Platonovs Andrejs

Skaistajā un negantajā pasaulē. Stāsti

Andrejs Platonovs

Skaistajā un negantajā pasdaulē

Krievu padomju rakstnieka Andreja Platonova daiļrade ilgu laiku bija maz pazīstama plašās lasītāju aprindās. Rakstnieka dzīves laikā viņa darbus izdeva maz. Viens no iemesliem bija nelabvēlīgā kritikas attieksme pret šo savdabīgo autoru. Taču laiks ienesa savus labojumus arī šajos uzskatos. Rakstnieka mūžs noslēdzies (dzīvojis no 1899. gada līdz. 1951. gadam), taču interese par viņa darbu aug augumā. Un grāmatu plauktos parādās arvien jauni A. Platonova stāstu izdevumi.

A. Platonovs dzimis Voroņežā dzelzceļnieka ģimenē. Nākamais rakstnieks jau piecpadsmit gadu vecumā sācis darba gaitas. Piedalījies pilsoņu karā, pēc tam mācījies Vo-roņežas politehniskajā institūtā. Pēc studiju beigšanas strādājis lauksaimniecības elektrihkācijā. Tālāk seko profesionāla literāta darba gadi — darbojies kā prozas rakstnieks, kritiķis un publicists. Lielā Tēvijas kara laikā A. Platonovs atrodas frontes pirmajās līnijās, viņš veic kara korespondenta pienākumus.

Sācis rakstīt jau pusaudža gados. Presē viņa darbi parādās pēc revolūcijas. 1922. gadā iznāk pirmā grāmata — tas ir dzejoļu krājums «Zilganais dziļums». Savā tālākajā daiļradē rakstnieks darbojies galvenokārt prozā.

Andreja Platonova literārajā mantojumā ir stāsti, kas atbilst visaugstākajiem krievu prozas kritērijiem. Ir arī tādi darbi, kas mākslinieciskā ziņā nav tik gatavi, bet to vērtību ceļ rakstnieka dziļie vērojumi, bagātās domas, savdabīgais Platonovam vien

raksturīgais pasaules skatījums un tam atbilstoša leksika un stilistika.

Rakstnieka varoņi visbiežāk ir strādnieki, un ar viņu acīm rakstnieks raugās pasaulē. Platonova varoņi cenšas izprast savas dzīves jēgu, atrast savu vietu pasaules pārveidošanas darbā. Revolūcija Platonova uztverē ir dziļi tautisks un radošs process, kas ienes saprātu un skaistumu atsevišķa indivīda dzīvē un visu cilvēku savstarpējās attieksmēs.

Grāmata «Skaistajā un negantajā pasaulē» ir pirmā A. Platonova stāstu izlase latviešu valodā. Tajā ietverti stāsti, kas uzrakstīti no 1927. gada līdz 1947. gadam. Arī tematiski autora daiļrade pārstāvēta diezgan plaši.

Krājumā ir dziļi reālistiskais, patiesīgi uzrakstitais stāsts «Atgriešanās» (agrākais nosaukums «Ivanova ģimene»), kuru kritika savā laikā bargi nosodīja un autoru apvainoja dzīves nomelnošanā. Kritika neizprata to jauno, ko Platonovs ar savu daiļradi ienesa literatūrā. Stāsts «Atgriešanās» apliecina, ka A. Platonovs bija viens no pirmajiem padomju rakstniekiem, kas nopietni ierunājās par kara izraisītām nelaimēm, cilvēku dvēseles traumām, par bērniem, kas priekšlaicīgi kļuvuši lieli.

Izlasē ievietots arī biogrāfiska rakstura stāsts «Afrodīte», kas palīdzēs lasītājam dziļāk izprast Andreja Platonova attīstības ceļu un viņa morālos principus.

PĻAVU MEISTARI

mūsu upe nav nekāda lielā, tak pļavām tā tīrā inde. Arī nosaukums tai niecīgs — Meža Plaismiņa. Par Plaismiņu tā iesaukta tāpēc, ka tanī lieli atvari: veci ļauži piestāsta, ka zvejnieki te ar kārti mērījuši dziļumu — tad tā visā garumā nogājusi zem ūdens, taču līdz dibenam nesniegusi, bet kārts bijusi pamatīga — savas asis piecas gara.

Ļaudis mūsu pusē vēl līdz šobaltdien augumā raženi. Pļavu bija bagātīgi, lopu turēja daudz, nu, tad arī gaļu ēda ik mīļu svētdienu.

Tikai tagad nav vairs tas. Pļavās saldā zāle sāk iznīkt, dzenas laukā visāda liesa skābene, kas vienīgi vēršiem ēdama.

Meža Plaismiņa ik pavasari ūdeņus ilgi notur palienē —- dažu gadu pļavas apžūst tikai uz jūnija sākumu. Un arī pati sevī mūsu upīte ūdeni vairs lāgā neņem pretim: gultne piesērējusi. Pārskrien lietus gāze — un pļavas ilgi mirkst slapjas, bet agrākos laikos — tad uzreiz apžuva. Un, kur pļavās ieliekņas, tur tagad mūždien tīrie purvi. No tiem tad arī sērga plešas pa visu ieleju un visa zāle izvirst.

Mūsu ciems kroņa papīros saucas Krasnogvar-deiska, bet pa vecam — Goževa.

Dzīvoja mums viens tāds zemnieks, pa iesaukai 2miga, bet pēc dokumentiem Otžoškins.

Agrākos laikos viņš bija labs iemetējs.

Nopērk dažkārt lielo katriņu kroņa brandava, uzvelk mugurā skrebcīti, virsū vēl garo kažoku, uzmauc cepuri, velteņus un iet uz šķūni. Bet ir vasaras laiks.

— Kurp iedams, 2miga? — sābris apvaicājas.

— Uz Maskavu dodos, — atsaka 2miga vēl pilnīgi skaidrā.

Šķūnī viņš ierāpās ratos, izdzēra glāzi sivā un tad domāja, ka brauc uz Maskavu. Ka viņš brauc, nevis sēž šķūnī ratos, — tam 2miga cieši ticēja. Un pat runājās ar ceļā sastaptiem tēvaiņiem.

— Nu kā, Stepan? Dzīvs gan vēl? Vai sieva, teikt, mana prečumāte, pie veselības?

Tas, sastaptais Stepans, it kā atbildot 2mlgam:

— Vesela, 2miga, kā tad! Dvīņus dzemdēja! Atkauties nevar aiz bērniem!

— Nu, nekas, Stepan, centies, lai dzimst vien, gaisa būs gana visiem, — atbild 2miga un it kā brauc tālāk.

Sastapis vēl vienu otru, 2miga atkal izdzēra glāzi un tad aizmiga. Pamodās netālu no Maskavas.

Te viņš satika tādu kā vecvecu paziņu, turklāt ebreju.

— Nu, kā sviežas, Jakov Jakovič? Aizvien vēl lupatas uzpērc, no draņķiem pārtiec?

— Pamazītēm, 2migas kungs^1, pamazītēm! Tā kā sen nebijāt redzēts, sākām jau par jums bēdāties.

— Aha, tu bēdājies! Nu, lai iet, iemetīsim!

Un tā Žmiga'— sastapdamies, runādamies un

iemezdams, no šķūņa neiznācis, aizbrauca līdz pašai Maskavai. No Maskavas viņš tūdaļ griezās atpakaļ — darīšanu viņam tur nebija, — un atkal ceļā gadījās visvisādi paziņas, kurus viņš pacienāja.

Kad sīvā bija palikusi vairs tikai lāsīte trauka dibentiņā, Zmiga to iztukšoja klusībā viens pats un tad noteica:

— Mājās gani Paldies dievam, ar veselu ādu! Mavra, — viņš pakliedza sievai, — nāc saņem ciemiņu, — un trausās ārā no ratiem, kuros sēdēja nu jau ceturto dienu. Pēc tam Zmiga nedzēra kādu pusgadu, tad atkal no jauna brauca uz Maskavu.

Redziet, kāds tas mūsu Zmiga: tēvainis uz goda un virs ar varenu saprātu!

* * *

Vēlāk, revolūcijas laikā, viņš kļuva gaužām nosvērts.

— Nopietnīgs, — saka, — laiks pienācis!

Tika bijis frontē, būdams sarkanarmietis, redzējis Ļeņinu un visādus brīnumus izskatījies, tikai visu sīki gan nestāstīja.

— Nav tava darīšana, — saka.

Pārnāca Zmiga mājās cienīgs tēvainis.

— Gana nu, — saka. — Laiks sādžu iznīdēt!

— Kā tad tā, par ko šitā? — tēvaiņi viņam taujā. — Vai ta jauns rīkojums tāds iznācis, vai?

— Tas tāpat pašplūsmas ceļā saprotams, — Zmiga skaidroja. — Vella plikatas! Ubaga rāpuļi! Kas mums ir? — Salmi, zedeņi un mēsli! Bet top sacīts, ka nabadzība — tā ir slimība un nekārtība, nevis norma! ...

— Nu un tad? — vīri pētīja. — Kā tad citādi! Varen gudrs esi kļuvis!

Taču 2miga bija virs ar galvu un ņēmās savā istabā meistarot īpašu mašīnu, kavēdams sievai mājas soli. Tai mašīnai jāstrādā ar smiltīm — jāgriežas bez apstāšanas, nepieberot smiltis, kuru vajadzēja tikai vienu spaini.

Viņš to taisīja savu pusgadu, varbūt pat vairāk.

— Nu, kā veicas, 2miga? — vīri pa logu apvaicājās. — Vai griežas mašīna? Tad parādi!

— Vācieties, slaistoņas! — 2miga nomocījies atcirta. — Tā tev nav aršana, — te ir tehniska padarīšana!

Pēdīgi 2miga padevās.

— Kas tur īpaši ir, kazi, smiltis par vājām? — sābri taujāja.

— Nav vis, smiltīs ir liels spēks, — 2miga atteica, — tikai prāta man nepietiek: lēti mācīts un bez medicīnas dzemdināts.

— Va tu re, kā! — sābri brīnījās un ar cieņu noraudzījās 2migā.

— Un kā tad jūs domājāt? — 2miga urbās viņos ar acīm. — Ek jūs, sīkie privātīpašnieki!

* * *

Tad 2miga ķērās klāt apslīkušajām pļavām.

Un tiešām — bija pēdējais laiks. Ik gadus ļaužu pārpalikums no mūsu ciema devās uz raktuvēm, un lopu kļuva aizvien mazāk, jo nepietika barības. Kur agrāk bija augusi salda zāle, tagad saviesies ass grīslis. Purvs dzina mūsu Goževu kapā.

Tas 2migam ķērās pie sirds.

Viņš aizbrauca uz pilsētu, atveda no turienes meliorācijas sabiedrības statūtus un pateica ciema ļaudīm, ka pa pļavu vajag rakt grāvjus un pašu Meža Plaismiņu caur un cauri iztīrīt.

о

Zemnieki pastivējās pretī, bet tad nodibināja paši savu meliorācijas sabiedrību. Nosauca sabiedrību — «Alfa un Omega», kā bija.norādīts statūtos minētajā piemērā.

Taču neviens nezināja, kas tas īpaši ir — Alfa un Omega!

— lj tāpat jau grūtuma gana — dīrāt velēnu un līdz vēderam pa dumbru mīcīties, — cieminieki sūrojās, — bet te vēl Alfīja. Ej sazini, varbūt tas ir kāds likumīgs vārds, bet mēs nevaram izprast, ka neiznāk vēl atbildēšanu dot par baltu velti!

Zmiga atkal aizbrauca — izdibināt par tiem vārdiem. Izdibināja: izrādījās — tas esot «Sākums un Gals».

— Bet kam īpaši sākums un kam gals — nav zināms! — goževieši pratoja, taču statūtus parakstīja un sāka rakt zemi: iegadījās taisni lauku darbu mijībās.

Pļavās, izrādījās, zeme bija smaga: kā tā zeme radusies, tāpat arī bija stāvējusi nearta.

Zmiga komandēja un arī pats plēsās pa upi, vilkdams ārā sakārņus un dažādas satrupējušas siekstas.

Reiz atbrauca tehniķis, uzmērīja purvu un iedeva Žmigam plānu.

Divus gadus goževieši cīnījās pa purviem un pa Meža Plaismiņu. Piecsimt desetīnu nogrāvoja un arī upīti iztīrīja desmit verstu garumā.

Un patiešām, kā tehniķis bija teicis, tā notika, pļavas nožuva.

Tur, kur vienīgi ar laivu šā tā bija tikuši pāri, tagad brauca ar ratiem, un grunts — ko tu neteiksi! — izturēja.

Trešajā gadā visas pļavas uzara. Zirgus piemo-clja pie nabaga: velēna sīksta — viss viens zāļu sakņu mudžeklis, četri zirgi tik tikko jaudāja vien-lemeša arkliņu pavilkt.

Ceturtajā gadā visu pļāvumu no purviem novāca, un skābās zāles jau bija mazāk.

Zmiga steidzināja visu sādžu un pats nekļuva ne drusciņas vecāks: ne darbs, ne laiks viņam klāt neķērās. Re, ko nozīmē, ja cilvēks strādā ko derīgu un interesantu!

* * *

Piektajā gadā visu ieleju apsēja ar timotiņu, lai augsnē pilnīgi iznīdētu skābumu.

— Gudrs tēvainis! — goževieši tagad par Žmigu runāja. — Visu Goževu ar lopbarību apgādājis.

— Zināms, nav nekāds gnīda! — Zmiga ar cieņu atsaucās.

Goževieši timotiņu pārdeva — divsimt rubļu sanāca no desetīnas.

— Raugi, tas ir ko vērts! — vīri sprieda. — Tā nu vairs nav drupata, bet brangs kumoss!

— Mūlāpi tādi! — Zmiga pārmeta. — Vai tik vien mums vajag? Vai to padomju vara vēlas? Vajag, lai ikviens vēders labu barību bauda! ...

— Kā tad tas nu vēl būs, Zmiga? Jau tā labums no zemes lauztin laužas! — iebilda purva labuma atēdušies goževieši.

— Zemes dziļumos vajag urbties! — Zmiga atbildēja. — Tur guļ treknāka manta! Kazi, mums zem kājām dzelzs glabājas vai sazin kāds vēl minerāls! Gana mums zemi vien skrubināt — gadsimti pa tukšo aiztek! .,. Laiks uzņemt pamatīgu rūpalu.

— Ja dziļumā, tad jau nugan, — piekrita Jer-mils, viens no tēvaiņiem. — Ārpusē allaž tikai čaumalas!

— Nu, skaidrs: pūkas un pangas! — Zmiga apstiprināja. — Bet īstenā bagātība slēpjas pašā serdē.

— Gana nu, jupis saspēris, mēles kulstīt! — prātīgi izteicās Šugajevs, kas tolaik bija priekšsēdētājs. — Mums tagadītēs separatori jāgādā, citādi ar produktu netiekam galā, bet šie te ar sausmaņām nodarbojas: kā tik nu ašāk iekšās ietikt! Ek, iegulsi kapa bedrē — tad turpat ij būs! ...

Meža Plaismiņa šalkoja savā gultnē, ūn smaržīgās platības pauda šodienas dzīves jaukumu.

TREŠAIS DĒLS

Apriņķa pilsētā nomiru vecīte. Viņas vīrs, septiņdesmit gadus vecs pensionēts strādnieks, devās uz telegrāfa kantori un nosūtīja uz dažādām republikas malām sešas vienāda satura telegrammas: «Māte nomira brauc tēvs.»

Paveca telegrāfiste ilgi skaitīja naudu, kļūdījās aprēķinā, rakstīja kvītis, drebošām rokām spieda zīmogus. Vecais sasarkušām acīm lēnprātīgi lūkojās viņā pa aizbīdāmo koka lodziņu un izklaidīgi kaut ko domāja, vēlēdamies aizgainīt bēdas. Arī pavecajai kalpotājai, kā viņam šķita, bija salauzta sirds un uz visiem laikiem mulsuma apmāta dvēsele, — varbūt viņa bija atraitne vai aiz ļaunas gribas pamesta sieva.

Un raugi — tagad nu viņa gausi strādā, putro naudas rēķinus, viņai zūd atmiņa un uzmanība: pat lai veiktu parastu, vienkāršu darbu, cilvēkam nepieciešama iekšēja laime.

Nosūtījis telegrammas, vecais tēvs atgriezās mājās; viņš apsēdās uz ķeblīša garā galda galā pie savas nelaiķes sievas saltajām kājām, smēķēja, čukstēja skumīgus vārdus, vērodams vientuļo pelēko putnu, kas lēkāja būrītī pa laktiņām; reizēm viņš klusītēm raudāja, tad uz brīdi nomierinājās, uzvilka kabatas pulksteni, lāgu lāgiem pavērās logā, aiz kura mainījās laika apstākļi dabā: drīz

bira lapas kopā ar slapja, gurdena sniega lēkšām, drīz lija, drīz spīdēja vēla saule bez siltuma kā zvaigzne, — un vecais virs gaidīja dēlus.

Pirmais — vecākais dēls atlidoja ar lidmašīnu tūliņ otrā dienā. Pārējie pieci dēli salasījās divu nākamo dienu laikā.

Viens no viņiem — pēc vecuma trešais — atbrauca kopā ar meitu, sešus gadus vecu meitenīti, kura nekad vēl nebija redzējusi savu vectēvu.

Māte uz galda gaidīja jau ceturto dienu, taču mirušās miesas nedvesa nāves dvaku, tik tīras tās bija, izdilušas no slimības un gluži sadēdējušas; dāvājusi dēliem raženu, zaļoksnēju dzīvību, vecā sieva pati sev bija paturējusi taupīgi atmērītu, sīku, skopu ķermeni un pūlējusies to ilgi saglabāt — kaut arī visai nožēlojamā izskatā, lai mīlētu savus bērnus un lepotos ar tiem, — līdz nomira.

Spēcīgie liela auguma vīrieši — no divdesmit līdz četrdesmit gadu vecumā — klusēdami stāvēja ap šķirstu, kas bija novietots uz galda. Viņi bija seši gabali, septītais bija tēvs, augumā mazāks par savu visjaunāko dēlu un nespēcīgāks par to. Vectēvs turēja uz rokām mazmeitu, kas aizmiedza acis bailēs no mirušās nepazīstamās vecenes, kura no pievērto plakstu apakšas pa šauru spraudziņu nemirkšķinot raudzījās viņā baltām acīm.

Dēli klusu raudāja skopām aizturētām asarām, vaibstīdami sejas, lai neļautu bēdām izplūst skaņās. Tēvs vairs neraudāja, viņš bija gana izraudājies viens pats agrāk par visiem un tagad ar slēptu saviļņojumu, ar nepiedienīgu prieku ik pa brīdim palūkojās uz savu dēlu vareno pusduci. Divi no tiem bija jūrnieki — kuģu komandieri, viens —

Maskavas skatuves mākslinieks, viens — tas, kuram bija meitiņa, — fiziķis, komunists, visjaunākais mācījās par agronomu, bet vecākais dēls strādāja lidmašīnu rūpnīcā par ceha priekšnieku, viņa krūtis greznoja ordenis par nopelniem darbā. Visi seši un tēvs septītais klusu kavējās pie mirušās mātes un apraudāja viņu, ne vārda nebilzdami, slēpdami cits no cita savu izmisumu, savas atmiņas par bērnību, par zudušo laimi — mīlestību, kas nemitīgi, nekā pretim neprasot, atdzima mātes sirdī un vienmēr — pāri tūkstošiem verstu — atrada viņus, un viņi to pastāvīgi un instinktīvi juta un no šās apziņas kļuva stiprāki un drosmīgāk guva panākumus dzīvē. Tagad nu māte bija pārvērtusies par mironi, viņa vairs nevarēja neviena mīlēt un gulēja gluži kā sveša vienaldzīga vecene.

Ikviens viņas dēls patlaban jutās vientuļi un baismi, it kā kaut kur tumšā laukā uz vecas mājas palodzes būtu degusi lampa, kas apgaismoja visu nakti, lidojošas vaboles, zilganu zāli, knišļu spietu gaisā — visu bērnudienu pasauli, kura apņēma veco māju, ko bija pametuši tie, kuri tanī dzimuši; šai mājā durvis nekad nebija aizvērtas, lai te varētu atgriezties tie, kuri no tās aizgājuši, taču neviens nenāca atpakaļ. Un tagad nu šķita, it kā uzreiz būtu apdzisuši gaisma naksnīgajā logā un īstenība pārvērtusies par atmiņām.

Mirdama māte bija piekodinājusi tēvam, lai garīdznieks pie viņas notur dvēseles aizlūgumu, kad viņa gulēs mājās, bet iznest un nolaist kapā var bez popa, lai neaizvainotu dēlus un lai tie varētu iet aiz viņas šķirsta. Vecā sieva ne tik daudz ticēja dievam, cik gribēja, lai vīrs, ko viņa visu mūžu bija mīlējusi, stiprāk sērotu un bēdātos pēc viņas, lūg-

u

šanām skanot un vaska svecēm mirgojot pār viņas mirušo seju; viņa negribēja šķirties no dzīves bez svinīguma un neatstājot atmiņas. Pēc bērnu ierašanās vecais vīrs ilgi klaušināja pēc popa, pēdīgi pievakarē atveda vienu cilvēku — arī večuku, tērpušos parastā civilapģērbā, sārtu no gavēņa ēdiena, spridzīgām acīm, kurās spīdēja kaut kādas sīkas mērķapzinātas domas. Pops atnāca ar kara komandiera somu pie sāniem; tanī viņš bija atnesis savus baznīcas piederumus: vīraku, tievas sveces, grāmatu, epitrahilu un mazu važiņā pakārtu kvēpināmo trauku. Viņš veikli sarindoja un iededzināja sveces ap šķirstu, uzpūta vīraku kvēpināmajā traukā un nevilcinādamies, iepriekš nebrīdinājis, sāka murminādams lasīt no grāmatas. Dēli, kas atradās istabā, piecēlās kājās, viņiem kļuva neērti un nez par ko kauns. Nodurtām acīm viņi cits aiz cita nekustīgi stāvēja pie šķirsta. Viņu priekšā steidzīgi, gandrīz vai ironiski dziedāja un murmināja pusmūža vīrs, lāgu lāgiem mazām, saprotošām acīm uzlūkodams mirušās vecītes pēcnācēju gvardi. Pa daļai viņš no tiem baidījās, pa daļai tos arī cienīja un, redzams, labprāt būtu ielaidies ar tiem valodās un pat ar entuziasmu atsaucies par sociālisma celtniecību. Taču dēli klusēja, neviens, pat vecītes vīrs, nemeta krustus — tā bija goda sardze pie šķirsta, nevis piedalīšanās dievkalpojumā.

Beidzis ātro dvēseles aizlūgumu, pops veicīgi savāca savas mantas, tad nodzēsa sveces, kas dega pie šķirsta, un salika visu savu mantību atpakaļ komandiera somā. Dēlu tēvs iedeva viņam saujā naudu, un pops nekavēdamies izspraucās cauri sešu vīru ierindai, kas uz viņu pat nepaskatījās, un bailīgi pazuda aiz durvīm. Patiesībā gan viņš ar prieku

būtu palicis šai mājā uz bēru mielastu, aprunājies par karu un revolūciju perspektīvām un ilgam laikam guvis gandarījumu, ka saticies ar jaunās pasaules pārstāvjiem, jo viņš slepus jūsmoja par šo pasauli, taču iekļūt tanī nevarēja; viņš vientulībā sapņoja kādreiz pēkšņi veikt varoņdarbu, lai ielauztos spožajā nākotnē, jaunu paaudžu lokā, — tālab bija pat iesniedzis lūgumu vietējā lidlaukā, lai viņu paceļ visaugstākajā augstumā un no turienes nomet lejā ar izpletni bez skābekļa maskas, taču no lidlauka viņam pat neatbildēja.

Vakarā tēvs blakus istabā saklāja sešas guļu-vietas, bet mazmeitiņu noguldīja sev līdzās gultā, kur četrdesmit gadus bija gulējusi viņa nomirēja. Gulta stāvēja tai pašā lielajā istabā, kur šķirsts, bet dēli pārgāja uz otru. Tēvs pakavējās durvis, kamēr viņa bērni noģērbās un apgūlās, un tad pievēra durvis un nolikās gulēt blakus mazmeitai, iepriekš visur nodzēsis gaismu. Mazmeita jau gulēja aizmigusi viena pati platajā gultā, ietinusi galvu segā.

Vecais virs pastāvēja pie viņas nakts krēslā; ārā uzsnigušais sniegs vāca kopā trūcīgo izkliedēto debess gaismu un caur logiem apgaismoja istabas tumsu. Vecais piegāja pie vaļējā šķirsta, nomutēja sievas rokas, pieri un lūpas un sacīja viņai: «Tagad nu atpūties./) Viņš piesardzīgi apgūlās blakus mazmeitiņai un aizvēra acis, lai viņa sirds visu aizmirstu. Viņš laidās miegā un piepeši atkal uzmodās. No istabas, kur gulēja dēli, pa durvju apakšu spraucās gaisma, tur atkal bija uzdeguši elektrību, un no turienes atskanēja smiekli un trokšņainas sarunas.

Meitene no trokšņa sāka grozīties, varbūt viņa arī negulēja, tikai nedrīkstēja bāzt laukā galvu no

segas apakšas — aiz bailēm no nakts un mirušās vecenes.

Vecākais dēls aizrautīgi, ar pārliecības pilnu sajūsmu stāstīja par dobiem metāla propelleriem, un viņa balss skanēja sulīgi un vareni, bija jūtami viņa veselie, laikā salabotie zobi un sarta, dziļā balsene. Brāļi jūrnieki stāstīja atgadījumus ārzemju ostās, pēc tam skaļi smējās, ka tēvs viņus tagad apsedzis ar vecajām segām, ar kuram viņi segušies bērnībā un pusaudžu gados. Šīm segām vienā un otrā galā bija piediegtas baltas parķa lupatiņas ar uzrakstiem — «galva» un «kājas», lai segu allaž klātu pareizi un netiro piesvīdušo galu, kas bijis uz kājām, nesegtu uz sejas. Tad viens jūrnieks saķērās ar skatuves mākslinieku un abi sāka plosīties pa grīdu kā dažkārt bērnībā, kad vēl visi dzīvoja kopā. Jaunākais dēls viņus jodi-nāja, solīdamies pacelt abus divus ar vienu savu kreiso roku. Redzams, visi brāļi mīlēja cits citu un priecājās par satikšanos. Jau ilgus gadus viņi nebija sabraukuši visi kopā un nav arī zināms, kad vēl nākamībā sabrauks. Varbūt tikai uz tēva bērēm? Plosīdamies abi brāļi apgāza krēslu, tad viņi uz brīdi pieklusa, taču, acīm redzot, atcerējušies, ka māte ir mirusi un nekā nedzird, atkal turpināja. Drīz vecākais dēls palūdza skatuves mākslinieku kaut ko pusbalsī nodziedāt: viņš taču protot skaistas Maskavas dziesmas. Mākslinieks iebilda, ka viņam esot grūti tā iesākt ne no šā, ne no tā, uz pasūtījumu. «Nu, aizsedziet mani ar kaut ko,» Maskavas mākslinieks palūdza. Viņam kaut ko uzklāja uz sejas, lai nebūtu kauns iesākt, un viņš sāka dziedāt. Kamēr viņš dziedāja, jaunākais dēls izdarīja kaut ko tādu, ka otrs brālis izvēlās no gultas un

uzgāzās virsū trešajam, kas gulēja uz grīdas. Visi sāka smieties un lika jaunākajam uz vietas ar vienu pašu kreiso roku pacelt nokritušo. Jaunākais brāļiem kaut ko klusu atbildēja, un divi no viņiem laida vaļā smējienu — tik skaļi, ka mazmeitiņa izbāza galvu no segas apakšas tumšajā istabā un pasauca:

— Vectētiņ! Ei, vectētiņ! Tu guli?

— Nē, neguļu vis, es neko, — vecais atsaucās un bikli iekāsējās.

Meitene nenoturējās un iešņukstējās. Vecais noglaudīja viņai sejiņu: tā bija slapja.

— Ko tu raudi? — vecais čukstus jautāja.

— Man vecmāmiņas žēl, — mazmeita atbildēja. -- Visi dzīvo, smejas, bet viņa viena pati mirusi.

Vecais nekā nesacīja. Viņš te šņākāja caur degunu, te laiku pa laikam iekāsējās. Meitenei sametās bailes, viņa paslējās sēdus, lai labāk redzētu vectēvu un zinātu, ka tas nav aizmidzis. Viņa saskatīja tā seju un ieprasījās:

— Bet kāpēc tu arī raudi? Es vairs neraudu.

Vectēvs noglaudīja viņai galviņu un čukstus

atbildēja:

— Tāpat vien... Es neraudu, man sviedri līst.

Meitene sēdēja gultā pie vectēva pagalvja.

— Vai tu pēc vecāsmātes bēdājies? — viņa vaicāja. — Labāk neraudi vis: tu esi vecs, drīz nomirsi, tad vienalga neraudāsi.

— Es neraudāšu, — vecais klusu apsolīja.

Otrajā — trokšņainajā istabā pēkšņi iestājās

klusums. Pirms tam kāds no dēliem bija kaut ko pateicis. Tur visi uzreiz apklusa. Viens dēls atkal kaut ko paklusām sacīja. Vecais pēc balss pazina

trešo dēlu, zinātnieku fiziķi, meitenītes tēvu. Līdz šim no viņa nebija dzirdēta ne skaņa: viņš nekā nerunāja un nesmējās. Nu viņš nez kādā veidā apklusināja visus savus brāļus, tie vairs pat nesarunājās.

Drīz pavērās durvis un no blakus istabas iznāca trešais dēls, apģērbies kā dienā. Viņš piegāja pie šķirsta un noliecās pār mātes mulso seju, kurā vairs nebija jūtu ne pret vienu.

Valdīja klusums, jo bija vēla nakts. Pa ielu neviens nestaigāja un nebrauca. Pieci brāļi otrā istabā nekustējās. Vecais vīrs un viņa mazmeita, elpu aizturējuši, vēroja savu dēlu un tēvu.

Trešais dēls pēkšņi saslējās, pastiepa tumsā roku un pieķērās pie šķirsta malas, taču nenoturējās pie tā, tikai pavilka to pa galdu mazliet sāņus un nogāzās uz grīdas. Viņa galva kā nedzīva atsitās pret grīdas dēļiem, taču dēls neizdvesa ne skaņas — sāka kliegt tikai viņa meita.

Pieci brāļi vienā apakšveļā izskrēja pie pakritušā un aiznesa viņu sev līdzi, lai atdabūtu pie samaņas un nomierinātu. Pēc kāda laiciņa, kad trešais dēls atguvās, visi pārējie dēli jau bija apģērbušies savos formas tērpos un uzvalkos, kaut gan bija tikai otrā nakts stunda. Viņi pa vienam slepus izklīda pa dzīvokli, pa sētsvidu, pa visu nakti, kas ieskāva māju, kur viņi bija dzīvojuši bērnībā, un tur sāka raudāt čukstēdami un žēlodamies, it kā māte būtu noliekusies pie ikviena, dzirdētu katru un bēdātos, ka ir nomirusi un likusi saviem bērniem skumt pēc viņas; ja vien varējusi, viņa būtu palikusi un dzīvojusi vienmēr, lai neviens viņas dēļ nemocītos, nešķiestu viņas dēļ savu sirdi un miesas, ko

viņa dzemdējusi. Taču mate nebija izcietusi ilgāk dzīvot.

Rītā seši dēli pacēla šķirstu uz pleciem un nesa aprakt, bet vecais paņēma uz rokām mazmeitu un gāja nopakaļ; tagad viņš jau bija pieradis pie skumjām vecītes dēļ un jutās apmierināts un lepns, ka arī viņu tāpat — nemaz ne sliktāk — apglabās šie seši staltie vīri.

FRO

VIŅŠ aizbrauca tālu un uz ilgujaiku, gandrīz vai uz neatgriešanos. Ātrvilciena  lokomotīve attālinājusies, jau klajā laukā atvadām iedziedājās; pavadītāji aizgāja no pasažieru platformas atpakaļ dzīves allažibā, ieradās nesējs ar lūku slotu un sāka uzkopt peronu gluži kā uz sēres palikuša kuģa klāju.

— Paejiet pie malas, pilsone! — nesējs uzsauca divām vientulīgām tuklām kājām.

Sieviete pavirzījās tuvāk sienai, pie pasta kastītes, un izlasīja uz tās laikus, kad izņem korespondenci: izņēma bieži, var rakstīt vēstules katru dienu. Viņa pataustīja ar pirkstu kastītes skārdu, tas bija stingrs, neviena vēstulē ielikta dvēsele no šejienes nepazudīs.

Aiz stacijas ēkas atradās jaunā dzelzceļnieku pilsēta: pa baltajām namu sienām slīdēja koku lapotņu ēnas, vasaras novakara saule apspīdēja dabu un cilvēku mājokļus ar skaidru un skumju gaismu, it kā plūzdama caur dzidru tukšumu, kur trūkst gaisa elpošanai.

Pirms uznāca nakts, pasaulē viss bija pārāk skaidri redzams, žilbinošs un spocīgs — un tāpēc tā šķita nereāla.

Jaunā sieviete izbrīnā apstājās tik dīvainas gaismas apņemta; savos nodzīvotajos divdesmit mūža

gados viņa neatcerējās redzējusi tādu tukšu, mirdzošu, klusu plašumu, viņa juta, ka sirds pagurst no vieglā gaisa, no cerības, ka mīļotais cilvēks atgriezīsies. Viņa ieraudzīja savu attēlu frizētavas logā: banāla āriene, mati uzbužināti un sakārtoti viļņainā sasukā (tādas nēsāja kādreiz deviņpadsmitajā gadsimtā), dziļas pelēkas acis raugās ar saspringtu, tādu kā mākslotu maigumu, — viņa bija pieradusi mīlēt aizbraucēju, gribēja būt viņa mīlēta vienmēr, nemitīgi, lai dziļi viņas būtnē, viņas parastajā, nīgrajā dvēselē tvīktu un dzītu dzietus cita — mīļa dzīve. Taču pati viņa nespēja mīlēt, kā būtu gribējusi, — stipri un pastāvīgi; reizēm viņa pagura un tad raudāja aiz sarūgtinājuma, ka viņas sirds nespēj būt nenogurdināma.

Viņa dzīvoja jaunā trīsistabu dzīvoklī; vienā istabā dzīvoja viņas tēvs — atraitnis, lokomotīves mašīnists, pārējās divās bija iekārtojusies viņa ar vīru, kurš nupat aizbrauca uz Tālajiem Austrumiem noregulēt un laist darbā nez kādus noslēpumainus elektriskos aparātus. Viņš pastāvīgi noņēmās ap mašīnu noslēpumiem, cerēdams ar mehānismu palīdzību pārveidot visu pasauli, lai cilvēce dzīvotu labklājībā un priekā vai nez kā vēl, viņa sieva to tik sīki nezināja.

Tēvs bija vecs un brauca reti. Viņš skaitījās rezerves mehāniķis, aizstāja saslimušos, iebraukdams nule no remonta nākušās lokomotīves vai vadīdams viegla svara tuvsatiksmes vilcienus. Pirms gada bija mēģinājuši laist viņu pensijā. Vecais, nezinādams, ko tas īsti nozīmē, bija ar mieru, taču, nodzīvojis četras dienas brīvībā, piektajā izgāja aiz semafora, apsēdās uz paugura atsavinātajā joslā un nosēdēja tur līdz melnai naktij, asaru pilnām

acīm raudzīdamies lokomotīvēs, kas tusnīdamas skrēja vilcienu priekšgalā. Kopš tās reizes viņš pasāka iet uz šo pauguru diendienā, lai vērotu mašīnas, ar savām jūtām un iztēli dzīvotu tām līdzi un vakarā pārrastos mājās noguris, it kā atgriezdamies no smaga reisa. Dzīvoklī viņš mazgāja rokas, ik pa brīdim nopūtās, stāstīja, ka deviņtūkstošajā slīpumā vienam vagonam nokritis bremzes klucis vai noticis vēl kaut kas tāds, tad bikli palūdza meitai vazelīnu, ko ieziest kreiso delnu, kas it kā samocīta pie grūti pagriežama regulatora, ēda vakariņas, murmināja un drīz vien gulēja svētlaimīgā miegā. No rīta atvaļinātais mehāniķis atkal devās uz atsavināto joslu un pavadīja kārtējo dienu vērošanā, asarās, fantāzijās, līdzjūtā, negantā vientulības entuziasmā. Ja vilcējai lokomotīvei no viņa viedokļa kaut kas nebija kārtībā vai arī mašīnists nemākulīgi vadīja mašīnu, viņš no sava augstā novērošajias punkta kliedza tam paļas un pamācības: «Ūdeni esi aplam pārsūknējis! Ver vaļā krānu, nelieti! Izpūt!», «Smiltis pietaupi: kāpumā paliksi stāvam! Ko tu ar tām šķiedies kā nesama-nīgs?», «Pievelc blīvslēgus, nelaid tvaiku zudumā: kas tev tur īpaši ir — mašīna vai pirts?» Ja vilciens bija nepareizi sastādīts, kad vieglās tukšās platformas atradās priekšgalā un vilciena vidū un pie neparedzētas spējas bremzēšanas varēja tikt saspiestas, brīvprātīgais mehāniķis no sava paugura draudēja ar dūri pēdējā vagona konduktoram. Bet, kad nāca atvaļinātā mašīnista paša lokomotīve, ko vadīja viņa bijušais palīgs Venjamins, vecais allaž atrada pie mašīnas acīm redzamu nolaidību — viņa laikā nebija tā bijis — un ieteica mašīnistam saņemt stingrāk savu nevīžīgo

palīgu: «Venjamincīt, Venjamincīt, saliec viņam pa purnu!» vecais mehāniķis sauca no sava atstum-tības paugura.

Ja laiks bija apmācies, viņš ņēma līdzi lietussargu, bet pusdienas viņam uz pauguru nesa viņa vienīgā meita, jo viņai bija tēva žēl, kad tas vakarā nāca mājās vājš, izbadējies un gluži vai traks no neapmierinātas strādātkāres. Taču nesen, kad vecais mehāniķis pa paradumam ārdījās un lamājās savā augstienē, pie viņa pienāca depo partorgs biedrs Piskunovs; partorgs paņēma veco vīru pie rokas un aizveda uz depo. Tur kantorists no jauna ierakstīja večuku dzelzceļa kalpotājos. Mehāniķis ietrausās kādas atdzisušas mašīnas kabīnē, apsēdās pie katla un aizsnaudās, pārguris no laimes, ar vienu roku apskāvis lokomotīves katlu kā visas strādājošās cilvēces dzīvību, kurā viņš no jauna iesaistījies.

— Frosja! — tēvs uzrunāja meitu, kad tā pārnāca no stacijas, pavadījusi vīru tālajā ceļā. — Frosja, izņem no krāsns un iedod man kaut ko iegrauzt, var gadīties, ka mani naktī norīko braucienā ...

Ik mīļu brīdi viņš gaidīja, ka viņu izsauks un sūtīs braucienā, taču viņu izsauca reti — pa trim četrām dienām vienu reizi, kad pagadījās īpašs maršruts ar viegla svara sastāvu vai kāds cits ne visai grūts uzdevums. Tomēr tēvs baidījās iziet darbā nepaēdis, nesagatavojies, īgns, tāpēc allaž rūpējās par savu veselību, mundru prātu un pareizu gremošanu, pats sevi uzskatīdams par vadošu dzelzs kadru.

— Pilsoni mehāniķi! — ar cieņu, vārdus skaldī-

dams, vecais vīrs pats sevi uzrunāja un par atbildi zīmīgi klusēja, it kā klausīdamies tālās ovācijās.

Frosja izvilka no plītskrāsns podu un padeva tēvam ēst. Vakara saule strāvoja pa visu dzīvokli, gaisma spiedās Frosjai dziji krūtīs, kur sila viņas sirds un bez mitas darbināja asins plūsmu un dzīvības izjūtu. Viņa iegāja sava istabā. Uz galda bija vīra bērnības dienu fotokartīte: vēlāk viņš nekad vairs netika fotografējies, tāpēc ka par sevi neinteresējās un neticēja, ka viņa sejai būtu kāda nozīme. Uz nodzeltējušās kartītes stāvēja zēns ar lielu bērna galvu, nodriskātā krekliņā, lētās bikšelēs un basām kājām; viņam aiz muguras auga brīnumaini koki un tālumā bija redzama strūklaka un pils. Zēns vērīgi lūkojās vēl maz pazīstamajā pasaulē, nemanīdams brīnumskaisto dzīvi aizmugurē uz fotogrāfa audekla. Brīnumskaistā dzīve bija viņā pašā, šai zēnā ar plato, apgaroto un biklo seju; rokā viņš turēja nevis rotaļlietu, bet zāļu stiebru un skāra zemi uzticīgām basām kājām.

Jau iestājās nakts. Ciemata gans bija atdzinis no stepes slaucamās govis pa nakti mājās. Tās īdēja, prasīdamās pie miera savās kūtīs; sievietes, mājsaimnieces, izvadāja govis pa sētām, — pēc garās dienas uzdvesa nakts dzestrums; Frosja sēdēja tumsā, mīlas svētlaimē pieminēdama aizbraukušo cilvēku. Aiz loga, uzņēmušas taisnu ceju uz laimīgo debess izplatījumu, auga priedes, kaut kādi sīki putniņi vājām balsīm vidžināja pēdējās miega dziesmas, tumsas sargi sienāziši bārstīja savu aprauto, rāmo cirpstoņu, vēstīdami, ka viss ir labi, ka viņi neguj un visu redz.

Tēvs apvaicājās Frosjai, vai viņa neiešot uz klubu: tur šovakar jauns uzvedums, puķu kauja,

un priekšnesumus sniegs konduktoru rezerves jautrais koris.

— Nē, — Frosja atteica, — es neiešu. Skumšu pēc vira.

— Pēc Fedjkas, vai? — mehāniķis novaicāja. — Gan viņš pārnāks: paies gads — un būs klāt... Skumsti vien! Es savā laikā dažkārt uz dienu vai divām aizbraucu, ij tad tava nelaiķe māte skumdinājās: mietpilsone bija!

— Bet es, rau, mietpilsone neesmu, bet tik un tā skumstu! — Frosja izbrīnā iebilda. — Nē, droši vien arī es esmu mietpilsone.

Tēvs viņu mierināja:

— Kas nu tu par mietpilsoni! .. . Tagadīt tādu nav, tās jau sen apmirušas. Tev līdz mietpilsonei vēl tālu ko dzīvot un mācīties: tās bija labas sievietes ...

— Tēt, ej savā istabā, — Frosja sacīja. — Es drīz padošu tev vakariņas, bet pašlaik man gribas būt vienai...

— Vakariņas ēst nupat īstā reize! — tēvs piekrita. — Citādīt — ka neatnāk no depo ziņas nesējs: kazi, kāds apslimis vai sācis žūpot, vai arīdzan ģimenē kāda ķibele, neba maz kas var nogadīties. Tad man uz rāviena jābūt klāt: kustība nekad nedrīkst apstāties! ... Eh, tavs Fedjka pašlaik ātrvilcienā joņo, zaļi signāli deg, četrdesmit kilometrus uz priekšu viņam ceļu atbrīvo, mehāniķis veras tālumā, mašīnu elektrība apgaismo — viss, kā klājas! ...

Vecais vilcinājās iet projām, mīņājās uz vietas un murmināja tālāk savu sakāmo: viņam patika būt kopā ar meitu vai ar kādu citu cilvēku tais

ici/.c's, kad viņa sirdi un prātu nenodarbināja lokomotīve.

Tēt, ej vakariņās! — meita viņam pavēlēja; viņa gribēja klausīties sienāzlšos, redzēt naksnīgās priedes aiz loga un domāt par vīru.

— Nu, pagalam mēslā sagājusi! — tēvs klusu noteica un manījās projām.

Padevusi tēvam vakariņas, Frosja atstāja māju. Klubā gāja vaļā līksmība. Tur spēlēja mūzika, un tad varēja dzirdēt, kā dzied konduktoru rezerves jautrais koris: «Ak, tu šito eglīti, kas nu tā par eglīti 1 Šādi tādi piekariņi, vai tie kādi čieku-riņi!» — «Vilciens saka: tū-tū-tū, lidmašīna — rū-rū-rū, ledlauzim iet — tir-tir-tir... Visiem reizē noliekties, visiem reizē izslieties, sauciet tū-tū, sauciet rū-rū, kumpa mugura lai lokās, plastiskāk lai ceļam rokas; mūsu kultūra kad plauks, arī ražošana augs! ...»

Kluba apmeklētāji kustējās, kautri murmināja un prieka pēc locījās līdz ar jautrībniekiem.

