikuma augļa» burvīgums, ka dzeršana nav nekāda goda lieta, ka tā nav brieduma un vīrišķības pazīme. Reibums ir kauna lieta. Parādīties sabiedrībā dzērumā ir gluži tas pats kā parādīties tur kailam.

īsts vīrietis ir nevis tas, kas bez gribas pakļaujas lāsītes aicinājumam, bet gan tas, kas prot sevi turēt rokās, prot pieklājīgi uzvesties, spēj valdīt pār savām tieksmēm un iegribām. īsts vīrietis ir stipras gribas, organizēts cilvēks, labs speciālists, sportists, cildens attiecībās ar biedriem un meitenēm. Veselam, pilnvērtīgam cilvēkam, īstam vīrietim degvīns ir vienkārši pretīgs.

Zupām un alkoholiķiem slimības pirmajā stadijā izveidojas slimīga, paaugstināta izturība pret alkoholu. Viņi var izdzert daudz un nenoreibt. Tā ir brīdinājuma zīme. šie cilvēki savu organismu jau «piesātinājuši» ar degvīnu. Te nav ar ko dižoties. Savu uzvedību un stāju katrs īsts vīrietis regulēs, nevis «trenējot» savu kuņģi un nervu sistēmu ar biežiem «plostiem», bet gan saprātīgi lietojot reibinošos dzērienus kā biežuma, tā daudzuma ziņā. Pats par sevi saprotams, ka visāda veida atbalstu un lielu cieņu pelna tas puisis, tā meitene un, beidzot, tie pieaugušie cilvēki, kuri vispār un uz visiem laikiem atteikušies no mākslīgas paš- uzbudināšanās ar alkoholu, no šī šķietamās labklājības gara un visreālākā ļaunuma.

Labu padomu dod mūsu izcilais dzejnieks Rasuls Hamzatovs:

Gods tādam, kurš ar sātu dzer.

Bet dzīvē uzvar tas,

Kurš otrai prasmei ceļu ver —

Kurš nedzer it nemaz.

šajās vārsmās ietverta mūžsena tautas gudrība. Un tauta nekad nekļūdās.

* * *

Vesela nedēļa aizritēja rūpēs par jaunās nodaļas iekārtošanu. Nebija neviena brīva brīža. Un tad beidzot ārsts Belovs ziņoja Pjotram Petrovičam, ka nodaļa ir sagatavota pacientu uzņemšanai. Ikdienas steigā

Vjačeslavu Sergejeviču it nemaz nemocīja doma, ka viņš ne reizi nav redzējis Taņu. Skumt nebija vajas. Taču, kad viņš negaidot izdzirdēja viņas balsi telefona klausule, viņam galvā iedunējās gluži tāpat, kā dun pirmais ledus, ja to dauza ar rungu.

—       Vjačeslav Sergejevič, es taču nezināju, ka jūs tagad vadāt nodaļu. Piezvanīju pa veco numuru, bet man tur pasacīja, kā jūs tagad esat šeit, un iedeva jauno numuru.

—   Jā, Taņečka, augam …

—* Man ļoti gribētos jūs redzēt.

—   Kad un kur tev būtu izdevīgi?

—       Es laikam aizbraukšu pie jums uz darbu. Vai drīkst?

—   Protams.

—   Cikos?

Vjačeslavs Sergejevičs apsvēra, ka nebūtu slikti aiziet ar Taņu uz kino, bet pēc tam uzaicināt viņu pie sevis. Tādēļ labāk būtu darbadienas beigās.

—   Vai piecos varēsi?

—   Varēšu. Kur atrodas jūsu nodaļa?

—       No caurlaides telpām taisni uz priekšu līdz pašam galam. Otrajā stāvā.

—   Uz redzēšanos!

—   Gaidu, Taņečka.