Frosja aizgāja garām; tālāk jau bija tukšs, sākās aizsargstādījumi gar galvenā sliežu ceļa malām. No tāluma — no austrumiem tuvojās ātrvilciens, lokomotīve strādāja ar pilnu tvaiku, mašīna triecienā ieņēma pasaules telpu, ar žilbinošu prožektora staru kūli apgaismodama ceļu tālu uz priekšu. Šis vilciens kaut kur bija sastapies ar ātrvilcienu, kas traucās uz Tālajiem Austrumiem, šie vagoni bija to redzējuši vēl pēc tam, kad Frosja bija atvadījusies no mīļotā cilvēka, un tagad viņa ar vērīgu uzmanību aplūkoja ātrvilcienu, kas bija atradies blakus viņas vīram pēc viņas. Viņa griezās atpakaļ uz staciju, taču nebija vēl tur nokļuvusi, kad vilciens, brītiņu pastāvējis, aizgāja; pēdējais vagons

nozuda tumsā, aizmirsdams visus sastaptos un garām palaistos cilvēkus. Uz perona un stacijas ēkā Frosja neredzēja neviena sveša, nepazīstama cilvēka — neviens pasažieris nebija izkāpis no vilciena, nebija neviena, kam pajautāt par ceļā sastapto ātrvilcienu un par vīru. Varbūt kāds viņu redzējis un kaut ko zina.

Taču stacijā sēdēja tikai divas vecenītes, gaidīdamas vietējās satiksmes pusnakts vilcienu, un dienā redzētais tēvainis atkal slaucīja atkritumus turpat viņai pie kājām. Viņi vienmēr slauka, kad cilvēkam gribas stāvēt un domāt, — neviens viņiem nav pa prātam.

Frosja mazliet atkāpās no slaucītāja, bet tas atkal virzījās tuvāk.

— Vai jūs nezināt, — viņa tam pavaicāja, — kā ir, vai ar ātrvilcienu numurs divi viss kārtībā? Tas dienā atgāja no šejienes. Vai stacijā nekas nav par to ziņots?

— Uz perona iznākt atļauts, kad pienāk vilciens, — apkopējs aizrādīja. — Pašlaik neviens vilciens nav gaidāms, ejiet stacijas telpā, pilsone.. . Vienā gabalā te visādas publikas sarodas. Būtu gulējuši mājās uz lāvām un lasījuši avīzi. Nē, viņi nevar — jānāk te piemēslot...

Frosja devās projām pa sliedēm, pa pārmijām — uz otru pusi no stacijas ēkas. Tur bija apaļais preču vilcienu lokomotīvju depo, ogļu padeve, izdedžu bedres un lokomotīvju loks. Augstas laternas spoži apgaismoja rajonu, virs kura klīda tvaika un dūmu mākoņi: dažas mašīnas spēcīgi darbināja sifonus, uzdzīdamas tvaiku, citas laida ārā tvaiku, lai pirms mazgāšanas atdzesētos.

Frosjai garām aizgāja četras sievietes ar dzelzs

liekšķerēm, tām sekoja kāds vīrs — darbu norīko-l.i js vai brigadieris.

Kas tev te pazudis, skaistulīt? — viņš Frosjai noprasīja. — Esi pazaudējusi — neatradīsi, kas aizbraucis — atpakaļ nebrauks . . . Nāc labāk transportam palīgā!

Frosja padomāja.

— Dod lāpstu! — viņa sacīja.

— Se tev manējā, — brigadieris atbildēja un pasniedza sievietei darba rīku. — Sievas! — viņš uzsauca pārējām sievietēm. — Ejiet stājieties pie trešās bedres, es būšu pie pirmās ...

Viņš aizveda Frosju pie izdedžu bedres, kur lokomotīves tīrīja savas kurtuves, un lika strādāt, bet pats aizgāja. Bedrē jau locījās divas sievietes, šķipelēdamas ārā karstos izdedžus. Frosja nokāpa pie viņām un sāka strādāt, apmierināta, ka viņai blakus atrodas nepazīstamas darba biedrenes. No dvingas un gāzes bija grūti elpot, izrādījās, ka sviest augšā izdedžus ir apnicīgi un neparocīgi, jo bedre bija šaura un karsta. Toties ap sirdi Frosjai kļuva labāk: te viņa izklaidējās, bija kopā ar cilvēkiem — darba biedrenēm — un redzēja plašu, brīvu nakti, ko apgaismoja zvaigznes un elektrība. Mīla rimti dusēja viņas sirdī; ātrvilciens bija aizsteidzies tālu Transsibīrijas plašumos, cietajā vagonā uz augšējā plaukta gulēja viņas mīļotais cilvēks. Lai viņš guļ un nekā nedomā! Lai mašīnists raugās tālu uz priekšu un nepieļauj katastrofu.

Drīz Frosja un vēl viena sieviete izlīda no bedres. Tagad vajadzēja izsviestos izdedžus sabērt uz platformas. Mezdamas sārņus pāri platformas malai, sievietes laiku pa laikam uzlūkoja viena otru

un pārmija pa vārdam, lai svaigā gaisā atņemtu elpu.

Frosjas darba biedrenei bija gadu trīsdesmit. Viņa sala un saudzēdama ik pa brīdim saraustīja savu nabadzīgo apģērbu. Viņu šodien bija atbrīvojuši no aresta, kur viņa, ļauna cilvēka apmelota, bija pavadījusi četras dienas. Viņas vīrs strādā par sargu, ar berdanku soļo kooperatīvam apkārt cauru nakti, saņem sešdesmit rubļu mēnesī. Kad viņa sēdēja apcietinājumā, sargs viņas dēļ raudājis un staigājis pie priekšniecības lūgties, lai sievu laiž laukā, bet viņa pirms aresta dzīvojusi ar mīļāko, kas nejaušā vaļsirdības jonī (laikam jau aiz gurduma vai bailēm) izpaudis viņai savas blēdības, bet tad, redzams, pats nobijies un gribējis viņu pazudināt, lai nav liecinieka. Tagad nu viņš pats iekritis, lai jau pamokās vien, bet viņa dzīvos ar vīru brīvībā: darbs ir, maizi tagad var nopirkt, gan arī drēbes viņi divatā kaut kā sarūpēs.

Frosja izstāstīja, ka arī viņai ir bēdas: vīrs aizbraucis tālu projām.

— Aizbraucis — nav taču nomiris, gan atbrauks atpakaļ! — darba biedrene Frosju mierināja. — Bet es tur, apcietinājumā, saskumu, sabēdājos. Agrāk nekad nebiju sēdējusi, nepierasts, būtu kādreiz jau sēdējusi, kas tad bēdas! Bet es allaž biju tāda nevainīga, un valdīšana mani neaiztika ... Iznācu no turienes, aizgāju mājās, vīrs priecīgs, apraudājās, bet apkampt mani baidās: domā, es nu esmu noziedzniece, svarīga persona. Bet es tāda pati vien, pieejama ... Vakarā viņam jāiet uz dežūru, mums abiem sametās bēdīgs prāts. Viņš ņem berdanku: «Iesim,» saka, «es tevi ar augļūdeni pacienāšu.» Bet man grūtsirdība mācas virsū, nepāriet. Liku

vii.i<1111, lai iet uz bufeti viens — lai jau iedzer saldo iitlcni viens pats, bet, kad mums iekrāsies nauda un man cietuma skumība novelsies no sirds, tad i| aiziesim uz bufeti divatā. Tā viņam pateicu un pali atnācu šurp uz dzelzceļu strādāt. Varbūt, domāju, kaut kur balastu papildina, sliedes maina vai kā. Lai arī nakts laiks, bet darbs allaž gadās. Domāju, pabūšu, ek, pie cilvēkiem, sirds aprims, kļūs atkal mierīga. Un tiesa, nupat, vei, parunājos ar tevi, liekas, ka vai māsu būtu satikusi... Nu, pabeidzam platformu — kantorī izsniegs naudu, rīt iešu nopirkšu maizi... Frosja! — viņa pakliedza izdedžu bedrē: tur strādāja augšējās Frosjas vārdamāsa. — Vai tur vēl daudz palicis?

— Nē, — turienes Frosja atsaucās, — tīrais mazumiņš, tādi sagramšļi vien ...

— Lien laukā, — viņu parīkoja sarga berdanc-nieka sieva. — Pabeigsim labi drīz, iesim reizē saņemt aprēķinu.

Viņām visapkārt lokomotīves elsdamas krāja spēkus tālam ceļam, vai arī otrādi — dzisinājās atpūtai, dvesdamas gaisā savu elpu.

Pienāca norīkotājs.

— Nu, sievas, kā ir? Vai pabeidzāt bedri? ... Aha! Tad tik kātojiet uz kantori, es tūliņ iešu. Bet tur — saņemsiet naudu — tad jau redzēs: kurai uz klubu danci sākt, kurai uz mājām — bērnus vākt! Jums darīšanu atlicini

Kantorī sievietes parakstījās. Jevfrosiņja Jev-stafjeva, Nataļja Bukova un četri burti, kas atgādināja vārdu «Jeva», ar sirpi un āmuru galā, vēl vienas Jevfrosiņjas vietā, kurai bija rakstītne-prasmes recidīvs. Viņas saņēma pa trīs rubļi divdesmit kapeikas un devās katra uz savu sētu.

Frosja Jevstafjeva un sarga sieva Nataļja gāja kopā. Frosja paaicināja jauno paziņu uz savām mājām nomazgāties un apkopties.

Tēvs gulēja virtuvē uz lādes pilnīgi apģērbies, pat bieziem ziemas svārkiem mugurā un galvā cepuri ar lokomotīves nozīmīti: viņš gaidīja pēkšņu izsaukumu vai kaut kādu vispārēju tehnikas avāriju, kad viņam vajadzēs vienā mirklī ierasties nelaimes vietā.

Sievietes klusu sakopās, viegli nopūderējās, pasmaidīja un aizgāja. Pašlaik bija jau vēls, klubā droši vien sākušās dejas un puķu kauja. Kamēr Frosjas virs atdusas cietā vagonā tālu no šejienes un viņa sirds tik un tā nekā nejūt, neatceras, nemīl viņu, viņa ir tikpat kā viena visā pasaulē, brīva no laimes un no grūtsirdības, un viņai patlaban gribējās mazliet padejot, paklausīties mūziku, saķerties rokās ar citiem cilvēkiem. Bet rītā, kad viņš tur pamodīsies viens pats un atcerēsies sieviņu, viņa varbūt apraudāsies.

Abas sievietes skriešus aizskrēja līdz klubam. Aizgāja garām tuvsatiksmes vilciens: pusnakts, vēl nav visai vēls. Klubā spēlēja pašdarbnieku džeza orķestris. Frosju Jevstafjevu mašīnista palīgs tūliņ uzlūdza uz «Rio-Rita» valša tūri.

Frosja dejoja, un viņas seja pauda svētlaimi: viņa mīlēja mūziku, viņai šķita, ka mūzikā bēdas un laime savienotas nešķirami tāpat kā īstā dzīvē, kā viņas pašas dvēselē. Deja viņa sevi lāgā neap-jauda, viņa atradās kā vieglā snaudā, izbrīnā, un viņas augums nesasprindzis pats atrada vajadzīgo kustību, jo Frosjas asinis sila melodijā.

— Vai puķu kauja jau bija? — klusu, strauji elpodama, viņa kavalierim apjautājās.

a:

— Tikai nesen beidzās. Kāpēc jūs nokavējāties? — mašīnista palīgs zīmīgi bilda ar tādu noskaņu, it kā viņš Frosju būtu mīlējis mūžīgi un nemitīgi tvīcis pēc viņas.

— Ai, cik žēl! — Frosja noteica.

— Vai jums šeit patīk? — kavalieris vaicāja.

— Nu, protams, jā! — Frosja atbildēja. — Šeit ir tik loti jauki!

Nataša Bukova dejot neprata, viņa stāvēja zālē pie sienas un turēja rokās naktī iepazītās draudzenes cepuri.

Pārtraukumā, kamēr orķestris atpūtās, Frosja un Nataša dzēra sidru un izdzēra pavisam divas pudeles. Nataša tikai vienu reizi — ļoti sen — bija bijusi šai klubā. Ar rāmu prieku viņa vērīgi aplūkoja spodro, izgreznoto telpu.

— Frosja, ei, Frosja! — viņa čukstēja. — Kā tu domā, vai pie sociālisma visas istabas būs tādas, vai varbūt ne?

— Kādas tad citādas? Protams, tādas! — Frosja apliecināja. — Nu, varbūt tikai mazlietiņ skaistākas.

— Tas nekaitētu! — Nataļja Bukova piekrita.

Pēc pārtraukuma Frosja dejoja atkal. Šoreiz viņu

uzlūdza manevru dispečers. Mūzika spēlēja fok-strotu «Mans bēbij», dispečers cieši turēja savu partneri, cenzdamies pieglaust vaigu pie viņas matiem, taču Frosju ncsaviļņoja šis slēptais glāsts, viņa mīlēja tālo cilvēku, viņas nabagā augums bija sevī ierāvies un kurls.

— Bet kā jūs īsti sauc? — kavalieris dejojot čukstēja viņai ausī. — Es pazīstu jūsu seju, tikai esmu piemirsis, kas ir jūsu tēvs.

— Fro! — Frosja atbildēja.

3 — 1133

33

s)

— Fro?... Jūs neesat krieviete?

— Nu, protams, nē!

Dispečers pārdomāja.

— Kāpēc tad ne? Jūsu tēvs taču ir krievs: Jev-stafjevs!

— Nav svarīgi, — Frosja nočukstēja. — Mani sauc — Fro!

Viņi dejoja klusēdami. Gar sienām stāvēja publika un vēroja dejotājus. Dejoja pavisam tikai trīs pāri, citi kautrējās vai arī neprata. Frosja nolieca galvu tuvāk pie dispečera krūtīm, viņš turpat acu priekšā redzēja viņas kuplos matus, sakārtotus veclaicīgā sasukā, un šī atmaigusī uzticēšanās viņu tīkami aizkustināja. Viņš jutās lepns ļaužu priekšā. Viņš pat gribēja pamanīties un piesardzīgi noglaudīt viņai galvu, taču baidījās darīt to atklāti. Turklāt publikā atradās viņa saderētā līgava, kas vēlāk varētu viņam smagi pārmest šo tuvību ar Fro. Tāpēc dispečers pieklājības pēc mazliet atrāvās no sievietes, taču Fro atkal piekļāvās viņam pie krūtīm, pie viņa kaklasaites; kaklasaite no viņas galvas smaguma sagriezās greizi, un kreklā pavērās spraudziņa, kurā vīdēja kaila miesa. Nobijies un juzdamies neērti, dispečers turpināja deju, gaidīdams, kad beigsies mūzika. Taču mūzika spēlēja aizvien satrauktāk un enerģiskāk, un sieviete turējās līdzi viņu apskāvušajam draugam. Pēkšņi viņš juta, ka gar sašķobījušos kaklasaiti pa viņa kailajām vīrišķīgi spalvainajām krūtīm kutinādamas noslīd valguma lāses.

— Jūs raudat? — dispečers satrūkās.

— Mazdrusciņ, — Fro nočukstēja. — Aizvediet mani līdz durvīm. Es vairāk nedejošu.

Nepārtraukdams deju, kavalieris aizvadīja Frosju

I н1/. izejai, un viņa tūliņ izmetās gaitenī, kur bija

maz cilvēku.

Nataša iznesa draudzenei cepuri. Frosja gāja uz ma jam, bet Nataša devās uz kooperatīva noliktavu, ko apsargāja viņas vīrs. Blakus šai noliktavai bija būvmateriālu novietne, to sargāja kāda izskatīga ••ieva, un Nataša gribēja pārbaudīt, vai viņas vītam ar to sardzeni nav slepena mīlestība un simpātija.

Nākamajā rītā Frosja saņēma telegrammu no kādas Sibīrijas stacijas otrpus Urāliem. Vīrs rakstīja: «Dārgā Fro, mīlu tevi un redzu sapņos.»

Tēva nebija mājās. Viņš bija aizgājis uz depo — pasēdēt sarkanajā stūrītī, patērzēt, palasīt «Signāl-svilpi», uzzināt, kā pagājusi nakts vilces iecirknī, un tad iegriezties bufetē, lai ar nejaušu paziņu iedzertu alu un aprunātos par sirdij tuviem jautājumiem.

Zobus Frosja netīrīja; viņa pavirši nomazgājās, mazliet aprasinājusi ar ūdeni seju, un vairāk par savu ārējo skaistumu nerūpējās. Viņai negribējās šķiest laiku nekam citam kā vien mīlas jūtām, un viņā patlaban nebija tās cītības, ko sieviete mēdz veltīt savam ķermenim. Virs Frosjas istabas griestiem trešajā stāvā visu laiku skanēja aprauta mutes harmoniku dūgošana, tad mūzika apklusa, bet drīz vien atsākās no jauna. Frosja šorīt bija pamodusies jau tumsā, iemigusi vēlreiz un jau tad dzirdējusi virs galvas šo necilo melodiju, kas atgādināja pelēka nevaļīga putniņa čivināšanu laukā, kad putniņam pietrūkst elpas dziesmai, jo visu savu vārīti viņš atdod darbam. Tur augšā dzīvoja mazs puisītis, depo virpotājā dēlēns. Tēvs droši vien aizgājis uz darbu, māte mazgā veļu, — puikam ir garlaicīgi, garlaicīgi. Ne miltumiņa neiebaudījusi, Frosja

aizgāja uz nodarbībām dzelzceļa sakaru un signalizācijas kursos.

Jevfrosipja Jevstafjeva nebija kursos rādījusies četras dienas, jādomā, draudzenes būs viņu nogaidījušās, bet viņa pašlaik gāja pie tām pavisam negribīgi. Frosjai kursos daudz ko piedeva par viņas spējām mācībās, par viņas dziļo tehniskās zinātnes priekšmeta izpratni; taču viņa pati skaidri nezināja, kā tas viņai padodas, — daudzējādā ziņā viņa dzīvoja, atdarinādama savu vīru, cilvēku, kas bija beidzis divus tehniskos institūtus un izjuta mašīnas mehānismus tikpat sīki kā savu paša miesu.

Sākumā Frosja mācījās slikti. Viņas sirdi nevaldzināja Pupiņa spoles, releju sajūgi vai dzelzs stieples pretestības aprēķini. Taču reiz viņas vīrs ar savu muti izrunāja šos vārdus, vēl vairāk — ar savu sirsnīgo iztēli, kas iedzīvināja pat tumšas, neinteresantas mašīnas, viņš tai parādīja rosīgo darbu, ko veic noslēpumaini, viņas uztverē nedzīvi priekšmeti, to smalkā aprēķina slēptās īpašības, kas mašīnas dara dzīvas. Frosjas vīram piemita spēja just elektriskās strāvas sprieguma pakāpi gluži kā paša kvēli. Viņš iedvesa dzīvību visam, kam pieskārās viņa rokas vai domas, un tāpēc guva īstu priekšstatu par spēku plūsmu jebkurā mehāniskā ierīcē un tieši izjuta metāla ciešanu pilno, pacietīgo pretestību dzīvajā mašīnas ķermenī.

Kopš tā laika Vitstona tiltiņi, kontaktori, gaismas stipruma vienības kļuva Frosjai par svētām lietām, it kā tās pašas būtu apgarotas viņas mīļotā cilvēka daļas; viņa sāka tās saprast un glabāt prātā tāpat kā sirdī. Grūtos gadījumos Frosja, mājās pārnākusi, skumīgi sacīja: «Fjodor, tur ir mikrofarads un klejojošas strāvas, man ir garlaicīgi.» Neapskā-

vIm sievu pēc dienas atšķirtības, Fjodors pats и/ laiku pārvērtās par mikrofaradu un klejojošu ■.liavu. Frosja tikpat kā savām acīm redzēja to, ko .igi.ik tikai gribēja, bet nevarēja saprast. Tie bija iikpat vienkārši, dabiski un valdzinoši priekšmeti ka daudzkrāsainā zāle laukā. Pa naktīm Frosja bieži skuma, ka ir tikai sieviete un nevar justies k.i mikrofarads, lokomotīve, elektrība, bet Fjodors var, — un viņa uzmanīgi vilka ar pirkstu pa viņa karsto muguru; viņš gulēja un nepamodās. Viņš vienmēr nez kāpēc bija karsts, dīvains, labprāt šķieda naudu niekos, varēja gulēt troksnī, ēda vienalga kādu barību — labu vai negaršīgu, nekad neslimoja, taisījās braukt uz Padomju Dienvidķīnu un tur kļūt par kareivi...

Kursos Jevstafjeva tagad sēdēja izklaidīga, vāji apjēgdama, nekā neiegaumēdama no kārtējām lekcijām. Viņa nīgri nozīmēja no tāfeles burtnīcā strāvas rezonanses diagrammu un bēdīgi klausījās pasniedzēja stāstījumā par augstāko harmoniku rašanos, dzelzij piesātinoties. Fjodora nebija; pašlaik viņu nevaldzināja sakari un signalizācija, arī elektrība kļuva sveša. Pupiņa spoles, mikrofaradi, Vitstona tiltiņi, dzelzs serdeņi sažuva viņas sirdī, un strāvas augstākās harmonikas viņa nesaprata ne druskas: viņas atmiņā visu laiku skanēja bērna mutes harmoniku vienmuļā dziesmiņa; «Māte mazgā veļu, tēvs projām darbā, viņš tik drīzi nepārnāks, skumji, skumji vienam pašam.»

Frosja vairs nesekoja lekcijai un rakstīja burtnīcā pati savas domas: «Es esmu muļķe, esmu nožēlojams meitēns, Fedja, brauc drīzāk atpakaļ, tad es iemācīšos sakarus un signalizāciju, bet citādi es nomiršu, apglabāsi mani un brauksi uz Ķīnu.»

Mājās sēdēja tēvs saāvies, apģērbies, cepuri galvā. Šodien viņu noteikti izsauks braucienam, tā viņš domāja.

— Mājās gan? — viņš noprasīja meitai; viņš bija priecīgs, kad dzīvoklī kāds atnāca; viņš ieklausījās visos soļos uz kāpnēm, it kā pastāvīgi gaidītu neparastu viesi, kas nesīs viņam cepurē iešūtu laimi. — Vai tev nesasildīt biezputru ar sviestu? — tēvs vaicāja. — Es aši.

Meita atteicās.

— Nu tad desiņu uzcepšul

— Nē! — Frosja noraidīja.

Tēvs uz brītiņu apklusa, tad jautāja atkal, gan biklāk:

— Varbūt tējiņu ar sausiņiem iedzersi? Es viens divi uzsildīšu ...

Meita klusēja.

— Bet vakardienas makaronus!... Tie vēl nav aiztikti, tos es glabāju tev ...

— Liecies taču beidzot mierā! — Frosja atcirta. — Būtu labāk tevi uz Tālajiem Austrumiem komandējuši . ..

— Prasījos jau — neņem, saka — vecs esot, redzēšana pavāja, — tēvs skaidroja.

Viņš baidījās, ka Frosja tūliņ aizies uz savu istabu, bet viņam gribējās, lai tā pakavējas pie viņa un parunājas, un vecais vīrs meklēja ieganstu aizturēt Frosju savā tuvumā.

— Ko tad tu šodien lūpiņas neesi nokrāsojusi? — vipš apjautājās. — Kazi, pomāde visa izbeigusies? Tad es tūdaļ nopirkšu, aiztecēšu uz aptieku ...

Frosjas pelēkajās acīs sariesās asaras, un viņa iegāja savā istabā. Tēvs palika viens; viņš ņēmās uzkopt virtuvi un rosīties pa saimniecību, tad pie-

I up,is, «tvēra cepeškrāsns durtiņas, iebāza ttir imIvu un, pārlicis pār makaronu pannu, apraudājās.

Piii durvīm klauvēja. Frosja negāja atvērt. Ve-c .и:, izvilka galvu no krāsniņas, visas lupatas karā-|,is netīras, viņš gar slotu notrausa netīrumus no •.ejas un gāja atdarīt durvis.

Ilija atnācis ziņnesis no depo.

Paraksties, Ņeijod Stepanovič: šodien astoņos tev jāierodas — brauksi pavadīt auksto lokomotīvi kapitālremontā. Piekabinās pie trīssimt desiņ da savācēja, ēdamo paņem līdzi un drēbes, ātrāk par nedēļu neizbraukāsi. ..

Ņefjods Stepanovičs parakstījās grāmatā, ziņnesis aizgāja. Vecais atvēra savu skārda lādīti; tur jau glabājās vakardienas maize, sīpols un cukura grauds. Mehāniķis pievienoja vēl astotdaļu prosas putraimu, divus ābolus, padomāja un aizslēdza ceļa lādīti ar milzīgu aizkaramo atslēgu.

Tad viņš uzmanīgi pieklauvēja pie Frosjas istabas durvīm.

— Meitiņl Aizslēdz durvis, kad iziešu, aizbraucu reisā — uz pāris nedēļām. Iedeva «Šča» sērijas lokomotīvi: tā gan ir auksta, bet nekas.

Frosja iznāca pēc brītiņa, kad tēvs jau bija projām, un aizslēdza dzīvokļa durvis.

«Spēlē jel! Kāpēc tu nespēlē?» Frosja čukstēja uz augšu, kur dzīvoja puisēns ar mutes harmonikām. Bet viņš, jādomā, aizgājis pastaigāties — bija vasaras laiks, garā diena vēl nebija galā, vējš pret vakaru pamazām noklusa, sapinies miegainās, tvīk-pilnās priedēs. Spēlmanītis vēl bija mazs, viņš vēl nebija no visas pasaules izraudzījies kaut ko vienīgu mūžīgai mīlestībai, viņa sirds pukstēja tukša

uti brīva, nekā ar varu sev neņemdama no dzīves labumiem.

Frosja atvēra logu, apgūlās platajā gultā un iesnaudās. Varēja dzirdēt, kā viegli iečīkstējās priežu stumbri no vēja plūsmas galotnēs un tālumā cirpstēja kāds sienāzītis, nesagaidījis tumsu.

Frosja pamodās; pasaule vēl gaiša, vajadzēja celties un dzīvot. Aizmirsusies viņa vēroja debesis, glāsaina siltuma pielijušas, klātas dzīvām rietošas saules pēdām, it kā tur staigātu laime, ko daba radījusi no visiem saviem skaidrajiem spēkiem, lai laime, nākdama no ārējās vides, iespiestos dziļi cilvēkā.

Starp diviem spilveniem Frosja atrada īsu matu; tas varēja piederēt tikai Fjodoram. Viņa aplūkoja matu pret gaismu, tas bija sirms: Fjodoram ritēja divdesmit devītais gads, un viņam jau auga pa sirmam matam — savu divdesmit gabalu. Arī tēvs ir sirms, taču tas nekad viņu gultai nenāca ne tuvumā. Frosja iekļāva degunu spilvenā, uz kura bija gulējis Fjodors, — tajā vēl jaudās viņa miesas, viņa matu smarža, spilvendrāna nebija mazgāta kopš tā laika, kad no tās pēdējo reizi pacēlās vīra galva. Frosja paslēpa seju Fjodora spilvenā un palika klusu.

Augšā, trešajā stāvā, pārnāca mājās puisēns un sāka spēlēt mutes harmonikas — to pašu mūziku, ko bija spēlējis šorīt pirms gaismas. Frosja piecēlās un noglabāja vīra matu tukšā kārbiņā uz sava galda. Puisēns aprāva spēli: viņam laiks gulēt — viņš taču agri ceļas — vai arī viņš tagad dzīvojas ar tēvu, kas pārnācis no darba un paņēmis dēlu klēpī. Viņa māte skalda ar standziņām cukuru un runā, ka vajadzētu nopirkt vēl kādu veļas gabalu,

■•■«•I .1 vt?la izvalkāta un mazgājot šķīst kopā. Tēvs i 11 īso, viņš domā: iztiksim tāpat.

Visu vakaru Frosja klīda pa stacijas sliežu ceļiem, pa tuvējām birzēm un pa laukiem, kur auga i udzi. Viņa pakavējās pie izdedžu bedres, kur vakar bija strādājusi, — tā atkal bija gandrīz pilna, lāču neviens tanī nestrādāja. Kur dzīvoja Nataša Itukova — nebija zināms, Frosja vakar netika pa-jautājusi; iet pie draudzenēm un paziņām viņa negribēja, viņai bija tā kā kauns no visiem cilvēkiem, — runāt ar citiem par savu mīlu viņa nevarēja, bet visa pārējā dzīve bija kjuvusi neinteresanta un šķita mirusi. Viņa pagāja garām kooperatīva noliktavai, kur staigāja vientuļais Natašas vīrs ar savu berdanku. Frosja gribēja iedot viņam dažus rubļus, lai rīt kopā ar sievu iedzer augļūdeni, taču sakautrējās.

— Ejiet garām, pilsone! Šeit nedrīkst uzkavēties: te ir noliktava — kroņa vieta, — sargs teica, kad Frosja apstājās un gramstīja pēc naudas kaut kur savas jakas krokās.

Tālāk aiz noliktavām pletās aizlaisti, tukši zemes gabali, tur auga kaut kāda pazema, asa, nikna zāle. Frosja atnāca šai vietā un ilgu pilna brīdi pakavējās sīkajā panīkušās zāles pasaulē, no kurienes līdz zvaigznēm, šķiet, bija pāris kilometru.

— Ai, Fro, Fro, kaut vai apskāvis tevi kāds būtu! — viņa pati sev sacīja.

Pārnākusi mājās, Frosja tūliņ nolikās gulēt, jo puisēns, kas bija spēlējis mutes harmonikas, jau sen gulēja un arī sienāzīši vairs nesisināja. Tomēr kaut kas viņai traucēja iemigt. Frosja tumsā pavērās apkārt un ievilka nāsīs smaržu: viņu satrauca spilvens, uz kura viņai līdzās kādreiz bija gulējis

Fjodors. No spilvena aizvien vēl dvesmoja dziestošas zemes un siltas, pazīstamas miesas smarža, un no šās smaržas Frosjas sirdi pārņēma skumjas. Viņa ietina Fjodora spilvenu palagā un noglabāja skapī, un tad iemiga viena un bāra.

Uz sakaru un signalizācijas kursiem Frosja vairs negāja — tik un tā no zinībām viņa tagad nenieka nesaprata. Viņa dzīvoja mājās un gaidīja vēstuli vai telegrammu no Fjodora, baidīdamās, ka pastnieks aiznesīs vēstuli atpakaļ, ja nevienu nesastaps mājās. Tomēr pagāja četras dienas, tad sešas, bet no Fjodora nebija nekādas ziņas, atskaitot pirmo telegrammu.

Tēvs atgriezās no reisa, atvezdams auksto lokomotīvi; viņš bija laimīgs, ka izbraucies un izstrādājies, ka redzējis daudz cilvēku, tālas stacijas un dažādus notikumus; tagad viņam pietiks ilgam laikam, ko atcerēties, pārdomāt un stāstīt. Taču Frosja viņam nekā nejautāja; tad tēvs sāka stāstīt pats — kā braukusi aukstā lokomotīve un viņam nācies pa naktīm būt nomodā, lai pa ceļam stacijās atslēdznieki nenoceltu mašīnai detaļas; kur pārdod lētas ogas un kur tās pavasari ziedā nosalušas. Frosja nekā neatbildēja, un pat tad, kad Ņefjods Stepa-novičs viņai stāstīja par Sverdlovskā redzēto mar-kizetu un mākslīgo zīdu, meita par viņa vārdiem neizrādīja nekādu interesi. «Vai viņa ir fašiste, vai?» tēvs par viņu nodomāja. «Kā gan sieva to no manis ieņēmusi? Neatceros!»

Nesagaidījusi no Fjodora ne vēstules, ne telegrammas, Frosja sāka strādāt pasta nodaļā par vēstuļu iznēsātāju. Viņa domāja, ka vēstules droši vien pazūd, un tāpēc pati gribēja iznēsāt tās visiem adresātiem pilnā kārtībā. Un Fjodora vēstules viņa

циboja saņemt ātrāk, nekā tās viņai piegādāta •, vršs pastnieks, un viņas rokās tās nepazudīs. Viņa parasti atnāca pasta ekspedīcijā agrāk par citiem vēstuļu iznēsātājiem — puisēns augšējā stāvā vēl nespēlēja mutes harmonikas — un brīvprātīgi piedalījās korespondences šķirošanā un sadalē. Viņa izlasīja adreses uz visām aploksnēm, kas pienāca i iemātā, — Fjodors nekā viņai nerakstīja. Visas aploksnes bija sūtītas citiem cilvēkiem, un aploksnēs gulēja kaut kādas neinteresantas vēstules. Tomēr Frosja akurāti divreiz dienā iznēsāja vēstules pa mājām, cerēdama, ka tanīs atrodas iepriecinājums vietējiem iedzīvotājiem. Rītausmā viņa steigšus soļoja pa ciemata ielu ar smago somu uz vēdera kā grūtniece, klauvēja pie durvīm un sniedza vēstules un bandroles vīriem vienās apakšbiksēs, puskailām sievām un maziem bērniem, kas bija pamodušies agrāk nekā pieaugušie. Tumši zils rīta no-krēslis vēl sedza snaudošo zemi, bet Frosja jau strādāja, steigdamās nogurdināt kājas, lai piekustu arī viņas satrauktā sirds. Daudzi adresāti interesējās par viņas dzīvi un, saņemdami korespondenci, izteica sadzīvē pierastus jautājumus: «Par deviņdesmit diviem rubļiem mēnesī strādājat?» — «Jā,» Frosja atbildēja. «Tas ir ar atvilkumiem.» Kāds žurnāla «Krasnaja nov» abonents Frosju pat bildināja — izmēģināšanas pēc: sak, redzēs, kas iznāks, varbūt būs laime, bet tas ir ko vērts. «Kā jūs uz to reaģēsiet?» abonents jautāja. — «Padomāšu,» Frosja atbildēja. — «Labāk jau nedomājiet!» adresāts ieteica. «Atnāciet pie manis viesos, vispirms jutīsiet, kāds esmu: es esmu maigas dabas cilvēks, kulturāls, daudz lasu — jūs taču redzat, uz ko es parakstos! Tas ir žurnāls, iznāk redkolēģijas

redakcijā, tur sēž gudri cilvēki, jūs redzat, arī tur nav viens cilvēks vien, ari mēs būsim divatā! Tas taču viss ir solīdi, un jums kā precētai sievai būs lielāka autoritāte!... Bet meitene — kas ir meitene? Kaut kāda antisabiedriska vienpatnel»

Daudz cilvēku iepazina Frosja, stāvēdama ar vēstuli vai bandroli pie svešām durvīm. Viņu raudzīja pacienāt ar vīnu un uzkodu un viņai žēlojās par savām pašu ikdienas likstām. Dzīve nekur nebija tukša un mierīga.

Projām braukdams, Fjodors solījās tūliņ paziņot savas darba vietas adresi: viņš pats skaidri nezināja, kur apmetīsies. Taču nu jau pagājušas četrpadsmit dienas kopš viņa aizbraukšanas, bet no viņa nav nekādas ziņas un nav kurp viņam rakstīt. Frosja pacieta šo atšķirtību, viņa aizvien veicīgāk iznēsāja pastu, elpoja aizvien straujāk, lai uzkrautu sirdij papildus slodzi un remdētu tās izmisumu. Taču reiz viņa neviļus sāka kliegt taisni uz ielas — iznēsājot pēcpusdienas pastu. Frosja pat nepamanīja, ka krūtīs pēkšņi aizžņaudzās elpa, sirds pārmeta kūleni, un viņai izlauzās gari stiepts kliedziens augstā, dziedošā balsī. Viņā noskatījās garāmgājēji. Attapusies Frosja toreiz ar visu pasta somu aizskrēja klajā laukā, jo nespēja apspiest savas tukšās, izmisīgās elsas; tur viņa nokrita zemē un kliedza tik ilgi, līdz sirds aprima.

Frosja piecēlās sēdus, sakārtoja drēbes un pasmaidīja; tagad viņai atkal bija labi, kliegt vairs nevajag.

Iznēsājusi pastu, Frosja iegriezās telegrāfa nodaļā, tur viņai pasniedza Fjodora telegrammu ar adresi un skūpstu. Mājās viņa tūdaļ, neieturējusi azaidu, sāka rakstīt vīram vēstuli. Viņa neredzēja,

I .1 <ilz loga apdzisa diena, nedzirdēja puisēnu pirms ^nlt'ticšanas spēlējam savas mutes harmonikas, levs pieklauvējis ienesa meitai glāzi tējas, baltiņ. uzi ar sviestu un iededza elektrību, lai Frosja noli iesi! nepamaitā acis.

Naktī Ņefjods Stepanovičs iesnaudās virtuvē uz Indes. Viņu jau sešas dienas nebija aicinājuši uz depo — viņš domāja, ka šonakt gan brauciens neies secen, un gaidīja ziņas nesēja soļus uz kāpnēm.

Pulksten vienos naktī virtuvē ienāca Frosja ar salocītu papīra lapu rokā.

— Tēti

— Kas tev, meitiņ? — Vecais gulēja modrīgu, Jautru miegu.

— Aiznes telegrammu uz pastu, esmu nogurusi.

— Bet ja nu es aizeju un uzreiz atnāk ziņas nesējs no depo? — tēvs satrūkās.

— Pagaidīs, — Frosja sacīja. — Tu taču ilgi nebūsi. Tikai pats telegrammu nelasi, iedod tur pa lodziņu.

— Nelasīšu, — vecais apsolījās. — Bet tu tak rakstīji vēstuli, dod šurp, pie reizes aiznesīšu.

— Nav tava darīšana, ka rakstīju ... Vai nauda tev ir?

Tēvam nauda bija, viņš paņēma telegrammu un gāja. Pasta telegrāfa kantorī vecais izlasīja telegrammu. «Ej sazini,» viņš noprātoja, «varbūt meita ko aplamu raksta, jāpaskatās.»

Telegramma bija adresēta Fjodoram Tālajos Austrumos: «Brauc ar pirmo vilcienu meita tava sieva Frosja pie miršanas sarežģījumi elpošanas ceļos tēvs Ņefjods Jevstafjevs.»

«Kā daždien jauni!» Ņefjods Stepanovičs nodomāja un iedeva telegrammu pieņemšanas lodziņā.

— Bet es taču Frosju šodien pat redzēju! — iebilda telegrāfiste. — Vai tiešām viņa saslimusi?

— Tak jau tā, — mašīnists paskaidroja.

Rītā Frosja lika atkal iet uz pastu — aiznest viņas paziņojumu, ka labprātīgi aiziet no darba sliktās veselības dēļ. Vecais gāja atkal, viņam tik un tā gribējās iet uz depo.

Frosja ņēmās pielabot veļu, lāpīt vīra zeķes, mazgāt grīdas un uzkopt dzīvokli un nekur ārā no mājas negāja.

Pēc divām dienām pienāca zibens telegramma ar atbildi: «Braucu uztraucos mokos bez manis neap-bediet Fjodors.»

Frosja sīki aprēķināja laiku, kad vīrs pārbrauks, un septītajā dienā pēc telegrammas saņemšanas drebēdama un priecīga staigāja pa stacijas peronu. No austrumiem bez nokavēšanās pienāca Trans-sibīrijas ekspresis. Frosjas tēvs bija turpat uz perona, taču turējās nomaļus, lai nebojātu meitai omu.

Ekspreša mehāniķis ar izcilu ātrumu pieveda vilcienu pie stacijas un mīksti, maigi nobremzēja. Ņe-fjods Stepanovičs, vērodams šo izdarību, nobirdināja dažu asaru, pavisam aizmirsis, kālab viņš šurp atnācis.

Šai stacijā no vilciena izkāpa tikai viens pasažieris. Galvā platmale, mugurā garš, zils lietus mētelis, iekritušās acis spīdēja vērīgā uzmanībā. Pie viņa pieskrēja sieviete.

— Fro! — pasažieris iesaucās un nosvieda čemodānu uz perona.

Tēvs pēc tam šo čemodānu pacēla un nesa meitai un znotam nopakaļ.

Pusceļā meita pagriezās pret tēvu.

Tēt, ej uz depo, palūdz, lai tevi norīko brau-. inia, — tev taču ir garlaicīgi diendienā mājās sēdēt...

Garlaicīgi gan, — vecais piekrita. — Tūdaļ lešu. Paņem čemodānu.

Znots uzlūkoja veco mašīnistu.

— Labdien, Ņefjod Stepanovič!

— Vesels, Fedja! Apsveicu ar atbraukšanu!

— Paldies, Ņefjod Stepanovič ...

Jaunais cilvēks dzīrās vēl ko piebilst, bet vecais atdeva čemodānu Frosjai un aizgāja sāņus, uz depo.

— Mīļais, es visu dzīvokli uzposu, — Frosja stāstīja. — Es nemaz nebiju pie miršanas.

— Es jau vilcienā aptvēru, ka tu nemirsti, — vīrs atbildēja. — Tavai telegrammai es noticēju tikai īsu brīdi...

— Bet, ja tā, kāpēc tad tu atbrauci? — Frosja pabrīnījās.

— Es tevi mīlu, biju sailgojies, — Fjodors bēdīgi atteica.

Frosja saskuma.

— Baidos, ka tu kādreiz mani vairs nemīlēsi, un tad es no tiesas nomiršu ...

Fjodors no sāniem noskūpstīja viņu uz vaiga.

— Ja nomirsi, tad tu visus aizmirsīsi, arī mani, — viņš sacīja.

Frosja atplauka.

— Nē, mirt nav interesanti. Tā ir pasivitāte.

— Protams, pasivitāte, — Fjodors pasmaidīja: viņam patika dzirdēt, kā viņa lieto cildenus, gudrus vārdus.

Agrāk Fro bija pat speciāli lūgusi viru iemācīt viņai gudrus izteicienus, un viņš tai pierakstīja veselu burtnīcu ar gudriem un tukšiem vārdiem: «Kas teicis «a», tam jāsaka «b», «Akmens, kas likts par stūrakmeni», «Ja tas ir tā, un tas ir tieši tā» — un tamlīdzīgi. Taču Frosja drīz atskārta, ka viņu muļķo. Viņa noprasīja vīram: «Bet kādēļ pēc «a» noteikti jāsaka «b»? Un ja nu nevajag un es negribu?»

Mājās viņi tūliņ nolikās atpūsties un aizmiga. Pēc stundām trim pieklauvēja tēvs. Frosja viņam atvēra un pagaidīja, kamēr vecais salika skārda lādītē ēdamo un aizgāja. Viņu droši vien norīkojuši reisā. Frosja aizslēdza durvis un atkal apgulās. Pamodās viņi jau naktī. Mazliet parunājās, tad Fjodors apskāva Fro un viņi apklusa līdz rītam.

Nākamajā dienā Frosja ātri pagatavoja pusdienas, padeva ēst vīram un paēda pati. Viņa patlaban visu darīja pa roku galam, gatavoja pavirši, negaršīgi, taču viņiem abiem bija vienalga, ko ēst un ko dzert, lai tikai materiālām blakus vajadzībām neizšķiestu savu mīlai lemto laiku.

Frosja stāstīja Fjodoram, ka tagad nu viņa sāks labi un uzcītīgi mācīties, daudz zinās un strādās, lai mūsu zemē visiem cilvēkiem dzīve kļūtu vēl labāka.

Fjodors klausījās Fro, tad sīki paskaidroja viņai savas domas un projektus — par mehāniskās enerģijas pārvadīšanu bez vadiem, ar jonizēta gaisa palīdzību, par visu metālu izturīguma palielināšanu, tos apstrādājot ar ultraskaņas viļņiem, par stratosfēru simt kilometru augstumā, kur ir īpaši gaismas, siltuma un elektriskie apstākļi, kas spēj nodrošināt cilvēkam mūžīgu dzīvošanu, — tāpēc

M'iuis pasaules sapnis par debesim tagad var tikt piepildīts, un daudz ko citu Fjodors solījās izdomāt un izdarīt Frosjas labad un pie reizes arī visu pā-lejo cilvēku labad.

Frosja svētlaimīgi klausījās vīrā, pavērusi jau gurdās lūpas. Izrunājušies viņi apskāvās — viņi gribēja būt laimīgi tūliņ uz vietas, iekām viņu mikamais cītīgais darbs dos rezultātus, kas nodro* šinās personisko un vispārējo laimi. Neviena sirds necieš vilcināšanos, tā sāp, tā it kā nekam netic. • Izgulējuši nogurumu, kas bija radies no domām, sarunām un baudas, viņi pamodās atkal mundri, gatavi atsākt dzīvi. Frosja gribēja, lai viņai dzimtu daudz bērnu, viņa tos audzinās, tie izaugs lieli un izdarīs līdz galam sava tēva aizsākto darbu komunisma un zinātnes labā. Fjodors iztēles kaismē čukstēja Frosjai vārdus par noslēpumainiem dabas spēkiem, kas dos cilvēcei bagātības, par to, kā pašos pamatos pārveidosies cilvēka nožēlojamā dvēsele ... Tad viņi skūpstījās, nodevās glāstiem un viņu cildenais sapnis pārvērtās baudā, it kā uzreiz realizēdamies.

Pa vakariem Frosja uz īsu brīdi izgāja no mājas un iepirka pārtiku sev un vīram — viņiem abiem tagad visu laiku pieauga ēstgriba. Viņi jau bija nodzīvojuši nešķirti četras dienas. Tēvs līdz šim laikam vēl nebija atgriezies no brauciena: jādomā, atkal aizvedis auksto lokomotīvi tālā ceļā.

Vēl pēc divām dienām Frosja ieminējās Fjodoram, ka viņi vēl mazu brīdi tā, lūk, pabūs kopā un tad vajadzēs ķerties pie darba un sākt dzīvi.

— Rītu pat vai arī parīt mēs abi sāksim dzīvot pa īstam! — sacīja Fjodors un apskāva Fro.

— Parit! — čukstus piekrita Fro.

Astotajā dienā Fjodors pamodās bēdīgs.

— Fro! Sāksim strādāt, sāksim dzīvot, kā vajag ... Tev atkal jāiet uz saviem sakaru kursiem.

— Rītu! — nočukstēja Fro un ieskāva vira galvu savās rokās.

Viņš tai uzsmaidīja un samierinājās.

— Kad tad, Fro? — Fjodors jautāja nākamajā dienā.

# — Drīz, drīz, — snaudoša, lēnprātīga atbildēja

Fro; viņas rokas turēja vīra roku, viņš noskūpstīja viņu uz pieres.

Reiz Frosja pamodās vēlu, ārā sen bija iedegusies diena. Viņa bija istabā viena pati, ritēja laikam desmitā vai divpadsmitā viņu nešķiramās kop-būtnes diena. Frosja uzreiz piecēlās no gultas, atvēra logu līdz galam vaļā un izdzirdēja mutes harmonikas, ko bija pavisam aizmirsusi. Skaņas nenāca no augšas. Frosja paskatījās pa logu. Pie šķūņa gulēja baļķis, uz tā sēdēja bass zēns ar lielu bērna galvu un spēlēja mutes harmonikas.

Visā dzīvoklī bija klusu un neparasti. Fjodors nez kur pazudis. Frosja izgāja virtuvē. Tur uz ķeblīša sēdēja tēvs un snauda, nolicis galvu ar visu cepuri uz virtuves galda. Frosja viņu pamodināja.

— Kad tu atbrauci?

— Ko? — vecais uztrūkās. — Šorīt agri.

— Un kas tev atvēra durvis? Fjodors?

— Neviens, — tēvs sacīja, — durvis bija vaļā. Fjodors mani atrada stacijā, es tur gulēju uz sola.

— Kāpēc tu gulēji stacijā? Vai tev te vietas trūkst, vai? — Frosja saskaitās.

— Kas vainas! Es tur esmu pieradis, — tēvs atrunājās. — Es domāju, traucēšu jūs ...

Nu labi jau, labi, svētulil Bet kur Fjodors? I.ad viņš pārnāks?

l evs saminstinājās.

Viņš nenāks, — vecais izteica, — viņš aiz-I >i,nica ...

Fro stāvēja tēva priekšā bez valodas. Vecais no-ņi niies blenza virtuves lupatās un turpināja:

No rīta nāca ātrais, viņš iekāpa un aizbrauca и/. Tālajiem Austrumiem. «Varbūt,» saka, «pēcāk aizkļūšu līdz Ķīnai, nevar zināt.»

— Un ko viņš vēl teica? — Frosja noprasīja.

— Neko, — tēvs atbildēja. — Lika man nākt uz mājām un tevi pieskatīt. Kad, saka, visus darbus apdarīs, tad vai nu atgriezīsies šurp, vai arī tevi Izsauks pie sevis.

— Kādus darbus? — Frosja pētīja.

— Nezinu, — vecais atteica. — Viņš sacīja, tu visu zinot: komunismu, vai kā, varbūt ij vēl ko citu!

Fro atstāja tēvu. Viņa iegāja savā istabā, uzgula ar vēderu uz palodzes un sāka skatīties uz puisēnu, kā tas spēlē mutes harmonikas.

— Puisīt! — viņa pasauca. — Uznāc pie manis ciemos!

— Tūliņ, — spēlmanītis atsaucās.

Viņš piecēlās no baļķa, noslaucīja savu instrumentu krekliņa apakšmalā un nāca ciemos.

Fro naktskreklā stāvēja lielās istabas vidū. Viņa smaidīja, gaidīdama ciemiņu.

— Paliec sveiks, Fjodor!

Var jau būt, ka viņa ir muļķe, var jau būt, ka viņas dzīve ir pāris kapeiku vērta un nevajag to mīlēt un saudzēt, toties viņa zina, kā šīs pāris kapeikas pārvērst rubļos.

— Paliec sveiks, Fjodori Tu atgriezīsies pie manis, un es tevi sagaidīšu!

Pie ārdurvīm bikli pieklauvēja mazais ciemiņš. Frosja ielaida viņu, apsēdās viņam pretī uz grīdas, saņēma bērna rokas savējās un tīksmi vēroja spēl-manīti: šis cilvēks droši vien arī bija tā cilvēce, par kuru Fjodors viņai bija teicis jaukus vārdus.

KLEĶA MĀJIŅA NOMALES DĀRZĀ

nomales dārzā bija koka smēde. Ap to sakuplojuši dadži un nātres, tālāk auga ābeles un ķirši, starp tiem ērkšķeņu un upeņu krūmi, bet par visiem augstāk slējās kļava, liels un skumīgs koks, kas sen dzīvīgs pletās pāri sava dārza nezālēm un visiem stādiem apkaimes sētās un dārzos. Dārzu no visām pusēm apņēma zedeņu žogs, tikai vienā vietā bija koka vārtiņi, virās piekarināti pie resna mieta; šie vārtiņi veda tuksnesīgā pagalmā, bet pagalmā atradās nabadzīga mājiņa ar virtuvi un istabu, kur dzīvoja preču vilciena konduktors ar sievu un septiņiem bērniem. Bet dārza viņā galā nikni sazēlušu nakteņu džūk-snī slējās kleķa siena, aiz kuras slēpās vientuļš, vēl niecīgāks miteklis nekā tas, kurā dzīvoja konduktors. Sienai no abām pusēm piesliecās dārza žogs, kas kopā ar lekno zāli sargāja šo necilo kleķa namiņu, kurā nez vai mita vai nemita kāda nožēlojama, vārga dzīvība.

Namiņa sienā pašā vidū vīdēja logs, mazs kā snaudošs redzoklis; logs raudzījās taisni šai dārzā, tā zāles un koku klusumā, cilvēku netraucētā nemitīga, gausa laika tecējumā.

Pārējās namiņa sienas un ārdurvis atradās viņpus žoga, arī tur bija zāle, daži noklusuši, nekopti krūmi un aizlaista sakņu dārza pamestība.

Neredzēja iemītniekus, kas staigātu pa šo mitekli iekšā un ārā, klaudzinātu durvis, dzīvotu un rudens vakaros iededzinātu gaismu logā.

Koka smēde stāvēja dārza otrā malā. Tanī strādāja un pastāvīgi dzīvoja vientuļš pusmūža virs — kalējs Jakovs Savies Jerkins. Patlaban viņam bija tuvu pie piecdesmit, viņš bija nodzīvojis garu mūžu gandrīz bez kāda labuma sev pašam. Savā laikā viņš bija strādājis par meža sargu un nolādējis mežu. Atstādams uz visiem laikiem kroņa mājeli, viņš bija pagriezies pret ozolu biezokni un pateicis tam:

— Nolādu tevi uz mūžu mūžiem, mana sirds aizmirsis visus tavus kokus, sēnes un stidziņas. Manas acis tevi neskatīs pat ne sapņos — it nekad!

Atvadām viņš nicīgi pārmeta krustu šalcošajam ozolājam un gāja projām no tā uz klaju vietu, atkal tukšinieks un brīvs. Kādā strādnieku ciematā Jakovs Savies sāka pelnīt iztiku krāsu maltuvē, kur strādāja četras meičas, divi puikas un viņš. Pastrādājis nedēļas trīs pie krāsu smalcināšanas, Jakovs Savičs iespļāva maļamajā mašīnā un pateica:

— Esi trīskārt nolādēta — malies pati, — un tad izgāja pa durvīm, kā paradis, un vairs neatgriezās.

Ārā izgājis, viņš vērīgi aplūkoja krāsu maltuves ēku, juzdamies no sirds laimīgs, ka nekad vairs to neredzēs un tāpēc var to paturēt skumjā un mīļā atmiņā.

Pēc tam Jakovs Savičs guberņas pilsētā raka tranšejas ūdensvada caurulēm, līdz drīz vien — jau pēc dienām trim — viņam kļuva skaidrs, ka, šādu darbu darot, nemaz nav jābūt cilvēkam: viņa ilgu sapnis un sirdsvēlējumies palika bez piepildījuma,

ili.idūja vienīgi apnicīgās rokas, un kājas balstīja viņa augumu kokainā atspērienā. Jakovs Savičs vienā rāvienā nodarījās ar šo savu jauno likteni, — viņš saņēma gabaldarba aprēķinu un atdeva lāpstu uzņēmējam, bet zemei pateica: «Guli un gaidi, kad luišu miris, tad pie tevis atnākšu!»

Tad Jerkins, ņemot vērā bargo ziemu, sāka strādāt pie ūdens baseina. Viņš apmetās ūdenstvertnes būdā ar krāsniņu un par sīkiem grašiem izsniedza udens vedējiem un tirgū sabraukušajiem zemniekiem ūdeni. Tas nebija grūti, ja tikai iznāca iztikai, gan jau dzīvi kaut kā novadīs. Taču baseina būdas logs bija ceturldaļaršīnu plats un tikpat augsts — lirā garlaicība — cilvēku neredz, bāž tikai grašus un trīskapeiku gabalus likuma paredzētajā spraugā zem aizsalušā loga rāmja. Maz tur prieka, un tāpēc .Jakovs Savičs reiz ziemas vakarā izgāja ārā un gluži aizmirsās, vērodams laucinieku tukšo ragavu garo rindu. Tirgus diena bija beigusies, sādžu zemnieki devās atceļā uz savām silti sakurinātajām, kupenās ieputinātajām lauku mājām — desmit divdesmit verstu no šejienes, upju ielejās, aizaugušās gravās un klajās tukšainēs; viņi tur iebrauks vēlu, paēdis vakariņas, piekožot maizi ar rijas dūmu garšu, un liksies gulēt, klausīdamies pirmos gaiļus. Garā zilgmojošā pilsētas iela veda laukā, pirmajā krievu nakts nokrēslī. Debesis jau kopš rudens bija aizvilkušās ar tumšu, siltu tēni un tādas nekustīgas arī palikušas, nebija vairs ne zvaigžņu, ne zibeņu. Vankšķēja suņi pie sīko namīpašnieku lievenēm, zvanīja baznīcas zvans kāda niecīga svētā piemiņai, ļaudis gāja uz pirti vai nāca no tās atpakaļ, nosaluši nabaga ļaužu bērni vadīja bērnību savās sētspriekšās, spēlēdamies ar to, kas

nokrita no debesīm vai no garāmbraucēju vezumiem.

Pēdējās ragavas ar nepazīstamu veci grūtsirdīgi nozuda klajuma tumsā. Jakova Saviča dvēselē al-kaini satvīka spēcīgas un skumjas ilgas: aiziet klaidā un vairs neatgriezties. Viņš saskaitīja šodien par ūdeni ieņemto naudu, ko vajadzēja aiznest uz pilsētas kasi. Bija pavisam seši rubļi četrdesmit divas ar pusi kapeikas.

— E, pie velna to visu! — Jakovs Savičs iesaucās. — Iešu dzīvot pa savam prātam.

Viņš paņēma no būdas svārkus, nodzēsa lampu un nozuda, iedams nopakaļ aizbraucējiem lauciniekiem.

Verstu četrdesmit no pilsētas, Tavolžankas sādžā, Jakovam Savičam iepatikās kāda jauka jauna sieviete, bojā gājuša kalnrača atraitne. Viņš apmetās atraitnes vecāku mājās un pamazām padarīja to par savu sievu, pieradinājis tiktāl, ka tā viņu iemīlēja. Tur nebija nekā neparasta: sievietei taču nav kur dēties, apkārt vienaldzīgs lauks, mājā trūkums un nekārtība, ikvienam savas rūpes, un cilvēks staigā apkārt, klusē, — tāpēc daudzi neiztur, sirds kaut kam pieķeras, un divi cilvēki sāk dzīvot kopā, sakļāvušies žēlumā viens pret otru, atraudamies no visiem svešajiem. Ar tādām pašām jūtām Jakovam Savičam nodevās kalnrača atraitne, meklēdama sev patvērumu viņa labestībā.

Turpretim Jakovs Savičs baidījās no jebkura patvēruma kā no dzestra kapa. Tad viņš tai teica:

— Nu, tagad paraudi, vārgulīt, pēc manis pāris gadu, bet es iešu, no kurienes nācis ...

Jakovs Savičs klīda apkārt pa apriņķi, strādādams pie turīgiem zemniekiem, kalpoja preču sta-

rijā par vagonu tīrītāju, skārnī par gaļas izcirtēju — un visur, liekdams muguru darbā, ēda maz un arī drēbēm nevarēja nenieka atlicināt, kaut gan .11 savu darbu deva daudz labuma. Attapis, cik de-i igais darbs neienesīgs, Jakovs Savičs sāka staigāt .ipkārt ar draudzes ziedojumu vāceli Brīnumdarī-l.ija Nikolaja baznīcas celšanai, bet visu saziedoto naudu paturēja pats — ēdienam un lai būtu savs padomiņš nebaltai dienai, un nu dzīvoja mierā un pārticībā. Palikdams pie dabas, viņš apstaigāja guberņu, runājās un dalījās pārdomās ar dažādiem cilvēkiem un ielāgoja, ka viņa nevajadzīgā izrīcība ir daudz ienesīgāka nekā noņemšanās ar derīgu darbu. Vēl vairāk, cilvēki, kas ziedoja savu kapeiku, iemezdami to vāceles spraugā, darīja to ar prieku un interesi, kaut gan paši zināja, ka šo devumu atpakaļ nedabūs un arī dievs viņiem nez vai palīdzēs. Bet, kad Jakovs Savičs viņlaik baseina būdā bija pārdevis ūdeni un dažādi izslāpuši cilvēki bija nākuši un spaiņiem nesuši to projām, tad viņi to bija darījuši ar nīgru nepatiku, lai gan ūdens bija dienišķa nepieciešamība, bet baznīcas ziedojumu vācele — tikai tukša skārda kārba.

Iekrājis simt rubļu, Jakovs Savičs devās uz apriņķa pilsētu un nopirka tirgus būdu ar precēm, lai tirgotos ar rotaļlietām, neīstu zeltu un sieviešu greznumnieciņiem. Tagad viņš jau zināja, ka cilvēki nevajadzīgas lietas tur augstākā vērtē un pērk labprātāk nekā nepieciešamās. Tirdzniecība tātad zaudējumus nenesīs. Tomēr tirgoties iznāca pavisam tikai mēnesi, jo viņu arestēja, un tiesa viņam piesprieda cietumsodu — trīs gadus un septiņus mēnešus — par baznīcai saziedoto vara grašu piesavināšanos. Cietumā Jakovs Savičs apguva vēl

daudz paņēmienu, kā cīnīties ar neveiksmīgo dzīvi, un, savu laiku atsēdējis, salīga pie diviem tirgoņiem izgatavot pilnīgi precīzus svarus. Sie divi tirgoņi, kas iepirka un pārdeva alabastru, kaļķus un lubiņas, bija kompanjoni, taču reiz vasaras vidū sastrīdējās, kuram no abiem sieva labāka un smagāka. Saviem svariem viņi neuzticējās, bet svešu svaru īpašnieki bija blēži. Te Jakovs Savies piedāvājās iztaisīt viņiem svarus, kas nosvērs, kura sieva labāka, vieglāka vai smagāka. Tirgoņi gan sākumā gribēja šķirties nenoskaidrojuši un Heku neizdevuši šādai izrīcībai: nu, lai jau būtu, ka vienam sieva tumīgāka, otram toties smukāka paskata — tas pats vien iznāks ij bez īpašiem svariem. Taču viens no tirgoņiem sāka domāt citādi.

— Atkal jau Jevsejs brauc bez grožiem! — viņš aizsvilies pukojās. — Manta grib vērtējama, ne jau sverama vien. Lai cilvēks iztaisa, ja apņēmies: nederēs sievišķiem, svērsim kaļķus ...

— Tavu meitieti nosvērt nav nekāda māka, — otrs tirgonis iebilda, — ne viņai labuma priekšā, ne pakaļā. Bet manējai vēl īpaša puda bumba lejama.

— Manējai kauli stingrāki, tas ir meitietis ar pavisam citu kampienu nekā tavējā.

— Se tev nu atkal — citu kampienu! Nopērc dzelžu bodē kniebavas un dzīvo ar tāmi

— Nosvērsim — un beigta balle! — Jakovs Sa-vičs ieteica.

— Tad nebūs vis šā vai tā, bet pēc īstenas patiesības. Sievišķu dēļ cilvēks var ij galu dabūt: labāk jau tad iztaisīt svarus, tik un tā kaļķiem vajadzēs.

— Kad mans meitietis kāps virsū, svari, kas zina,

nobrakšķēs vien un būs vidū pušu! — teica tirgonis, kura sieva, jādomā, bija resnāka.

— Kas tur, lai ir pušu! — otrs tirgonis saņēma ļaunā. — Nezi vēl, kas ir smagāks — veci tauki vai ļauni kauli: kad mans meitietis piespiedīs, paskatīsimies, kā tavējais palēksies gaisā!...

Pirmais tirgonis izvilka zelta piecnieku un nosvieda zemē.

— Lai notiek, paskatīsimies arī, kā tava sīkmai-•/īle manu dižo pīrāgu gaisā pasviedīs!

Arī otrs tirgonis naudu nežēloja, no pilnas sirds «uzstāvēdams savas laulātās draudzenes pārākumu, un izvilka asignāciju.

— Nieki, brāl, skaistumu ar dadža lapu vis neuzveiksi!

— Bet manējā tavējo ar rudzu bisi vien liks gar zemi!

— Ko, vai tevi pašu no pēļiem uz grīdas nolika?

Taču veikalu būšana prasa, lai tanī būtu labprātība, nevis dusmība, tāpēc tirgoņi, saudzēdami mieru savā starpā, pasūtīja Jakovam Savičam sie-viešjutīgus svarus.

Jakovs Savies noīrēja no preču vilcienu konduktora dzīvokli — kā daždien vasaras laikā — šķūnī, aizlaistajā dārzā. Viņš sameklēja pa bodēm darba rīkus un ņēmās kaldināt nevajadzīgu lietu, cerēdams ar to iedzīvoties. Svarus viņam nācās taisīt un pārtaisīt augu gadu, jo nekādi nevarēja iztapt tirgoņiem pa prātam — visu laiku pietrūka īstas jutības sievu nosvēršanai. Tad Jakovs Savičs darbu vairs nesteidza, pamazītēm izvilcis no tirgoņiem turpat vai divsimt rubļu, līdz šie, sanīdušies uz visiem laikiem gan sievu, gan citu nopietnu

darīšanu dēj un aiz niknuma izputējuši, izšķīrās uz mūžiem.

Jakovs Savies uz to laiku jau bija iemūrējis šķūnī ziemas krāsni, apgādājies ar istablietām, nopircis papildus darba rīkus, ieskābējis pusmučelē kāpostus, taču nekādu parastu kalēja darbu neņēma un nekā daudz neprātoja, bet gaidīja, kad gadīsies kaut kas nevajadzīgs un neizprotams, tomēr cilvēka dvēselei nepieciešams — un tātad visienesīgākais. Taču visu nule iestājušos ziemu nekādu piemērotu pasūtījumu nebija, tāpēc Jakovs Savičs sāka pats uz savu ierosmi darināt skārda svilpītes un dzeramās krūzītes ar atvāžamu dibentiņu, kas gan apgrūtināja to lietošanu, taču šķita tā kā interesanti smelt ar tām ūdeni. Savus ražojumus Jakovs Savičs pārdeva tirgū, kur reiz satika vienu no izputējušajiem tirgoņiem, kas savā laikā bija vēlējušies svarus, ar ko noteikt sievu vērtību. Sis tirgonis nu plijās virsū, lai Jakovs Savičs ņemot šo par palīgu, taču tas lika viņam vispirms sameklēt pasūtītāju. Drīz vien tirgonis ieradās pie Jakova Saviča un ieteica aiziet uz katedrāli pie popa, tur būšot pasūtījums. Tiešām, popi taisījās pasniegt dāvanu arhierejam, kuram pēc pusgada paliks simt gadu, taču vajadzēja izgudrot kaut ko brīnišķīgu un vienkāršu. Jakovs Savičs tūliņ izdomāja pulksteni, kas ietu mūžīgi, nebūtu jāuzvelk un neapstātos līdz pat pasaules galam un pastardienai.

Popam šāda ideja patika, bet viņš tomēr izteica šaubas: vai nebūtu labāk, ja pulkstenis nevis ietu, bet stāvētu, tāpēc ka šīszemes laicīgā dzīve ir pastāvīga ilgošanās, bet dienu pirms pastarās tiesas pulkstenis pats iekustētos un sāktu iet, rādīdams īsteno dieva laiku.

— Var ari tā! — Jakovs Savičs uzreiz bija ar mieru un saņēma simt divdesmit rubļu rokasnaudas, salīdzis visu darbu paveikt par pus-

tūkstoti.

Kamēr Jakovs Savičs pamazītēm pūlējās, mājas saimnieka — konduktora ģimenē nemitīgi dzima bērni un viņš pats pārvērtās par nabadzīgu, grūtsirdības nomāktu vīru. Jakovs Savičs bieži vien atmeta bērniem pa izmērcētam kumosam, ko izzvejoja no maizes drupeņa, jo viņa sirds, apgurusi vienā vienīgā alkatībā un savtīgos ikdienas priekos, prasīja atpūtai kādu nieciņu labestības. Jakovs Savičs sameistaroja popiem čuguna pulksteni, kuram tad, kad šīszemes laiks būs galā, vajadzēja tikt iedarbinātam ar zibens spērienu, un nopirka no konduktora par divsimt rubļiem visu viņa viensētu, bet konduktors ar ģimeni palika dzīvot, kā dzīvojis — virtuvē un istabā, tikai nu jau kā īrnieks — par pieciem rubļiem mēnesī.

Kopš tā laika Jakovs Savičs nelādēja savu apnikušo dzīves vietu, bet sildījās saulgozī pie paša smēdes, uzmanīja, lai viss paliktu neskarts, lai augtu pat nevajadzīgā zāle dārzā, un slepus sadraudzējās ar savas sētas inventāru — ar zedeņiem, ar kokiem, dēļiem un tajos iedzītajām naglām, ar ēku pakaktēm — un savā dvēselē runājās ar tiem, mīlēdams tos tagad ar uzticīgu mīlestību kā savas sirds karaļvalsti un drošu patvērumu. Un arī nabaga snaudošie priekšmeti skumjām, ilgā klusēšanā aizkaltušām lūpām kaut ko čukstēja Jakovam Savičam par atbildi, tā ka saimnieks nu jo vairāk nevarēja tos pamest vienus nīkstam savā sērdie-nībā. Nu viņš vairs nemeklēja gadījumu meistarot tikai dīvainus mehānismus, kas remdināja viņa

mulsās dvēseles ilgas, bet taisīja visu, ko viņam pasūtīja, — spaiņus, pīrāgu veidnes, dzelzs dzin-teles, viras koka vārtu iekarināšanai un visu ko tādu. Jakovs Savies tagad bija mierā arī ar mazumu, juzdamies ar to pietiekami gandarīts. Savā laikā nolādējis visus lielos mežus, viņš tagad iemīlēja brikšņus un zāļu stiebrus paša iegūtajā dārzā; kādreiz, staigājot klaidoņa ceļus, viņu bija satraucis vējš, tagad viņš ieklausījās žagaru čabēšanā sava dārza pītajā žogā, bet vēju joprojām neieredzēja, tāpat kā jebkuru nelaiķu.

Dzīve slīdēja viņam garām ilgā, rāmā ritumā; konduktora bērni bija paaugušies un sāka zagt no krūmiem ērkšķogas, koka smēde sapraulājusi un apsūbējusi ar sīku ķērpi, vecajai kļavai dārzā jau vairākus gadus apakšējie zari bija pavisam sažuvuši un bez lapām, — kļava droši vien bija dzimusi tais senajos laikos, kad šeit vēl pletās klajotne, un nodzīvojusi savu mūžu kā sērdiene tālu projām no varenajiem sentēvu mežiem.

Vasaras naktīs Jakovam Savičam patika apstaigāt pagalmu un dārzu, turoties gar pieķēzīto sētmali, brist pa tumšajām nātrēm un vērot, kā guļ viņa manta un nekur projām nekustas. Zvaigznes pie debesīm gan nez kurp gāja, taču lēnām, un nākamajā naktī atkal bija katra savā vietā. Pēc tam Jakovs Savies gulēja un redzēja veca cilvēka sapņus, ka viņš ir jauns un skaists no vaiga, apkārt aug vēja pluinītas nezāles un gaisā virs viņa skan sen mirušās skumjās mātes balss, un viņš pats smejas. Smēdē dvako pēc sodrējiem un dzelzs, aiz koka sienas ir tumsa, un ik pa brīdim nočab zāļu stiebri, bet vecais vīrs guļ viens pats uz lāviņas, pavēris muti laimes nespēkā — par to, ka redz

sapni savu mirušo māti, aizgājušo laiku dabu un savu aizmirsto dvēseli.

Taču viņa prāts gluži kā vecs naktssargs gulēja šautru miegu: vienunakt viņš izdzirdēja, ka čīkst žogs zem cilvēka svara, tas radīja nemieru un lika Jakovam Savičam pamosties. Saimnieks pamodās un ieklausījās, ka tuvojas nelaime. Kāds sīkiem solīšiem nāca pa mīksto zāli un irdeno zemi, reizēm apstādamies un stingdams bailēs no svešas vietas. Jakovs Savičs sabijies gaidīja. Viņš dzirdēja, ka nezināmais nācējs attālinājās no smēdes, un tad tanī pusē atskanēja bikla klauvēšana pa loga rūti mazā namiņa kleķa sienā, kas bija pavērsta pret dārzu. Jakovs Savičs pats nezināja, kas šai mājoklī mitinās, viņš tur nekad nebija manījis ne skaņas, ne vakara uguns, ne dūmu. Taču rūts tiklab ziemu, kā vasaru bija cieši aizķitēta, tātad neviens pa to dārzā nelīda, un ar to pietika. Uz brīdi aprimis, kāds atkal pieklauvēja pie tālā loga un rātni apklusa, gaidīdams atbildi.

«Varbūt tur eņģelis staigā pa nakti!» Jakovs Savičs nodomāja. «Nez cik pašlaik pulkstenis?» Viņš sataustīja ar rokām vecmodīgā sienas stundeņa rādītājus un uzzināja, ka ir pulksten viens naktī.

«Laiks, kad eņģeļi staigā!» viņš savā prātā nolēma. «Vai varbūt man nolādēt visu un pazust no šejienes uz neatgriešanos! ... Ko es te dzīvoju, ko mirstu: tīrā ērmība!»

Viņš ieklausījās vēl. Eņģelis joprojām klauvēja pie loga, taču aizvien retāk, un palika bez atbildes.

«Nosals!» Jakovs Savičs nodomāja un piecēlās no guļvietas. «Ap rītausmu tagad dzestrs.»

Viņš izgāja ārā un pasauca: «Ei, velnēn, panācies šurp!» — topnēr pār lūpām nenāca ne skaņa — vai

nu aiz bikluma, vai bailēm viņš bija runājis tikai domās.

«Se tev nu!» Jakovs Savičs nodomāja. «Allaž ši ticība dievam, lai viņa nolādēta!... Droši vien pie ogām lavījies, sumpurnis, būs izbradājis krūmus.»

Kleķa nameja logs atdarījās visā platumā kopā ar rāmi, un pa to krēslainajā dārzā izliecās kāda seja, kas neatgādināja cilvēku.

— Es jau sen dzirdu! Ko tev vajag? — pabilda nīgra vecenes balss, dvesdama vārdus nevis uz āru, bet iekšup tukšajās, šaurajās krūtīs.

— Vai tu esi mamma vai neesi? — vaicāja maza bērna balss; bērns, jādomā, bija apkusis, klimzdams pa tumšo nakti.

— Es tev esmu sveša, — vecene atteica un ielika loga rāmi atpakaļ sienas ailē.

Bērns brītiņu pastāvēja, paglaudīja ar roku kleķa sienu un devās uz smēdi, pieradušām kājām brizdams pa nātrēm.

— Kam bērns tu esi? — Jakovs Savičs viņam noprasīja.

— Nekam neesmu, es staigāju — tēvu māti meklēju, '■— atteica puisēns, pēc izskata spriežot, četri pieci gadi vecs.

— Skaties, nelietis, bet es domāju, ka eņģelis!

— Nē, neesmu vis, — puika liedzās.

— Blēdis esi, vai?

— Nē ... Krustmāte mani vienā gabalā krimta, es daudz maizes ēdu un bikses plēšu. Viņa baras, — ej, saka, projām no šejienes, meklē savu īsto māti un tēvu, lai viņi tevi ēdina, ar ūdeni dzirdina. Un es eimu, prasu un klaušinu, neviens viņus nepazīst.

— Ko tad? — Jakovs Savičs jautāja.

Ne tēvu, ne māti. Bet krustmāte man viņu dc| .ir savu kaulaino roku dauza purnu.

Redz, kā, — kalējs, brīdi klusējis, ierunājās.

Zel gan, ka neesi eņģelis.

— Nekas, — puisēns atteica.

Bet vai tavs tēvs ar māti dzīvo jel kur?

— Neviens nesaka, tūliņ iešu vēl pataujāt, — mazais cilvēks atbildēja. — Var būt, ka ir, bet bērnu lak pasaulē pulka, vienu ņēmuši un aizmirsuši.

— Tu esi mazs, bet ta gudrs! — Jakovs Savičs pabrīnījās.

— Netīšām tāds iznācu, viens pats dzīvoju, eimu un domāju.

— Vai sen jau vecākus meklē?

— Sen . . . Man jau aizmirsies, kur krustmāte dzīvo. Lai būtu kaut vai ar kaulu situsi un drupatas vien atmetusi, bet tā es dzīvoju neēdis.

Jakovs Savičs iededzināja smēdē gaismu un pacēla atnākušo bērnu rokās, lai aplūkotu viņa seju. Puisēns bija ģērbies bikšelēs ar vienu pogu un kreklā, ne cepures, ne apava viņam nebija. Visas drēbītes izdrimējušas, audums kļuvis šķidrs, it kā viesuļvēji būtu puiku appluinījuši. Seja, kurā nemanīja bērniem raksturīgā tukluma, bija kalsna un krunkaina, drūmas pelēkās acis raudzījās pacietīgi, gatavas bez asarām izturēt negaidītu triecienu.

— Nu, nekas, — Jakovs Savičs nosacīja. — Gan izdzīvosi, — un nolaida bērnu zemē.

Puisēns palika dzīvot smēdē. Ēst viņš ēda tik maz, ka Jakovs Savičs viņu projām nedzina, bikšeles un krekliņu lāpīja pats, kad tie aiz vecuma ira kopā. Miegā bērns bieži murgoja — vienmēr vienu un to pašu — par māti un par tēvu, bet Jakovs

Savies klausījās un vīpsnāja: viņš zināja, ka vecāki neko nenozīmē, tas ir tikai bērna sirds ilgas.

Drīz bārenis savāca lupatas pa kaimiņu sētām un sašuva maisu; šai maisā viņš sakrāja maizes riciņas un tad kādu rītu gāja pie Jakova Saviča atvadīties.

— Iešu meklēt māti, ar svešiem skumīgi dzīvot.

— Es tev gan iešu! Uzlaidīšu ar siksnu.

— Bet es sākšu daudz ēst, tad pats dzīsi projām.

Jakovs Savies kļuva domīgs. Viņš lūdza konduktora sievu pieņemt puisēnu par dēlu, viņš tad neprasītu no viņiem īres maksu par dzīvokli. Konduk-torīša tomēr atteicās: ēdināt nebūtu žēl, bet pašiem bērnu pulciņš, un par bārabērnu tāpat sirds jāsāpina kā par savējo.

Puika uz kādu laiku nomierinājās un slepus no citiem sameistaroja sev kurpes: apakšā lika koka zoles un virsas apsita ar skārdu; tad savāca un sažāvēja sēnes un devās ceļā nez uz kurieni. Jakovs Savies, kas bija gājis pārdot gatavos spaiņus, notvēra viņu jau uz ielas.

— Uz kurieni iesi?

— Savās darīšanās.

— Kādās savās? Kur ņēmi apavu?

Pats iztaisīju. Es tagad iešu tālu, apavā kājas nepiekusīs, — un nekad pie tevis atpakaļ nenākšu.

— Ak tu, rupucis tāds! Та es tak pats esmu tavs tēvs!

Puika piesardzīgi pavērās uz veco kalēju.

— Tēvs būtu pēc manis raudājis, kā es raudu pēc viņa, kad tu guli... Tu man esi svešs!

— Es pats esmu sērdienis, — Jakovs Savies iebilda, bērna bēdu samulsināts.

— Tev sen laiks būt tēvam, bet tu nekā ... Es to

vien gaidu, kad izaugšu liels. Tikai ēdu maz — miesās nepieņemos. Nav jau no kā pieņemties.

Un tad? — Jakovs Savies iztrūkās.

Un tad man būs pulka bērnu, un es līdz pašai miršanai dzīvošu ar viņiem kopā. Lai viņiem ir h-vs, ja man nav.

— Cik gadu tad tev īpaši ir?

— Būtu bijuši tēvs ar māti, tie zinātu. Arī to viņi zina, kā mani sauc, bet es visu esmu aizmirsis.

Jakovs Savies atveda viņu atpakaļ, un puika pierima. Kamēr bērnam vēl nebija savu paša bērnu, viņš pieradināja zvirbuļus, dodams tiem maizes drupačas, prosas graudus un dažādus ēdiena atkritumus. Zvirbuļi ēda, pieēdušies sāka ķīvēties un aizspurdza katrs savu malu, bet tad atkal saskrēja vienuviet — remdēt badu un izplūkties. Jakovs Savies uztaisīja bārenim dzelzs būrīti, un puika sāka tajā turēt zvirbuļus. Taču zvirbuļi ilgi nedzīvoja, drīz vien tie likās augšpēdu un aiz bēdām nobeidzās. Tad puika sāka likt viņus būrītī pa divi, pa trīs kopā, lai viņiem rastos bērni un viņi to dēļ dzīvotu un nebēdātos. Tomēr zvirbuļi atkal likās un visi apmira. Šis notikums samulsināja pat Ja-kovu Saviču, bet viņš nezināja, kur slēpjas vaina, — dzīvo taču būrīšos pat lakstīgalas, arī ērgļus dažkārt pieradina, bet zvirbulis tik un tā mitinās tepat vai zem kājām, kāpēc tad viņš būrītī uzreiz nobeidzas ... Kam tādam brīvība, ja lidojums viņam labas aršīnas garumā un savu mūžu viņš nodzīvo divās blakus sētās? Bet tas, kas spēj pārlidot jūru, izrādās, arī būrītī dzied.

— Velns lai visu būtu parāvis: es tātad esmu tā kā zvirbuļa gājuma! — Jakovs Savičs sacīja. — Varbūt man atkal doties nez kur projām? Bet

visur taču tas pats vien ir lauki un mājeles, mākoņi un seklas upītes. . . Nu, kas tur pavisam: lai esmu zvirbulis, ja kļūtu par citu putnu, dabūtu sprostā izsēdēties.

Puika zvirbuļus vairs neturēja: «Jūs neesat cilvēki,» viņš tiem sacīja, «vajag mocities, bet jūs ņemat un uzreiz mirstat nost, nav ar jums ko dzīvoties.» Viņš bieži staigāja pa dārzu, meklēdams kokos, sīkos kukainīšos un nepazīstamos nedzīvos priekšmetos kādu radniecību ar sevi, savstarpēju pieķeršanos un vientulības bēdas, taču nodevās maldam tikai īsu brīdi, jo sirds viņam bija nopietna.

Ik dienas bārabērns piekļāvās ar seju pie loga kleķa sienā un lūkojās iekšā. Tur stāvēja ķeblis, uz tā spainis ar ūdeni un krūzīte. Blakus ķeblim atradās koka gulta, uz gultas vienmēr sēdēja plikgalve vecene un blāvām, nesamanīgām acīm vērās vienā tukšā vietā. Reizēm pa vecenes augumu tekalēja peles, viņas kaklu ēda blaktis, taču viņa tās lāgā nejuta, vai arī, saudzēdama savus spēkus, necīnījās ar tām. Puisēns ilgi no viņas baidījās, taču reiz vecene sēdēja un raudāja vaļējām acīm, tad viņš izcēla loga rāmi un ielīda kleķa namiņā. Kopš tās reizes viņš gandrīz katru dienu apmeklēja veceni, nolasīja viņai blaktis un iztramdīja peles. Vecā puikam nekā neteica, tikai reiz, kad viņš piegāja tai klāt, uzlika viņam uz galvas roku, vieglu kā skaidu, un ar pirkstiem bužināja viņa gaišbrūnos matus. Drīz puisēns pierada iet pie vecenes, un tā viņu gaidīja; pa logu skatīdamies, viņš novēroja, ka tais reizēs, kad viņš dienu vai divas tur neiegriezās, vecene sēdēja bēdīga vai raudāja. Puisēns iemānījās večiņu apmazgāt, varīja viņai biezputru smēdes

</,e un no Jakova Saviča vecajiem dūraiņiem sadiedza micīti viņas kailajai galvai, lai viņa pa naktīm nesalst.

Vienu reizi nedēļā pie vecās iegriezās meita, pusmūža sieviete, atnesa maizi, apmainīja spainī ūdeni un, ne vārda nerunājusi, atkal aizgāja. Puisēns izdibināja, ka vecajai ir astoņi dēli un piecas meitas, visi tie jau pieauguši un pat veci, ir starp viņiem gan bagāti, gan nabagi, taču pie viņas sen vairs neviens nenāk, izņemot vidējo meitu, un viņa pati aizmirsusi savu bērnu sejas, neatcerējās, cik kuram gadu, un jauca dzīvos ar tiem, kas jau mazatnē bija miruši.

Lai večiņai, sēžot vienai, nebūtu garlaicīgi, puisēns noķēra ciglīti, ielika to savā zvirbuļu būrī un atnesa viņai par dāvanu. Izcēlis logu kā parasti, viņš ielīda istabā. Vecā gulēja uz grīdas augšpēdu, acis viņai bija vaļā, taču neraudzījās. Puisēns noliecās un sakrustoja viņas rokas uz krūtīm, ar brunču malu apsedza kailās kājas, ar pirkstiem aizspieda plakstus, — viņš bija redzējis, kā rīkojas ar mirušiem, un šo lietu pieprata. Tagad nu viņam vairs nebija nozīmes palikt pie kalēja, ja jau vecene bija mirusi, ir labi drīz jāiet meklēt māti vai tēvu, lai uzreiz nebūtu jāsāk raudāt aiz bēdām.

Viņš izlaida ciglīti no sprosta, pārrāpās pāri ze-diņiem un pa svešiem sakņu dārziem devās projām, nepaņēmis lidzi nekā un beigās pat nepaēdis.

Jakovs Savičs stipri skuma pēc pazudušā puisēna, taču atrast viņu nepūlējās: vai nu maz kas pasaulē pazūd. Pēc kāda laika viņš arī pats pazuda, kad uznāca Februāra revolūcija. Jakovs Savičs pareizi aprēķināja, ka revolūcija ir par visu ienesīgāka, pat izdevīgāka nekā pulkstenis ar nebeidzamu

gaitu, un aizgāja tanī darboties, bet pēc pusotra gada krita pilsoņkara frontē. Jakovs Savies karoja kā brīvprātīgais Sarkanajā artilērijā daudzo bārabērnu pusē, bet citas artilērijas šāviņi viņu trāpīja, taču viņš mira ar skaidru apziņu, atvadām pateicis sev pašam: «Tā nu es esmu ticis vaļa pats no sevis, sen bija laiks,» — un aizmiedza acis, kas bija izsāpējušās, visu mūžu skatīdamās.

Bārais puisēns uzauga citā pusē par lielu, godīgu jaunekli. Viņš vēlāk daudzkārt tika braukājis pa to ceļu, kur kādreiz bija nomales dārzi un vienā no tiem koka smēde un vecās sievas ldeķa mājiņa. Viņš nekad nevarēja sazīmot un neuzgāja savas bērna pasaules īsto vietu: visapkārt — bijušo bārabērnu zemē — pacēlās staltas, spodras pilsētas, šalkoja jaunu koku lapotnes, priekšā zvīļoja ceļi un visur saradies daudz nepazīstamu, skaistu cilvēku, kas gāja savās gaitās. Jauneklis vēroja savus ceļā sastaptos biedrus un uzsmaidīja tiem: viņš zināja, ka starp tiem daudzi ir tādi paši kā viņš, apaļi bāreņi, kas līdz ar viņu rada sev vajadzīgo dzimteni tai vietā, kur ilgi nīkuši bez patvēruma.

MIGLĀ TĪTAS JAUNĪBAS AUSMĀ

viņas vecāki nomira ar tīfu pilsoņkara laikā, abi vienā naktī. Olgai toreiz bija četrpadsmit gadu, un viņa palika viena pati bez tuviniekiem un bez palīdzības mazā ciematiņā netālu no dzelzceļa stacijas, kur viņas tēvs bija strādājis par vilcienu sastādītāju. Pēc tam kad kaimiņi un paziņas bija palīdzējuši tēvu un māti apbedīt, meitene vēl dažas dienas nodzīvoja tukšajā bezīpašnieka dzīvoklītī — istabā ar virtuvi. Olga izmazgāja gridas virtuvē un istabā, apkopās un apsēdās uz ķeblīša, nezinādama, ko darīt tālāk un kā tagad dzīvot. Viņmāju vecmāmuļa atnesa meitenei putras bļodiņu, lai bārenīte, kas bija sīciņa un saviem gadiem nepiemērīgi maza auguma, kaut jele ko iebaudītu, un Olga izēda visu līdz pēdējam putraimiņam. Kad vecmāmuļa aizgāja, Olga ņēmās mazgāt veļu: mates kreklus un tēva apakšbikses — kas nu tur vēl bija palicis no viņu veļas un virsdrēbēm. Vakarā Olga apgulās gultā, kur vienmēr bija gulējuši tēvs un māte, kad bija dzīvi un slimi. Rītā viņa piecēlās, nomazgājās, piekopa guļuvietu, izslaucīja istabu un pateica: «Jādzīvo vien tālāk!» — kā bieži bija sacījusi viņas māte. Tad Olga izgaja virtuvē un sāka tur rosīties, it kā viņa, tapat ka nelaiķe māte, vārītu pusdienas; ko

vārīt nebija, nebija itin nekādu produktu, bet Olga tomēr ielika krāsns kuldā tukšu podu, paņēma pannu, atspiedās uz tās un nopūtusies brītiņu sagumusi pastāvēja krāsnspriekšā, kā to bija darījusi māte. Tad viņa no jauna pārslaucīja un salika galda atvilktnē visus traukus, paskatījās pulkstenī, uzvilka svaru bumbas augšā līdz ciparnīcai un nodomāja: «Nez vai tēvs laikā pārnāks no dežūras vai varbūt nokavēsies? Ja formēs maršrutu, tad nokavēsies,» — tā parasti bija domājusi Olgas māte, saukdama savu vīru par tēvu. Tagad meitene bārenīte domāja un rīkojās tāpat kā māte, un tā viņai šķita vieglāk dzīvot vienai pašai. Kad viņa mātes vietā darīja visus saimniecibas darbus, kad viņa atkārtoja mātes vārdus, trūkuma mākta nopūtās un klusu nīka virtuvē, meitene iedomājās, ka māte viņā pašā vēl ir mazdrusciņ dzīva, viņa juta māti kopā ar sevi.

Vakarā Olga uzdedza lampu, pašā dibentiņā vēl bija lāsīte petrolejas, ko tēvs viņlaik ielēja, — un nolika uz palodzes. Tāpat bija darījusi māte, kad tumsā gaidīja tēvu pārnākam. Tuvodamies mājai, tēvs ārā jau iztālēm klepoja un šņauca degunu, lai sieva un meita dzird, ka nāk tēvs. Taču tagad ārā vienmēr viss bija klusu, ļaudis izklīduši pa turīgākiem lauku apvidiem vai arī vārgi un sasirguši gulēja savos mitekļos, bet dažas sētas bija pavisam izmirušas. Olga aizvien vēl līdz pašai tumsai gaidīja tēvu vai kādu citu, kas atnāktu pie viņas, taču neviens vairs par bāreni neiedomājās — ne viņmāju vecmāmuļa, nedz cits kāds cilvēks, jo ikvienam bija pašam sava sāpe un sava rūpē. Tad viņa apgulās vecāku gultā un iemiga viena.