Laiks it kā apstājās, sekundes tecēja gluži kā pilieni no slikti aizgriezta krāna. Atlikušajās pusotrās stundās ārsts Belovs vairs nespēja neko darīt, klīda pa nodaļu, izklaidīgi atbildēja uz medmāsu un ārstu jautājumiem.

Ausīs uzmācīgi skanēja fragmenti no Rahmaņinova simfoniskās poēmas «Klintsrags». Viņš pārlika, kurp lai ved Taņu — uz restorānu, kino vai tāpat paklaiņot ar viņu pa pilsētu. «Zelta debestiņa pārnakšņoja,,.»

Par ko viņi runās? Lai viss iet savu gaitu, nekādu iepriekš sadomātu frāžu. «Vai patiešām es tūlīt viņu atkal ieraudzīšu?! Ak dievs, vai tad es agrāk zināju, ka var būt tik laimīgs?»

Pie durvīm atskanēja zvans. Vjačeslavs Sergejevičs metās uz nodaļas ieeju un uztraukumā tikai ar mokām trāpīja atslēgu slēdzenē. Smaidīdams atvēra durvis. Kāpņu telpā stāvēja nepazīstama sieviete.

—   Vai jūs nevēlaties apdrošināt dzīvību?

—       Nē. Jūsu iestāde taču nemaksā apdrošināšanas naudu pašnāvniekiem, — drūmi pajokoja ārsts Belovs. — Ienāciet. Varbūt kāds no mūsējiem tomēr vēlēsies sevi apdrošināt. — Viņš ielaida aģenti nodaļā, bet pats devās uz savu kabinetu.

Vjačeslavs Sergejevičs apsēdās pie galda, paņēma rokā kārbiņu ar saspraudēm un sāka veidot no tām ķēdīti. «Klinšu milzim glauzdamās pie krūtīm ..

Pēkšņi viņam ienāca prātā evakuācijas gadi, sādžiņa Boļšojirgizā, arbūzu lauks aiz upītes, neliela pārceltu- vīte, kas reizumis, pārlieku piekrauta ar meloņu un arbūzu maisiem, sāka grimt. Tad viņš, astoņus gadus vecs puišelis, saulē iededzis gluži vai melns, ar dzērvju zābakiem kājās, ienira upē, lai atslogotu pārceltuvi, peldēja tai līdzās, bet māte viena pati vilka tauvu.

—       Vjačeslav Sergejevič, pie jums atnākuši, — sa- nitāre pavēra kabineta durvis.

—   Lūdzu, aiciniet iekšā, Marfa Ivanovna.

Ārsts Belovs piecēlās no krēsla un, raudzīdamies uz durvīm, sasprindzināti gaidīja.

—  Vai drīkst? — viņš izdzirdēja Taņas balsi.

—   Ienāc, Taņečka!

—   Es neesmu viena …

—   Ienāciet.

Kabinetā ienāca Taņa un aiz viņas slaids puisis ar atklātu seju.

—       Vjačeslav Sergejevič, tas ir Koļa. Mēs šodien bijām dzimtsarakstu birojā, pēc mēneša — kāzas. Bet tas, Koļa, ir mūsu Vjačeslavs Sergejevičs, par kuru es tev tik daudz esmu stāstījusi, pilnas ausis piedziedājusi, — ārsts, kurš palīdzēja man piedzimt no jauna.

—       Apsveicu jūs… Ienāciet, ienāciet, kādēļ jūs stāvat? Re, kādi malači… Jūs esat laimes bērni! Ko lai es jums uzdāvinu tādā reizē? Vai tu smēķē, Koļa?

—   Smēķē .., — līgavaiņa vietā atbildēja Taņa.

—       Man pacienti uzdāvināja kristāla pelnutrauku. Nav jau labi atdāvināt, bet es, nudien, no visas sirds. Man tas, starp citu, vairs nav vajadzīgs. Esmu atmetis smēķēšanu. Atmetis pavisam. Skaists pelnutrauks, vai ne? Ļoti skaists pelnutrauks. Tik skaistu pelnutrauku es nekad neesmu redzējis …

Vjačeslavs Sergejevičs paņēma pelnutrauku, kas stāvēja uz galda, bezmaz vai nometa to uz grīdas un pasniedza Koļam.