Meitene padzīvoja mājās vēl divas dienas, pār-

gulēja nakti un tad aizgāja uz staciju. Tālu, guberņas pilsētā pie Volgas, dzīvoja viņas krustmāte; aizpērn tā bija atbraukusi pasērst pie mātes un Olgas iztēlē bija bagāta un laba. Krustmāte bija mātesmāsa, viņa pat no sejas izskatījās tai līdzīga, un nu meitene gribēja drīzāk aizbraukt pie viņas, dzīvot pie krustmātes un neskumt pēc mātes. Slima būdama, māte pirms nāves bija Olgai piekodinājusi, ja tai lemts palikt dzīvai, braukt pie krustmātes, lai nepaliktu viena pasaulē; mātesmāsa gan paēdinās bārenīti, gan apšūs un nodos mācībā. Tagad nu meita atcerējās māti un paklausīja viņas vēlējumam.

Stacija bija tukša; karš ar buržujiem aizvirzījies vairāk uz dienvidiem. Uz sliežu ceļa iepretim stacijas platformai nīka viena neliela veca lokomotīve un divi tukši preču vagoni. No lokomotīves kabīnes uz meiteni lūkojās mašīnista palīgs; viņš atcerējās tās tēvu un māti, zināja, ka tie miruši, un tāpēc paaicināja bāreni mašīnā. Meitene pa kāpnītēm ietrausās lokomotīvē; mehāniķis atraisīja sarkanu lakatiņu ar ēdamo un izņēma no tā četrus ceptus kartupeļus; tad viņš tos uz katla atsildīja, apkaisīja ar sāli un iedeva Olgai divus kartupeļus, un divus apēda pats. Olgai gribējās, kaut mehāniķis ņemtu viņu līdzi uz savām mājām, viņa dzīvotu pie tā un pierastu. Taču lokomotīves mehāniķis meitenei nekā laba nepateica, tikai paēdināja viņu un atkal noglabāja savu tukšo sarkano lakatiņu. Viņam, cilvēkam, pašam bija bariņš bērnu, un viņš nevarēja izšķirties, vai varēs izticināt vēl vienu lieku muti.

Olga nosēdēja lokomotīvē līdz pašai vakara krēslai, kamēr pie stacijas pienāca garš vilciens ar

apsildāmiem preču vagoniem, kuros brauca sarkanarmieši.

— Es tagad iešu, man jābrauc pie krustmātes, — Olga mehāniķim sacīja. — Tā man māte, vēl dzīva būdama, vēlēja.

— Ja jau jābrauc, tad brauc vien, — mehāniķis nosacīja.

Olga nokāpa no lokomotīves un devās uz sarkanarmiešu vilcienu. Visi vagoni bija līdz galam vaļā, un gandrīz visi sarkanarmieši izkāpuši ārā; daži no viņiem staigāja pa stacijas peronu un aplūkoja visu, kas vien tur tuvumā bija, — ūdenstorni, mājas pie stacijas un tālāk parastos labības laukus. Četri sarkanarmieši nesa no stacijas virtuves zupu cinkotos spaiņos; Olga piegāja tuvāk un ielūkojās spaiņos: no tiem nāca garšīga gaļas un diļļu smarža, taču zupa bija paredzēta sarkanarmiešiem, jo viņi brauc uz karu un viņiem jābūt stipriem, bet Olgai šo zupu ēst nepienācās.

Pie kāda vagona stāvēja domīgs sarkanarmietis; viņš nesteidzās iet pusdienās un atpūtās no ceļa un no kara.

— Tēvocīt, vai var, es arī braukšu jums līdzi? — Olga palūdzās. — Mani krustmāte gaida ...

— Kur tad viņa dzīvo? — sarkanarmietis jautāja. — Vai tālu no šejienes?

Olga nosauca pilsētu, un sarkanarmietis piekrita, ka tas ir tālu, kājām nav aizejams, bet ar vilcienu rīt no rīta varbūt var paspēt.

Tobrīd pie vagona pienāca divi sarkanarmieši ar zupas spaini un aiz viņiem vēl daži nesa rokās maizi, mahorku, kastroli ar biezputru, ziepes, sērkociņus un vēl šo un to, kas jau nu pieder pie apgādes.

Rau še, meitene lūdzas aizbraukt līdz krustmātei, — sarkanarmietis teica pienākušajiem biedriem. — Vajadzētu ņemt, vai...

— Par ko ne — lai brauci — teica sarkanarmietis, kas nule bija pienācis ar diviem maizes klaipiem padusē. — Līgavās viņa neder — par mazu, bet māsa — pašā laikā .. .

Olgai palīdzēja iekāpt vagonā, iedeva rokā karoti un lielu riku maizes, un viņa apsēdās starp sarkanarmiešiem kopā strēbt zupu no tīra, cinkota spaiņa. Drīz kāds sarkanarmietis pamanīja, ka, uz grīdas sēžot, viņai neparocīgi ēst, un lika notupties uz cejiem — tad varēs ar karoti aizsniegt biezumus spaiņa dibenā, varēs redzēt, kur peld tauku kunku-līši un kur atrodams gaļas gabaliņš.

Pēc vakariņām vilciens devās ceļā. Sarkanarmieši apguldīja Olgu uz augšējās lāvas, jo tur bija siltāk un mierīgāk, un apsedza ar diviem šineļiem, lai nepārsalst nakts vai rīta dzestrumā.

ii

Vēlā rīta pusē sarkanarmieši modināja Olgu. Vilciens stāvēja lielā stacijā; tālumā svešas lokomotīves svilpa nepazīstamās balsīs, un saule spīdēja no gluži citas puses nekā ciematā, kur dzīvoja Olga. Sarkanarmieši uzdāvināja Olgai pusklaipu maizes un šķēli taukuma un, pie rokām pieturēdami, izlaida viņu no vagona.

— Te dzīvo tava krustmāte, — viņi sacīja. — Ej pie viņas, mācies un audz liela, tavā laikā būs labi dzīvot.

— Bet es nezinu, kur krustmāte dzīvo, — Olga no lejas atsaucās; viņa tagad stāvēja viena nabadzīgos brunčeļos, basām kājām un maizes pusklai-piņu padusē.

— Gan sameklēsi, — atbildēja domīgais sarkanarmietis. — Cilvēki parādīs.

Taču Olga negāja projām; viņai gribējās palikt vagonā pie sarkanarmiešiem un braukt turpat, kur viņi. Viņa jau bija ar tiem mazliet saradusi, un viņai gribējās ik dienas ēst zupu ar gaļu.

— Nu ej, ej pamazītēm, — no vagona viņu mudināja.

— Jūs teicāt, ka dzīve būšot laba, bet kad tas būs? — viņa jautāja, baidīdamās uzreiz iet pie krustmātes nezin kurp.

— Pacieties, — viņai atbildēja tas pats domīgais sarkanarmietis. — Mums pašlaik daudz rūpju: ar baltajiem jātiek gala.

— Es pacietīšos, — Olga bija ar mieru. — Un nu uz redzēšanos, es eju pie krustmātes.

Krustmāti viņa sameklēja tikai labā pievakarē. Viņa taujāja katram pretimnācējam, kam šķita labsirdīgāka seja, taču neviens nezināja, kur dzīvo Tatjana Vasiļjevna Blagiha. Maizi viņai atņēma kāds garāmgājējs, kurš palūdza vienreiz nokosties, bet paņēma visu pusklaipiņu un aizgāja, pateicis meitenei, ka ar maizi spekulēt tagad aizliegts. Olga labi aši apēda sarkanarmiešu iedoto taukuma šķēli, lai to neviens vairs nevar atņemt, un iegriezās kādā pagalmā palūgt nodzerties. Pusmūža sieviete iznesa viņai krūzīti ūdens un teica, ka nekā vairāk neesot ko iedot.

— Es jau arī nemaz neubagoju, es atbraucu pie krustmātes, — Olga sacīja.

Kas tad ir tā lava krustmāte? — pagalmā saslaptā sieviete aizdomīgi pētīja.

Olga sīki izstāstīja, kā sauc viņas krustmāti; tad sieviete nez kāpēc nopūtās un parādīja meitenei, kurp jāiet: pa labi aiz stūra, tur kreisajā pusē trešā māja būs nekrāsotiem aizvirtņiem, tur tad arī dzīvo Blagihi, vīrs un sieva, bērnu viņiem nav.

— Nav? — Olga pārvaicāja.

— Nava, — sieviete apstiprināja, — šitādiem ļaudīm bērni nemēdz dzimt.

Olga atrada nelielo koka namiņu ar nekrāsotiem logu aizvirtņiem, iegāja nezālēm aizaugušā pagalmā un pieklauvēja pie aizslēgtajām ārdurvīm. Priekšnamā atskanēja klusa, īdzīga balss, tad soļi, un durvis atvērās — tās bija aizdarītas ar bultu un aizšaujamo, it kā uz nakti. Basām kājām un kailu galvu iznāca krustmāte Tatjana Vasiļjevna un nopētīja meiteni. Olga ieraudzīja savā priekšā krustmāti; viņa bija domājusi, ka krustmāte ir jautra un laba, kādu Olga to atcerējās no bērnības, kad Tatjana Vasiļjevna ciemojās pie tēva un mātes, bet tagad krustmāte raudzījās uz meiteni vienaldzīgām acīm un nepriecājās, ka pie viņas atbraukusi apaļa bārene.

— Ko tad tu šurp brauci? — krustmāte noprasīja.

— Man māte vēlēja, — Olga sacīja. — Viņa taču nomira reizē ar tēvu, un es dzīvoju viena ... Krustmāt, viņu vairs nav!

Tatjana Vasiļjevna pacēla priekšauta stūri un izberzēja acis.

— Mūsu dzimtā neviens ilgu mūžu nedzīvo, — viņa sacīja. — Es jau arī tikai pēc izskata liekos

vesela, bet pati neesmu dzīvotāja... Nījau nē — neesmu dzīvotāja!

Olga izbrīnā vērās krustmātē — tagad tā viņai likās laba, tāpēc ka skuma par mirušo māsu un pali par sevi.

— Dzīvo tu, cilvēks, dzīvo, ij ne pabēdāties nav vaļas, — Tatjana Vasiļjevna nopūtās. — Ej nu pagaidām pasēdi uz ielas, — viņa māsasmeitai pamāja uz āru, — es nule kā izmazgāju grīdas, apkopos, nav kur tevi ielaist...

— Es labāk pakavēšos pagalmā, te jums zālīte aug, — Olga ieminējās.

Taču Tatjana Vasiļjevna saskaitās:

— Nav tev pagalmā ko kvernēt! Te mums vistas staigā, ij tā jau lāgā nedēj, tu viņas vēl sa-tramdīsi, te sēdēdama. Un zāli mēs pļaujam, ko trušus barot, pa to lāčot nevar... Ej pa celiņu ārpus vārtiem!

Olga izgāja uz ielas; ielas vidū gulēja grēdā sakrautas vecas, sarūsējušas sliedes, starp tām jau cik reižu bija saaugusi zāle un atkal nonīkusi, un tagad tā te auga atkal. Meitene apsēdās uz šīm sliedēm — tās bija taisni pret krustmātes mājas logiem — un sāka gaidīt, kad grīdas krustmātes istabās būs apžuvušas, un tad viņu pasauks un paēdinās.

Taču bija jau aizsoļojuši garām visi gājēji, zemnieki ratos aizbraukuši uz savām sādžām, un smagie ormaņi, kas veda no stacijas maisus ar prosas putraimiem, vairs nebrauca, — bija klāt vakars, un nāca virsū tumsa. Olgai sala kailās kājas, viņa tās pavilka sev apakšā un iesnaudās, sēdēdama uz sliedes, kas kļuva aizvien saltāka. Tad, atvērusi acis, viņa ieraudzīja, ka krustmātes logos tagad

(loga gaisma, bet visā ielā valdīja klusa un baisma bērnības nakts, pilna ar tikko saredzamām svešādām būtnēm, no kurām visi cilvēki paslēpušies mājās un aizslēguši durvis dzelzs atslēgām. Olga aši skrēja pie krustmātes; vārtiņi bija ciet, tad meitene pieklauvēja pie apgaismotā loga. Istabā kāds atrāva vaļā aizkaru, un no turienes Olgu uzlūkoja ar biezu, melnu bārdu apaugusi paveca vīra seja; vīrs ātri kaut ko norija, it kā sabijies, ka atnākuši viņam atņemt ēdamo, un vērīgi ieurbās tumsā ar acīm, kas bija tik mazas, ka likās lēnīgas, gluži kā dzīvnieka acis. Aiz šā cilvēka bija redzams nenokopts vakariņu galds, un Tatjana Va-sijjevna patlaban ar skubu vāca nost maizi un traukus.

Olga atkāpās no loga. Drīz atvērās vārtiņi, un pa tiem palūkojās ārā krustmāte.

— Ko tu dauzies? — viņa noprasīja. — Mēs jau domājām, ka tu sen esi aizgājusi...

— Es nomocījos, gaidīdama, kad jūs pasauksiet, — Olga sacīja. — Man vienai uz ielas bailes...

— Nu tad jau nāc, — krustmāte aicināja.

Virtuvē un istabā pie krustmātes bija spodri,

klusu, viss uzkopts un smaržoja jauki — kā pie bagātniekiem. «Šeit es nedzīvošu,» Olga tūliņ nodomāja. «Te nevar: teiks — tu visu notriepsi.» Tatjanas Vasiļjevnas vīrs, kas pa logu bija skatījies uz Olgu, atkal ēda pie galda savas vakariņas.

— No saviem bērniem dievs mūs pasargājis, toties radi mums tos uzsūta, — Tatjana Vasiļjevna nopūtās. — Te tev, Arkaša, būs mana māsasmeita, viņa tagad ir apaļa bārene: ēdini to un dzirdini, gādā drēbes un apavu!...

— Tad jau priecājies vien! — vienaldzīgi, kā savā nodabā nosacīja Tatjanas Vasiļjevnas vīrs. — Nu, iedod viņai paēst, lai viņa šonakt pārguļ... Citādi — nāksies vēl par viņu atbildēt!

— Bet kā tad es viņai guļvietu lai saklāju? — krustmāte zūdījās. — Mums taču nekā lieka nav: ne palagu, ne segas, ne tīras spilvendrānas!

— Es tāpat pārgulēšu — uz cieta, ar savām drēbītēm apsegšos, — Olga bija ar mieru.

— Lai guļ, — tēvocis Arkādijs Mihailovičs aizrādīja sievai. — Un tu šovakar neārdies, citādi padomju vara tev vēl parādīs!

Tatjana Vasiļjevna sākumā apjuka, bet tad aiz-svilās niknumā:

— Ko tad šī man tā parādīs?... Padomju vara, tā domā, ka cilvēki — tie ir biedri un eņģeļi, bet šie ņem un piedzemdē bērnu un paši mirst nost, — lai tad viņa tos arī baro, šitā padomju vara! ...

— Izbaros, — pārliecināti noteica krustmātes vīrs, karotēm ķeksēdams iekšā biezputru ar sviestu.

— «Izbaros»! — Tatjana Vasiļjevna pārmēdīja vīru. — Kas šos izbaros, ja vecāki laiž tos pasaulē bez rimas! Es jau gan zinu, cik padomju varai grūti sisties cauri, es jau gan tai jūtu līdzi! . . .

— Man ēst dot nevajag, man nāk miegs, — Olga iebilda; viņa apsēdās uz lādes un novērsa acis no biezputras bļodiņas saimniekam priekšā uz galda.

Krustmātes vīrs apslaucīja karoti, nolika blakus bļodiņai un teica bārenei:

— Sēsties klāt un izēd — tur vēl palika.

Olga apsēdās pie galda un sāka pamazītēm ēst,

rausdama prosas biezputru no bļodiņas dibena.

— Nu re, nu, bet teici, ka ēst dot nevajagot,

miegs nākot, — iebilda krustmāte un steigšus uzsvieda uz lādes spilvenu bez pārvalka, lai meitene liekas gulēt.

— Es mazdrusciņ, — Olga atteica; viņa vēlreiz paņēma puskaroti biezputras, tad tīri aplaizīja karoti un kārtīgi nolika to uz galda. — Vairāk neēdīšu, — viņa paziņoja.

— Лк jau paēdi? — Tatjana Vasiļjevna vēlīgā balsī apvaicājās.

— Vairs negribas, — Olga atbildēja.

— Nu, tad tik manies gulēt, atpūties, — krustmāte vedināja viņu uz lādes. — Mēs tūdaļ dzēsīsim nost gaismu: ko tur veltīgi petroleju sveilēt!

Olga apgūlās uz lādes, klusu saritinājās kamol-tiņā, lai būtu siltāk, un aizmiga uz cieta koka gluži kā mīkstā gultā, jo pašlaik viņai nebija citas vietas pasaulē.

Ш

Rītā tēvocis un krustmāte pamodās agri; tēvocis bija dzelzceļa mašīnists un devās kārtējā braucienā ar preču vilcienu. Tatjana Vasiļjevna sarūpēja vīram sātīgu ceļakuli — šķēli taukuma, maizi, glāzi prosas putraimu, ko uzvārīt karstu virumu, četras vārītas olas, — un mašīnists uzvilka siltus svārkus un uzlikās cepuri, lai vējā neapsaldētu galvu.

— Nu, kā tad mēs tagadiņ dzīvosim, ko? — Tatjana Vasiļjevna čukstus jautāja vīram.

— Tas ir — kā? — Arkādijs Mihailovičs noprasīja.

— Та redzi, ек, — krustmāte pamāja uz Olgu, — guļ mūsu jaunais dārgums, teikt!

— Viņa ir tava rada, — vīrs atbildēja, — dari ar viņu, ko gribi, bet man lai būtu miers mājās.

Kad vīrs bija projām, krustmāte apsēdās iepretim guļošajai māsasmeitai, atspieda vaigu rokās un sagumusi klusītēm čukstēja:

— Atbrauca, nozvēlās guļus — tēvocim ar krustmāti tak mantas gana: paēdinās, apaus, apģērbs, ar pūru pie vīra izdos! ... Saņemiet, sak, mani par dāvanu, te es esmu — basa, vienā brun-čelī, pabadējusi, nemazgājusies, nelaimīga bārenīte ... Sak, kazi, dievs dos, drīz izlaidīsiet garu, lēvoc ar krustmāti, tad es to palikšu tā saimniece: ko jūs ar līku muguru, ar sūriem sviedriem sarūpējuši, to es viena rāvienā izplinderēšu!,.. Nu, nekā, mīlīt, lai visi elles velni tevi parauj, bet no mana labuma es tev ne pīslīti noraust nepaļaušu, aizrīsies tu ar manu kumosu!... Puisietis augu dienu darbā, vējā, saltumā, es no agra rīta līdz vēlai naktij ne apsēsties nedabūju, bet šī — ko tu neteiksi — atbrauc pie visa gatava: mīliet, sak, uzturiet mani... Olga, ko nu vēl guli, ko? — Tatjana Vasiļ-jevna piepeši skaļi uzsauca. — Nomocījusies esot, vai redzējies, — sen laiks celties! Man tevis dēļ rīta solis kavējas! ...

Olga gulēja nekustēdamās, ar seju pret sienu: viņa bija savilkušies mazā kamoltiņā, celīšus uzrāvusi gandrīz līdz zodam, rokas piespiedusi pie vēdera un noliekusi galvu, lai pūstu dvašu sev uz krūtīm un kaut cik sasiltu; viņu sedza izvalkāta pelēka kleitiņa, taču šī kleitiņa vairs nebija viņai pa mēram — meitene no tās bija izaugusi, un apsegam ar to pietika tikai tāpēc, ka Olga gulēja,

cieši saritinājusies; dienu tā atsedza pusaudzes kalsnās kājas gandrīz līdz ceļiem, un piedurkņu atloki sniedza tikai līdz elkoņiem.

— Vai tu redzējies, kā izlaidusies! — krustmāte turpat līdzās iekaisusi runāja.

— Es neguļu, — Olga atsaucās.

— Ko tad tu zvilnē, man tak laiks istabu uzkopt!

— Es klausījos, ko jūs runājāt, — meitene atbildēja.

Krustmāte saskaitās:

— Vēl neesi par lāgu izaugusi, bet jau var redzēt, ka indīga!

Olga piecēlās un sakārtoja drēbes. Brītiņu klusējusi, Tatjana Vasiļjevna viņai teica:

— Ej nomazgājies, pēc uzlikšu patvāri. Ēst tak laikam gribēsi!

Olga nekā neatbildēja; viņa nezināja, ko pašlaik domāt, kā būt.

Pie tējas krustmāte iedeva Olgai kādu mazumiņu rupjmaizes sausiņu un pusi vārītas olas, otru pusi apēda pati. Apēdusi iedoto, Olga vēl saslaucīja no galda sausiņu drupačas un iebēra mutē.

— Vai ta vēl nelika diezgan? — krustmāte noprasīja. — Kas tevi tagadiņ varēs piebarot! Iziešu no mājas, sāksi pa skapjiem drupatas lasīt un pa podiem gramstīt... Bet man akurāt pašlaik jāiet uz tirgu, kā es tevi vienu pašu visā mājā atstāšu?

— Es tūliņ iešu projām, es pie jums nepalikšu, — Olga viņai atbildēja.

Krustmāte apmierināta pasmaidīja.

— Tad jau ej vien, — tev tātad ir kurp iet... Un, kad sailgosies, atnāksi pie mums ciemā. Tā būs labāk.

— Kad salīgošos, tad atnākšu, — Olga apsolījās un aizgāja.

Arā bija rīts, pie debesīm spīdēja silta saule; drīz būs klāt rudens, bet vēl tas nav atnācis, tikai lapas kokos savecējušas. Olga gāja gar namiem pa svešu, lielu pilsētu, lūkojās uz visām nepazīstamām vietām un priekšmetiem un nejuta nekādu vēlēšanos, jo patlaban viņu pildīja tikai bēdas, ko bija izraisījusi krustmāte, un šīs bēdas pārvērtās viņā nevis aizvainojumā vai saniknojumā, bet gan vienaldzībā; tagad viņai vairs nelikās interesanti redzēt kaut ko jaunu, it kā visa dzīve ap viņu pēkšņi būtu pamirusi. Viņa kustējās uz priekšu kopā ar dažādiem gājējiem un tūliņ aizmirsa visu, ko redzēja visapkārt. Pie kāda dzeltena nama karājās sludinājumi un plakāti, cilvēki stāvēja un tos lasīja. Arī Olga izlasīja, kas tur rakstīts. Tur bija rakstīts, kur vajadzīgi strādnieki un par kādu atalgojumu pēc septiņu kategoriju tarifa; tālāk bija sludināts, ka universitātē uzņem klausītājus, piešķirot stipendijas un kopmītnes. Olga devās uz universitāti — viņa gribēja dzīvot kopmītnē un mācīties; viņa jau četras ziemas bija gājusi skolā, kad dzīvoja pie vecākiem.

Universitātes kancelejā neviena nebija, visi bija aizgājuši uz ēdnīcu, vienīgi večuks sargs sēdēja uz krēsla un no skārda krūzītes ēda maizes dru-peni, ar pirkstiem zvejodams ārā izmirkušos maizes kumosiņus. Viņš paskaidroja Olgai, ka ar viņas mazgadību un neapzinīgumu viņu pašlaik universitātē neuzņemšot, lai viņa pirmāk pamācoties gudrības zemākā skolā.

— Es gribu dzīvot kopmītnē, — Olga ieminējās.

— Kas tur par labumu! — večuks atteica. — Dzīvo pie radiem, tur būs mīlīgāk.

— Vectētiņ, dod man izstrēbt drupenīti, — Olga palūdza. — Tev vēl mazdrusciņ palicis, ar to tu tik un tā nebūsi paēdis, un kumosiņus tu jau esi izzvejojis...

Vecais pasniedza bārenei krūzīti.

— Pastrebies ar: tu vēl esi maza, tev pietiks — varbūt būsi paēdusi... Bet kam jaužu tad tu pali tāda būsi?

Olga sāka strēbt drupeni un atbildēja:

— Nekam Jaužu neesmu, es pali sava.

— Veries tik, kāda nebijusi — pati sava! — večuks nopukstēja. — Bet kālab tad manu drupeni streb? Būtu tad no sava laba ij pārtikusi, dzīvojusi plikā laukā ...

Olga atdeva krūzi vecajam atpakaļ:

— Izstreb pats, tur vēl palika ... Mani par cilvēku netur!

IV

Kancelejas darbinieki, atnākuši no ēdnīcas, izturējās pret Olgu līdzjūtīgi. Pārzinis uzrakstija vēstuli uz jaunāko dzelzceļa aģentu sagatavošanas kursiem ar lūgumu uzņemt bārenīti — strādnieka meitu šais kursos un apgādāt viņu ar visu dzīvei nepieciešamo. Vakarā vecais sargs pavadīja Olgu uz adresē minēto vietu, un kursu komandants pagaidām ierādīja meitenei vietu kopmītnē — gultiņu un skapi — blakus otrai tādai pašai gultiņai nelielā izbalsinātā istabā; tālāk pa gaiteni bija vēl daudz tādu istabu, kur dzīvoja kursu audzēkņi.

Komandants lika Olgai uz nākamo rītu, kad ieradīsies kursu vadītājs, noformēt savu iestāšanos, proti, izpildīt anketu.

Dažās dienās Olga pierada pie biedrenēm kopmītnē un pie savas jaunās dzīves un tad sajuta, ka viņai šeit ir labi. Rīta pusēs un pa vakariem viņa mācījās pie kursiem atvērtajā sagatavošanas klasē, bet pa dienas vidu bija pārtraukums pusdienām un atpūtai. Dabūjis zināt, ka Olga ir trūcīga un nevar maksāt ēdnīcā par uzturu, vadītājs lika izsniegt jaunajai skolniecei stipendiju par pusmēnesi uz priekšu un arī kurpes, veļu, diegus, divus pārus zeķu, virsjaku un visu pārējo, kas pēc normas pienācās.

Skumjas un bažas par dzīvi, ko Olgā bija izraisījusi vecāku nāve, pie krustmātes pavadītā nakts un apziņa, ka viņa nevienam nav vajadzīga, tagad aprima. Olga saprata, ka nu viņa ir dārga un mīlama, jo viņai deva apģērbu, naudu un pārtiku, it kā vecāki būtu augšāmcēlušies un viņa atkal dzīvotu pie tiem mājās. Tātad visi cilvēki, visa padomju vara uzskata, ka viņa ir nepieciešama un bez viņas tiem būtu sliktāk.

Un Olga mācījās ar sirsnīgu uzcītību, juzdama sirdsmieru un laimi, tikai reizēm, atceroties tēvu un māti, meiteni pārņēma neremdināmas ilgas, un viņai gribējās, lai viņu atkal kāds mīlētu — kāds atsevišķs cilvēks, kā bija mīlējuši tēvs un māte, nevis visi tie cilvēki, kuri tagad viņu uztur un māca, bet kurus viņa lāgā nepazīst.

Pa naktīm atmozdamās, Olga piemirsa, ka gul kopmītnē, viņai šķita, ka tepat līdzās tumsā savā vecajā gultā guļ tēvs un māte, ka var dzirdēt

stacijā manevrējošās lokomotīves svilpi, ka tālumā kvankšķ suņi, sargādami savu saimnieku mantu, ar ko piedzīti visi sētskakti. Taču acis pamazām aprada ar tumsu, un meitene saskatīja blakus gultā draudzeni, piecpadsmit gadus veco Lizu. Draudzene vienmēr gulēja rāmi, klusu elpodama ar visu savu mierīgo augumu; varbūt ar meitenes nojautu viņa sapņos redzēja nākamo laimīgo dzīvi; aiz biezajām lielās ēkas sienām skanēja nemitīga pilsētas duna, vienmēr it kā attālinādamās, bet allaž izaugdama par jaunu no cilvēku nakts darba un kustības.

Klasē Olga sēdēja blakus Lizai, kas arī bija pa pusei bārene: viņas tēvs bija kritis imperiālistiskajā karā, bet māte, vēl pajauna sieviete, apprecējusies ar ēdnīcas vadītāju un, vairs nerūpēdamās par meitu, nodevās skaļai, pārticīgai dzīvei un nez kādam sabiedriskajam darbam. Taču Lizai radās citi tuvi cilvēki; zaudējusi māti, viņa atrada draudzenes kopmītnē, dabūja zināt, kas ir Ļeņins, kas ir revolūcija, un trūkuma un sērdienības viestās bēdas pameta viņas sirdi, kas līdz šim bija jutusies nabaga un nelaimīga tāpēc, ka uztvēra dzīvi tikai kā nenovēršamu badu un skumjas divatā ar māti savas istabas vientulībā pie krāsniņas ar mūrīti, kur viņas gulēja un pa retam gatavoja ēdienu, kad gadījās sadabūt prosas putraimus un skaidas. Pēc tam māte aizgāja pie vīra un piemirsa nest meitai maizi...

Draudzenes, kopmītne, zinību apgūšana, pašdarbības pulciņi, pārtika, ko saņēma gatavu ēdnīcā, — tas bija pavisam kas cits nekā mājas nospiestība un nemitīgās rūpes maizes dēļ, kas nomāca bērna dvēseli.

Olga sākumā nesaprata, par ko viņai šeit dod ēst un atļauj dzīvot tīrībā un siltumā, kāpēc šeit nevajag papildus pie mācībām arī strādāt, bet vajag tikai domāt, mācīties, klausīties mūziku, kad vakaros klubā spēlē harmonikas, un lasīt grāmatas, kurās aprakstīta visa dzīve. Olga baidījās, ka viņu padzīs no skolas un kopmītnes, tāpēc ka pagaidām taču nav par ko viņu mīlēt, uzturēt un paļāvīgi tērēt viņas labā tautas mantu. Un, kaut gan viņa nebaidījās no trūkuma un neērtām naktsmītnēm, taču viņai bija žēl zaudēt šo laimīgo, jautro dzīvi kopmītnē, brīvības sajūtu un savas vērtības apziņu, ko bija guvusi no grāmatām un no skolotājiem kursos; tagad viņai vairs negribējās dzīvot kā agrāk ar sevī slēptu, pazemīgu sirdi, — viņa gribēja izjust visu, ko agrāk nebija pazinusi.

Vakarā, ko rīkoja par godu Oktobra revolūcijas gadadienai, Olga pirmo reizi mūžā ilgi klausījās klavieru mūziku — klavieres bija atvestas no Darba pils — un apraudājās, tāpēc ka tas bija tik skaisti, tāpēc ka dzīve nevar būt garlaicīga un parasta, tai ir jābūt burvīgai, tādai, kas līdzinās patiesai tās nojautai bērna un jaunieša sirdī. Olga vaicāja Lizai, kas sēdēja uz blakus krēsla:

— Liza, vai mūs nedzīs projām no šejienes uz mājām? Man taču māju vairs nav! Kas to visu dara mūsu labā?

— Tas ir Ļeņins, — Liza atbildēja. — Viņš nekad nedarīs mums pāri.

— Bet kāpēc? — Olga noprasīja.

Liza pabrīnījās:

— Kāpēc? ... Tāpēc, ka viņš arī mūs mīl, mēs

esam nākamie cilvēki, mēs būsim komunisms . .. Bez mums visiem būs slikti.

Olga kļuva domīga, viņa nesaprata Lizu.

— Bet kā tad tas būs — komunisms? Tad taču vajag pūlēties!

— Ļeņins zina, kā viss būs! — Liza gaisīgi atbildēja.

Olga palūkojās uz Ļeņina portretu: «Viņš ir jau vecs,» viņa nodomāja, «kā mans tēvs; mēs ēdam daudz maizes un drēbes ātri novalkājam, un vakar uz kursiem atveda piecus vezumus malkas, — mums ir ātrāk jāmācās un jāaug lieliem, lai paši varētu strādāt.» Viņa bija maza auguma un vārga miesās un pati to zināja. «Ka tikai nenomirtu,» viņa vēl bažījās. «Nupat nesen tīfs un gripa klīda apkārt, var iznākt tā, ka Ļeņins iztērēs mūsu labā visu līdz pēdējam, bet mēs piepeši nomirsim no slimības un nekā nepaveiksim, un pat viņu nekad nedabūsim redzēt.»

Naktī, pārvilkusi segu pāri galvai, Olga sāka domāt par savu un arī par vispārējo dzīvi; viņa iztēlojās Ļeņinu kā dzīvu, pašu īstenāko viņas un visu nabadzīgo un labo ļaužu tēvu, un no šīm domām sajuta sirdī gaišu un patiesu laimi, it kā visa nemierpilnā zeme piepeši paceltos viņas acu priekšā tīra un gaismas pielijuši, un izgaisa viņas nožēlojamās bailes zaudēt maizi un pajumti, jo vai tad Ļeņins var darīt viņai pāri un atkal pamest viņu pasaulē vienu, bez cerības un bez rada gājuma ... Olgai patika pareizs pasaules iekārtojums, lai viss būtu savā vietā un saprotams, — tā viņai bija vieglāk par to domāt un dzīve šķita laimīgāka.

Novājējušiem un izdilušiem audzēkņiem ēdnīcā pusdienās parasti izsniedza papildus — ja viņi to vēlējās — pa otram šķīvim zupas vai biezputras. Pirmajā laikā ari Olga bieži vien ņēma piedevas, lai sātīgāk paēstu, taču tagad viņa vairs piedevas neprasīja un ar nepatiku vēroja Lizu, kura vienmēr apēda divkāršu porciju otrā ēdiena. Olgai gribējās pietaupīt kopējo republikas pārtiku, lai paliktu vairāk maizes sarkanarmiešiem un strādniekiem, visiem, kas pašlaik vajadzīgāki nekā viņa.

Taču pēc dažiem mēnešiem pavasara pusē viņu ēdnīcai piepeši vairs neizsniedza produktus un visiem kursantiem aizturēja stipendijas izmaksu. Vēlāk noskaidrojās, ka vainīgi bijuši baltie oficieri, kas kalpoja guberņas pārtikas komitejā un finansu noda]ā, un tie, kas viņiem bija uzticējuši darbu padomju iestādēs.

Liza, nedabūjusi paēst tikai divas dienas, trešajā sāka raudāt, bet Olga neraudāja. Viņa no rīta uzkāpa nama trešajā stāvā, kur dzīvoja dažādi brīva līguma īrnieki, un palūdza namamātēm kādu darbu mājsaimniecībā, — stundas viņa todien izlaida. Taču mājsaimnieces aiz taupības visus darbus apdarīja pašas, un tikai vienā dzīvoklī kāda tukla sieviete Poļina Eduardovna lika Olgai uzmazgāt grīdas, jo viņai pašai aiz pārlieka resnuma bija grūti pieliekties. Par šo darbu Olga saņēma mārciņu maizes, divus graudus cukura un vēl mazu nieku naudas.

Atgriezusies kopmītnē, Olga pagaidīja Lizu, kamēr beidzās mācību stundas, un sadalīja ar viņu uz pusēm maizi un cukuru. Liza apēda savu daļu,

taču nejutās paēdusi un aiz izsalkuma atkal kļuva bēdīga.

— Pastāsti man — kādas šodien bija stundas? — Olga viņai jautāja.

— Stundas šodien bija garlaicīgas, — Liza atbildēja.

Olga sarauca uzacis.

— Tu tagad mācies savā un ari manā vietā, līdz mums izmaksās stipendiju, — viņa sacīja. — Bet es došu tev ēst un norakstīšu no tevis stundas, un pa vakariem samācīšos ...

— Bet ko tad tu darīsi? — Liza pajautāja.

— Iešu grīdas mazgāt, bērnus pieskatīt — darba visur daudz, — Olga skumji sacīja. — Bet tu mācies, gan es tevi izvilkšu.

— Man gribas ēst, — Liza iebilda. — Es neesmu paēdusi no tās tavas maizes un cukura grauda.

— Es tūliņ atnesīšu vēl maizi, — Olga apsolīja un izgāja no istabas.

Viņa devās pie krustmātes, taču baidījās uzreiz iet iekšā un atsēdās uz sliedēm, kas gulēja ielas vidū pret krustmātes nama logiem. Vecās sliedes, nez kam piederīgas, atradās turpat agrākajā vietā, un Olga smaidīdama tās noglaudīja, it kā satikusi senas paziņas. Viņa sēdēja ilgi un redzēja, ka krustmāte divas reizes pa logu paskatījās uz viņu, un tāpēc jo grūtāk šķita iet iekšā radu mājā, kaut gan Olgai jau sen bija auksti ziemas salā.

Vakarā Tatjana Vasiļjevna iznāca pa vārtiņiem un pasauca māsasmeitu:

— Nāc nu vien, ko tā sēdi! .. . Ieķausē manu strebekli...

Olga iegāja iekšā un izstrēba skārda bļodiņu pašķidras putras, ko krustmāte viņai pasniedza.

Arkādijā Mihailoviča majas nebija, bel Tatjana Vasiļjevna mudināja Olgu ēst ātrāk, jo krustmātei vajadzēja iet projām, un steigā viņa pat piemirsa iedot bārenei maizi, kuras dēļ vien Olga bija atnākusi, lai aiznestu maizi Lizai.

Pacienājusi māsasmeitu ar putru bez maizes, Tatjana Vasiļjevna negaidot ierunājās:

— Pasēdi kādu brītiņu, man vēl par agru iet, — un pēkšņi izslaucīja ar priekšautu acis, kur asaru gan nebija vai arī bija ļoti maz.

Tad krustmāte izstāstīja Olgai, ka viņai pašlaik jāejot uz dzelzceļnieku ēdnīcu: viņas vīrs Arkādijs Mihailovičs tagad ikreiz pēc maiņas beigām turpat lokomotīvē nomazgājas un tad iet uz ēdnīcu, kur viņš vecuma galā saostījies ar vienu oficianti — ēdienu izsniedzēju Marusjku Vihrevu, un tagadiņ nu viņai jāiet turp izdibināt par šito neuzticību ...

— Krustmāt, — Olga viņai palūdza, — iedodiet man maizes riecientiņu, tādu paprāvāku.

Krustmāte, ne vārda nebildusi, paskatījās uz bāreni un vēl brītiņu padomāja.

— Nu ta ņem jau ar, — krustmāte noteica, saniknota, ka visa viņas dzīve saiet postā. — Tik un tā man tagadiņ dzīvošanas nav... Ak tu, manu bēdu galviņu!

Tatjana Vasiļjevna apraudājās un ņēmās vaimanāt pati par sevi, tad par vīru un par visu savu tukšu pamesto māju, bet Olga uz savu roku atvēra skapi, kur glabājās pārtika, un izņēma no turienes maizes klaipu. Krustmāte noskatījās uz viņu, taču nekā neteica, tikai kad Olga pārgrieza klaipu uz pusēm un pusklaipiņu paņēma sev, Tatjana Vasiļjevna iekliedzās un vēl stiprāk ieraudājās.

— Tā, redz, manai dzīvei gals! — viņa klusu

nosacīja. — Ko man tagadiņ ēdināt, ko aprūpēt, ko mājās gaidīt...

Olga apsolījās drīz atkal mātesmāsu apmeklēt un atvadījās: viņa steidzās.

— Piestaigā jele tu pie manis! — Tatjana Vasiļjevna lūdzās. — Tak jau redzi, kāda esmu kļuvusi — pavisam nav vairs cilvēka paskata...

Kopmītnē Olga sastapa Lizu; tā jau bija pārnākusi no vakara nodarbībām, nenosēdējusi tur pēdējo stundu. Olga atdeva viņai maizi un lika ēst, bet pati sāka mācities šodien izņemtos priekšmetus, lai neatpaliktu. Liza grauza maizi un stāstīja draudzenei, kas šodien runāts klasē, taču pati bija vāji ielāgojusi mācības un neprata paskaidrot, kas tas ir — periodisks skaitlis.

— Vajag vairāk censties, — Olga viņai pārmeta. — Kāpēc nenosēdi stundās līdz beigām? Un, kad sēdi, — par ko tu domā? Ek, tavu bēdu galviņu!

— Kas tev daļas! — Liza apvainojās. — Ko mēs rītu ēdīsim? — viņa nopūtās.

— Ko šodien, to pašu ari ritu, — Olga atbildēja. — Es sadabūšu. Nevajadzēja pirmāk runāt, ka mēs esam nākamības cilvēki, ja tu no visa kā nomirt baidies un pat periodisko skaitli neesi ielāgojusi... Pagātnes cilvēki, buržuji, tie bija tādi — vienā laidā pūta vien un baidījās, bet paši dzīvoja pa četrdesmit piecdesmit gadu ... Mums jāpaliek veseliem, mūs Ļeņins mīl!

Liza pārtrauca ēšanu un sacīja:

— Es vairs tā nedarīšu, gatavosim stundas kopā, man vēderā kņudēja, ēst gribējās ...

— Vai tad tev, atskaitot vēderu, nekā cita nav, vai? — Olga saskaitās. — Tev tak apziņai ari kaut kur jābūt?

Draudzenes apsēdās pie kopējā galdiņa gatavot, stundas, nn vēl ilgi spuldze lēja gaismu pār viņu domīgajām noliektajām galvām, kurās patlaban darbojās viņu sirds asinīm barotais cilvēciskais saprāts. Taču drīz viņas nevijus iesnaudās un uztrūkušās mirkli pasmaidīja, apgulās savas gultās un iemiga mierīgā bērna miegā.

Rītā Olga atkal gāja ārpus mājas strādāt, lai iztirinātu sevi un Lizu, bet Lizai vajadzēja pagaidām mācīties vienai abu vietā.

Olgai izdevās salīgt par aukli dienas darbā pie kāda cilvēka, kas bija agri zaudējis sievu, — cilas mājstrādnieces negadījās. Bērnam bija tikai pusotra gada, viņu sauca par Jušku, un Olgai vajadzēja pavadīt istabā pie viņa pa deviņām, pa desmit stundām dienā, līdz Juškas tēvs pievakarē pārnāca no rūpnīcas; par šo darbu Olga saņēma no saimnieka brīvu uzturu un algu pēc sabiedriskās ēdināšanas darbinieku tarifa.

Olga iemījoja Jušku; tas bija puisītis ar lielu galvu, tumšiem matiem, skaidrām, pelēkām acīm; viņš uzmanīgi un labsirdīgi vēroja visu, kas vien bija un kas notika istabā; viņš parasti neraudāja un bez sapīkuma un aizvainojuma pacieta savas sīkās bērna likstas. Olgu valdzināja viena viņa īpatnība: bērns gan ņēma pretī, ko viņa tam pasniedza, taču visu atkal atdeva atpakaļ, pievienodams vēl šo to lieku, kas gadījās pie rokas — šūpulī vai uz grīdas, kur viņš rotaļājās un rāpoja. Ja Olga viņam iedeva vecu grabulīti, tad puisēns tūliņ sniedza viņai pretim koka muciņu, ar ko bija spēlējies pirms tam, un par varītēm gribēja atdot arī knupīti un pudelīti vai kādu citu pašam ikdienā lietojamu mantiņu. Kad Olga Jušku ēdināja ar biez-

putru, viņš ēda labprāt tikai tad, ja arī auklīte ēda kopa ar viņu — vienu karotīti savā mutē, otru viņam, — un tā pēc kārtas, citādi bērns ēst negribēja.

Veselu mēnesi Olga nostrādāja par aukli, katru vakaru nesdama Lizai daļu no sava ēdamā, bet tad vairs darbā saistīties nevajadzēja: kursantiem izmaksāja bez atvilkuma visu aizturēto stipendiju un ēdnīcai sāka piegādāt produktus. Taču Olga vairs nevarēja pamest Jušku vienu bez palīdzības; gandrīz ik dienas viņa to apraudzīja, apmeklēdama bērnu pusdienas pārtraukumā stundu starplaikā vai arī vakarā pēc mācībām.

Juškam jau bija cita aukle, veca sieva, taču Juška Olgu vērtēja augstāk un mīlēja vairāk nekā veču, un vienmēr sniedzās viņai pretim.

Juškas tēvs, trīsdesmit gadus vecais dīzeļmehā-niķis, vēroja Olgu, kad tā, viņam redzot, auklēja un loloja bērnu, un klusībā čukstēja: «Cik žēl, cik žēl!» Viņam bija žēl, ka Olga nekad nevarēs būt Juškam audžumāte, un viņš, aizgriezies no dēla un Olgas, raudzījās logā un redzēja, ka tas kļūst blāvs, jo acis viņam aizmigloja neapvaldītas asaras.

Olgai jaunā aukle — vecene — nepalika: viņa tagad tikai ar lielām bažām varēja tai uzticēt Jušku; tāpēc Olga saklaušināja mazbērnu novietni un pierunāja Juškas tēvu nodot bērnu tur. Tēvs sākumā svārstījās, viņš neticēja, ka valsts algotas aukles, arodbiedrību biedres, kas saņem algu pēc tarifa, var aizstāt bērniem māti, taču Olga iebilda, ka viņa jau arī ir no valsts, padomju aukle, un tāpat saņēmusi no viņa darba algu pēc tarifa. Tad tēvs padomāja un bija ar mieru nest Jušku uz mazbērnu novietni.

Pēc trim gadiem Olga un Liza beidza kursus un viņas nosūtīja uz dzelzceļa līniju praksē. Pirms aizbraukšanas Olga atvadījās no Juškas un, noliekusies pie viņa, apraudājās. Puisēns bija jau paaudzies un sen pieradis saukt Olgu par mammu; viņš to apskāva un ilgi nelaida vaļā, līdz viņiem pienāca laiks šķirties ...

Olgai tolaik palika septiņpadsmit gadu un Lizai astoņpadsmit. Draudzenes sūtīja abas kopā, lai viņas neskumtu un labāk strādātu.

Viņas norīkoja praksē nelielajā Sērgas stacijā, netālu no pilsētas, kur bija mācījušās. Šeit viņām vajadzēja strādāt par kantoristēm, svērājām, aizstāt stacijas dežurantu un pat iemācīties vadīt manevrējošo lokomotīvi.

Bija vasara, ciemata, kur dzīvot, stacijas tuvumā nebija, tāpēc stacijas priekšnieks iemitināja kursantes kareivju pārvadāšanai iekārtotā preču vagonā, kas stāvēja iedzīts tālā strupceļā.

Vispirms draudzenes iegribēja iziet praksi uz stacijas lokomotīves, stacijas priekšnieks bija tā ar mieru, un viņas augām garām vasaras dienām dežurēja uz vecās «OV» sērijas lokomotīves. Mašīnists, pavecs vīrs, aizgāja atvaļinājumā, viņu atvietoja palīgs Ivans Podmetko, nerunīgs puisis pāri trīsdesmit gadiem, bet Olga un Liza divatā strādāja viņam par palīgiem. Podmetko sāka meitenes mācīt pēc savas metodes — kā nevajag ar mašīnu rīkoties.

— Redzi, tagad es padošu tvaiku, bet lokomotīve man nekustēsies ne no vietas, — Podmetko sacīja. Viņš atvēra regulatoru, taču mašīna negāja.

Olgai un Lizai vajadzēja apķert, kāpēc tā notiek.

— Ieplūde par mazu, — Olga attapa, — pagriez gaitas skrūvi!

— Nu, pareizi, — Podmetko pavīpsnāja. — Bet, rau, ja es tagad padzīšu mašīnu uz priekšu un tad gaitas skrūvi aši pagriezīšu atpakaļ un regulatoru atstāšu līdz galam vaļā, — Podmetko lika priekšā, — kas tad man iznāks?

— Ja neatvērsi izpūšanas krānus, pārplīsīs cilindru vāki vai salieksies virzuļa kāts, vai arī dīsteles sagandēsies, — Olga viņam paziņoja.

— Tas kurai katrai muļķītei skaidrs, — Podmetko piekrita. — Bet vai katlu pārdedzināt jūs varat? Es jums iemācīšu ... Nu, to vēlāk, bet tagad tūliņ ejiet un apslaukiet visu mašīnu, lai mirdz, un tad pašas nomazgājieties, — ko jūs tādas noruš-ķējušās kā sušķes sēžat uz lokomotīves, netīrumi taču arī ir lieka berze un nāve!... Skatieties uz mani — un domājiet!

Pēc trīsmēnešu darba uz lokomotīves Liza sāka strādāt kantorī pie stacijas priekšnieka — apgūt vilcienu kustību pēc grafika, bet Olgu nosūtīja uz noliktavu — palīgā svērājam; viņa gribēja visos sīkumos pārzināt kravas operācijas, kas ir galvenais dzelzceļu darbs.

Vēlu rudenī abām kursantēm praktiskās nodarbības beidzās; tagad viņām vajadzēja atgriezties kursos, nolikt eksāmenus un saņemt norīkojumu pastāvīgā darbā. Maz ticams, ka viņas norīkos kopā, un draudzenēm bija paredzama šķiršanās. Pa vakariem viņas bieži sēdēja savā dzīvojamā vagonā, izkārušas kājas ārpusē, un runāja par lielo dzīvi, kas viņas gaida. Priekšā pletās miglas klāta stepe, stingdama nakts dzestrumā, — plaša, skumja,

taču laba un burvīga kā nākamais laiks, kas gaidīja jaunos. Draudzenēm sirds pamira priekšnojautu un iztēles pārplūsmē, un uzticības pilnas viņas apskāvās.

īsi pirms tam, kad uz visiem laikiem vajadzēja aizbraukt no Sērgas stacijas, Olga reiz pamodās rītausmā. Liza viņai līdzās gulēja cietu miegu, ar visu galvu ievīstījusies pelēkajā dzelzceļa segā, kas bija paņemta no guļamvagona. Apkurināmajā karavīru vagonā bija ka parasti silti un klusu, pa garo vasaru draudzenes bija paguvušas to padarīt mājīgu. Un šo viņu tumšo, kluso mitekli sāka pildīt tāls, satraukts lokomotīves svilpiens, lauzdamies šurp viesuļvēja ātrumā. Tad Olga apjēdza, kāpēc viņa pamodusies: lokomotīve droši vien bija kaukusi jau agrāk, kamēr viņa vēl gulēja miegā. Viņa uzreiz pietrūkās kājās un modināja Lizu:

— Celies ... Viņai bremzes netur!

Olga paķēra no ķeblīša savas drēbes un uzrāva mugurā. Lokomotīve atkal iegaudojās, nu jau tuvāk. Olga ieklausījās mašīnas vārdos.

«Nē,» viņa kļuva domīga. «Lokomotīve ziņo, ka viņai atrāvies sastāvs...»

Viņa atgrūda durvis, izlēca no vagona un skrēja uz staciju; Lizu gaidīt vairs nebija vaļas, lai guļ vien rītausmā viena pati zem siltas segas.

Uz trešā ceļa iepretim stacijas ēkai stāvēja vientuļa lokomotīve; tā bija stacijā vienīgā, un nekā vairāk tur tuvumā nebija; ne vien stacijas ēka, ari stepe patlaban bija gaiša un tukša. No lokomotīves uz tuvojošos vilcienu raudzījās divi cilvēki — vecīgais mašīnists un viņa palīgs Ivans Podmetko; viņi gaidīja, kas notiks, ja pārtrūcis

maršruta vilciena sastāvs; pēc noteikumiem visi maršruta vilcieni gāja Sērgas stacijai garām nepieturot, pilnā gaitā, tāpat arī visi pasažieru vilcieni, atskaitot pasta vilcienus.

Pagājušajā naktī stacijā bija dežurējis pats stacijas priekšnieks. Patlaban viņš stāvēja uz platformas un, cepuri noņēmis, ieklausījās lokomotīves signālos, vilcienam braucot lejup pa garo slīpumu.

Olga pieskrēja pie viņa.

— Jūs dzirdat — sastāvs atrāvies!

— Dzirdu, — nīgri atteica stacijas priekšnieks un piepeši saskuma un uzskaitās kā daždien noguris pusmūža vīrs. — Nu, kāpēc visas šādas nelaimes katrā ziņā atgadās manas dežūras laikā? Vai tiešām man nepienākas ne drusciņas miera?...

Olga viņam neatbildēja; viņa vēroja strauji tuvojošos katastrofu; arī stacijas priekšnieks nobijies palūkojās uz to pašu pusi.

Tālumā aizstiepās taisns sliežu cejš ar garu un krauju kāpumu, sākot no stacijas, un pa šo garo slīpumu nolejus ar galvu uz priekšu straujā gaitā drāzās lokomotīve ar pilnu regulatora un tvaik-daļa atvērumu.

Lokomotīve ik pa brīdim satraukti nokaucās, drīz signalizēdama par atrāvumu, drīz lūgdama brīvu ceļu.

Stacijas priekšnieks vērīgi palūkojās Olgā.

— Tas taču ir kara vilciens, kas atrāvies! ... Vajag ātrāk kaut ko izlemt!

— Komandējiet!—Olga viņam lūdza.

■— Tūliņ, — priekšnieks uztraukumā un steigā izgrūda, — tūliņ es kaut ko izdomāšu!

— Tas ies ilgi, — Olga attrauca. — Nevajag, es pali zinu...

Viņa nokāpa no platformas, pārskrēja pār sliedēm, sasniedza manevrējošo lokomotīvi, satvēra trapa rokturi, lai kāptu mašīnas kabīnē. Tad pagriezās pret stacijas priekšnieku:

— Brīdiniet tuvāko staciju, atbrīvojiet tiešo ceļu! — un iemetās klusu sīcošajā mierīgajā lokomotīvē.

Stacijas izbraukšanas semafors bija aizvērts. Stacijas priekšnieks palūkojās uz to un pazuda no platformas.

— Sifonu! — ieiedama lokomotīvē, Olga steigšus uzsauca. — Ko tad jūs te sēžat un blenžat?

Ivans Podmetko klusēdams pagrieza sifona krānu, atvēra kurtuves durtiņas un pilnām lāpstām sāka sviest iekšā ogles. Velkme nepaspēja izvadīt liesmas ārup, atmosfērā, un tās, šaudīdamās melni sarkanām, garām mēlēm, pa atvērto rušināšanās lūku sitās lokomotīves kabīnē.

— Brauksi man līdzi? — Olga noprasīja mierīgajam pavecajam mašīnistam, mašīnas saimniekam.

Mehāniķis uzreiz neatbildēja; viņš padomāja, paplucināja biezo bārdas kumšķi uz zoda un pateica:

— Slīpums liels: nositīsimies ... Arī viņpus Sērgas taču turpinās slīpums nolejus uz Volgu, — tik ir kā stacijā viens neliels laukumiņš. Bet man ir liela ģimene...

Stacijas priekšnieks atvēra izbraukšanas semaforu. Kara vilciena lokomotīve nokaucās pavisam tuvu. Olga teica mehāniķim:

— Nu, mums jābrauc — tu kāp zemē, glabā savus bērnus!

Podmetko kā iepriekš ar steigu bēra kurtuvē ogles.

— Un tu? — Olga viņam jautāja.

— Es varu, — Podmetko atbildēja. — Braucami Man bērnu nav!

Uz perona iznāca stacijas priekšnieks; viņš turēja izstieptajā rokā atritinātu dzeltenu karodziņu: braukt piesardzīgi — pēc sava ieskata. Bet smagais vilciens jau tuvumā klandīja tērauda riteņus, un lokomotīve atkal gaudoja par katastrofu.

Stacijas lokomotīves mašīnists, ne vārda neteicis, nokāpa zemē un pamazītēm virzījās gar sliedēm, it kā kārtējā darīšanā, kurai sakars ar mašīnas apkalpošanu.

Stacijas priekšnieku Olgas skatienam aizsedza skrejošais vilciens. Vispirms garām aizdrāzās lokomotīve, tai pakaļ kaukdami un dārdēdami, atsperēm neganti čīkstot, aizripoja daži vagoni ar visā platumā atvērtām durvīm. «Bet kur gan ir Liza?» Olgai pazibēja prātā. «Vai tiešām guļ un nekā nedzird?» Pa vaļējām vagonu durvīm vienu mirkli varēja redzēt pavīdam sarkanarmiešus; ar jaunām, spēcīgām rokām tie valdīja zirgus, kas, satrūkušies no lielā ātruma un vagonu zvalstīšanās, raustījās un ar pakaviem spēra laukā dēļus no vagona sienām, atsedzot koksni dēļu sadurās.

Lokomotīve ar vagoniem aizdrāzās garām, uz perona palika guļam no lokomotīves izsviestais zizlis. Stacijas priekšnieks to pacēla, izņēma no tā zīmīti un izlasīja: «Atrāvušies divdesmit trīsdesmit vagoni. Ateju nost no astes. Dodiet brīvu ceļu un brīdinājumu tālāk. Mehāniķis A. Blagihs.»

Stacijas priekšnieks ar šo zīmīti nolēca no perona, pārskrēja pār sliedēm un atdeva zīmīti Olgai.

Olga paņēma zīmīti, izlasīja to un paskatījās turp, no kurienes bija ieradusies lokomotīve ar vilciena priekšējiem vagoniem.

No turienes, iznirdama no apvāršņa, bez lokomotīves ašā skrējienā nāca virsū un auga augumā vilciena joņojošā aste. Patlaban bija redzama tikai vagona priekšsiena — trula, akla siena, kas strauji auga lielāka.

Olga, neattapdama, kur noglabāt stacijas priekšnieka zīmīti, paņēma to mutē, tad dažas reizes pagrieza gaitas skrūvi uz priekšu līdz galam un ieslēdza regulatoru tvaika padevei; lokomotīve sāka kustēties.

Olga pavilka regulatora kloķi uz savu pusi, tad atpakaļ, pasvārstīja to un tad pagrieza līdz galam. Lokomotīve rāvās uz priekšu, tvaiks izplūzdams strauji kā aizelsies sitās dūmcaurulē.

Manevrējošā stacijas lokomotīve jau bija atgājusi no stacijas, bet priekšnieks drošības pēc pacēla apstāšanās signālu — sarkano disku — un brīvo roku ar delnu pret vilcienu. Ar viesuļa ātrumu un brīvas kustības mūziku viņa acu priekšā parādījās vilciena aste — divdesmit trīsdesmit vagonu; liela daļa no tiem bija vaļējas platformas. Uz šīm platformām novietoti vieglie lielgabali, virtuves un dažādi ar brezentu apsegti kara piederumi. Sarkanarmieši mierīgi sēdēja uz šīm platformām un dziedāja savas dziesmas. Tikai viņu komandieris, turēdamies pie viena bremzes vagona statņa, klusēdams raudzījās uz priekšu, un, kā stacijas priekšnieks paguva pamanīt, bremzes zem šā vagona bija saspiestas līdz pēdējai iespējai, taču tās nejaudāja ar vienu vagonu apturēt visu vilciena sastāvu, kas drāzās pa slīpumu lejup.

Stacijas priekšnieks tūliņ iegāja dežūrislabā paziņot ekspluatācijas dienesta nodaļai par draudošajām briesmām.

Lokomotīve, ko vadīja Olga, ātrajā skrējienā stipri zvalstījās, taču viņa nesamazināja regulatora un tvaikdaļa atvērumu. Laiku pa laikam viņa pameta skatienu uz mērstobriņu, uz manometru un atpakaļ, kur viņu tiecās panākt brīvais atrautais sastāvs, aizvien pieaugošā ātrumā ripodams lejup pa slīpumu. Ivans Podmetko bez apstājas pildīja kurtuvi ar oglēm, lai uzturētu katlā labu spiedienu un tiktu ātrāk uz priekšu. Taču, pametis skatienu atpakaļ, sāka šaubīties: vilciena atrautā daļa viņiem strauji tuvojās.

— Nenoturēsim sastāvu, nositīsimies, — viņš teica. — Pagalam būsim.

— Lec ārā! — Olga deva viņam padomu.

— Un tu? — Podmetko jautāja.

— Es palikšu viena, — Olga atbildēja.

Podmetko atrāva kurtuves durtiņas lidz galam

vaļā un atkal sāka pilnām lāpstām sviest tanī ogles.

— Es palikšu kopā ar tevi, — viņš sacīja. — Izķepurosimies.

Olgas mašīna jau gāja ar maksimālu ātrumu, riteņu dīsteles kustējās tik zibenīgi, ka gandrīz nebija samanāmas. Olga vienīgā pašreiz apjēdza savas mašīnas stāvokli. Aklais sastāvs skrēja ātrāk nekā viņas lokomotīve un bija bēgošo mašīnu tepat jau panācis.

— Ivan! — Olga uzsauca. — Rušini kurtuvi veicīgāk. Liesma smok nost zem oglēm — ko tu dari!

Podmetko paķēra kruķi un iegrūda trakojošajā versmē. Tomēr atstatums starp lokomotīvi un aklo

sastāvu aizvien vairāk saruka. «Vai tiešām?» Olga domāja. «Vai tiešām man tūliņ jāmirst? Negribas!»

Pēkšņi viņa izdzirdēja dziesmu, ko dziedāja sarkanarmieši uz trakā ātrumā joņojošā vilciena vaļējām platformām. «Nemiršu!» viņa apņēmās. Viņa izliecās pa lokomotīves kabīnes logu tālu laukā un ieraudzīja, ka tūliņ viņai būs grūti: vagoni ieskrējienā notrieks viņas vieglo lokomotīvi no sliedēm.

Viņa pagriezās pret Ivanu Podmetko.

— Ej projām! Mūs tūliņ sadragās!

Ivans vēl mazliet pavilcinājās.

— Vajag izpūst ūdeni — pieaugs ātrums. — Viņš parāva cilindru izpūšanas krāna stieni, tad ieķērās trapa rokturī un pazuda lejā: jādomā, nolēca balasta smiltīs, lai glābtu dzīvību.

Olga pamanīja, ka Podmetko ir projām, un nočukstēja: «Vai dieviņ!» -— kā dažkārt bija sacījusi viņas nelaiķe māte. Tālāk viņa nekā vairs nepaspēja padomāt. Viņa sajuta triecienu pa mašīnu, lokomotīve palēcās uz priekšu gluži kā dzīva un apzinīga. Olga pagriezās un pa logu paskatījās atpakaļ: «Kas notika?» — un tūliņ pat juta otru — trulu, graujošu triecienu. «Nu tu, nabadzīt!» viņa izbailēs skaļi pati sev pateica. «Dziesmas lai nu dzied bez tevis!» Un Olga aizvēra regulatoru, palaida smiltis zem riteņiem, pagrieza gaitas skrūvi atpakaļ, atkal pilnīgi atvēra regulatoru un atgrieza lokomotīves bremzes krānu līdz galam vaļā. Viņas mašīna uz mirkli apstājās kā sastingusi, atspērās uz vietas, — Olga tūliņ atlaida gaisa bremzi un tad pati ar visu mašīnu atpakaļgājienā stūmās pret uzbrūkošo sastāvu, taču pakaļējo vagonu inerce vēl nebija apdzisuši, un tie ar savu trulo ieskrējiena sparu iedzina lokomotīves tenderi tās kabīnē,

kur atradās vientuļais mehāniķis. Olga saprata, kas notiek, un savilkās kamoltiņā savā mašīnista vietā: «Tas ir viņš, krustmātes vīrs, nelietis Blagihs, Arkādijs Mihailovičs, kas atrāvis sastāvu! Man taču zobos bija zīmīte — kur es to esmu pazaudējusi? Nez kur ir Liza, vai tiešām vēl aizvien guļ?»

Olgu saspieda mašīnā. Viņa juta, ka aptrūkst elpas, ka viņu visu bez atlikuma, ar visām drēbēm svešs spēks iespiež nokaitētā katla dzelzs ķermenī.

Manevrējošā lokomotīve pat neizskrēja no sliedēm, tikai tenderis bija iedzīts lokomotīves katlā, toties viss atrautais sastāvs palika vesels, ja neskaita viena priekšējā vagona sakabes ierīces, ar ko tas bija ietriecies lokomotīvē. Tagad viss vilciens rimti stāvēja uz augstā uzbēruma klajā laukā, ko apspīdēja bezvēja rīta saule. Sarkanarmieši un komandieris izkāpa maurā un piegāja pie lokomotīves. Lokomotīvē nesamaņā vai arī mirusi gulēja vientuļa, nepazīstama sieviete. Tad komandieris un viņa palīgs, noplēsuši lokomotīves kabīnei jumtu, izvilka sievieti no mašīnas un nolaida lejup sarkanarmiešu rokās.

Pēc tam komandieris atgāja pie malas un skali sacīja:

— Četri lai paliek šeit! Pārējie — skriešus atpakaļ uz staciju. Pirmie četri nesīs ievainoto, tad nodos viņu uz rokām jaunam četriniekam, un tie — nākamajam! Viss!

Pēc pusstundas Olga uz sarkanarmiešu rokām bija nogādāta atpakaļ Sērgas stacijā. Reizē ar viņu ieradās ešelona komandieris, kas nebija pametis viņu uz ceļa. Viņš pa dzelzceļa telegrāfu izsauca kara apgabala pavēlniecību un ziņoja par notikušo: mehāniķis ievainots galvā un krūtīs; visi

sarkanarmieši sveiki veseli, mantas nav bojātas; ja brīvais ātrums būtu attīstījies tālāk, atrautais sastāvs neglābjami būtu nogājis no sliedēm šaipus Volgas tilta vai arī uz paša tilta; vai arī sastāvs tiktu sadragāts viņpus upes aiz tilta, stacijā, kur vilciens būtu ielauzies. No kara apgabala ziņoja, ka pēc vienas minūtes no turienes izsūtīs sanitāro ātrās palīdzības automobili ar diviem ārstiem un visiem ārstniecības piederumiem; automobilis brauks taisnā virzienā pa šoseju un sasniegs vajadzīgo staciju ātrāk nekā speciāla lokomotīve.

Komandieris noliecās pie Olgas, kas gulēja uz dīvāna telegrāfa istabā.

— Ko jūs vēlētos redzēt? Mēs tūliņ izsauksim. Varbūt tuviniekus vai draugus?

— Jušku, — Olga sacīja. — Vairāk neviena nevajag: lai visi cilvēki pasaulē dzīvo manā vietā ...

— Labi, — komandieris atbildēja un pamāja telegrāfistam gatavoties pārraidei. — Bet kas tas Juška tāds ir?

— Bērns, — Olga izdvesa.

Komandieris nobrīnījās, cik jauna māte, un nekā neteica.

Viņa ilgi un pacietīgi sirga, taču izveseļojās, sāka atkal dzīvot — un dzīvo vēl joprojām.

JŪLIJA NEGAISS

ilgi gāja deviņus gadus vecā Nalaša ar savu mazāko brālīti Antošku no kolhoza «Kopus dzīve» uz Paņutinas sādžu, bet ceļš bija pavisam tikai četru kilometru garumā, taču bērnībā pasaule ir liela... Nataša gan nesa brālīti klēpī, kad tas piekusis žēli viņu uzlūkoja, gan lika atpakaļ zemē, lai iet pats kājiņām, jo brālis bija krietni apvēlies, smags — viņam jau apritējuši četri gadi, — un Nataša tīri nomocījās, viņu stiepdama.

Abpus platā ceļa šovasar auga gari rudzi, jau noliekuši galvas atpakaļ pie zemes, it kā vārpas justu gurdenumu no nebeidzamās vasaras. Nalaša ar izbailēm ielūkojās rudzos — vai no šā biezokņa nelīdīs ārā kāds, kas tur noteikti dzīvo un slapstās ...

Bezmākoņu debesis, miglainas un blāvas no die-nasvidus tveices, šķita Natašai skumjas un baismīgas. Viņa atcerējās nakti ar zvaigznēm virs mājas un sētsvidus, kur viņa dzīvoja kolhozā kopā ar tēvu un māti, un nolēma, ka nakts ir interesantāka un labāka: naktī kolhozā dzied tikai lādzīgie, rimtie circeņi, dambja malā kurkst vardes un toš vērsis, atstāts pa nakti laidarā, — un nav nekā briesmīga.

Nataša saņēma Antošku ciešāk pie rokas, un abi joza gar rudziem, lai drīzāk ieraudzītu Paņutinas

sādžas jumtus — tur dzīvoja vecmāmuļa un vectētiņš. Taču brālis drīz apkusa, pakrita ceļa putekļos un sāka raudāt, bet Nataša uzreiz nepatapa palaist vaļā viņa roku un netīšām vilka Antošku mazu gabaliņu pa zemi. Paņēmusi brāļuku atkal klēpī un nomierinājusi, Nataša ar visu uzkāpa kurgāna paurī. Šeit rudzi auga īsi, jo zeme bija liesa, un no šejienes varēja tālu redzēt, kā pār rudzu laukiem slīd tumši vēja viļņi un kā zvīļo gaiss virs apgaismotajām labības joslām, kuras pašlaik nesedz vēja ēna.

Nataša palūkojās apkārt — kad beidzot būs Paputina? — un ieraudzīja vējeņu spārnus paceļamies viņpus tāliem tīrumiem un atkal nogrimstam tajos. Nataša atviegloti uzelpoja — var jau redzēt vējenes, tur maļ graudus, droši vien vectētiņš atvedis kādu maisu: viņš zina, ka atnāks mazmeita un mazdēls, tad jāpacep bliņas no jauniem miltiem; vecie milti taču viņiem visi izgājuši, un no tiem mīkla lāgā neuzrūgst, un bliņas nepadodas tik šautras un čauganas kā no svaiga maluma.

Nataša paostīja gaisu. Smaržoja pēc salmiem, piena, satvīkušas zemes, pēc tēva un mātes. Smarža bija pazīstama un mīļa, un meitene nesa brāli tālāk. Viņš tagad bija ar roķelēm apķēries māsai ap kaklu un snauda, noliecis galvu Natašai uz pleca.

Un viņi gāja tālāk pa rudzu ieskauto ceļu. Piepeši Nataša iekliedzās un apstājās. No labības iznāca kalsns večuks ar noskūtu nepazīstamu seju; augumā viņš nebija neko daudz lielāks par Na-tašu, āvies vīzēs un ģērbies vecmodīgās nātnās ūzās ar zaldātu vadmalas ielāpiem; uz muguras viņš nesa pītu ķerzi ar skābenēm un nātrēm,

kas noder virumam. Ari večuks apstājās iepretim bērniem. Viņš paraudzījās Natašā bālām, labsirdīgām acīm, kas sen visu ko izredzējušās pasaulē, pacēla mājas vēluma vilnas cepuri, palocījās un aizgāja garām. «Nav vis briesmīgs!» Nataša nodomāja par večuku. «Ret, lai tikai būtu aizticis, es pati viņam saliktu no visa spēka, viņš uzreiz būtu pagalam... Izkāmējis, nevarīgs tāds, droši vien nav šejienietis!»

Vecītis, pagājis garām, piesardzīgi atskatījās uz bērniem. Viņam iespiedās atmiņā Natašas seja, viņas vērīgās un domīgās, pelēkās acis, uzmanīgi pavērtā, elpā drebošā bērnišķīgā mute, tuklie vaigi un gaišie, saulē izbalējušie un lauka vēju izzaudētie mati. «Krietna zemniece būs!» vecais nolēma. Tagad viņš centās aplūkot bērnu, ko meitene nesa klēpī. «Arī šis ir viņai līdzīgs,» garāmgājējs vēroja. «Apguris un guļ. Kas viņam!» Un vecais gāja tālāk, urbdamies ar acīm ceļa pabirās un panīkušajā zālītē.

Pagājis mazu gabaliņu, vecais vīrs apmierināts nolikās rudzu malā, atlicis galvu uz zāļu ķerzīša. Iešana patlaban bija grūta karstuma dēļ, un nebija jau kur steigties; papīru uz kolhozu «Kopus dzīve» viņš bija kārtīgi nogādājis un tagad jutās piemocījies, laika viņam cik uziet, — vasaras diena ir gara, gan pagūs atgriezties sētā.

Natašas vecaistēvs un vecāmāte dzīvoja koka mājiņā Paņutinas sādžas malā. Natašas vecmāmiņa Uļjana Petrovna ik pa brīdim palūkojās aiz vārtiem: vai nenāk viņas mazmeita un mazdēls? Viņa jau aizvakar bija piesacījusi pasta sievai visādā ziņā iegriezties pie viņas meitas kolhozā, lai meita palaiž mazmeitiņu un mazdēlu uz Paņutinu pasērst.

«Laikam jau pastniece būs piemirsusi pie meitas ieiet,» Uļjana Petrovna domāja, vērodama tukšo pietveicēto ceļu, kas veda pa rudzu lauku. «Un viņai tak par dienu pusotras izstrādes dienas pieraksta: veries, kāda nebijusi — izlaistuve! Staigā, ar brunču stērbeli putekļus pītēdama, — tik tās darīšanas... Nez vai padomē pažēloties par viņu, vai! ... Та nu mēris viņu rāvis, lai jau spindelē-jas!» Un vecmāmuļa aizvēra vārtiņus.

Jau no rīta mazā gaismiņā viņa bija sabāzusi salmus krāsnī, baltā mīkla stāvēja iejauta kopš vakarvakara, un vecmāmiņai jau divas reizes bija vajadzējis atņemt to no poda māla bļodiņā: pa nakti mīkla bija pārrūgusi pāri malām. Viss gatavs, lai sāktu cept bliņas, bet ciemiņi vēl nav atnākuši, un arī pašas vecais — kā gājis no agra rīta uz ezeru makšķerēt, tā ij pazudis. Droši vien atkal sēž smēdē pie kalēja un tarkšķ niekus.

Vecmāmuļa centīgi izmaisīja mīklu; pēdējais laiks cept, citādi mīkla pārstāvēsies un saskābs. Ar ko tad citu lai viņa pamielo mazmeitu, mazdēlu? Kas cits vēl pasaulē būtu nepieciešamāks nekā šis viņas cienasts, viņa gan nezināja.

Vecmāmuļa nemaz arī nepūlējās izdomāt vēl ko citu labu, labāku, — viņa varēja tikai iejaut mīklu, izcept plāceņus vai bliņas, ar ko paēdināt tuviniekus. Viņa nesaprata, kā vēl vajadzētu dzīvot pa labam, viņai vairāk nekā ij nevajadzēja. Lai tikai visi drīzāk salasās kopā vienā mājā, lai meita ar vīru ir veseli un lai aug laimīgi mazbērni.

Uļjana Petrovna pielaida uguni salmiem krāsnī, bet tad ieklausījās, ka sētsvidū iedziedājās svešais

gailis, kas pasācis nākt no viņsētas kaustīt vecmāmuļas gaili. Par savu labu Uļjana Petrovna allaž stāvēja nomodā — vipa paķēra krāsns slotu un steidzās vajāt projām kausli. Aiztrenkusi gaili, vecmāmuļa nopētīja ielu un ceju uz rudzu lauku — kazi, kāds parādīsies. Taču nebija neviena, tikai tveice viļņiem vēlās pa zemi un vecās, pierastās sādžas mājiņas stāvēja kā vienmēr, un ceļa grambās noputējušas pērās sābru vistas, un vecmāmuļai piepeši sametās skumīgi, it kā viņa būtu ielūkojusies nevis baltā dieva pasaulē, bet melnā pekles tumsā.

Tad Uļjana Petrovna aizvēra vārtiņus un gāja cept bliņas. Pirmā bliņa uzreiz iznāca laba — un neba velti: cik gan vecmāmuļa savā mūžā to nebija cepusi! Tās viņai pašas apcepās brūnas un lūgtin lūdzās atkal projām no uguns, tikai pašlaik nebija neviena ēdāja. Pati Uļjana Petrovna no sava cepiena allaž nobaudīja pēdējā. Viņa ņēma sev palieciņus un izkasiņas un cepa no tiem, kas nu tur iznāca, lai labums neaiziet zudībā, un visa ēdmaņa viņai šķita vienlīdz laba.

Ārpusē pie loga kāds klusītēm pieklaudzināja

«Kazi, vai ubadziņš!» vecmāmuļa nodomāja. «Tie jau gan tagadiņ vairs apkārt neklimst, citādi — es būtu iedevusi cilvēkam bliņu, raža šogad diženlaba, nav ij ko runāt.»

Viņa noņēma pannu no uguns, lai bliņas nepie-svilst, un gāja pie lodziņa. Logā raudzījās mazmeita Nataša: viņai kukaragās, ar roķelēm apķēries māsai ap kaklu, sēdēja Antoška. Viņš patlaban bija aizmidzis, nolicis lielo galvu Natašai uz pleca, tā ka meitene bija gluži sagumusi zem brāļa svara. Ar vienu roku viņa pieturēja Antoškas

Ш

rokas, kas bija apvijušās viņai ap kaklu, lai tās nepasprūk vajā, ar otru roku ieķērusies viņa bikšu starā, lai puikas kājas nekuļātos gaisā un viņš ne-nošļuktu zemē. Nataša pieslēja brāli ar kājām pie pavijas, atbrīvoja roku un vēlreiz klusu pieklauvēja pie loga.

— Vecmāmiņ, — viņa sauca, — veriet vaļā, mēs atnācām pie tevis ciemā.

UJjana Petrovna ievēroja, ka Nataša, jo lielāka aug, jo kļūst daiļāka un domīgāku seju, un aizvien vairāk līdzinās viņai, vecmāmuļai, kad tā bija meitene. Aizkustināta par tādu dzīves labestību, ar kādu tā viņu no jauna atkārtoja mazmeitā, lai ikviens, palūkojies uz Natašu, atcerētos Uļjanu Pet-rovnu vēl pēc viņas nāves, vecmāmuļa iepriecināta un apmierināta sacīja:

— Ak jūs, mani nabadziņi! Nāciet nu drīzāk iekšā!

Istabā vecmāmuļa gribēja noguldīt Antošku gultā, taču viņš parozījās un atvēra acis.

— Vecmāmiņ, — viņš ierunājās, — izcep mums bliņas. Mēs tik ilgi gājām, gājām...

— Та ir jau sen gatavas, — vecmāmuļa atbildēja. — Sēdies uz sola, es tūdaļ izcepšu tev jaunas, vecās būs atdzisušas.

— Kvasiņu arī dod, — Nataša palūdza, — mēs tajā mērcēsim bliņas.

— Tūliņ, tūliņ... Apdarīšos te pie krāsns un nokāpšu pagrabā, — vecmāmuļa runāja, — tad vēl pacepšu jums olu pladiņas, uzsildīšu tēju, pārnāks vectētiņš — ēdīsim pusdienas, kvasu es jau vakar uzlēju, auksto gaļu izvārīju, ko ta nu vēl vajadzētu!

— Vēl zemeņu ievārījumu un sēnes, — Nataša pieprasīja.

— Ij to, mīlīt, ij to, kā gan citādil — Uļjana Petrovna attapa un gāja ārā ienest sarūpēto, priecīga, ka visāda labuma viņai gana un ēdāji pie rokas.

Istabā smaržoja pēc satvīkušas zemes, sātīgām bliņām un dūmiem, bet aiz loga spīdēja saule pār nepazīstamu zāli svešā sādžā.

— Nešņākā! — Nataša apsauca Antošku. — Atnācis pie vecmāmiņas ciemā un nu šņākās! Dod šurp, es tev noslaucīšu degunu ...

Antoška apklusa; viņš vairs nešņākāja, tikai vārīgi elpoja, sēdēdams uz sola pie tukšā galda. Nataša ielūkojās vecmāmuļas gaišajā godistabā. Tur bija spodri un garlaicīgi; divas treknas mušas sitās pret loga rūti; liela petrolejas lampa karājās virs galda, kas bija apklāts ar izrakstītu galdautu kā uz svētkiem.

Nataša apsēdās uz krēsla pie galda un sāka pētīt galdauta izšuvuma rakstu; viņiem mājās tāda galdauta nav, bet viņiem jau arī nevajag: Natašas māte galdu diendienā mazgā un nokasa ar nazi; viņiem arī tāpat ir tīri un jauki. Sētsvidū iedziedājās gaiļi — vispirms viens, tad otrs un tad visi reizē — un cāļumātes sāka klukstēt, lasīdamas kopā cālīšus; uzpūta vējš un savirpināja ceļa putekļus.

— Nataša, nāc šurp, man mušas kož, — An-toša no otras istabas sauca māsu.

— Lai kož, tūlīt iešu, — Nataša atsaucās.

Viņa piegāja pie loga un piekļāva seju pie rūts:

viņai gribējās saskatīt ārā kaut ko pazīstamu vai tuvu — kā savā kolhozā, kur viņa pazina zediņus, zāli un kokus. Taču aiz vecmāmiņas loga auga tikai viens pats mazs krūmiņš; lapas tam klāja putekļu kārta, tas vārgi kustināja zarus, paguris aiz karstuma un sausuma, un dzīvoja gluži kā pa miegam vai kā jau miris, skumīgs un visiem svešs, tāds, kuram neviena nevajag.

— Aizved mani uz mājām, es gribu pie mammas, — Antoška lūdzās.

Nalaša ienāca atpakaļ pie brāļa; tas sēdēja sadudzis.

— Es gribu uz mūsmājām, — viņš sacīja. — Nevajag bliņu, es ēdīšu biezputru, mamma vakar vārīja...

Nataša paņēma no kuldas vienu padzisušu bliņu un noglabāja azotē.

— Ka tev ceļā nesagribas ēst, tu jau vienmēr nelaikā prasi, — Nataša teica brālim un ņēma viņu uz rokām.

Vecmāmiņa vēl kavējās pagrabā; zemās apsūnojušās durvis uz pagrabu, kas no virsas aplikts ar velēnām, stāvēja vaļā. Nataša piegāja pie lūkas un skatījās, kur vecmāmiņa nobēgusi. Pagrabā bija tumšs, nekā nevarēja saredzēt. Vecmāmuļa tumsā nez ko murmināja, jādomā, par to, ka viņai negribas mirt, bet viņa jau arī tāpat visu laiku dzīvo, ka dzīvo.

Lai neklaudzinātu vārtiņus (tie turklāt žēlabaini čīkstēja virās, it kā tiem veroties sāpētu), Nataša piespieda brāli sev klāt un pa taciņu devās uz kartupeļu tīrumu un no turienes pār sklandu žogu izgāja uz rudzu lauku.

Rudzi auga lēniņām. Tveicē un klusumā vārpas liecās atpakaļ pie zemes, it kā būtu iemigušas. Nataša pameta skatienu apkārt nepazīstamajā laukā, gribēdama saskatīt, kas aizsedzis sauli. Tāls zibens nikni pāršķēla visu pasauli uz pusēm, un no turienes, no tās puses, kas palika aiz Paņutinas sādžas, zem smagnējas, gausas tūces vēlās putekļu viesulis; tur nodārdēja pērkona grāviens, sākumā dobjš un ne visai baiss, tad dārdi pieauga un atkārtodamies nogranda tik tuvu Natašai, ka viņa sajuta sirdi iesāpamies.

Nataša ielīda rudzos, lai tur abi ar Antošku paslēptos. Viņa gribēja pārtiešus pa rudziem aizskriet līdz ceļam un pa ceļu aizbēgt no tūces uz mājām pie tēva un mātes, bet tad pārlika, jo baidījās izbradāt labību, un soļoja pa ežmali. Antoška jau bija pamanījis visu, kas notiek tālumā: gan tūci, gan viesuli, gan zibeni; viņš piespiedās ciešāk pie māsas un paslēpa galvu pie viņas karstā kakla, gluži kā pie mātes.

Nataša izkļuva uz ceļa un joza pa to uz mājām, projām no vecmāmiņas. Antoškam kuļājās kājas, viņš reizēm netīšām iespēra māsai, taču centās sēdēt mierīgi un turējās cieši: kur citur viņš pašlaik varēja palikt! Nataša steidzās no visa spēka, kaut tikai pagūtu Antošku aiznest līdz mājām, lai vētra un pērkona negaiss viņus neaizķer klajā laukā. Taču rudzi vēl stāvēja mierīgi, līdz šejienei vējš nebija atnācis, un varbūt viss izies pa labam, varbūt briesmīgā tūce izlīs kaut kur tālā vietā. Antoška klusēja; viņam bija bailes, kas gan ar viņu tagad notiks, taču viņu interesēja tūce un zibens, viņam gribējās, lai atgadītos kaut kas briesmīgs, un viņš tad paskatītos, ja tikai nav jāmirst. Antoška pār māsas plecu raudzījās atpakaļ uz sādžu. Viņš vēl redzēja vecmāmuļas mājiņu, varētu iet turp atpakaļ, bet tad bailēs aizmiedza acis, redzēdams, ka rudzi tālumā, sākot no vecmāmuļas sētas, piepeši noliecās un sagula — tiem bija uz-klupusi vētra.

— Nataša, paslēp mani kaut^1 kur labi aši, — Antoška sirdīgi sacīja. — Vai tad tu neredzi, kas notiek, tāda kā nepilnīga!

— Paga tik, lai tiekam līdz mājai, tur es tev gan sadošu, — Nataša brālim solīja.

— Mēs netiksim līdz mājai, mūs pērkons nospers, — Antoška nočukstēja. — Nes mani ātrāk, atkal tu soļiem velcies! Laid skriešus!

Viesulis panāca bērnus un riekšavām bēra viņiem virsū smiltis, zemi, lapas, zāļu stiebrus un visādus lauka gramšķus. Nataša ar brāli iebēga rudzos un apsēdās zemē, taču vējš noplacināja rudzus tik zemu, ka Nataša lāgiem redzēja vecmāmuļas māju, sādžu un to, kas bija tālu laukos un pie debesīm.

Reizē ar viesuli uznāca krusa un cauri uzvandītajiem karstajiem putekļiem sāka kapāt labību, zemi un Natašu ar Antošku. Tad Nataša tūdaļ piesedza brāli ar savu augumu, pārlika viņam pāri un paslēpa viņa galvu savās rokās, cieši piekļāvusi viņu sev klāt. Krusa kapāja Natašai galvu un muguru, taču viņa klusēja, zinādama, ka Antoškam tagad ir labi, nesāp, — viņš pat mazliet kustējās tur apakšā, pētīdams zemi pie rudzu saknēm pērnajā arumā.

Krusu nomainīja rupjš, auksts lietus. Antoškam metās garlaicīgi, māsas piesegtam; viņam gribējās paskatīties, kas notiek ārpusē, gribējās saslapt lietū, un viņš teica Natašai:

— Laid mani, es gribu palūkoties laukā.

— Guli, citādi tevi pērkons nospers, — Nataša atbildēja.

— Nekā, ir jau garām, — Antoška iebilda un izritinājās no māsas rokām.

Nataša apsēdās un paņēma brāli klēpi, ar rokām piesegdama viņa galvu pret vēju un lietu. Antoška Natašai uz ceļiem pieslējās kājās un pavērās apkārt, pacietīgi miegdamies no vētras, no vārpām un lietus lāsēm, kas sitās viņam sejā. Viņš ieraudzīja melnas, tuvas, skrejošas debesis, zem tām nekustīgi karājās pelēki mākoņi, no kuriem stīdza lejup gari gāzmas mati kā ubagu večas pinkas, un vētra tos pūta uz tukšo pusi; šie mākoņi strauji mainīja savu apveidu, kusa un beidza dzīvot An-toškas acu priekšā. Viņš apņēmās pagaidīt, kas būs tālāk, taču māsa lika viņam pavirzīties tuvāk, viņa tad pārliks tam pāri un to paglābs. Taču Antoška māsu neklausīja un atkal sāka vērot debesis un zemi. Rudzu vārpas tomēr neļāva tālu redzēt, tāpēc Antoška lūdza Natašu pacelt viņu rokās labi augstu, un viņš tad skatīsies.

Nataša ar jakas piedurkni apslaucīja Antoškas slapjo galvu un uzplāja viņam pa pakausi.

— Sasaldēsies, — viņa sacīja. — Vai redzējies, velna bērns kāds nebijis: viesulī šim jāskatās! Pateikšu, ek, mammai, viņa tev saliks pa pauri!

Antoška dzīrās atbildēt, ka māte viņam pa galvu gan nesit, taču elpu viņam aizcirta vētras brāziens, kas uzreiz noguldīja pie zemes visus rudzus, un nu varēja redzēt tālu visapkārt. Antoška ieraudzīja vecmāmuļas sādžu un pļavas aiz sādžas, jau otrpus upītes, un negaisa zilajā gaismā un vējā, un vējam pa apakšu uz viņu skrēja nobijusies dreboša zāle.

Piepeši lielus mitējās. Vējš norima, visapkārt iestājās klusums. Taču smagie rudzi vairs necēlās. Antoška atkal pavērās uz to pusi, kur dzīvo vecmāmiņa, un ieraudzīja viņu pašu. Vecmāmiņa iznāca uz augstā istabas lieveņa sētspusē un vēroja nelaiķu. Viņa bažījās par saviem pazudušajiem mazbērniem. «Nez vai no tiesas jau bija sagarlai-kojušies pie manis?» viņa prātoja. «Kur nu gan būtu paspējuši garlaikoties, nule pat tak atnāca, tā ka nevarētu būt! Jādomā, aizgājuši svešo sādžu apskatīt, gan būs tūliņ atpakaļ. Ka tik nu viņus lietus neizmērcē, veries, kāds tumsums savilcies!... Jāiet vistiņas sasaukt, lai pamitinās šķūnī,» Uļjana Petrovna nodomāja, bet turpat uz vietas apsēdās no pērkona grāviena, kas pēc tam vēl vairākas reizes atkārtojās tik tuvu, ka sagrabējušās durvis uz istabu pašas vārstījās ciet un vaļā, un vecmāmuļa, kā apsēdusies, tā arī nepiecēlās, līdz pērkons nebija pilnīgi aprimis, līdz pašā tālā pamalē nebija apklususi tā ducināšana.

Antoška redzēja zibeni, kas izšāvās no padebeša tumsuma un iedzēla zemei. Vispirms zibens klupa lejā tālu viņpus sādžas, pakāpās atpakaļ debess augstumā un no turienes uzreiz nosita vientuļu koku, kas auga ciema ielas vidū netālu no apkvēpušas koka smēdes. Koks uzliesmoja zilā gaismā, it kā būtu uzziedējis, tad apdzisa un nomira, un arī zibens nomira kokā.

No uznākuša pērkona sakustējās veldrē sagulušie rudzi, bet vecmāmuļa pavisam saguma uz lievenēm un vairs nerosījās pa saimniecību šurp un turp, un Antoškam sanāca smiekli par vecmāmiņu, ka viņai ir bail.

Tūliņ pēc zibens pār zemi nogāzās lietus, biezs un ašs, tā ka visu apkārtni ietina krēsla, un vecmāmuļu vairs nevarēja saredzēt aiz šalcošās lietus dūmakas. Taču stāvs zibens vēlreiz apgaismoja rudzus un sādžu, un tad Antoška ieraudzīja melnus dūmus un dūmu vidū sarkanu uguni, kas lēnām kāpa uz augšu no vecās smēdes jumtapakšas, taču uguns nevarēja tā īsti saņemties, jo to dzēsa lietus. Antoška saprata, ka zibens gan nogalinājis koku, tak pats nav nomiris, bet pa koka saknēm iegājis smēdē un atkal kļuvis par uguni.