—   Labāk ari tu atmet smēķēšanu, Koļa …

—       Paldies, Vjačeslav Sergejevič! Atmetīšu smēķēšanu. Bet pelnutrauku paglabāsim viesiem.

—       Labi, ja mājās bieži ir viesi. Labi, ka cilvēki vēlas būt ar jums kopā. Tas ir brīnum labi…

—       Mēs atnācām tikai uz brītiņu, lai uzaicinātu jūs uz kāzām.

—       Paldies. Ja varēšu … Noteikti… Tagad darba līdz kaklam. Jauna nodaļa. Gandrīz vai nakšņoju tepat.

—       Mēs allaž priecāsimies, ja apciemosiet mūs, Vjačeslav Sergejevič. Uz redzēšanos!

—   Uz redzēšanos, dakter!

—   Vēlu laimi! Visu to labāko jums.

Vjačeslavs Sergejevičs, palicis viens, krietnu brīdi sēdēja kā sastindzis. Tad lēnītēm piecēlās un ar mokām, gluži kā plēsdams nost sev ādu, noģērba uzsvārci un kā smagu bruņukreklu uzvilka mēteli.

—   Vjačeslav Sergejevič, parakstiet, lūdzu, medikamentu pieprasījumu. — Ienāca procedūru māsa.

Viņš parakstīja savu uzvārdu zem garu garā saraksta.

—   Kas jums kaiš, Vjačeslav Sergejevič? Vai tik neesat sasirdzis? Jūs esat bāls kā krīts …

—   Nekas, nekas, Aleksandra Matvejevna. Es iešu mājās … Līdz ritam. Nekas.

Ārsts Belovs izgāja no nodaļas un aizslāja pa tukšo • ielu, atstādams aiz sevis virkni vientuļu pēdu nospiedumu svaigajā sniegā. Viņš gāja sakumpis, galvu nodūris, gāja lēnītēm, ar pūlēm vilkdams kājas. Gāja, gāja un gāja, nemanīdams, ka iet nevis uz mājām, bet pavisam pretējā virzienā.

Genādijs Bļinovs

SLIMĪBAS VĒSTURĒ N» 689. NO RUMA KONFEKTĒM

Redaktore Dz. Bagāta, J. Kravale. Mākslinieciskais redaktors E. Garkevičs. Tehniskā redaktore D. Radziņa. Korektore Z. Ņefedova.

Nodota salikšanai 15.06.81. Parakstīta iespiešanai 19.05.82. For< māts 70x108/32. Tipogrāfijas papīrs M l. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 13,30 uzsk. iespiedi.; 15.96 uzsk. kr. nov.; 13,88 Izdevu. I. Metiens 20 000 eks. Pašūt. II80D. Cena 50 kap. Izdevniecība «Avots», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevu. Ni 152/Mp/97. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un gramatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Bļinovs G.

Bļ 680 Slimības vēsture JVfe 689. No ruma konfektēm … — R.: Avots, 1982. — 303 lpp.

1 Prieka vīns, skumju vīns (franfu).

[2] sīs un turpmākās dzejas rindas atdzejojis J. Sirmbārdis.

[3] eiforija — pacilāti līksms noskaņojums.

[5] sīs nodaļas materiālus daļēji esmu aizguvis no pazīstamā psihiatra profesora A. Portnova monogrāfijas par alkoholismu. Man bija tā laime ar profesoru jaunībā kopā strādāt. [Aut.)

Content

Bļinovs Genādijs Slimības vēsture n 689. No ruma konfektēm

SLIMĪBAS VĒSTURE nr- 689

NO RUMA KONFEKTĒM…