Nataša apskāva brāli, piespieda sev klāt kā mācēdama un ar visu izgāja no rudziem uz ceļa; viņa gribēja labi aši skriet atpakaļ pie vecmāmiņas, lai paglābtu Antošku no lietus un zibens, taču lietus piestāja, lāses sāka krist retāk, gaisā atkal satvīka sutoņa, un atkal šķita smacīgi un garlaicīgi svešās sādžas tuvumā. Nataša apstājās uz ceļa un nolaida brāli zemē.

Smēdes jumts tagad dega dzīvā ugunī, liesmas žāvēja piemirkušos dēļus. Uz ugunsgrēka vietu jau steidzās ļaudis, daži ar ūdens spaiņiem, citi ar cirvjiem, čīkstēja tuvējās akas grieztuve, bet daži zemnieki stāvēja attālāk pie savām sētām un nedarīja nekā — droši vien domāja, ka uguns iztiks bez viņiem, mitēsies pati no sevis, jo pati galvenā lielā tūce, pērkona un lietus pārpilna, vēl nule tikai tuvojās Paņutinai: tā pašlaik bija aiz upes — zili melna, piebriedusi un gausa, un tanī laistījās zibeņi, bet pērkons vēl nebija dzirdams.

Antoška piespiedās pie māsas un aiz bailēm sāka raudāt. Viņš baidījās, ka deg smēde, no aizupes nāk virsū jauna tūce, melna kā nakts, un atkal laistās zibens, kas meklē zemi, lai nogalinātu koku un aizdedzinātu viņu veco māju kolhozā.

Nataša palūkojās apkārt. Viņa redzēja, ka negaiss vēl tālu un viņa pagūs aizkļūt ar Antošku līdz mājām.

— Se, sukā iekšā, — viņa teica, izvilkusi no azotes atdzisušo bliņu, un iedeva to brālim.

Antoška ierīkojās māsai kukaragās un, ar vienu roku apķēries Natašai ap kaklu, sāka kost bliņā un drīz vien bija to notiesājis līdz pēdējai kripatai; bet māsa visu laiku skrēja uz mājām, pūlēdamās nepakrist zem brāļa smaguma.

Viņa skrēja strauji tuvojošās melnās tūces viestajā krēslā starp divām noklusušu rudzu sienām. Antoška skatījās uz nolikušajām vārpām un saprata, ka te aug maize, kas ir pats svarīgākais, uz kā turas cilvēki. Viņa tēvs pats bija teicis: lai tikai paaug rudzi, gan tad cits viss radīsies pats no sevis — gan petroleja, gan drēbes, gan bilžu grāmata.

Tumsa un tūce tomēr drīz panāca bērnus un bruka tiem virsū. Sāka atkal līt, un pēc katra neganta zibens uzliesmojuma, pēc katra pērkona grāviena lietus brāzma kļuva blīvāka un straujāka. No debesu tumsas tagad gāzās zemē viena nepārtraukta ūdens straume, kas kapāja zemi ar tādu spēku, ka saārdīja un uzvandīja lauku tā, it kā lietus to vagotu ar arklu.

Natašai aptrūka elpas šai blīvajā gāzmā. Viņa paņēma Antošku no muguras uz rokām, lai brālim mazāk lītu virsū un lai zibens no augšas vispirms neķertu viņu, un atkal skrēja tālāk.

Gāzmas biezoknis saauga priekšā un kļuva necaurejams, pat soļiem iet patlaban bija grūti un sāpīgi, it kā bērnus būtu ieskāvis drūms, tvirts un raupjš mežs, kas plosīja viņu miesas līdz kauliem.

Gāzmas šalkoņa apslāpēja pērkona grandus, nu varēja redzēt tikai zibeņus. Lāgiem tie laistījās tik bieži, ka to gaisma saplūda kopā vienā nepārtrauktā spīdumā, taču šis spīdums apgaismoja tikai milzīgos tumsas vālus pie debesīm, un no tā kļuva vēl baismāk.

Nataša bija galīgi nomocījusies. Viņa apstājās, apsēdās tīrummalā un no visa spēka piespieda sev klāt izmirkušo Antošku, lai kaut tas paliktu dzīvs un silts viņai līdzās, ja viņa pati nomirs. Bet tad viņai ienāca prātā — ja nu piepeši nomirst Antoška un viņa viena pati paliek dzīva, un tad Nataša sāka kliegt lielo kliedzienu, gluži kā pieaugusi sieviete, lai kāds viņu izdzirdētu un nāktu palīgā; viņai šķita, ka visļaunāk un bēdīgāk būtu, ja viņa pēdējā paliktu dzīvot pasaulē.

Mazais brālis, brīdi pasēdējis lietū, sacīja

māsai:

— Ņemsimies un raksim bedri, mēs tanī paslēpsimies un paliksim dzīvi. Paskaties, te ir smilts ... Neraudi nu, citādi — man bez tevis ir bail...

Bērni sāka ar rokām kasīt bedri rudzu malā, kur bija viegla augsne. Taču, izkašņājuši paseklu dobīti, viņi pamanīja, ka spēcīgais lietus pats rok viņiem bedri un ar savu sparu izskalo un straumēm nes projām smilts zemi, tomēr paslēpties viņi tur nevarēja.

Nataša un Antoška, lietum gāžot, pieplaka pie kailas zemes, čokurā sarāvušies un ar rokām piesegdami galvu.

— Kāpēc tu mani pie vecmāmiņas ciemā vedi? — Antoška pārmeta māsai. — Vislabāk ir sēdēt mājās, man patīk mājās būt... Tu vienmēr tāda ka dīdikla!

— Labāk jau nu turi muti! — Nataša viņu apsauca. — Kurš tad plēsās no vecmāmiņas drīzāk uz mājām? Es pat bliņu ne drusciņas nedabūju ieēst.

— Man pie vecāsmātes bija garš laiks, — An-toška mierīgi paskaidroja.

Zibens uzliesmoja un, vairākkārt trīsuļodams, iešāvās kaut kur tuvajā rudzu veldrē, gluži blakām Natašai un Antoškam. Brālis un māsa, baidīdamies pērkona spēriena, aizlaikus saķērās rokās un piekļāvās viens otram: Antoška māsai pie krūtīm un tā viņam pie pleca, lai nekā vairs neredzētu. Taču lietus gāzes šalkoņā pērkona rūciens vairs nelikās briesmīgs.

— Atkal garām, — noteica Antoška.

Bērni lietū sen bija pārsaluši un nu spiedās viens pie otra, gribēdami sasildīties.

— Kas ta jūs tādi? — tuvumā iejautājās sveša piesmakuši balss.

Nataša pacēla galvu no Antoškas pleca. Sakņupis uz ceļiem, pie viņiem stāvēja kalsnais, no sejas nepazīstamais večuks, ar kuru viņi bija sastapušies pirmiņ, kad gāja ciemos pie vecmāmiņas. Patlaban šis vectētiņš, glābdamies no lietus, bija uzmaucis galvā ķerzeli, bet skābenes un nātres, jādomā, aizmetis projām.

— Aizkusuši esat vai nobijušies, vai kā? — vecais noprasīja Natašai, pievirzīdamies bērniem vēl tuvāk, lai viņi sadzirdētu.

— Mums tika bailes, — Nataša atzinās.

— Kā tad nu, sacīt, nebūs bailes? — pienācējs piekrita. — Veries, kāds bargums: gan gāž, gan rūc, gan zibsnī. Es jau nu, teikt, nebīstos, vecs būdams un muļķa prātā, bet jums nav tas: bīstieties vien, jums tā klājas.

— Bet mums ir apnicis bīties, — iebilda Nataša.

— Tagad mums nav bailes. Un kas tu pats tāds esi, no kurienes?

— Es esmu no tālienes, — večuks atteica. — Būs verstu divdesmit no šejienes: sugas lopu audzētava «Uzvara», neesi dzirdējusi? Es esmu no turienes, es tur kalpoju par izsūtāmo aģentu sugas lopu jautājumos: kurp tik pasūta, ko tik pasaka — es gatavs gājējs. Šodien aizstaigāju uz kolhozu «Kopus dzīve», man bija uzdots pasacīt, lai kolhozs saņem sugas bullēnu. Viņiem bullis pienākas. Lai sūta dzinējus pakaļ.

— Vai pateici? — Nataša novaicāja.

— Pateicu. Pašlaik, ek, eju atpakaļ uz mājām.

Antoška piecēlās kājās un ziņkāri nopētīja svešo

sīko vectēvu, kas tupēja uz ceļiem izžulgušajā zemē ar ķerzeli galvā. Gāziens bija pārgājis biezā burzguļainā vienlaidu lietū, un zibeņi plaiksnīja nu jau tālu pamalē, no kurienes pērkons vairs nepaguva lidz šejienei atducināt.

— Nu, ej vien, mums kolhozā buļļa sen vajag,— sacīja Nataša.

Vecais vīrs pieslējās kājās un sāka posties tālam ceļam. Viņš atkal stingri piesēja savu ķerzi atpakaļ uz muguras un noņēma no galvas cepuri.

— Jus netiksiet līdz mājam, — vecais teica bērniem. — Ceļš tagadiņ izšķīdis, zeme tur dubra, laba, un lietus, tā vien skaties, sāks lijin stiprāk ...

Viņš uzbāza savu cepuri Antoškam galvā un, noliecies lidz pašai zemei, lika bērnam kāpt ķerzī viņam uz muguras, sēdēt un turēties. Antoška tūdaļ ietrausās ķerzī un jutās tur ērti un labi.

— Kur tu viņu nesīsi, ko? — aši iejautājās Nataša, gatava no visa spēka klupt vecajam vīram sejā. — Kas tev vēlēja viņu ņemt?

— Nesīšu pie tēva un mātes, kur ta nu citur! — vecaistēvs atbildēja. — Uz jūsu kolhozu. Tevi lai turpat.

Vecais vēlreiz pietupēs, paņēma Natašu priekšā uz rokām un lietū devās pa ceļu uz «Kopus dzīvi», nesdams abus bērnus.

— Tu nebaidies, — Nataša drošināja brāli, kas ērti sēdēja ķerzī viņai iepretim. — Es viņu uzmanīšu.

— Viņš nav tāds kā tu, viņš ir stiprs, — Antoša atteica māsai.

Vecajam vīram pietūka kakla dzīslas, viņš sakumpa, lietus un sviedri aumaļām plūda viņam pār augumu un seju, taču viņš panesīgi, pierastu soli brida pa dubļiem un ūdeni.

Bērni nekā nerunāja, gaidīdami, kad ieraudzīs savu māju kolhozā. Nataša klusībā baidījās, ka viņu sēta varbūt jau nodegusi no zibens spēriena. Arī vecais, spēkus taupīdams, nebilda ne vārda, tikai reiz klusītēm nočukstēja:

— Lai nu kā, krusa neuznāca. Dažkārt gadās baloža olas lielumā — sadauzītu bērnus.

Lietus lija sīkām, ašām lāsēm, negaiss bija pāri. Drīz vien Nataša cauri lietum ieraudzīja sava kolhoza malējās sētas sklandu žogu; viņa priecīgi pasmaidīja. Tātad viss ir vesels, degt nekur nedeg, citādi ļaudis skrietu uz ugunsgrēku. Bet varbūt viņu māja jau nodegusi un apdzisuši, un Nataša atkal saskuma.

Taču re, kur pat stāv pūpolkoks, tas aug pie Na-tašas mājas, tas ir dzīvs; rau, viņu mājas salmu jumts un skurstenis ar skārda gailīti... Nataša novērsās no Antoškas un piesardzīgi norausa ar piedurkni ūdeni no sejas.

Pie tēva sētas Nataša nolēca zemē. Bet Antošku vecais uz muguras ienesa ar visu ķerzi taisni priekšnamā.

Natašas vecāku godistabā, lietu svētīdami, sēdēja bariņš cilvēku. Natašas tēvs cienāja tos ar tēju un bldeļmaizi un bija piebēris pilnu cukurtrauku skaldīta cukura. Šeit bija kolhoza priekšsēdētājs Jegors Jefimovičs Provorotovs, vecaistēvs — vecmāmuļas vīrs un kāds svešs cilvēks, sazin kas, tāds gluži nevajadzīgs.

Natašas māte noģērba meitai un Antoškam slapjās drēbes un uzvilka vietā sausas, nosolīdamās ne savu laiku viņus nekur ciemos nelaist. Bet vecais vīriņš, priekšnamā izgriezis no drēbēm lieko ūdeni, jau sēdēja godistabā pie galda, dzēra tēju un stāstīja, kā tur īpaši bijis. Jegors Jefimovičs viņu pazina, večuks no sugas lopu audzētavas nule kā bija pie viņa bijis sakarā ar bulli.

— Kā tad tāl — priekšsēdētājs Jegors Jefimovičs pārmeta Natašas tēvam. — Laukā negaiss, lietus gāž kā spaiņiem, trako vētra, bet tu sūti bērnus uz Paņutinu?

— Kad viņi aizgāja, laiks vēl bija jauks, — tēvs klusu atrunājās.

— Pēc tā jaukā uzreiz uznāca vētra un negaiss, — Jegors Jefimovičs sacīja, — bērņuki varēja arī nepagūt aiztecēt līdz Paņutinai. Tā redzi Un mēs te sēžam un tērzējam jau vairāk par stundu, bet tu ne reizi neieminējies par meitēnu un puikiņu.

— Kas tur velti ko runāti — tēvs nīgri atteica. — Nekas jau viņiem nenotika, pārnāca sveiki veseli.

— Labi, ka jel tā! — piekrita priekšsēdētājs un paraudzījās uz Antošku un Natašu, kas tagad stāvēja pie stenderes un vēroja ciemiņus. Māte bija viņus jau pārģērbusi tīrās un sausās drēbēs, un dzīve viņiem atkal šķita jauka. — Un vecaistēvs arī, šitāds vecs mūlāps, — priekšsēdētājs nerimās, — zina, ka mazdēls ar mazmeitu aizgājuši pie viņa sērst, bet pats pa to negaisa brīdi pie znota tēju dzert atkūlies, sēž un neliekas ne zinis ...

Natašas vectētiņš klusēja, un visi pārējie ļaudis arī.

— Es šorīt jau mazā gaismiņā atnācu uz kooperatīvu, — vecaistēvs pēdīgi izteica. — Gribēju karpu āķi nopirkt un arīdzan pie jūsējā seglinieka bija darīšanas, viņš man ir radagabals ... Mūsu bo-delē nav it nekādu āķu, zivis upē dzīvo sveikas veselas, bet mani zvejas rīki ir galīgi norietušies. Domāju jūsu kooperatīvā tikt pie mantas ...

— Kā nu bija, bija, — Jegors Jefimovičs miermīlīgi noteica. — Dod šurp dokumentu, ko pirmīt tev izsniedzu nodošanai sugas lopu audzētavā. — Un priekšsēdētājs pastiepa roku uz Natašas tēva pusi.

Tēvs vilcinādamies atdeva priekšsēdētājam papīru.

— Pielūko, Jefimič, tas ir sugas bullis, ar to jāprot, — tēvs iebilda. — Neba nu vairs bulli man neuztici, tāpēc ka mani bērneļi samirkuši?

— Pagaidām ne, — priekšsēdētājs atbildēja,

— neuzticu.

— Bet kurš tad tev atdzīs? — tēvs interesējās.

— Kolhozā bez manis diez vai kāds cits uzņemsies atbildību šādā darīšanā?

— Varbūt es, rau, ar viņu salīgšu, — priekšsēdētājs pamāja uz večuku, kas bija nācis no sugas lopu audzētavas un tagad strēba tēju, bērdams klāt cukuru.

— Tava vaļa, kā pats zini, — tēvs neiebilda.

— Va tu re, cik modrīgs! Laikam sāc rūpēties par mazgadīgiem kadriem? Taču bullis — tas ir viens, bet skuķis ar puišeli — pavisam kas cits.

— Pareizi, — priekšsēdētājs sacīja, noglabādams kabatā dokumentu, kad vēlreiz bija to pārlasījis.

— Bērniņi — tie nav pērkami, un sirds par tiem sāp kā rūgta nāve, bet bullis — kas nu tas, bulli var arī otrreiz par naudu nopirkt.

— Ak tu vai, veries tik! — visā savas sirds prie-cībā piepeši iesaucās vecītis no sugas lopu audzētavas un, atbīdījis apakštasīti, nejauši iemeta mutē vēl vienu cukura graudiņu.

Natašai un Antoškam bija apnicis klausīties sarunā, un viņi izgāja uz lievenēm.

Lietus tik tikko lāsoja. Viss apkārt bija norimis un krēslains. Koku un zāļu lapas gurdeni nokarājās, laizdamās miegā līdz nākamajam ritam. Tikai tālu, tālu svešos un tumšos laukos plaiksnīja rūsa, it kā tur mirkšķinātu acis piekususi tūce.

— Rit atkal iesim pie vecmāmas ciemā, vai jā? — Antoška sacīja māsai. — Es tagad nebaidos. Man negaiss patīk.

Nataša brālim nekā neatbildēja. Viņš taču vēl ir mazs, un bārt viņu nevar.

Māte atvēra durvis un aicināja bērnus azaidā. Viņa jau bija izvārījusi kartupeļus un pārlējusi ar olām, virsū vēl krējumu. Lai bērni aug un atspirgst.

SVAIGS AKAS ŪDENS

hidrotehnisko darbu inspektors inženieris Ivans Nikolajevičs Pereverzevs pavadīja pie mums četras dienas. Viņš pats izpētīja visu nākamā stepes ūdensbaseina gultni; mēs viņam papildus izrakām divdesmit izlūkošanas šurfus, un Pereverzevs konstatēja, ka ūdensnecaurlaidīgais māls nav visai drošs, jo iz-alots ar mālsmilts vādzēm. It īpaši Pereverzevu apbēdināja neizturīgie dabiskās grunts slāņi aizsprosta tuvumā; viņš paredzēja ūdens filtrēšanās iespēju pa aizsprosta slēģa apakšu; inženieris saprata, ka tad, kad gruntij uzguls lielais ūdens svars, dambis var nosēsties.

Mūsu būvdarbu vadītājam tika dots uzdevums: viņam lika nostiprināt grunti dīķa gultnē, lai novērstu ūdens iesūkšanos sausajā smiltī. Tālab vajadzēja viscaur atrakt izskalotos iežus un tad šīs vietas piepildīt ar blīviem māla slāņiem.

Būvdarbu vadītājs mums teica, ka grunts nostiprināšanai baseina gultnē vajadzēs veikt tikpat daudz darba, cik jau patērēts visa aizsprosta celšanai — un pat mazliet vairāk.

— Bet vai tas jel maz vajadzīgs? — ievaicājās Zeņins, pavecs zemes racējs. — Ūdens jau arī tāpat, no stepes nākdams, skalo augsni. Tas savilks sanesas, pārklās gruntī visas nestiprās vietas, turklāt

zeme pieduņosies un nekas liels tai cauri neizsūk-sies ... Es dabu pazīstu!

— Vai nu ne! Agrāk ta ari strādāja, — darbu vadītājs sacīja. — Ari es pats tiku tā strādājis. Bet Ivans Nikolajevičs saka: «Nē, mums vajag, lai no pašas pirmās vasaras dīķis būtu pilns, mums katrs piliens dārgs, un zem dambja aizsprosta lai ne asariņa netiek cauri.» Bet man meistaru tik vien palicis kā jūs un mūrnieki. Nu, mūrniekiem pie pārgāznes darba pietiks, bet jūsu brigādei nāksies papūlēties. Vai ari vēl cilvēkus vajadzētu piesviest .. .

— Ar pūliņu vien te nebūs gana, — iebilda zemes racēju brigadieris Burlakovs. — Pie šā darba vajadzētu simt cilvēku norīkot, bet mēs esam astoņi . . .

Burlakovs kļuva domīgs; viņš pratoja, ka ar astoņiem roku pāriem tāds darbs nav padarāms, un saprata, ka japadara ir. Bet viņu jau vilktin vilka pie savas ģimenes, viņš sievai bija apsolījis atgriezties uz ražas novākšanu, bet nu iznāk, ka tiks mājās tikai ar pirmo sniegu.

Viņš palūkojās uz saviem cilvēkiem: viņi pa vasaru daudz paveikuši, viņi ir piekusuši, bet tagad no viņiem prasa tādu milzumu darba, ka līdzšinējais pret to ir tīrais nieks.

— Grūti būs, — viņš noteica. — Nu, bet, ja sāksim, tad arī pabeigsim.

— Bet ja nu piepeši netiksiet galā un pirms sniega nepabeigsiet, — darbu vadītājs satraukts ierunājās. — Labāk tad es rajonā pieprasīšu papildspēkus ...

— Ko tad prasīsi? Zemes racējus? — Zeņins ievaicājās. — No kurienes jums šos dos, no kura apgabala, teikt, guberņas? Visur tak darbs darbu dzen ... Ko tur velti runāt!

— Nu, bet ko tad lai dara?

— Ko nu darīs? Strādāsim! — Burlakovs darbu vadītājam atbildēja.

-- Bet roku taču nepietiek, kā lai izkārto?

Tagad ierunājās visu laiku klusējušais Aļvins.

— Tā ij jākarto, lai būtu labāk, — viņš teica. — Darbs ir liels, bet mēs ķersimies klāt un arī paši no maziem kļūsim lieli.

Darbu vadītājs īgni pavēras Aļvinā.

— Ko tu runā, Georgij? — viņš pievērsās Aļvi-nam. — Vai tu maz zini, cik kubikmetru iznāk uz katru cilvēku?

— To es saprotu, esmu aprēķinājis... Tad ne jau bez savas zināšanas ķersimies pie darba .. . Bez jēgas mēs tak nedzīvojam! ...

— Bez jēgas nevajag, tā var nobeigties, — iejaucas Sazonovs, visjaunākais mūsu brigādē. — Nav jēgas, nav ari spēka, — ko tā var padarit? ...

Burlakovs sadalīja savu brigādi grupās — pa divi cilvēki katrā, un katrai grupai deva darba uzdevumu. Aļvins un Sazonovs sāka strādāt kopā. No vilkukārklu vicām un vērmeļu stublājiem viņi gravas iegorē sapina sev būdu un apmetās tanī, lai būtu tuvāk pie darba vietas; viņu iecirknis atradās tālu, pāris kilometru no mūsu kopējās mītnes.

Un drīz vien, jau pēc nedēļas, brigādē kļuva zināms, ka Aļvins sācis izstrādāt četras normas dienā, divreiz vairāk nekā pats brigadieris Burlakovs un vairāk par ikvienu no mums. Mēs gājām pie Aļvina vērot, kā viņš strādā, un mācīties no viņa, taču viņš strādāja kā parasti, kā pratām mēs visi, varbūt tikai mazdrusciņ ātrāk, un mēs nevārāmo

jām izprast viņa noslēpumu. Strādājot viņam allaž bija tik laipna seja, it kā tanī nupat plauktu smaids, un viss viņa kalsnais slāvs darbu laikā pauda tādu uzmanību pret zemi, ka, šķita, viņš tanī saskata mīļa cilvēka veidolu.

Uz mūsu jautājumiem viņš atbildēja patiesīgi, un mēs paši sapratām, ka viņš saka taisni tā, kā ir, un nekā vairāk viņam nav ko teikt.

— Vai tikai tu pietiekami cieši noblietē? — pats Burlakovs viņu klaušināja. — Varbūt atstāj čaugani?

— Pārbaudi! — Aļvins viņam atbildēja.

Burlakovs ar lāpstu pabakstīja māla slāni.

— Nē, nekas, — viņš atzina. — Var iztikt.

— Ērmoti! — izteicās vecais Zeņins. — Neticu!

Burlakovs kļuva pikts uz Zeņinu:

— Ko tu netici? Es taču pats uzmēru! Vai man tu netici? . . .

Taču vēl pēc neilga laika Aļvins sāka izstrādāt trīs normas, bet tad piepeši tikai divarpus; viņa pārinieks Semjons Sazonovs gandrīz ik dienas deva divas ar ceturtdaļu. Tā tas gāja trīs dienas, un tad uzreiz Aļvins izstrādāja četrarpus normas, un mazāk par to Burlakovs parasti viņam neuzmērīja. Mēs visi ieinteresējāmies, kā tas Aļvinam tā lēcies, ka viņš kādu laiku izstrādāja mazāk, — vai bijis sasirdzis, vai varbūt viņam dūša sašļukusi? Burlakovs sākumā klusēja, it kā aiz kautrības kaut ko slēpa, bet tad uzsmaidīja mums, taujātājiem, un pastāstīja:

— Viņš vienā laidā visas trīs dienas pa piecas normas izstrādāja! Semjons Sazonovs trīs dienas nestrādāja, gulēja būdā — ūdens viņiem tur nelāgs, puisim vēders bija apsāpējies, bet Jegors Aļvins

uzdeva, it kā Semjons strādājis, un pats veica viņējās divas ar ceturtdaļu.

Burlakovs nopūtās un nodūra acis, it kā par kaut ko kaunēdamies, vai nu pats par sevi, vai par mums visiem.

— Bet kas tad viņiem ēdienu gatavo? — Zeņins apjautājās. — Mums, ek, ir štata virēja, bet viņi savu daļu ēdama paņēma tāpat nevārītu. Kas viņiem tur ēst vāra? Varbūt nāk kāds ārpus štatiem?

— Jegors Aļvins pats gatavo, kas nu vēl cits! —• Burlakovs sacīja.

— Tas jau nu ... bet kas no sovhoza nāk viņus apmeklēt? Man aizdomas, ka viņiem kāds nāk palīgā.

— Varbūt tu gribēsi vēl izdibināt, kas viņu vieta guļ, kad viņi mēnesnīcā no karjera mālus ņem?

— Nē, kas nu man, es tāpat vien runāju, ne jau aiz ļauna prāta, — Zeņins nīgri atteica. — Lai nu ar viņam, šitajam biedram Aļvinam, ir liela dūša, bet spēks rokās tak rodas no biezputras, un putras porcija mums visiem vienāda. Kur te ir dabas likums? Nesaskatu!

— Ij govis visas tādas pašas vien ir, — iejaucās mūsu virēja, vecā Praskovja Daņilovna, — ij barību tikpat vien ēd, bet pienu dod kā kurā.

— Tās ir govis! — Zeņins iesaucās. — Bet te — cilvēki...

— Tev ir vienas iekšas, bet Aļvinam citādas, — Praskovja Daņilovna paskaidroja un novīpsnāja pār visu gudro, mierīgo seju.

— Iekšas! — Zeņins nopurpināja. — Kas es tev esmu, aknu gabals, vai?

— Nesirdies nu! Ir ij tev dvēsele, — mūsu virēja sacīja, — tikai čaumala tāda bieza.

Drīz Praskovja Daņilovna ar Burlakova atļauju pasaka gatavot ēdienu Aļvinam un Sazonovam turpat arteļa saimniecībā un pati nesa to viņiem divreiz diena; viņa gribēja, lai Aļvinam un Sazonovam dzīve kļūtu vieglāka un viņi būtu labāk paēduši: puisieši paši sev nekā lāga neizvāra. Praskovja Daņilovna ievīstīja pusdienu podus savā siltajā lakatā, . un abi zemes racēji nu diendienā ēda karstas pusdienas.

Laiks ritēja. Sazonovs un Aļvins gravā bēra ciet atraktās smiltis un saārdīto augsegu, tā atkal atjaunodami mūžseno dabas neskartību.

Aļvins strādāja jo dienas, jo labāk. Viņš noskatīja karjerā vistreknāko mālu, valkanu un vēsu, raka to augšā no paša bedres dziļuma, krāva ķerrā un stūma uz darba vietu. Tāds māls bija vieglāk piemīdams un noblietējams, parocīgs strādāšanai un cieši saauga ar grunti. Aļvins mīlēja zemes vielu; apglabādams mālu iepriekš izraktajā padziļinājumā, guldīdams to smilšu gultā, viņš domāja par to un klusu tam bilda: «Dusi nu mierā! Te tev būs labāk, te tu būsi vesels un noderīgs, ūdens tevi neizskalos un vēji nekaltēs un nedrupinās,» — viņš it kā gribēja paskaidrot māla slānim, kādēļ tas te likts, un lūdza to paciest šīs pārejošās sāpes, ko tam nodara cilvēks ar savu darbu. Dauzīdams ar blieti māla pikas, viņš paguva ar žēlumu uzlūkot katru no tām un par katru atsevišķi iegaumēt, kam tā līdzinās. «Tu nedrīksti būt tāds kā necilvēks, tu būsi citāds,» sprieda Aļvins un tad raudzījās uz Semjonu Sazonovu vai arī pieminēja citu tuvu un dārgu cilvēku: «Tas notiek viņu dēļ, ka es nedodu

miera mālzemei, jo viņus es mīlu vairāk, taču arī mals ir labs, un mēs visi kopā dzīvojam.» Tas, ko Aļvins runāja savā nodaba, un tas, ko viņš izteica skaļi, citiem dzirdot, patiesībā bija visai atšķirīgas valodas, jo runai, ko cilvēks risina savā nodabā, īstenībā nav vārdu, tas ir tikai jutu saviļņojums, .saprotams un pietiekams vienīgi tam, kas lo pārdzīvo.

Stumdams tukšo ķerru atkal uz karjeru, Aļvins prātoja: «Tas māls, ko es tūliņ ieraudzīšu tur, tas vairs nebūs līdzīgs tam, ko nule aizvedu, tas būs cits,» — viņam tas šķita interesanti. Kāpdams pa nokalni uz karjeru augstāk par nākamā ezera ūdens līmeni, Aļvins vērīgi aplūkoja gan ceļmalas smildziņas, gan tauriņus, kas laidelējās garām, gan visu citu, kas vien bija dzīvs viņa ceļā. «Drīz jūsu visu te būs vēl vairāk, viņš priecājās, «visa kā būs vairāk — gan zāļu, gan tauriņu, gan tārpiņu; te pildīsies ezers, dos zemei valgumu, tās klēpī dzims dzīvība, tad visiem iztikas būs gana.» Aļvinam nekas nešķita nedzīvs, viņam bija sava attieksme pret katru priekšmetu, pret jebkuru dzīvu radību, un viņš nepazina vienaldzības; bet, ja redzēja kāda cita vienaldzību vai aprēķinīgu pašapmierinātību, tad viegli iedegās niknumā, un iespējams, ka šai viņa niknuma slēpās neapjausta vēlēšanās izkustināt vienaldzīgo cilvēku no viņa skopulīgā stinguma, lai viņš saskatītu sev neredzamo — cilvēkus un dabu to īstajā būtībā, skaistumā un dziņā uz nākamību — un lai ieplūstu tajos ar savu sirdi un savu spēku: Aļvina niknumā visvairāk bija smeldzes un nepacietības; tā, vientulībā vērodami daiļu seju vai nedzīvo pasaules skaistumu, mēs jūtam skumju

clinviu, ka neviens cils patlaban neredz to pašu un .11 savam jutām nedalās mūsu priekā, tādējādi to mazinot un it ka nodarot mums pāri.

Vairāk par jebkuru citu darbu Aļvinam patika strādāšana ar lāpstu; viņš ticēja un zināja, ka šis vienkāršais darbs atdzīvina zemi tāpat kā aršana; кап zemnieka arkls, gan zemes racēja lāpsta pārvērš pamirušo zemes slāni par dzīvības avotu labības druvai vai dārzam, tātad galu galā par cilvēka uzturu un dzīvu dvašu, — un reiz dzimuša cilvēka augstākais pienākums viņam bija skaidrs. Tāpēc Aļvins aizrautīgi raka zemi, it kā katru ap-vērsto velēnu modinādams apzinātai esībai, un vērīgi to aplūkoja, ievadīdams nākamajā, nemirstīgajā dzīvē. Viņš varēja strādāt gandrīz bez apstājas, neatvēlēdams sev pat īsos atpūtas brīžus, kādus ietur gandrīz visi strādnieki, paši to nemanīdami. Viņam nevajadzēja darba laikā atpūsties, jo nogurums nespēja uzveikt gandarījumu, ko viņam sagādāja darbs; varbūt arī darbs viņam nemaz nebija piepūle, bet gan tuva attieksme pret cilvēkiem, aktīva līdzdalība viņu laimē, kas ari viņu pašu darīja laimīgu, un laime taču nenogurdina. Un šīs jūtas lika viņam mirdzošām acīrn vērot zemi tai pašā laikā, kad viņa krekls caur un cauri mirka sviedros,, izžuva vēja un mirka no jauna. Vakarā viņš ar žēlumu domāja par aizgājušo dienu un negribēja gulēt, taču nāca virsū nakts, viņš nolikās būdā uz zāļu klēpja, apsedzās ar savu veco mēteli, un miegs viņam bija salds.

Rītā reizē ar gaismas svīdu nāca Praskovja Da-ņilovna; viņa atnesa azaidam putru, karstus kartupeļus un maizi. Viņa steidzās drīzāk tikt atpakaļ, taču Sazonovs parasti aizturēja viņu ar saviem jautājumiem.

— Kāpēc tu neesi apprecējusies, Praskovja Da-ņilovna? Esi tak jau gados.

— Es, dēliņ, esmu atraitne.

— Atraitne? Un kur tad bērni? Nava?

— Kā ta nu nava! Bija ij bērni. Dažs uzauga, dažs nomira . ..

— Cik bērnu tad bija? Vai daudz?

— Ta četrpadsmit bija, pavisam četrpadsmit gabalu dzemdēju ...

— Oho, cik daudz! Tas ir prāvs skaits!

— Ta nav jau nekāds lielais — ir cilvēkiem ij vairāk, — bet svešai acij jau nu šķietas daudz.

— Un kālab tu tik daudz dzemdēji? Pēc nākamiem cilvēkiem ilgojies, vai?

— Ta ne jau, ko nu es ilgojos! Ne ilgojos, nekā! Bet tā vajadzēja ...

— Vajadzēja? Bet man, ek, vajag augu eļļas. Atnes pusdienām kaut ko ar eļļu. Izcep!

— To var gan, — Praskovja Daņilovna bija ar mieru. — Es tev kartupeļus sacepšu, maizi sagriezīšu riciņās un apcepšu, maize tad viscaur piesūksies ar eļļu ...

— Nes vien, es ēdīšu... Man ēdamais vajadzīgs, darba daudz un jādomā ari...

Pa dienu darbā Sazonovs centās sekot Aļvinam, taču nevarēja tikt līdzi, viņam izstrāde allaž iznaca mazāka. Kaut kas viņu kavēja — vai nu tā bija nepareiza domāšana, vai viņa paša iekšējā dzive, kas darbā visā pilnībā nesavienojās ar visu cilvēku kopīgo dzīvi.

Stāvēdami bedrē, viņi juta nobriedušas labības 13G

un stepes zāļu smaržu, ko viņiem atnesa silta gaisa viļņi, un šis liegais dzīvās zemsedzes aromāts sajaucās ar atsegtā slāņa un strādājošo cilvēku sviedru dvaku, un viņi elpoja šo zāles, zemes un darba dvesmu, kas šeit saplūda kopā vienā dzīvā tuvībā.

Tā, jādomā, arī pār visu mūsu dzimto zemi vējā vilnī šis dzīvības aromāts — zāļu un kviešu druvu smarža, cilvēku sviedru un sasprindzinājumā vibrējošu mašīnu vārā dvesma.

Pusdienlaikā pie viņiem ieradās Burlakovs. Viņš stāstīja, ka brigādē no slikta ūdens saslimuši divi cilvēki — Zeņins un Tiunovs; žēl, bet, ja saslims vēl arī citi, tad nepavisam nebūs kas strādā, un mēs nevarēsim izpildīt uzdevumu pat gada laikā.

— Vajadzēs atrakt šahtas aku, — sacīja Burlakovs. — Nevar cilvēkus ar dobulītī pasmeltu žurgu dzirdināt.

— Jā, nevar gan, tur ir mikrobs! — Sazonovs piekrita.

Burlakovs papīpēja, uzmērīja darbu, ko bija paveikuši Aļvins un Sazonovs, un izlēma, kā darīt turpmāk. Pie akas rakšanas jānorīko Sazonovs un Kirejevs, Aļvins paliks viens pats savā iecirknī,— nelāgi, protams, ir, bet, lai izkārtotu labāk, — vajag vairāk cilvēku; taču arī no slikta stāvokļa var izsist labumu, skatoties, kā ķeras pie darba.

Burlakovs līdz vakaram palika Aļvina iecirknī, viņi strādāja trijatā. Burlakovs palika Aļvina dēj: viņš gribēja sīki izpētīt visus Aļvina paņēmienus, kā viņš strādā un kāpēc tik daudz izstrādā. Burlakovs netraucēja Aļvinu ar savu vērošanu, viņš paraudzījās uz to reti un nemanāmi, taču tad, kad tieši vajadzēja; kā vecs strādnieka cilvēks viņš saprata, ka jebkurā darbā ir dziļa slēpta jēga, ikviena strādnieka personiska attieksme pret savu darāmo, un nedrīkst nekautrīgi noskatīties, kā cilvēks strādā, — arī pašam būs kauns.

Burlakovs savā prātā aprēķināja ātrumu, ar kādu Aļvins dzen ķerru uz karjeru pēc māliem, laiku, cik paiet, piepildot ķerru, un ātrumu, ar kādu Aļvins atgriežas ar kravu. Burlakovs saskaitīja arī, cik uzsitienu minūtē Aļvins izdara blietējot, cik centimetru augstumā virs grunts viņš paceļ blieti, ar kādu dzīvu spēku stampā mālu, un arī to, kā viņš elpo un vai daudz svīst vai arī strādā sausā. Pamanījis, ka Aļvins strādā kailu galvu un apkakle viņam līdz galam atpogāta, Burlakovs arī to ņēma vērā. Viņš zināja, kāda nozīme ir precizitātei un šķietamam sīkumam, — taisni tur slēpjas jautājuma atrisinājums.

Pievakarē Burlakovs uz brītiņu atsēdās pa gabaliņu no Aļvina; viņš uzpīpēja un izskata pēc pārāva vienu kāju. Aļvins tobrīd ar lāpstu lobīja nost irdeno zemes kārtu, kas sedza smilti. Burlakovs gribēja nemanīts iztālēm pavērot Aļvina sejas izteiksmi: vai cilvēks ir galīgi noguris vai ari jūtas vēl ciešami un ir labprātīgs? Un Burlakovs ieraudzīja Aļvina sejā vāru smaidu un vērīgas, mirdzošas acis, kas lūkojās zemē. Burlakovs atcerējās redzējis tādas sejas cilvēkiem, lasot lielas grāmatas, kas viņus saviļņo, — mierīgas un laimīgas sejas. «Kas viņu visu var sazināt,» Burlakovs nodomāja. «Raugi, tā, kas viņā patlaban ir, taisni tā man, jādomā, trūkst. Bet nekas! Es uzveikšu citādi: arī man zem lāpstas zeme kūpēs, bet krekls paliks sauss!» 13B

Nākamajā dienā AJvins strādāja viens. Semjons Sazonovs no paša rīta aizgāja rakt aku, un turpat darba vietā viņam vajadzēja pārnakšņot kopā ar Kirejevu, tāpēc ka aku raka diezgan tālu; bija aprēķināts tā, lai aka arī pēc darbu beigšanas saglabātos tiem, kas apmetīsies uz dzīvi ezera krastā.

Un piepeši Aļvinam kļuva tā kā ērmoti strādāt un dzīvot vienam pašam; parasti viņa tuvumā bija strādājis cilvēks, un, kaut gan domas pie tā nekavējās, taču jūtas pret to bija; šīs jūtas raisīja vienādais liktenis un gandarīta apziņa: ja tu strādā un tev ir grūti, tad arī man ir grūti, arī es esmu šeit kopā ar tevi. Tāpat juta arī tas otrs cilvēks, un abiem bija vieglāk.

Aļvins nopriecājās, kad atnāca Praskovja Da-ņilovna ar pusdienām; ēst viņam neko lielu negribējās, taču šķita nepieciešami kādu brīdi pabūt kopā ar cilvēku, pārmīt vārdu par šo vai to, ieraudzīt kaut vai svešā sejā to, kas saista viņu pie dzīves un uztur ticību tai.

— Vai no šejienes iesi arī Semjonam aiznest ēdamo? — Aļvins pusdienodams vaicāja Praskov-jai Daņilovnai.

—- Kā citādi! Viņam un vēl Kirejevam, Tirnoš-kam.

— Ej, ej, aiznes . .. Būtu tu pirmāk pie viņiem gājusi...

— Ēd, ēd rāmi, nerij! Laika gana... Dabūs ij viņi, paēd vien. Nesteidzies!

Vakarā pie Aļvina atnāca Burlakovs. Viņu aizvien vairāk satrauca Jegora Aļvina darba noslēpums; sirds vairs nejaudāja izturēt, iekām nebija izdibinājis, kāpēc Aļvins var izstrādāt vairāk nekā viņš; vai tad viņš lai nu neprastu paveikt tikpat

т

un vēl vairāk! Visu laiku, visas šis dienas Burla-kovu mocīja kauns; viņš jau gribēja atteikties no brigadiera amata, — lai tagad par brigadieri strādā Aļvins, taču darbu vadītājs pavēlēja viņam palikt, kā bijis, savā amatā.

Izpētījis Aļvina darba veidus un paņēmienus, Burlakovs visos sīkumos tos atdarināja, pat kātu savai lāpstai pierīkoja garāku, tādu kā Aļvinam, — un tikai vairāk nomocījās, bet zemes izmeta tikpat vien kā iepriekšējā dienā, ne druskas vairak. «Tad ta gan velna būšana!» Burlakovs nodomāja un gāja pie Aļvina.

— Varbūt pateiksi? — Burlakovs lūdza. — Vai tev kādas slepenas zintes ir, vai ka?

Aļvins pasmaidīja.

— Ko tu, Nikolaj Stepanovič, aplamības gvelz! Vai tu no tiesas tā domā?

Burlakovam kļuva neērti.

— Tu neņem ļaunā, Jegor Jegorovič, arī aplamībai ir savs pamats. Tāda svarīga lieta, gribas izdibināt...

— Ko izdibināt? — Aļvins skumīgi pajautāja.

Viņš pavērās tumšajā stepē un uz zvaigžņotajām debesīm, kas liecās pār zemi; pie debesīm viņš atrada vienu zvaigzni, uz kuru bija skatījies frontē katru nakti, kad šī zvaigzne bija redzama.

— Kas tev no manis ko izdibināt? Es zinu to pašu, ko zina visi...

— Nav, redzams, visiem vienāda ta zināšana. Tev šodien sanāk sešas normas, bet brigādei caurmērā pa trīs, man četras. Rudens nāk virsū, bet mums gausi sokas... Vai tu uz ātrumu izej, bez atelpas strādā? Tātad sirds tev stipra, var turēt.

Aļvinam kļuva apnicīga šī prātošana, viņš dzīrās pateikt, ka bijis ievainots krūtīs, taču noklusēja: Burlakovs jau nevaicāja par to. Debess pamalē uzlēca dilstošs mēness un aplēja zemi ar maigu gaismu.

Aļvins piecēlās un paņēma lāpstu.

— Kurp tu? — Burlakovs viņam jautāja.

— Pastrādāt pie zemes... Nāc tu arī, Nikolaj Stepanovič. Es rītdienu gribu uzsākt šodien.

Burlakovs negribīgi paņēma otru lāpstu un, ne vārda neteicis, sekoja Aļvinam. Burlakovs ņēmās dzīt klāt mālus, un Aļvins tos blietēja.

Pēc pusnakts viņi atvadījās. Aļvins pamanīja, ka Burlakovs ir piekusis, taču kļuvis jautrāks.

— Darbā ir vislabāk, — Aļvins mulsi un klusu piebilda, — it kā tu, cilvēks, ar visiem ļaudīm un ar dabu runātos. Man, sacīt, allažiņ tā liekas.

— Bet ko ļaudis tev saka? Kā tev liekas?

— Vārdus nevar saklausīt. Tā nav tāda saruna.

— Bet tu viņiem?

— Es nekā nesaku. Es viņus mīlu. Ko sacīt nav, un nebūtu arī labi, strādā — un vairāk nekā.

Burlakovs izbrīnā raudzījās uz Aļvinu; domas viņam ritēja gausi, turpretim jūtas viņa sirdī darbojās ātrāk par domām. Viņš apkampa Aļvinu ka brālis, brītiņu tā pastāvēja, tad aizgāja nakšņot pie saviem ļaudīm.

Aļvins palika viens. Viņa zvaigzne pie debesīm norietēja aiz apvāršņa, tā neapdzisa, bet spīdēja tagad citiem — neredzamiem cilvēkiem.

Aļvins aizmiga, un rītausmā viņu uzmodināja cilvēka kliedziens. Bija atskrējis Kirejevs; viņš pateica, ka Semjons Sazonovs akas šahtā nosmacis no zemes gāzes, Kirejevs gan viņu izvilcis, bel nu Sazonovs gul zemē vārgs un smagi elš, vai atelsīsies vai ne — neviens nezina, viņš var nomirt. Aļvins skrēja Kirejevam līdzi uz aku; ceļā Aļvins lika Kirejevam steigties uz baraku — tur ir aptieciņa, lai nes to šurp.

Aļvins atskrēja viens pats pie pusgatavās akas. Blakus izmestās zemes kaudzei vēsā, rasainā zālē gulēja Sazonovs ar seju pret saules lēktu. Izbalu-šās acis pusvirus, ar vienaldzīgu skatienu; elpu viņš vilka kāri, taču reti un nevienmērīgi, it kā te aizmirsdams, te atkal atcerēdamies, ka jāelpo, un viņa roku pirksti nevarīgās sāpēs kustējās, vārgi tvarstīdami zemi. Aļvins raudzīja palīdzēt Sazonovam kā varēdams un attapdams: viņš ņēmās ar saviem svārkiem vienmērīgi vēdināt Sazonovam gar seju, lai ar vēja vēsmu pievadītu spēkus zaudējušam cilvēkam vairāk svaiga gaisa.

Drīz Sazonovam uznāca vēmiens. Aļvins novilka savu kreklu un piesardzīgi apslaucīja vājnieka seju; kustināt cietušo viņš baidījās. Tad Aļvins samērcēja lakatiņu zāles rasā un vēsināja Sazonovam muti un pieri. Pārdomājis, ko vēl vajadzētu darīt, Aļvins noliecās pie Sazonova, nometās pie viņa uz ceļiem un pamanīja, cik spēji Sazonova seju pārņem bālums; neredzams dzeldinošs spēks no iekšpuses sūca viņa dzīvību un zaudēja asinis. Tad Aļvins nomutēja biedru uz pieres un, vairs nedomādams, vai tas derīgi vai kaitīgi, aptvēra Semjonu, piespieda sev klāt un ar visu piecēlās kājās. Aļvins baidījās, ka Sazonovs tūliņ nomirs, aizies no viņa nezin kurp, un turēja viņu cieši pie sevis, nejuzdams viņa smagumu.

Tad Aļvins sauca viņu:

— Semjon, Semjon, elpo dziļāk, attopies jel... Kā tad tu tā, Semjon! Ko tad es bez. tevis? ...

Aļvins nezināja, ko viņam sacīt un ko darīt. Viņš apsēdās zemē, piesardzīgi noguldīja Semjonu sev līdzās, saņēma viņa galvu savās rokās un piespieda sev klāt, lai tā vairāk neatdzistu. Bālā jauneklīgā seja bija pievērsta Georgijam Aļvinam, Sazonova allaž pavērtās, nemitīgi jautājošās lūpas tagad bija klusas, un viņa vaibsti no jauneklīgiem lēnām pārvērtās bērnišķīgos, tad kļuva gluži tādi kā mazbērnam, pieņemdami sākotnēju, lēnprātīgu un cieņas pilnu veidu, kas pauda mieru un pašapziņu. Un bēdas, gluži kā mātes vaimanas par mirušu dēlu, griezās Aļvinam sirdī, un viņš neapjauzdams, ko dara, ar savu muti pieskārās Sazonova nobālušajām lūpām un sāka elpot ar viņa elpu, lai indīgā gāze ātrāk izkļūtu no mirēja krūtīm.

Aļvins agrāk maz bija domājis par to, kas pats par sevi ir Semjons Sazonovs un ko viņš nozīmē citiem cilvēkiem. Bet tagad Georgijs Aļvins nodrebēja jaunekļa bālā vaiga priekšā: viņš tajā ieraudzīja nepazīstamus, slēptus tā lieliskā cilvēka vaibstus, kurš viņam bija nepieciešams. Aļvinu pārņēma bailes, ka reizē ar Sazonova nāvi saruks visa dzīves jēga virs zemes un viņa paša rokas vairs nejaudās strādāt... Sazonovs joprojām vēl snauda pirmsnāves miegā, un Aļvins, pār viņu nolīcis, apraudājās.

Burlakovs iztālēm kaut ko sauca Aļvinam, viņš skrēja šurp kopā ar Kirejevu.

— Nu, kā Semjonam? Vai vēl dzīvs? Nepalaid, nepalaid viņu! ... Es eju!

Burlakovs sniedza Sazonovam palīdzību no aptiekas kastītes, nav tomēr zināms, kas Semjonam īsti palīdzēja: jādomā, jau no mātes dzīvē līdzi paņemtais spēks, kas joprojām glabājās viņa miesās.

Sazonovs pamodās un vaicāja:

— Kas tas bija — vai nāve?

Burlakovs apmierināts pasmaidīja.

— Vai redzēji! Interesējas! Tātad atžilbs un dzīvos.

— Dzīvošu, — Sazonovs vārgi atsaucās. — Man jādzīvo!

Aļvins nolaidās šahtā pārbaudīt aku. Gāze šahtā jau bija izvējojusi, tanī varēja strādāt, un Aļvins palika tur; pret vakaru viņš kopā ar Kirejevu aiz-rakās līdz gruntsūdenim un pirmais padzērās vēso, skaidro valgmi...

Šī diena pagāja, un mēs to aizmirsām. Laiks sliecās pret rudeni. Burlakovs steidzināja darbu, viņš pats sevi nežēloja un dusmojās uz citiem, kas netika līdzi. Dusmodamies Burlakovs dažkārt pats strādāja vājāka biedra vietā un savu izrakto pierakstīja tā izstrādei. Tas lika ietrīsoties cilvēku apziņai, un Kirejevs reiz naktī raudāja, tāpēc ka Burlakovs viņam bija pierakstījis pusotras normas no savas izstrādes.

Rudenī pat visvājākais un vienaldzīgākais cilvēks mūsu brigādē sāka strādāt labāk, un nu jau neviens neizstrādāja mazāk par trim normām. Bet Aļvins un Burlakovs strādāja vienādi pa sešas normas dienā, taču gadījās, ka arī vairāk. Brigādes ļaudis pa jokam daudzināja, ka akā atrakuši laimīgu, saldu ūdeni, no kura rodas papildus spēks.

Kad Burlakovs pirmo reizi izraka vairāk nekā Aļvins, tas viņam iejautājās:

— Saki, Nikolaj Stepanovič ...

— Ko tev lai saku? — Burlakovs pasmaidīja, sapratis AJvinu. — Arī Zeņins šodien deva trīs ar ceturtdaļu. Cilvēki pamazītēm ieiet sliedē, dzer ūdeni no tīras akas ...

— Nē, bet tu pasaki: kas tās tev par īpašām zintēm? Citādi — es no tevis atpalieku ... Man, tātad manī pašā kaut kā pietrūkst, bet tev tā ir allicin.

— Va tu re, ko uzgribējis! Varbūt taisni no tevis tas ir sācies ... Es domāju, tu šodien nejaudāsi, un arī tavā vietā pacentos. Tiesa, krusti sāp gan, bet tas pāries ...

— Pāries, — Aļvins apliecināja. — Tātad arī tu esi sev tādas īpašas zinies izperinājis?

— Kā tad! — Burlakovs iesmējās. — Pats jūtu, kaut kas ir, bet pateikt nemāku. Arī tu taču ne vārda nebildi! Ikvienam, mans mīļais, ir sava va-rīte, bet svaigo ūdeni mēs visi dzeram no vienas akas.

1937—1939 10 - 11.32

PUSNAKTS DEBESIS

Vācu kara gaisa flotes leitnantu Erihu Zummeru dienā izsauca uz da]as štābu un lika viņam sagatavoties tālam nakts lidojumam ar kaujas lidmašīnu; uzdevums pilnīgi slepens, lidojuma maršrutu un tā gala punktu Zum-mers uzzinās no savas nodaļas komandiera īsi pirms starta.

Zummers iznāca no štāba uz kāda Dienvidbavā-rijas ciema ielas. Viņš pasmīnēja, atcerējies daļas štāba priekšnieka visai nopietno, dziļdomīgo sejas izteiksmi; izskatījās tā, it kā viņam patiešām būtu kas nopietni pārdomājams, it kā viņš nebūtu tikai cilu gribas tehniskais izpildītājs, vienkāršs kancelejas darbinieks ienākušo papīru lasīšanai. Zummers smīnēja tāpat kā skuma — klusējot un sejā nepakustoties ne vaibstam; viņš bija pieradis klusēt, un dzīves iespaidi, kas, dabiski, izraisa cilvēkā smieklus, bēdas vai sirsnīgu rīcību, tagad aizvien vairāk pārvērtās iekšējos apslāpētos, nevienam nemanāmos pārdzīvojumos, nekaitīgos un nevajadzīgos. Jaunā lidotāja sirds un prāts, tāpat ka agrāk, spēja sajūsmināties par cilvēkiem, notikumiem, mašīnu lidojumu, viņš varēja mīlēt draugus un sirdsizredzētos un iedegties svelošā naidā pret ienaidniekiem un tirāniem, taču šīs savas parastās spējas Erihs Zummers tagad izrādīja visai skopi

vai ari vispār neizrādīja, — un tas arī bija tas vislabākais, tāpēc ka atklātas cilvēka domas un jūtas aizvien vairāk kļuva viņam nāvīgi bīstamas.

Pat milēt Zummeram vairs nebija iespējams. Pirms gada viņš dzīvoja kazarmās netālu no Leip-cigas, un viņam iepatikās Klāra Šlēgele, meitene, kas kalpoja kareivju ēdnīcas virtuvē, viņš tai tuvojās, iedraudzējās ar tās ģimeni — tēvu un māti — un pa vakariem aizstaigāja uz viņu mājām patērzēt un pastaigāties ar šo meiteni, uzskatīdams to par savu līgavu un vēlēdamies, lai meitene pie viņa pierod un viņu iemīl. Varbūt pašai mīlestībai nekā cita ari nevajag kā vien divu mīlošu cilvēku, taču ikvienam no viņiem šķiet nepieciešami pierādīt otram savu vērtību, lai nostiprinātos šā otra cilvēka sirdi, un, lai to panāktu, tiek aicināti par lieciniekiem un pierādījumiem jebkuri jauki fakti no ārējās pasaules, kas pati par sevi sasprindzinātajām mīlētāju jūtām šķiet neinteresanta.

Redzams, lai pierādītu savu prātu un oriģinalitāti, Erihs reiz Klārai izteicās par krieviem, spāniešiem un ķīniešiem: «Tie pašlaik ir vislabākie, visvairāk apgarotie cilvēki visā pasaulē.» Klāra uzmeta Ēriham vērīgu skatienu un tad atbildēja, ka virsniekam ar šādām domām nav īstā vieta vācu armijā un viņa pati parūpēsies, lai Erihs vairs nestrādātu kara aviācijā.

«Gan jums būs drošāk, gan man mierīgāk,» Klāra pasmaidīja un piebilda: «Ja es kādreiz iziešu pie jums par rāevu.»

Zummers saprata, ka Klāra ziņos par viņu slepenpolicijai, un sāka gaidīt arestu. Viņš vairs neapmeklēja līgavu un nesatikās ar to — ne jau aiz bailēm, bet aiz drūmas vienaldzības, kas viņu bija

10*

147

pārņēmusi, kaut gan žēlums un apslāpēts skumjš maigums pret atstato meiteni viņa vēl bija saglabājies. Taču tādas pašas vai līdzīgas jūtas Erihs loloja pret visiem cilvēkiem, kuri savā laikā bijuši viņam tuvi vai miji un kurus viņš bija zaudējis no redzes loka; to balsis slepus glabājas viņa sirdī un atmiņā un neskaidri, gandrīz nedzirdami čukstēja viņam par sevi, it kā žēlodamās par savu pamestību.

Arestēt Ērihu Zummeru nearestēja, — jādomā, tāpēc, ka arī slepenpolicijā nebija nekādas kārtības un tur rokas līdz viņam nesniedzās vai varbūt saņēma kādu citu viņa vietā: viņiem taču alga viena, lai tikai būtu darbošanās. Klāras Šlēgeles cildenumam vai cilvēciskumam Erihs lāgā neticēja. Viņai nebija no kā mācīties un ieņemties šais jūtās — jo viņu jau trīspadsmit gadu_vecumā fašisms bija paņēmis savā varā, bet viņš, Erihs, nebija paguvis viņai nekā iemācīt, tāpēc ka tikai mīlēja viņu un uzskatīja, ka ar to pietiek. Taču viņa mīla nebija nekas vairāk kā vienīgi rūpes par savu paša labumu un savu prieku, par savu baudu, ko sniedza daiļā būtne, nevis pūles glābt sievieti-bērnu, naivu un nepiedzīvojušu būtni, ko nežēlīga, naidīga vara jau pakļāvusi bēdīgam liktenim, nemitīgam biklam sasprindzinājumam, kur nožēlojamais saprāts spēs vienīgi klusēt un paklausīt, nevis domāt un kur viņas sirds pukstēs tālab, lai neapstātos asinsrite ķermenī, taču nespēs izvērsties dvēselē ...

Ko tad viņš, Erihs Zummers, bija darījis, lai atvieglotu Klāras Šlēgeles nākamo likteni? Viņš apskaitas uz savu līgavu un atstāja to; viņam derdzās, ka tā grib ziņot slepenpolicijai par viņa anti-fašistisko pārliecību; viņš atrava meitenei savu draudzību, nolēma viņu vientulībai, kaut gan bulu varējis saistīt viņas sirdi pie sevis tik cieši, ka tā visu mūžu būtu silusi Eriha elpā un nekādi auksti, postoši vēji to neatsaldētu. Neviens viņu neņēma pie rokas, lai vestu sev līdzi jaunā nākotnes cilvēku pasaulē, kas, slēpta dziļi sirdīs, pastāvēja Vācijā jau tagad.

Taču patlaban ir jau par vēlu rūpēties par Klāru Šlēgeli.

Ir pagājis gandrīz gads, kopš Erihs Zummers nav viņu redzējis, un aizritējuši astoņi mēneši kopš tā laika, kad viņš no Leipcigas atbrauca šurp uz Dienvidbavāriju. Un šovakar pēc saules rieta viņš lidos pāri Francijai uz Spāniju, lai tur iznicinātu savus draugus, lai bendētu nabaga tautu, kas, runājot tās novadnieka dona Kihota vārdiem, cer sagaidīt gaismu nākamība, bet patlaban vēlas vienīgi daudzmaz paciešamu likteni savā zemē.

Zummers atgriezās savā miteklī. Viņš īrēja istabu kādā zemnieku mājā. Ciematā bez Zummera dzīvoja vēl kādi divdesmit virsnieki no tuvumā novietotām aviācijas un tanku daļām. Zemnieki pret karavīriem izturējās iecietīgi, taču nestrādāja vairs tik čakli un rūpīgi kā agrak un dzīvoja, kā pagadījās, lai tikai diena būtu novadīta. Zummers juta zemnieku slēpto nepatiku par karaspēka daļu ierašanos ciemata apkaimē. Milzīgais bruņotu dīkdieņu pūlis, kas aizņēma tīrumus mašīnu stāvvietām un kazarmu būvei, virsnieki, kas iemitinājās zemkopju dzimtajās mājās, izmēģināmo mašīnu duna un dārdoņa klusajos, auglīgajos laukos — tas viss nomāca zemniekus, un viņi dzīvoja savā dzimtajā zemē kā svešumā, it kā gatavodamies nomirt vai arī kuru katru dienu aizvākties no šejienes uz visiem laikiem.

Līdz vakaram vajadzētu izgulēties, taču Ērihs nolēma negulēt, viņam negribējās izniekot miegam savu pēdējo atvadu dienu dzimtenē. Viņš apsēdās noskūties pie galda spoguļa un ieraudzīja savu seju: prāvs, pareizi veidots deguns, drūmas, pelēkas acis, gaiši mali ar nelādzīgu sarkanīgu atēnu, maigā, viegli vēja aprautā sejas āda nosēta sīkiem, brūniem lāsumiņiem — teterraibumiem. Bērnībā Eriliu par lo bija ķircinājuši, saukādami par «zvirbuļu noķērnātu» un «mēsliem apšļakstītu».

— Bet es taču izskatos pēc ārieša, — Zummers nodomāja. — Nolādēta būšana, vajadzētu vai tīšuprāt pakropļol sevi, lai neizskatītos. Bet āriešu taču patiesībā nav, — tas tikai tā izsludināts, ka ir, un, kas teiks, ka nav, tam — ar mietu pa galvu un cietumā iekšā. Ar tādu paņēmienu var piespiest ticēt gan rūķiem, gan lietuvēniem, gan vēl nez kam neredzamam, tomēr ļaundarīgam.

Pie Zummera apdzīvojamās istabas sienām bija sakārtas fotogrāfijas, vecas šās zemnieku mājas saimnieka senču un radinieku dagerotipijas, veselas mirušo paaudzes. Viņi ir bijuši laimīgāki par tagadējiem cilvēkiem. Bet kāpēc?

Noskuvies Zummers veicīgi salika savas mantas mazā, taču ietilpīgā čemodānā, iztīrīja un pārbaudīja revolveri, nolika to pa rokai un bija jau gatavs braukšanai uz lidlauku. Viņš pārlaida atvadu skatienu istabai, kurā bija dzīvojis un diez vai kādreiz vēl iegriezīsies. Skumju domu mākts, Erihs atlaidās gultā atpūsties, vēl labi pārdomāt un nonākt pie kāda lēmuma, kas remdinātu ciešanas.

Fotogrāfijās attēloto zemnieku paaudzes raudzījās viņā no sienas blakus gultai. Kāpēc tie bija laimīgāki par viņu?

«Es nesapratu Klāru un atstāju viņu vienu starp ienaidniekiem. Mani saniknoja viena pali viņas nejauši pateikta muļķība, bet kur gan lai viņa būtu mācījusies prātu un godu? ... Pat mīlēt tu pa īstam nevari, — mīl taču tikai tad, ja piedod mīlamajam cilvēkam visu, pat nāvi no viņa rokas, bet tu neizturēji, tu apvainojies, tu esi nelietis, nekā tu nesaprati, savā aizvainojumā tu visu uztvēri greizi, un šodien tu lido uz Spāniju galēt darba tautu, lai no tās paliktu pāri vieni vienīgi bāreņi un lai bāreņus pēc tam padarītu par vergiem .. .

Rūtīs lija klusas vasaras dienas nedzīvā gaisma. Zummers piegāja pie loga un ieraudzīja ārccļu, kas veda uz tālīniem tīrumiem, — tas bija parasts lauku ceļš ar mīkstajā zemē riteņu iedangātām grambām. Pa to brauca zemnieks, attālinādamies no ciemata; Erihs gaidīja to pagriežamies atpakaļ, taču zemnieks nepagriezās un drīz vien pazuda skatienam. Tai vietā, kur ceļš no ciemata ieveda laukā, auga divi vītoli; rēns vējš viegli šūpoja to lapas, un abpus ceļa domīgi auga labība. Tas viss bija tuvs cilvēkiem un radniecīgs tiem, taču reizē tik ļoti svešs, tik vientuļš savā īpašā dziļā dzīvē, ka tikai kopēja saule vienoja cilvēku un augu likteni. Rudzi un koki dzīvo nopietni, jo jūt dzīves nepieciešamību un nebēdā par to, ka cilvēki lieto viņu augļus un viņus pašus tālab, lai dzīvotu uz sveša, uz viņu rēķina. Labības graudiem gar to nav daļas, jo, kad tos grib iznīcināt, tie ir jau nobrieduši un gandrīz miruši, ir gatavi krist zemē, lai tur nomirtu, kad būs devuši jaunus dzietus, un tāpēc cilvēku rīcība tiem paslīd garām nomanīta.

— Bet os taču vēl neesmu miris, — Ērihs Zum-mers apjēdza. — Man ir divdesmit astoņi gadi. Un es gribu dzīvot, tāpēc ka mirstu un tāpēc ka mani nogalina.

Viņš zināja, cik ļoti viņa prāts notrulis klusēšanā, noslēgtībā, savaldībā, cik kusla kļuvusi viņa sirds biklumā un bailēs un nespēj mierināt pat vienu cilvēku, kaut vai Klāru Šlēgeli, ka vienlaikus ar neviltotām jūtām un skaidrām, patiesām domām viņā rodas kaut kas tāds, kas aiztur, apspiež šīs jūtas un domas, rodas tās padevīgās trīsas, ko raisījusi samierinājusies, saliektā dzīve, kad cilvēks pat savas likstas izjūt kā labklājību, kā savu vienīgi iespējamo likteni, un mūžs paiet zūdoties, taču bezdarbībā, rūpēs, taču bez jēgas, gaidot pēdējo nāvējošo triecienu un — nespējot aizsargāties.

Tad ko gan tas nozīmē? Kādēļ man, tādam un tādam Ēriham Zummeram, visa pasaule raida savus signālus un daba kaisa manī savas sēklas, taču nekas manī neatsaucas, neizaug — nedz atbilde, nedz atlīdzinājums, nedz pateicība, it kā es būtu tā neauglīgā, mirusī zeme, kurā iesētās sēklas neatdzīvojas dīglī, tikai sairst pīšļos un saindē augsni ar iznīkuša, neizlietota spēka indi, lai zeme kļūtu vēl neauglīgāka, lai tā pārvērstos par akmeni. Taču ir grūti saprast un pareizi virzīt savu dzīvi tam, kurš ne reizi nav miris un nav skatījies nāvei acīs.

— Nekas, es arī dzīvoju tā, it kā mirlu, tāpēc es mazliet sāku saprast, kā man jādzīvo, — Erihs prātoja.

Viņš atcerējās ļoti slepeno pavēli par nakts lidojumu un pavīpsnāja par šo noslēpumu muļķīgumu. Par lo, ka no šejienes uz Spāniju tiek sūtītas kara lidmašīnas, zināja visi apkaimes gani un viņu palīgi, un visa vācu tauta. Acīm redzamais aizvien tiek darīts slepeni, bet klaji izbazūnē vienīgi nekam nevajadzīgus, neinteresantus niekus.

Erihs atkal atlikās gultā un iegrima snaudā līdz vakaram.

Vakarā viņam pakaļ no štāba atsūtīja automašīnu un viņš brauca uz lidlauku. Līdz lidlaukam bija pavisam kilometru desmit pa jaunas nonivelētas trases gudronu. Erihs brauca un brīnījās: kur agrak auga koks, tas tagad bija nocirsts, kur agrāk neauga nekas, tagad šis tas bija radies: vai nu zāle, vai tumšs akmeņu klājs, kas sargāja zemi no izskalošanas. Viņš brauca pa pazīstamām vietām, taču jutās pārsteigts kā svešzemnieks: viņš gan saprata, kāpēc šeit nocirsts koks un tur sakrautas velēnas, lai nostiprinātu nogāzes, tomēr viņam būtu gribējies šeit, ciema tīrumos, redzēt vēl veco, rāmo pasauli, svaigus nakts arumus, mūžsenus kokus pie aizaugušiem grāvjiem, gaismu lauku mājas logā, kur zemnieka ģimene sēž pie galda un ēd vakariņas no kopējas bļodas, — to veco pasauli, kas — ja varētu pie tās atgriezties — salīdzinājumā ar fašismu nozīmētu atbrīvošanu.

Zummers lika apturēt mašīnu un izkāpis gāja kājām pa ceļa malu. Bija jau tumšs, nekur neredzēja spīdam ugunis — tika taupīta petroleja un elektrība, — tikai kaut kur tālumā kauca satraukta, gauda balss, nemitīga un viļņveidīga, likās, ka tā plūst no dabas akmens dzīlēm un plūst no turienes mūžīgi, tā ka aiz pieraduma to var arī nedzirdēt un dzīvot it kā klusumā. Tur gaudoja tuvējā eksperimentālajā rūpnīcā izmēģināmie motori un .tiem līdzi kauca aerodinamiskā caurule: lur ražoja jaunas konstrukcijas iznīcinātājus un bumbvedējus. Pa visu pasauli tagad kauc šīs caurules, un gaudo jaunie motori izmēģinājumu stendos. Drīz arī bumbas kritīs uz zemi tik bieži un nemitīgi, ka cilvēki pie tām pieradīs, vairs tās nedzirdēs, un dzīve viņiem atkal liksies klusa un nāve no bumbas šķembas parasta un dabiska.

Zummers lika šoferim brauki tālāk. Pāris kilometru no ciema ceļa labajā pusē pletās koncentrācijas nometne — četras garas barakas, kas tikai metra augstumā pacēlās virs zemes; baraku sienas bija sakrautas no mīksta plienakmens, un, lai ietaupītu būvmateriālu, tās krāva tikai metru augstas, bet pārējā apdzīvojamā baraku daļa bija ierakta zemē, tā ka tās īstenībā bija lielas zemnīcas. Dzelzi vajadzēja taupīt, tāpēc nekāda dzeloņstiepļu žoga ap koncentrācijas nometni nebija, un nometni uzraudzīja — Erihs to bija dzirdējis jau agrāk — veci prūšu apsardznieki un trieciennieki.

Šai nometnē ieslodzītie strādāja smagus zemes daibus: viņi cēla uzbērumus jauniem autoceļiem un planēja nosēšanās laukumus lidmašīnām. Erihs daudz reižu bija redzējis, kā arestētie strādā: viņi raka ar lāpstām zemi, un viņu kustības atgādināja tās cilvēku kustības, ko izdara pa miegam. Vieni blāvām, no pastāvīgām skumjām izbalušām acīm bailīgi un bikli uzlūkoja svešu, brīvu cilvēku, citiem acīs gailēja negants naids pret tiem, kas ir brīvībā, kā pret saviem ienaidniekiem — gandrīz vai laimīgas jūtas.

Vai gan ne par piedalīšanos cilvēku dzīves uzlabošanā nezināmie Eriha Zummera biedri smok šai cietuma nometnē? Tā tas ir, bet tad taču poti šo cilvēku — fašisma ienaidnieku ieslodzīšana pierāda, ka pastāv cilvēka sirds un domu brīvība, un ik ieslodzītais ir mēms vispārējas atbrīvošanas solījums. Tāpēc pašreizējā vācu tautas nebrīve varbūt ir tikai viņas tuvās nākamās brīves ievadījums.

— Arī man vajadzētu būt cietumā, — Zummers vēlējās. — Bet es esmu fašistiskās armijas virsnieks.

Lidlaukā stāvēja izlidošanai gatava divvietīgo iznīcinātāju vienība — piecas mašīnas.

Padzēruši kafiju ar krējumu, lidotāji un stūrmaņi pārģērbās lidotāju tērpos, saposās un nostājās ierindā saņemt pavēlniecības instrukcijas. Noklausījušies instrukciju, lidotāji devās pie mašīnām. Instrukcija bija vienkārša un jau iepriekš visiem zināma: lidot pāri Francijai un Spānijai, turēties aptuvenā griestu augstumā, nosēsties Spānijā pēc flagmaņmašīnas norādījuma, bet gadījumā, ja kāda mašīna nepārvarama iemesla pēc būs spiesta atrauties no pārējo mašīnu grupas, lidotājam patstāvīgi jāsasniedz ģenerāļa Franko josla, vadoties no sava stūrmaņa aprēķiniem.

Zummera mašīnā par stūrmani bija norīkots Frīdrihs Kēnigs. Tam vajadzēja ne vien pavadīt lidmašīnu līdz Spānijai, bet arī palikt ekipāžā kopā ar Zummeru kā kaujas stūrmanim visu kara laiku. Zummers pazina Kēnigu apmēram gadu: viņš bija kopā ar to lidojis treniņa lidojumos un piedalījies manevros. Kā stūrmanis Kēnigs bija parasts, pat vājš darbinieks, — reiz viņš dienas laikā skaidrās debesīs pusotra tūkstoša metru augstumā bija sajaucis orientierus un norādījis Zummeram aplamu kursu. Toties Kēniga lielajās, dzidrajās, bērnišķīgajās acīs pastāvīgi dega enerģiska kvēle, sirsnīga pārliecība par fašisma patiesību, dega ticība, bet arī vērīgums un aizdomīgums, un viņš dzīvoja, skaudri izjuzdams negantu beziemesla prieku par savu esību, vienmēr gatavs kaujai un jūsmai.

Zummers, vērodams Kēnigu, reizēm juta trīsas — ne tāpēc, ka stūrmanis ticēja fašismam (ticība nomaldam ticīgo cilvēku pamazām dara bezspēcīgu un nonāvē, tā ka lai jau viņš tic vien), bet tāpēc, ka viņa ticības idiotisms, juteklīgā, laimīgā pakļautība verdzībai bija viņam it kā iedzimta vai dabiska, — un tas lika Zummeram nodrebēt.

Viņš ar bailēm un skumjām domāja, ka daudzos cilos cilvēkos iemīt tāds pats instinktīvs, priecīgs idiotisms kā Fridrihā Kēnigā. Zummers atcerējās, kā, atvadoties no speciālās aviācijas vienības ģenerāļa, kas viņiem novēlēja labu ceļa vēju, Kē-nigam acīs mirdzēja asaras, asaras, ko riesa priecīga pakļāvība un pilnīga gatavība mirt par šo ģenerāli un par jebkuru citu no priekšniecības, kas visi kopā stūrmanim nozīmēja tēvzemi.

— Tu arī mirsi par tēvzemi, — Ērihs Zummers, apsēdies savā pilota vietā, klusu nomurmināja, — taču mirsi nevis par to tēvzemi, ko tu sev esi izdomājis, bet par manējo, par vispasaules tēvzemi, par visu daudzkrāsaino un zilgmaino zemi, kuru tu gribi pārklāt ar brūniem kapu māliem.

Lidmašīnas cila pēc cilas pacēlās gaisā un, ātri izlīdzinājušās, uzņēma kursu nopakaļ flagmaņa mašīnai. Ar pierastu, taču nekad neapnīkstošu baudu Zummers juta, cik precīzi un saspringti darbojas motors. Beidzis Minhenes politehnikumu, Erihs vispirms bija strādājis par mehāniķi un tad par instruktoru eksperimentālajās aviodarbnīcās. Viņš pirmais bija konstruējis sprādzienu drošas benzīna tvertnes kara lidmašīnām. Sīs tvertnes sastāvēja no vienā sistēmā apvienotām, ar benzīnu pildītām caurulītēm un atgādināja automobiļu ūdens radiatoru; katrai caurulītei bija divi speciāli automātiski vārsti, kas caurulītes bojāšanās brīdī acumirklī aizvērās un atdalīja caurulīti no visas sistēmas. Tāds paņēmiens bija nepieciešams gadījumam, ja tvertni trāpītu pretinieka lode, tad benzīns iztecētu tikai no vienas caurulītes un, pat ja degviela uzliesmotu, tad diez vai ar savu nelielo daudzumu aizdedzinātu visu mašīnu. Turklāt Zummers ieteica savu benzīna tvertni novietot mašīnā tādā veidā, lai caurulīšu sistēmu apvējotu gaisa plūsma, — ar to tika sasniegta tik stipra degvielas dzesēšana, ka to aizdedzināt ar jebkuru lodi vai pat tieši ar liesmu būtu pagrūti. Un vēl Zummers ierosināja izdarīt dažus uzlabojumus lidmašīnas motora daļā, nedomādams, cik šis darbs būs noderīgs, bet razdams tajā mierinājumu savā grūtsirdībā, it kā nododamies rotaļai, lai izbēgtu no dzīves īstenības.

Taču pēc kāda laika šī nodarbošanās ar radošo tehniku viņam apnika — vajadzēja vai nu apmainīt vienu rotaļu pret citu (piemēram, sākt automobiļu vai radiouztvērēju uzlabošanu), ja jau gribēja ar kaut ko sevi nogurdināt vai izšķiest savu dzīvi, vai arī, taisni otrādi, sākt dzīvi nopietni un bez jebkādas rotaļas. Un Zummers vairs nenoņēmās ar lidmašīnu motoru uzlabošanu, tāpēc ka ne labi, ne slikti motori paši par sevi nepalīdz cilvēkam pareizi dzīvot, ja cilvēkā nav svētas būtības vai arī šī būtība viņā iznīcināta vai izkropļota. Varbūt šī būtība ir mūsu dvēsele, skaidri nav zināms, kas īsti tā ir, taču bez tas cilvēces kopīgā dzīve nebūs iespējama, un šo atziņu apstiprina tas, ka mēs ciešam ...

Mašīna lidoja augstu virs Francijas. Fridrihs Kē-nigs sēdēja Zummeram aiz muguras, skardams dublētās vadības rokturi. Rāma, kautra gaisma dega virs mērinstrumentu paneļa iepretim Zummeram, un instrumentu skalas raudzījās no turienes uz lidotāju ar dažādu izteiksmi sejās: vienas — apmākušās, citas — smaidošas, vēl citas — cienīgi kustinādamassavas rādītāju ūsas, it kā saposušās par večiem. Erihs uzsmaidīja savām skalām; tās viņam šķita kā bērnu ģīmīši, pēcnācēji, ko viņam dzemdējusi uzticama, mīļota sieva.

Lidotājs palūkojās augšup uz Francijas debesīm — kādas tās bija šeit, virs svešas, taču mīļas un vēl brīvas zemes. Pie debesīm mirdzēja mūžīgās zvaigznes kā neaizsniedzams mierinājums. Taču, ja šis mierinājums nav mums pieejams, tad jo vairāk zemei zem šīm debesīm jābūt skaistai un mūsu elpas sasildītai, jo cilvēkam lemts uz tās dzīvot nepārtraukti.

— Es viņu nogalināšu, — Zummers izlēma Kē-niga likteni. — Viņš un viņam līdzīgie grib mūs sakropļot, pazemot līdz savam laimīgajam idiotismam, lai mēs vairs nesaprastu zvaigznes un nejustu cits citu, bet tas ir tikpat kā mūs nogalināt. Vēl ļaunāk: tas ir bērns ar izdurtām acīm. Bet mēs gribam pacelties sev pāri, mēs gribam iegūt to,

к.I pašlaik nav pal vislabākajam cilvēkam zemos viisū, tāpēc ka las mums ir visnepieciešamākais. Taču, lai iegūtu šo nepieciešamo, cilvēks vairs nedrīkst būt pie sevis pieradis, iesīkstējis, nekustīgs, samierinājies... Kēnigs — tas nejūt vajadzību ne pēc kā, un viņš patlaban lido kopā ar mani iekarot pasauli, lai uz visiem laikiem atņemtu zemi un brīvību tiem, kam tā vajadzīga. Pašam viņam nevajag ne brīvības, ne dvēseles, tas viss viņam nav vajadzīgs. Viņam pilnīgi pietiek ar cietumu un kapu, taču viņš atstājis turp brīvu ceju tikai mums. Viņš ir apmierināts, viņš ir pārliecināts, ka ieguvis sev pasaules patiesību, un tagad pārtiek no tās, un tā viņam iet labumā. Bet es, nabaga bēdīgs cilvēks, jūtu nepieciešamību un un ilgas pēc brīviem ļaudīm. Tāda ir atšķirība starp mums, un tāpēc es nogalināšu Fridrihu Kē-nigu... Man nez kāpēc šķiet, ka taisnība ir man, bet Kēnigs droši vien domā, ka taisnība viņam. Taču es vairs nevaru apvaldīt savu dzīvi un nogalināšu viņu. Lai mūsu kopējās domas un bēdas saceļas pret viņu ticību un apmātību.

Bija pāri pusnaktij. Flagmanis patlaban vadīja mašīnu grupu ar parasto kreisēšanas ātrumu un samērā nelielā augstumā: viņš nevēlējās forsējot deldēt motorus, laupīja degvielu un nebaidījās no frančiem.

Francijas zeme gulēja tumsā zem lidmašīnām. Tur, ciemos un pilsētās, starp kviešu druvām un vīnadārziem izkaisītajās būdās patlaban gulēja pa dienu nogurušie cilvēki.

Zummers ilgi lūkojās tālajā zemē, raudzīdams saskatīt tanī kādu gaismu, kas apliecinātu cilvēka klātbūtni. Vērošanu droši vien kavēja nakts mig-las plīvurs, kas cēlas augšup no apstrādātajiem laukiem, piedvests ar kultūraugu valgo elpu. Bet tad Zummers pamanīja vāji mirgojošu plankumu, kas tikko kustējās pa zemi šķērsām lidmašīnas kursam. Kas gan tas varētu būt? Zummers atjauta: tas ir franču ātrvilciena prožektors, vilciens iet vai nu uz Nicu, vai uz Pirenejiem.

Uz mērinstrumentu dēļa iedegās sarkana spuldzīte ar uzrakstu «stūrmanis». Zummers noliecās mazliet pa labi, kur karājās mikrofons, kas viņu savienoja ar stūrmani.

— Mēs tuvojamies Spānijas robežai, — Fridrihs Kēnigs viņam sacīja. — Zem mums priekšā šķērsām mūsu kursam iet franču nakts ekspresis uz Vidusjūru. Ja mums būtu bumbas, mēs varētu tūliņ nolaisties mazliet zemāk, — Kēnigs smiedamies pajokoja, — un pārbaudīt franču lokomotīves izturību pret triecieniem . ..

— Es esmu kara lidotājs, nevis avantūrists, — Zummers atbildēja Kēnigam.

— Neviens taču nedabūtu zināt, — Kēnigs runāja mikrofonā. — Franču vilcieniem ir labi ātrumi, vajag tikai satriekt lokomotīvi, un pēc tam sastāvs sadragās pats sevi. Un neviens nedabūtu zināt, nevarētu pierādīt, kada lidmašīna bombardējusi, — nolemtu, ka sarkanā spāņu vai itāliešu ... pēc tam apglabātu pasažierus un aizmirstu ...

Zummers brīdi klusēja, tad atbildēja:

— Sarkanie spānieši karo tikai ar saviem ienaidniekiem un savā zemē. . . Bet itālieši, tie ir mūsu sabiedrotie, un es ziņošu mūsu pavēlniecībai, ka jūs tos uzskatāt par spējīgiem uz bandītismu un raudzījāt mani pierunāt uzbrukt franču ekspresim...

Kēnigs palika klusu. Zummers pasmaidīja un sacīja mikrofonā:

— Paklausieties, Kēnig ... Un, ja nu mēs pļaujošā lidojumā uzbērsim viņiem no visiem saviem stobriem, tad taču mēs varam iznīcināt visu lokomotīves brigādi, sabojāt lokomotīvi, un tālāk vilciens ies akli nāvei pretim ...

— Protams, to var, — Kēnigs kļuva mundrāks, — to derētu izmēģināt.

«Ir nu gan cilvēks,» Zummers nodomāja. «Nē, man laiks kļūt par eņģeli, apnicis būt cilvēkam, no tā nekas neiznāk.»

Zummeram pa priekšu, nesatricināmi ieturēdamas distanci, lidoja četras vienības mašīnas, un Zummera motora dūkoņa saplūda ar visas mašīnu grupas rēkoņu, un šī vienmērīgā, nesagraujamā dziesma atgādināja klusumu, un no tās lidotājam mācās virsū miegs un rāms gurdums. Tikai motoru īscaurules, izgrūzdamas spriegu, raustīgu liesmu, uz mirkli apgaismoja smago, trauksmaino putnu spožos korpusus.

«Drīz būs klāt Spānija,» Erihs Zummers atcerējās. «Ir laiks.» Viņš strauji izrāva revolveri no maksts un, puspagriezienā pavērsies atpakaļ pret stūrmani, gandrīz viņu neredzēdams, ietrieca svešajā ķermenī piecas lodes — citu pēc citas. Fridrihs Kēnigs saguma un bez dzīvības atslējās ar galvu pret bortu pa labi.

Flagmaņa mašīna sāka uzņemt augstumu. Pire-nejus sedza bieza migla; no augšas zem zvaigznēm migla izskatījās melna: naktij uznākot, tā bija te saplūdusi kopā no Francijas un Katalonijas

161

XI — 1132

ielejām, no siltajiem Vidusjūras un Atlantijas ūdeņiem.

Zummers nesekoja flagmanim; viņš lidoja iepriekšējā augstumā un samazināja motora apgriezienus, lai paliktu iepakaļ. Nedaudz nogaidījis, Zummers piedeva motoram maksimālos apgriezienus, tad notēmēja savu mašīnu uz attālinošos fašistu lidmašīnu grupu un traucās tām pakaļ, strauji tās iedzīdams.

Pievirzījies lidmašīnu grupai no apakšas tuvā distancē un kā iepriekš forsēdams motoru, Zummers, jau atrazdamies zem flagmaņa, krasi parāva mašīnu uz augšu un vienlaikus satvēra ložmetēju sprūdu. Plākšņu priekšējā malā atspīdēja ložmetēju stobru pulsējošā liesma, mašīna it kā izrotājās iluminācijas ugunīm. Ložu straume kapāja flagmaņa lidmašīnu — no propellera līdz astei, — jo Zummers neatlaida augstuma stūri, kamēr viņa mašīna, griezdamās ap savu šķērsasi, nenogūlās augšpēdu. Vismaz pusi no figūras veidošanas laika Zummera ložmetēji no apakšas ārdīdami vagoja flagmaņa lidmašīnas korpusu visā tā garumā un dragāja tās plākšņus un stūres iekārtu. Apgriezies ar galvu uz leju, Zummers izslēdza ložmetējus un pa horizontāli aizlidoja iepriekšējam kursam pretējā virzienā.

Attālinājies Zummers izdarīja virāžu, izlīdzināja mašīnu un no jauna devās panākt savu vienību. Erihs pamanīja, ka flagmaņa mašīna uz mirkli apstājās, it kā brīvi karādamās gaisā, un tad ar pieaugošu ātrumu vertikāli gāzās lejā uz Pireneju klintīm — tumša un apklususi uz mūžiem. Pārējās trīs mašīnas apmeta gaisā slaidu loku ap savu flagmani un turpināja lidojumu ar samazinātu ātrumu,

II kā pārdomās gausi sarindodamās cita aiz citas. Zummers dzinās tām paka], nolēmis pieveikt tās ar ložmetējiem no astes. Taču pakaļējās mašīnas stūrmanis no savas vietas sāka šaut uz Zummeru ar grozāmo ložmetēju. Un pēkšņi viņš pārtrauca šaušanu, acīm redzot, zaudējis pārliecību, ka dara pareizi, apšaudīdams vācu lidmašīnu un vērodams, kā taisnā virzienā, atklāti, neaizsargādamās viņu lūko panākt pašu mašīna. Vai tad Zummers būtu notriecis flagmaņa mašīnu? Varbūt viņš alojas un flagmani sadragājusi spāņu lidmašīna? — pakaļējās mašīnas stūrmanis pārlika, vērodams Zummeru un nekā nedarīdams.

Pietuvojies un mazliet uzņēmis augstumu, Erihs Zummers palaida mašīnas priekšgalu mazliet zemāk un tad no jauna satvēra sprūdu un no visiem savu ložmetēju stobriem sāka apšaudīt vienības pakaļējo lidmašīnu. Fašistu mašīnas propelleris pilnā skrējienā pēkšņi apstājās, un mašīna, ļodzīgi sa-svārstījusies, bezpalīdzīgi gāzās zemē rakt sev kapu. Taču grupas priekšējā mašīna, kas bija stājusies flagmaņa vietā, pārslēdzās no kreisējošā uz maksimālu ātrumu un ar dziļu virāžu pagriezās Zummeram pretim, ieņemdama triecienam izdevīgu stāvokli. Zummers, nepārtraukdams uguni, piedeva motoram pilnu gāzi, noregulēja visizdevīgāko aizdedzi un devās tieši precīzā frontālā uzbrukumā pretiniekam, gribēdams to iznīcināt ar savu ložmetēju uguni un piebeigt ar triecienu — propelleri pret propelleri, korpusu pret korpusu — taranējot ienaidnieku. Eriha pretinieks, nepaguvis ieņemt izdevīgu kaujas pozīciju, saprata Zummera manevru un sāka spēji uzņemt augstumu. Viņš, jādomā, bija nolēmis uzbrukt

Zummeram no augšas. Tomēr Zummers, apsviedis mašīnu, atkal nokļuva pretinieka aizmugurē un neatkāpdamies tam sekoja.

Zummers labāk nekā viņa pretinieks pārzināja motora vilcējspēju, tāpēc varēja panākt pretinieku, kas lidoja ar tās pašas sērijas mašīnu. Uguni nepārtraukdams un turpinādams vajāšanu, Zummers iedomājās par pēdējo — veselo lidmašīnu, kas vēl varētu viņam uzbrukt. Viņš meklēdams pārlaida skatienu debesīm un ieraudzīja mašīnas tumšo siluetu ar tās motora īscauruļu ugunīm kaut kur tālu malā. Mašīna bija aizbēgusi no kaujas. «Žēl, nepanākšu,» Erihs nodomāja. «Ir tumšs, pusnakts, fašisti jau tuvu.»

Žilbinoša gaisma kā nedzirdams sprādziens nošķīlās Zummeram gar acīm, un lidotājs samiedza plakstus. «Vai degu? Nē.» Erihs atlaida ložmetēja sprūdu, pavilka vadības kloķi, sagrieza lidmašīnu grodā grīstē, raudamies ārā no briesmām, mainīja kursu un — atjēdzās.

Pretinieka lidmašīna, griezdamās un virpinādama ap sevi liesmas, kas šāvās no tās korpusa, krita lejup, lai ieurbtos zemē vai sašķīstu pret klintīm.

«Beigas ir,» Erihs noteica un atviegloti uzelpoja kā pēc veikta mokpilna darba. Viņš pagrieza lidmašīnu un vadīja to uz Spāniju. Debesis ap viņu tagad bija tukšas.

Viņpus Pirenejiem gulēja migla, taupīdams degvielu, Zummers necēlās tai pāri, bet ieurbās miklajā tumsā un, kursu nemainīdams, devās tai cauri. Tagad viņš lidoja ar samazinātu ātrumu un aprēķināja attālumu, lai nosēdinātu lidmašīnu uz republikāņu zemes. Drīz varētu sākt nolaišanos, taču, pēc lidotāja apsvērumiem, zem viņa atradās Pire-neju priekškalnes, un migla, jādomā, plājās līdz pašai zemei, sabiezinot nakts krēslību par blīvu, aklu tumsu.

Zummers atskatījās uz mirušo stūrmani; tas klusēja, kaut gan vēl nesen bija pārliecināts, ka iekaros visu pasauli. Lai guļ mierā un mūžīgi visi pasaules iekarotāji — viņi gribēja dzīvi padarīt par spēli un šai spēlē laimēt; viņi savā nožēlojamā prātā iedomājās, ka īstenība ir tikai joks, un viņiem nebija ne kautruma, ne cildenuma, ne pieķeršanās cilvēkiem, — lai tad nu viņi guļ nāves miegā.

Zummers pamanīja vāju gaismu. Viņš lidoja tur, kur spīdēja gaisma, un ieraudzīja jūru, kas jau sārtojās nākamās dienas svīdumā, sākotnējā jauna laika ausmā. Zummers pagrieza mašīnu. Viņš saprata, ka izkļuvis pie Vidusjūras, atstājot aizmugurē Kataloniju.

Lidotājs griezās atpakaļ uz krastu. Virs mašīnas virmoja propellera plosītas miglas šķiesnas. Zummers deva motoram pilnu, maksimālu apgriezienu skaitu, un mašīna trauca viņu uz priekšu ar tādu pakļāvīgu un priecīgu spēku, it kā Erihs lidotu pretim savai sen nopelnītai tuvai laimei, kas viņu jau gaida.

Zummers sasniedza zemi un lidoja virs tās. Ja jūra sārtojās jau pirms ausmas, tad šeit virs tumšiem plankumiem vēl ēnojās klusums un krēslība, šeit bija nakts un cilvēki, dzīvnieki un stādi vēl dusēja miega skavās ...

Vēl mazu brīdi lidojis, Zummers sāka nosēšanos. Migla tiešām klājās līdz pašai zemei, it kā izaugdama no tās, un Zummers labu laiku lidoja pavisam tuvu zemes virskārtai, gandrīz vai skardams augsni, riskēdams ietriekties vai nu kalnā, vai varbūt zemkopja vai klejotāja gana būdā. Nolidojis pāris kilometru, Zummers pagrieza mašīnu atpakaļ un nosēdināja to nepazīstamā laukā, piesardzīgi pieslīdēdams nelīdzenajai zemei.

Bija vēl pavisam tumšs un drūms nakts miglā. Zummers noslāpēja motoru un nodzēsa gaismu virs mērinstrumentu paneļa, nolika uz ceļiem revolveri un iegrima snaudā līdz rītausmai.

No miega pamodies, viņš izdzirdēja attālu lielgabalu dunu. Lidotājs izkāpa no mašīnas un aplūkoja šejienes zemi. Bija jau rīts, un ielejas migla, dildama saules gaismā, savēlās, pacēlās mazliet uz augšu un izplēnēja; rāmā gaisma iznīcināja miglu, tāpat kā to iznīcina viesulis, un atsedza parastu kailu zemi. Tas bija kartupeļu tīrums, pa kuru veda smagu vezumu izdangāts ceļš. Kartupeļu laksti sausuma dēļ nebija lāgā padevušies, daudzi kartupeļu ceri bija nelaikā izrauti no zemes: acīm redzot, cilvēki raka vēl nenobriedušus kartupeļus, lai būtu ko ēst. Zummers sāka iet pa ceļu, cerēdams sastapt kādu cilvēku vai saskatīt šādu vai tādu pazīmi, kas liecinātu, kam pieder šī zeme — republikāņiem vai fašistiem — un vai viņš nav apmaldījies.

Kamēr Zummers gāja, rīts pletās plašumā un zeme kļuva tālu pārskatāma. Ziemeļu pusē pie apvāršņa slējās kalni, uz dienvidiem kilometru piecu atstatumā gulēja gleznas augstienes un no turienes nemitīgiem viļņiem šurpu vēlās artilērijas duna, it kā tur strādātu parasts rūpniecības uzņēmums.

Kartupeļu tīrumu nomainīja cukurbiešu plantā-ri ja, un nomajus no ceļa starp zaļajiem biešu lakstiem Zummers ieraudzīja nabadzīgu no kaļķakmeņiem sakrautu zemnieka mājiņu. Ciema tuvumā neredzēja, un vientuļajā kaļķakmens mājā, jādomā, mitinājās šās plantācijas sargs vai arī darba laikā te pārnakšņoja zemnieki.

Ērihs Zummers devās uz šo mitekli. Vēl nenonācis līdz tam, viņš pamanīja zemē artilērijas šāviņu izrautas bedres. Žoga vai mūra sētas ap māju nebija, bietes auga līdz pašām mitekļa sienām. Dēļu durvis izgāztas gulēja ārpusē pie lieveņa, un Zummers, vēl iekšā neiegājis, uzreiz ieraudzīja, ka mājas iekšpusē spoži spīd rīta debess gaisma. Kārniņu jumts un griestu segums bija aizslaucīts ar vienu artilērijas šāviņa triecienu, un tagad debesis bija pienākušas tuvu zemnieka mājas māla kuļam.

Mājā bija pavisam tikai viena istaba. Tā patlaban izskatījās piekopta, spodra, kāds jau bija novācis gružus un saārdīto griestu lūžņas. Pie durvīm stāvēja koka galds ar tukšu ūdens spaini un sols atpūtai, bet dziļāk istabā atradās liela ģimenes gulta. Sai gultā sēdēja bērns, gadus septiņus astoņus vecs zēns, un raudzījās uz ienākušo Erihu Zummeru. Bērna lielās acis bija plaši atvērtas kā rīta ausma, taču tās lūkojās tukšu skatienu, gluži kā vienaldzīgas bezmākoņu debesis. Zēns noņēmies urbās ar acīm svešajā cilvēkā, taču pats neredzēja vai arī nesaprata lidotāju: bērna skatienā nebija ne baiļu, ne izbrīna, ne jautājuma. Erihs piegāja zēnam klāt un jautāja spāņu valodā (Zummers prata dažas parastas frāzes):

— Kur tava māmiņa?... Vai viņa aizgāja pēc ūdens?...

Zēns neatbildēja. Viņš sēdēja basām kājām, vienās bikšelēs, kas turējās uz pogas pār plecu pārmetā lencē, un bez krekla. Viņa gaišās acis, kas raudzījās no prāvās maza bērna galvas, joprojām bija bez jebkādas izteiksmes, it kā viņš redzētu sapni vai skatītu kaut ko citu, no kā nevarēja atrauties, bet ko neredzēja Zummers.

Erihs paņēma bērnu klēpī un devās uz mašīnu. Zēns mierīgi sēdēja Eriham uz rokām un pat gurdeni piekļāvās viņam pie pleca.

Saulaina diena zaigoja pār plašajiem laukiem, neatstādama nekur vairs nakts un miglas pēdu. Tālumā dunēja artilērija, un tās duna vēlās ne vien pa gaisu, bet bija jūtama arī zemes trīsās ...

Zēns Eriham uz pleca savā nodabā kaut ko klusu nomurmināja un apklusa. Zummers aiznesa bērnu līdz lidmašīnai un apsēdināja kabīnē savā vietā. Tad viņš iedeva zēnam šokolādes gabaliņu un lika ēst, bet pats sāka darboties ap stūrmani.

Erihs novilka stūrmanim formas tērpu, atraisīja viņu no krēsla, izstīvēja ārā un nosvieda zemē, tad izkāpa pats no mašīnas un aizstiepa līķi pie malas, kartupeļu lakstos. Asinis stūrmanim nebija tecējušas, un viņa vieta bija palikusi tīra.

Spāņu zēns paklausīgi košļāja šokolādi, taču aizmirsa vai arī nevarēja to norīt, tāpēc bērnam mute bija piestūķēta pilna ar šokolādi, bet viņš to vienaldzīgi tikai košļāja un košļāja. Zummers lūdza zēnu šokolādi norīt un pamācīja, kā tas jādara, taču bērns lidotājā neklausījās un neskatījās uz viņu. Tad Erihs salūkoja blašķi ar konjaku, uzlēja mazliet sev uz pirkstiem un pārējo izdzēra. Noslaucījis pirkstus, Erihs izņēma šokolādi zēnam no mutes. Bērns neizpratnē raudzījās uz priekšu, tad viņa acis pavīdēja uzmanība un pat interese un viņš sāka murmināt neskaidrus bērnišķīgus vārdus savā dzimtajā valodā. Parunājis zēns apklusa, it kā ieklausīdamies, ko viņam saka kaut kas paša dvēseles iekšpusē, un atkal sāka aši bērt vārdus, kādam atbildēdams.

Zummers sēdēja kabīnē uz grīdas un klausījās bērnā, pūlēdamies viņu saprast. Zēns tagad murmināja gandrīz neapstādamies, viņš nogrima aizvien dziļāk savā iekšējā pasaulē un savā iztēlē; viņa acis atkal kļuva tukšas, tās raudzījās klaji, bet šķita aklas, un bērns patlaban vairs nejuta it nekā no tā, kas bija ap viņu. Viss viņa spēks izgāja nevienam neredzamas iekšējās pasaules radīšanai, šās pasaules pārdzīvojumiem un bērnišķīgai murmināšanai.

Savā grūtsirdībā Zummers redzēja, kā šis bērns, dzīvs un elpojošs, aiziet aizvien tālāk no viņa savā vājprātā, ieslēpdamies tajā uz visiem laikiem, mirdams visiem un vairs nejuzdams nekā dzīva ārpus sevis, ārpus savas mazās sirds un apziņas, kas sagrauza pati sevi nemitīgā iztēles darbībā. Zummers saprata, ka zēna vājprāts ir ļaunāks par nāvi: tas nolemj viņu neatvairāmai bezizejas vientulībai.

Bet kas gan bija noticis pasaulē viņa acu priekšā, kas bija piespiedis šo bērnu aizmirst visu dabu un visus cilvēkus, lai ierautos sava bezprāta žēlumā kā vienīgajā savas dzīvības pašaizsardzības iespējā? To Erihs nevarēja noteikti uzzināt, kaut arī saprata, ka mūsdienu — kara un fašisma pasaule reti kad dāvās bērniem ko citu, izņemot nāvi un vājprātu, bet pieaugušajiem — to plānprātību, kas bija piemitusi Fridriham Kēnigam un piemīt un, teiksim, piemitīs Klārai Slēgelei.

Zēns mitējās murmināt un ar abām rokām berzēja acis, it kā pūlēdamies pamosties, tad atkal sāka nez ko čukstēt, steigdamies un jaukdams vārdus, un šais satrauktajos, steidzīgajos čukstos, kā Eriham šķita, izpaudās cīņa ar slēptajām ciešanām, vēlēšanās tās nogurdināt un atpūsties.

«Nē, es nepametīšu viņu vienu pašu,» Ērihs sacīja. «Es pacietīšu visu un dzīvošu, lai viņš nemirtu ... Es strādāšu un cīnīšos, es nepaguršu un neaiziešu bojā.»

Viņš satvēra zēna roku, noglāstīja un noskūpstīja to. Bērns piepeši palūkojās uz Erihu, it kā to pazīdams, tad aizvēra acis un sāka raudāt. Viņš nošļūca no lidotāja krēsla uz grīdas, uzticīgi pieskārās Eriham un skaidri izteica dažus vārdus, no kuriem Erihs saprata vai arī viņam tā likās, ka zēns grib redzēt savu māti un lūdz Erihu viņam to sameklēt.

— Tu redzēsi savu māmiņu, — Ērihs teica pa pusei spāņu, pa pusei vācu valodā. — Mēs viņu sameklēsim, un tu vienmēr dzīvosi kopā ar viņu.

Zēns domīgi un rāmi uzlūkoja Erihu, it kā būtu viņu sapratis un viņam noticējis.

Dīvaina gaisma iedzēla Zummeram acīs, un smags gaisa trieciens sašūpoja mašīnas plākšņus. Netālu kartupeļu laukā lidotājs ieraudzīja melnas zemes pikas jau krītam no gaisa atpakaļ lejup. Zemi tikko bija saārdījis un izsviedis tur nokritušais šāviņš. Redzams, republikāņu artilērija bija pamanījusi Zummeru un pēc mašīnas tipa pareizi noturējusi par vācieti. «Tas ir labi,» Erihs nodomāja. «Ar nākamo šāviņu viņi mani notrieks.»

Viņš apsēdināja zēnu stūrmaņa vietā, ar siksnām un jostu piesēja pie sēdekļa, lai zēns droši turētos,

mašīnai izdarot virāžas un figūras, un tad iekārtojās pats savā pilota vietā.

Erihs sagatavojās uzlidojumam un jau grasījās nospiest motora automātiskās iedarbināšanas pogu, taču, vērīgi paraudzījies uz priekšu, pārlēma motoru neiedarbināt. Priekšā, tuvodamies mašīnai, pa lauku ceļu auļoja kaut kādi jātnieki, cilvēku četrdesmit vai vairāk. Erihs tos aplūkoja binoklī un pēc ietērpa un tumšajām sejām atskārta, ka tie ir marokāņi, viņu kavalērijas vienība.

Zummers iedarbināja motoru un ieskrējienā devās marokāņiem taisni virsū. Mašīna strauji tuvojās jātniekiem, un tad Ērihs, neatraudams lidmašīnu no zemes, satvēra ložmetēju sprūdu un sāka ar uguni kapāt apjukušos kavalēristus. Taču pēc dažām sekundēm Zummera ložmetēji apklusa: tie bija izlietojuši visu savu kaujas rezervi.

Erihs satvēra vadības kloķi, atrāva mašīnu no zemes un lidoja augšup — kopā ar zēnu, kas sēdēja viņam aiz muguras, meklēt republikāņu zemi un šā bērna māti vai arī tos cilvēkus, kas būs viņam vecāku vietā un ļaus viņa dvēselei atgūt zaudēto saprātu.

MAŠĪNISTA SIEVA

viņš atgriezās mājās pie sievas nopietns un bēdīgs. Viņš bija pavadījis braucienā, sniega vētrā un salā gandrīz veselu dienu un nakti, taču noguruma nejuta, jo visu mūžu bija pieradis strādāt.

Sieva sākumā vīram nekā nejautāja, viņa pasniedza tam bļodu ar siltu ūdeni, ko nomazgāties, un dvieli un tad izņēma no krāsns karstus kāpostus un uzlika patvāri.

Pie vakariņām viņi sēdēja klusēdami. Vīrs gausi strēba kāpostus un pamazām atsila, taču seja kā pirmāk bija drūma.

— Ko tu tāds nolaidies, Pjotr Saveļjič? — sieva klusu iejautājās. — Kas ar viņu ir, kāda kaite piesitusies vai salūzis kas?

— Viņai pirksts karst... — Pjotrs Saveļjičs sacīja.

— Kurš pirksts? — sieva uztraukusies pētīja. — Aizviņziem arī karsa — vai tas pats vai kāds cits?

— Cits, — Pjotrs Saveļjičs atbildēja. — Kreisās mašīnas trešajam ritenim. Visu brauciena laiku mocījos, baidījos, ka kloķis būs izļodzījies un pirksts braucot griezīsies nevietā. Vai maz kas var nogadīties I

— Bet varbūt, Pjotr Saveļjič, tev tur dīselei

vai klanim netīra eļļa pagadījusies? — sieva ieminējās. — Būtu licis palīgam eļļu izfiltrēt vai arī pats pamēģinājis. Es tev nākamreiz iedošu tīru lupatiņu. Bet šitā — kur tas gan der ...

Pjotrs Saveļjičs nolika koka karoti uz maizes rikas un ar lielu veca strādnieka delnu noslaucīja ūsas.

— Sliktu eļļu es, Anna Gavrilovna, nepieļaušu. Sliktu es labāk pats ar biezputru apēdīšu, bet mašīnai allaž dodu tīru eļļu un bagātīgi, tur nav ko muti dzisināti

— Bet pirksts taču karst! — Anna Gavrilovna pārmeta. — Tā vien pielūko, šis tev karsīs un karsīs, līdz nokritīs, un mašīna tad būs krople.

— Kamēr mana acs plata, kamēr es esmu mehāniķis, nekas man nenokritīs, ne braucot, ne mierā stāvot.

— Kā tad — nekas tev nenokritīs! — Anna Gavrilovna saskaitās. — Saki paldies, ka ar bremzēm laikā vilcienu apturēji, citādi — cik tur bērnu par bāreņiem būtu pataisījis — tak jau pasažieru vilciens bija, divdesmit septītais numurs... Ed nu ēd kāpostus, izēd tukšu, citādi saskābs ...

Pjotrs Saveļjičs nopūtās un piebeidza kāpostus.

— Riteņi no lokomotīves asīm nost nelec, — mehāniķis pēc tam atsāka. — Tā ir alošanās. Iva-nam Matvejevičam braucienā riepas bija kļuvušas vaļīgas. Bet riepas, Anna Gavrilovna, vēl nav vesels ritenis, nepavisam nē, Ivans Matvejevičs tur nav vainīgs: mašīna nāca no kapitālremonta, un remontējot riepas nebija pietiekami cieši pievilktas.

— Bet vai tev ari tās būtu nolēkušas? — Anna Gavrilovna klaušināja.

Pjotrs Saveļjičs padomāja un nolēma:

— Man ne, man diez vail Es būtu defektu pamanījis.

— Nu redzi, nu, par ko tad es runāju! — Anna Gavrilovna apmierināta apstiprināja.

— Ko — redzi nu? — Pjotrs Saveļjičs nobrīnījās. — Man rudenī palika pilni sešdesmit divi gadi, bet tev ir piecdesmit četri, un tu man saki «redzi nu» ... Uzklāj man guļvietu, kaut arī migt nemigšu, tak tāpat pagulēšu.

Anna Gavrilovna sāka klāt gultu vīram un sev.

— Gan aizmigsi, — viņa sacīja, uzbužinādama spilvenus kuplāk, lai tie kļūst čagani un dusai tīkami. — Kāpēc lai tu negulētu: jādomā, visa miesa smeldz aiz gurdenuma pēc šitāda darba. Tas nav pa jokam, tu taču man, Pjotr Saveļjič, esi mehāniķis! Apgulsies, ek, šeit un aizmigsi. Pēlis mums mīksts, sega silta, istabā klusu, — ko tev vēl vajag!

— Nekā man nevajag, Anna Gavrilovna, — mehāniķis lēnprātīgi atbildēja. — Es domāju, ka mašīnai sāp pirksts... Bet patlaban ir nakts, tumsa, mans pārinieks vada smago vilcienu, — vai viņš domā arī ko vai tāpat vien blenž uz priekšu kā apogs?

Anna Gavrilovna saklāja gultu un arī sāka tā kā bēdāties, bet drīz vien raisījās no bēdas vaļā.

— Tu neskumdinies, Pjotr Saveļjič, varbūt nekas arī nenotiks. Viņš, šitais pirksts, pirmāk gan pakarsīs, bet pēc piestrādāsies — ij nekārsīs vairs: dzelzs ar dzelzi tak arī sarod — pacieš ...

— Kāda tev tur dzelzs! — Pjotrs Saveļjevičs sašutis izteicās. — Trīsdesmit gadus dzīvo ar mehāniķi, bet aizvien vēl nesaprātīga kā kurinātājs pirts katlu mājā ...

Anna Gavrilovna te nu neiebilda; viņa saprata, kad vajag vīru uzklausīt un kad to pamācīt.

Viņi nolikās gulēt un vairs nerunāja. Pjotrs Saveļjičs klausījās — vai vējš laukā nepieņemas, vai atkal nesākas sniega vētra, kas nule bija aprimusi, taču pasaulē pagaidām bija rāmi un mierīgi. Gausi tikšķēja sienas pulkstenis virs gultas, aiz loga skumīga nakts tumsa slīdēja pretim tālam rītam, un visu apņēma laika klusums.

Pjotra Saveļjiča ģimene bija neliela: viņš pats, viņa sieva un «E» sērijas lokomotīve, uz kuras strādāja Pjotrs Saveļjičs. Bērnu viņiem ilgi nebija: pirms daudz gadiem piedzima viens dēls, taču, necik ilgi nesadzīvojis, nomira no bērnu slimības, bet vairāk bērnu neradās. Un tagad jau pat mazā dēla tēls bija apdzisis vecāku atmiņā: laiks kā tumsa bija to apsedzis un paņēmis sev līdzi aizmirstībā ...

Pjotrs Saveļjičs ieklausījās. Nakts ritēja klusi, taču kaut kur priekšiņā vai sētsvidū sala skavās piesardzīgi noskrakstēja koks. Laukā droši vien sals biezināja nakts miglu un redzamība samazinājās, — interesanti, taču grūti bija šādā laikā vadīt mašīnu ar smagsvara sastāvu tendera kāsī. Pie Pjotra Saveļjiča pārinieka par palīgu strādāja jauns cilvēks, skaidri sakot, jauneklis, vārdā Kon-drats. Cik viņam varēja būt gadu? Gadu deviņpadsmit, varbūt divdesmit. Šķiet, tikpat, cik Pjotra Saveļjiča un Annas Gavrilovnas dēlam, ja tas vēl dzīvotu pasaulē.

Pjotrs Saveļjičs piecēlās gultā sēdus; bažīga priekšnojauta, vēl nekļuvusi par skaidru domu, satrauca viņa sirdi. Viņš uzvilka sievai virsū segu, lai viņa nepamostas, izkāpa no gultas un sāka ģērbties. Taču Anna Gavrilovna pamodās, kolīdz Pjotrs Saveļjičs sakustējās: viņa bija pieradusi uzmanīt vīru un klusībā domāja par viņu augas dienas un naktis, vāri jauzdama vēl jūtamo mašīnas smaržu viņa matos un drēbēs, kad vīrs bija mājās, un iztēlodamās viņu savā prātā, kad viņš bija braucienā.

— Kur tevi nelabais trenkā? — Anna Gavrilovna jautāja. — Putenis norimis, mašīnai pirksts gan izcietīs, kas tev tur visu labad ko pūlēties? Tur arī bez tevis cilvēku netrūksti

— Cilvēku tur netrūkst, Anna Gavrilovna, bet manis tur trūkst, — Pjotrs Saveļjičs savaldīgi atteica. — Bet bez manis skaits nav pilns!

— Kā nu ne! — Anna Gavrilovna apskaitās. — Bez tevis tak visa pasaule ir tukša! Bet rīt tātad negulējis dosies braucienā, jā? Nu, kas tur liels, brauc negulējis, — kazi, otram vilcienam astē ietrieksies vai arī visu lokomotīvi gabalos sadauzīsi, — tevi iesēdinās cietumā, un es aiz bēdām nomiršu ... Tad arī visam uzreiz būs beigas!

— Gana nu tev savus nervus bendēt, — Pjotrs Saveļjičs iebilda. — Tur šodien Kondrats par palīgu brauc, viņš vēl ir zaļš, vārdu sakot, jauneklis, un drīz viņiem jādodas atceļā ...

— Nu, un kas tev tur, ja Kondrats zaļš jauneklis? — Anna Gavrilovna noprasīja.

— Tas, — Pjotrs Saveļjičs, ceļam saposies, atbildēja, — tas, ka viņiem atceļā četras garas nogāzes kalnup jāuzveic. Tur vilcējspēks jātur uz mata vienmērīgs, kaut tu brauktu cik braukdams, vilktu cik vilkdams, bet katlā lai visu laiku tvaika spiediens nemazinātos un ūdens līmenis īpaši nekristos, — raugi, kā vajag katlu noturēt, vai nu tu saproti?

— Kas tur nu ko saprast, ko nesaprasti — Anna Gavrilovna atsaucās. — Mašīnai jāiet nerimtīgi, bet, ja izlaidīs tvaiku, tad viņa aizelsīsies un apstāsies ...

— Nu re, nu, būtu tā kā pareizi, bet atkal nesanāk: ar ko tad šī elsīs? — Pjotrs Saveļjičs atteica.

— Bet Kondrats katlu vienādā vilkmē nenoturēs. Mīlēt viņš mašīnu mīl, tak ne tuvu vēl nepazīst. Un mašīnu vien pazīt arī ir par maz. Vajag redzēt visu, kas ir apkārt, — gan to, kāds laiks, gan to, kas tev uz sliedēm: sals vai tveice, un kāpumi jāzina no galvas un kā mašīna šodien jūtas ...

— Lai jau nu viņi tur zina bez tevis! — Anna Gavrilovna pateica savu. — Nav vēl par lāgu apsildījies, bet jau lien laukā! Sasalsi ragā!

— Pie katla sasildīšos, — mehāniķis apsolīja.

— Drīz ies apkalpes vilciens, ar to sagaidīšu savu mašīnu ceturtajā izmaiņas punktā: tur ir tāds kāpums, ka var nolikties garšļaukus, sastāvu pārraut ...

— Kaut vai ēdamo paķer līdzi, nemiera putns, tu! — sieva lūdza.

— Es stacijas bufetē kaut ko iegrauzīšu, — Pjotrs Saveļjičs atbildēja. — Tu guli vien mierā un siltumā.

— Ar jums jau nu dabūs gulēt! — Anna Gavrilovna nopukojās. — Jūs nu paļausiet cilvēkam mieru, vecie velni...

Taču Pjotrs Saveļjičs jau priekšnamā grabināja kliņķi, aiziedams ziemas naktī; viņš sievai neko neņēma ļaunā.

Mājās Pjotrs Saveļjičs tik drīz neatgriezās — viņš pārnāca tikai nākamajā dienā pret vakaru. Viņš pārnāca kopā ar Kondratu, jaunu, kautrīgu puisi, mašīnista palīgu.

Anna Gavrilovna tikai paskatījās uz atnācējiem ar savām zinošajām un jūtošajām acīm, taču nekā neteica un klusēdama sāka likt ēdienu galdā.

— Mazgājieties, melnie darbarūķil — viņa mudināja. — Jums jau gan pat ēst nevajadzētu dot: no ģīmjiem redzu — esat salauzuši mašīnu ... Vienā laidā smagu svaru vedat un joņojat kā nepilnīgi, ka vai sliedes kauc. Būtu braukuši lēnāk, godīgāk, un lokomotīves jums būtu veselas kā brangi, labi izticināti bērni. Bet šitā, veries — lielo ventili sagudrojuši!

Pjotrs Saveļjičs un Kondrats pameta sievietes runāšanu bez atbildes. Ko tur skaidros cilvēkam, kas no mehānikas nenieka nesajēdz. Viņi nomazgājās un sēdās pie galda drūmi un nerunīgi. Kondrats ēda kautri un maz, juzdamies ciemiņš. Turpretim Pjotrs Saveļjičs ieturējās brangi un bagātīgi.

— Ed dūšīgi! — viņš mudināja Kondratu. — No ēdiena bēdas drīzāk pāries, ēdienā ir savs labais gars un, kad to apēdam, tas ienāk mūsos ...

— Es ēdu, Pjotr Saveļjič, — Kondrats atsaucās.

— Ed, ēd, — mehāniķis skubināja. — Pēc tam liksies gulēt... Anna Gavrilovna, uzklāj dēlam gultu!

Anna Gavrilovna pirmajā brīdī apstulba un nejaudāja pat nekā prātīga dabūt pār lūpām, bet tad attapās.

— Kurš tad ir tas dēls? — viņa noprasīja.

— Kondrats, — Pjotrs Saveļjičs pamāja. — Mums bērnu nav, bet viņš bez tēva, bez mātes dzīvo. Rau, tā ij būsim izlīdzinājušies, viņš būs mūsu un mēs viņa — un vairāk nekā! ... Klāj viņam guļvietu uz dīvāna un ciet klusu!

Anna Gavrilovna klāja Kondratam vietu, taču klusu vis necieta, bet vienā laidā purpināja: «Lokomotīvi sagandējis, tagad vēl puisi par dēlu atvedis, viņam, vecajam praulam, tik vien tās darīšanas kā man rūpestus sagudrot!»

Pjotrs Saveļjičs saklausīja sievas pārdomas, taču nekā neteica.

— Un kur tad mūsu lokomotīve? — Anna Gavrilovna noprasīja.

Vecais mehāniķis smagā jutoņā nokrekstējās.

— Mašīna aizgāja remontā! — viņš atbildēja.

— Slimo pirkstu bija izgriezuši, kurtuve salaidumos sākusi tecēt un smilšu tvertnē, izrādījās, nebija smilšu ... Viss sastāvs nokalnē stāvēja izstiepies, to bija sākuši raut uz priekšu šitie divi, Kondrats un viņa mehāniķis, darīšana viņiem gan iznāca, bet vilkmes nekādas ...

— Še tev nu! — Anna Gavrilovna iesaucās.

— Tad ta gan dēls — Kondrats!

— Kā tad tu pirkstu nesaklausīji! — Pjotrs Saveļjičs Kondratam draudīgi pārmeta. — Tas tak vaidēja un kauca, iekām izgriezās no ligzdas!

— Stipri forsējām, — Kondrats skaidroja. — Bija liels troksnis, nekā nevarēja sadzirdēt...

— Ak tā! — Pjotrs Saveļjičs noteica. — Nu

labi, lai, būsi dēls, es tevi izmācīšu. Bet šitā jūs man visas mašīnas sabendēsiet!

Anna Gavrilovna saprata vīru. Viņa atlocīja segu, kas bija nolikta uz dīvāna Kondratam, paklāja virspalagu un ar rokām uzčubināja spilvenu, lai tiek mīkstāks: lai Kondrats guļ ērti un saldi, ja jau viņš jāuzskata par dēlu, bet sirds pēcāk gan pati pieradīs viņu mīlēt.

Kad Kondrats bija apgulies un dziļā miegā sāka šņākt, Pjotrs Saveļjičs un Anna Gavrilovna ilgi stāvēja pie aizmigušā Kondrata, vērodami viņa jauneklīgo, nogurušo un paļāvīgo seju, pusvirus palikušo muti un aizvērtās iedubušās acis.

— Tu mīli lokomotīvi, — ieminējās vecais mašīnists, — dažkārt piedevām arī mani, vajag arī viņu mīlēt.

Vecā mašīnista sieva klusēja.

— Kad ieraudzīju, ka mašīna viņiem pagalam sagājusi čupā un sasirgusi, — Pjotrs Saveļjičs runāja, ar sievu apspriezdamies, — es sabrāzu mašīnistu, bet Kondratam grasījos ausis noraut, tak pēc apdomāju, lai, sak, dzīvo vien, ņemšu viņu dēla vietā un audzināšu, lai no viņa iznāk krietns mehāniķis ...

Tad, kaut ko atcerējies, vecais mašīnists piebilda:

— Nu tā, parunājušies esam — un gana. Tu tūdaļ iejauj mīklu, rīt no rīta izcepsi Kondratam panko-kus. Viņu vajag labi ēdināt.

— Es gan labāk gribētu pladiņas pacept, Pjotr Saveļjič, — sieva iebilda.

Te nu mehāniķis ar sievu nestrīdējās.

SKAISTAJĀ UN NEGANTAJĀ PASAULĒ

Tolubejevas depo labākais lokomotīvju mašīnists skaitījās Aleksandrs Vasiļjevičs Maļcevs.

Viņš bija gadus trīsdesmit vecs, taču jau ieguvis pirmās klases mašīnista kvalifikāciju un sen vadīja ātrvilcienus. Kad mūsu depo saņēma pirmo vareno «IS» sērijas pasažieru lokomotīvi, uz tās strādāt norīkoja Maļcevu, un tas bija pilnīgi saprātīgi un pareizi darīts. Maļcevam par palīgu strādāja pusmūža vīrs no depo atslēdzniekiem, vārdā Fjodors Petrovičs Drabanovs, taču drīz viņš nolika mašīnista eksāmenu un pārgāja darbā uz citu mašīnu, bet mani norīkoja Drabanova vietā Maļceva brigādē par palīgu, arī pirms tam es biju strādājis par mehāniķa palīgu, tikai uz vecas mazjaudas mašīnas.

Biju ar šo norīkojumu apmierināts. Mašīna «IS», tolaik vienīgā mūsu vilces iecirknī, ar savu izskatu vien jau mani iedvesmoja: es varēju ilgi lūkoties uz to, un manī modās īpašs aizkustinājuma pilns prieks, tikpat skaists, kā bērnībā pirmoreiz lasot Puškina dzejoļus. Turklāt es vēlējos pastrādāt pirmklasīga mehāniķa brigādē, lai ieņemtos no viņa smago ātrvilcienu vadīšanas māku.

Aleksandrs Vasiļjevičs uzņēma manu ienākšanu viņa brigādē mierīgi un vienaldzīgi: acīm

redzot, viņam bija vienalga, kas strādās viņam par palīgu.

Pirms brauciena es, kā parasti, pārbaudīju visus mašīnas mezglus, izmēģināju visus tās apkalpes un palīgmehānismus un apmierinājos, uzskatīdams mašīnu par sagatavotu braucienam. Aleksandrs Vasiļjevičs vēroja manu darbu, bet pēc tam pats savām rokām pārbaudīja mašīnas stāvokli, it kā man neuzticētos.

Tā tas atkārtojās arī vēlāk, un es jau biju pieradis, ka Aleksandrs Vasiļjevičs pastāvīgi iejaucas manos pienākumos, kaut gan klusībā jutos sarūgtināts. Taču parasti, līdzko mēs bijām braucienā, es savu sarūgtinājumu aizmirsu. Novērsis uzmanību no mērinstrumentiem, kas atzīmēja skrejošās lokomotīves stāvokli, aizmirsis novērot kreisās mašīnas darbību un sliežu ceļu priekšā, es allaž vien raudzījos uz Maļcevu. Viņš vadīja vilcienu ar liela meistara drosmi un noteiktību, koncentrēti, kā apgarots mākslinieks, kas savā iekšējā pārdzīvojumā ietvēris visu ārējo pasauli un tāpēc valda pār to. Aleksandra Vasiļjeviča acis raudzījās uz priekšu it kā ar tukšu, iekšup vērstu skatienu, taču es zināju, ka viņš pārredz visu ceļu priekšā un visu dabu, kas traucas mums pretim, — pat zvirbulis, ko no balastnogāzes noslaucīja vēja brāzma, lokomotīvei urbjoties pasaules plašumā, — pat šis zvirbulis saistīja Maļceva skatienu, un viņš uz mirkli pagrieza galvu, vērodams putna lidojumu: kas ar viņu notiks, kad mēs būsim projām, kurp viņš aizlidoja?

Mūsu vainas pēc mēs nekad nenokavējāmies: taisni otrādi, bieži vien mūs aizturēja starpstacijās, kurām mums vajadzēja braukt garām neapstājo-ties, tāpēc ka mēs braucām, iedzīdami laiku, un aizturot mūs ievadīja atpakaļ grafikā.

Parasti mēs strādājām klusēdami; tikai retumis Aleksandrs Vasiļjevičs, nepagriezdamies uz manu pusi, piedauzīja ar atslēgu pa katlu, gribēdams, lai es pievēršu uzmanību kādai nekārtībai mašīnas darba režīmā, vai arī sagatavodams mani krasai šā režīma izmaiņai, lai es būtu modrs. Es vienmēr sapratu sava vecākā biedra mēmos norādījumus un strādāju visai centīgi, tomēr mehāniķis, tāpat kā agrāk, izturējās pret mani un arī pret eļļotāju — kurinātāju neuzticīgi un pieturās pastāvīgi pārlūkoja ziežvārstus, pārbaudīja, kā pievilktas skrūves dīsteļu mezglos, pārbaudīja dzinējasu bukses un tā joprojām. Ja es tikko biju aplūkojis un ieeļļojis kādu berzei pakļautu detaļu, tad Maļcevs tūliņ pēc manis no jauna to aplūkoja un eļļoja, it kā neuzskatītu manu darbu par derīgu.

— Es, Aleksandr Vasiļjevič, šo krustgalvi jau pārbaudīju, — es reiz viņam teicu, kad viņš sāka šo detaļu pārbaudīt pēc manis.

— Bet es gribu pats, — Maļcevs pasmaidījis atbildēja, un viņa smaidā jaudās skumjas, kas mani pārsteidza.

Vēlāk es sapratu, ko nozīmē viņa skumjas un kas ir par cēloni viņa pastāvīgajai vienaldzībai pret mums. Viņš juta savu pārākumu pār mums, tāpēc ka izprata mašīnu labāk nekā mēs, un neticēja, ka es vai kāds cits varētu apgūt viņa talanta noslēpumu, spēju vienlaikus redzēt gan ceļā sastaptu zvirbuli, gan signālu priekšā, tai pašā mirklī izjūtot ceļu, vilciena svaru un mašīnas piepūli. Maļcevs, protams, saprata, ka centībā, čaklumā mēs varam viņu pat pārspēt, taču nevarēja iedomāties, ka mēs vairāk nekā viņš mīlētu lokomotīvi un labāk par viņu vadītu vilcienus, — labāk, viņš domāja, nebija iespējams. Un tāpēc Malcevam bija ar mums skumji; viņš cieta no sava talanta tikpat kā no vientulības, nezinādams, kā mums to izteikt, lai mēs saprastu.

Un mēs, tiesa gan, nevarējām izprast viņa māku. Reiz es palūdzu, lai man atjauj vadīt vilcienu patstāvīgi: Aleksandrs Vasijjevičs atjāva man nobraukt kilometrus četrdesmit un apsēdās palīga vietā. Es vadīju vilcienu — un pēc divdesmit kilometriem biju jau nokavējies par četrām minūtēm un garākus kāpumus pārvarēju ar ātrumu, kas nepārsniedza trīsdesmit kilometru stundā. Pēc manis mašīnu vadīja Maļcevs; viņš veica kāpumus ar piecdesmit kilometru ātrumu, līkumos mašīna viņam nesvaidījās kā man, un viņš drīz iedzina nokavēto laiku.

П

Apmēram gadu nostrādāju pie Maļceva par palīgu, no augusta līdz jūlijam, un piektajā jūlijā Majcevs pēdējo reizi brauca par ātrvilciena mašīnistu ...

Mēs saņēmām pasažieru vilcienu astoņdesmit vagonu asu sastāvā, kas pirms mums jau bija cejā nokavējies par četrām stundām. Dispečers pienāca pie lokomotīves un speciāli palūdza Aleksandru Vasijjeviču iespējami samazināt vilciena kavējuma laiku, saīsinot to kaut vai līdz trim stundām, citādi viņam būšot grūti padot tukšu vagonu sastāvu uz

blakus sliedēm. Majcevs viņam apsolījās iedzīt laiku, un mēs sākām ripot uz priekšu.

Bija pulksten astoņi pievakarē, taču vasaras diena vēl nebija galā, un saule joprojām spīdēja svinīgā un varenā rīta spožumā. Aleksandrs Vasiļ-jevičs lika man tvaika spiedienu katlā visu laiku turēt tikai pusatmosfēras zemāku par maksimālo.

Pēc pusstundas mēs izbraucām stepē, pavērās rāma, maiga panorāma. Majcevs sasniedza deviņdesmit kilometru ātrumu un zemāk nejāva noslīdēt, taisni otrādi — pa horizontālēm un lēzenās nogāzēs sadzina pat līdz simt kilometriem. Kāpumos forsēju kurināšanu līdz maksimālai iespējai un liku kurinātājam rušinot pieblīvēt kurtuvi, ar rokām piepalīdzot stokeram, jo tvaiks sāka kristies.

Majcevs dzina mašīnu uz priekšu, atvērdams regulatoru līdz galam un nostādīdams gaitas skrūvi uz pilnu ieplūdi. Mēs tagad traucāmies pretim varenai tūcei, kas kāpa augšā no apvāršņa. No mūsu puses to apspīdēja saule, bet iekšā plosīja neganti pārskaitušies zibeņi, un mēs redzējām, ka zibšņu šķēpi vertikāli dūrās tālajā mēmajā zemē, un mēs trakā ātrumā joņojām uz šo tālo zemi, it kā steigdamies tai palīgā. Aleksandru Vasijjeviču, acīm redzot, aizrāva šī aina: viņš tālu izliecās pa logu, raudzīdamies uz priekšu, un viņa acis, pieradušas pie dūmiem, pie uguns un plašuma, patlaban mirdzēja sajūsmā. Viņš saprata, ka mūsu mašīnas darbs un varenums varēja stāties blakus negaisa spēkam, un laikam gan lepojās ar šo domu.

Drīz mēs pamanījām putekļu viesuli, kas brāzās pa stepi mums pretim. Tātad arī negaisa mākoni vētra trauca mums taisni virsū. Pasaule ap mums satumsa: švīkstēdama un šņirkstēdama pa lokomotīves dzelzs korpusu sitās sausā zeme un stepes smilts, zuda redzamība, un es iedarbināju turbo-dinamo apgaismošanai un ieslēdzu lokomotīves priekšējo prožektoru. Mums kļuva grūti elpot karstajā putekļu viesulī, kurš spiedās kabīnē un kura spēku divkāršoja mašīnas kustība pretējā virzienā, mūs smacēja kurtuves gāzes un agrā krēsla. Lokomotīve kaukdama lauzās uz priekšu neskaidrā tveicīgā tumsā — gaismas spraugā, ko radīja priekšējais prožektors. Ātrums noslīdēja līdz sešdesmit kilometriem; mēs strādājām un lūkojāmies uz priekšu kā pa sapņiem.

Pēkšņi vējstiklā iesitās rupja lāse un uzreiz izžuva, svelmīga vēja nolaizīta. Tad vienā mirklī man gar skropstām nozibsnīja zila gaisma un iespiedās manī līdz pašai sirdij, likdama tai nodrebēt. Es pieķēros pie inžektora krāna, taču sāpe sirdī jau bija pāri, un es tūliņ paskatījos uz Maļ-ceva pusi — viņš raudzījās uz priekšu un vadīja mašīnu, viņa sejā nebija mainījies ne vaibsts.

— Kas tas bija? — es jautāju kurinātājam.

— Zibens, — viņš sacīja. — Gribēja trāpīt mums, bet mazuliet aizšāva garām.

Maļcevs bija dzirdējis mūsu vārdus.

— Kas par zibeni? — viņš skaļi noprasīja.

— Nupat kā bija, — kurinātājs pateica.

— Es neredzēju, — sacīja Maļcevs un atkal pagriezās ar seju uz āru.

— Neredzēji? — kurinātājs brīnījās. — Es domāju, vai katls uzsprāgst, vei, kas par gaišumu bija, bet viņš neesot redzējis!

Arī es apšaubīju, ka tas bijis zibens.

— Bet kur tad pērkons? — es jautāju.

— Pērkonam mēs pabraucām garām, — kurinātājs paskaidroja. — Pērkons allaž pēcāk sper. Kamēr šis atspērās, kamēr gaisu sakustināja, kamēr šis šurpu turpu, tikmēr mēs jau gabalā. Pasažieri varbūt dzirdēja — viņi ir aizmugurē.

Tālāk mēs iekļuvām lietus aumalī, taču drīz bijām tam cauri un iebraucām norimušā tumšā stepē, pār kuru nekustīgi dusēja rāmi izčākstējuši padebeši.

Satumsa pavisam, un iestājās mierīga nakts. Mēs sajutām slapjas zemes smaržu, lietus un negaisa padzirdinātās zāles un labības aromātu un traucāmies uz priekšu, iedzīdami laiku.

Es pamanīju, ka Maļcevs sāk sliktāk vadīt mašīnu — līkumos mūs svaidīja, ātrums te sasniedza simtu un vairāk kilometru, te noslīdēja līdz četrdesmit. Nolēmu, ka Aleksandrs Vasiļjevičs droši vien gaužām pārguris, un tāpēc nekā viņam neteicu, kaut gan man bija ļoti grūti pie šādas mehāniķa rīcības ieturēt vislabāko kurtuves un katla režīmu. Lai nu kā, pēc pusstundas mums vajadzēs apstāties un uzņemt ūdeni, tur, pieturā, Aleksandrs Vasiļjevičs paēdīs un mazliet atpūtīsies. Mēs jau bijām iedzinuši četrdesmit minūtes un līdz mūsu vilces iecirkņa beigām iedzīsim vēl ne mazāk par stundu.

Tomēr Maļceva nogurums darīja mani nemierīgu, un es pats sāku vērīgi lūkoties uz priekšu, uz sliežu ceļu un signāliem. Manā pusē virs kreisās mašīnas karājās elektriskā spuldze, apgaismodama strādājošo dīseles mehānismu. Es skaidri redzēju drošo, saspringto kreisās mašīnas darbu, bet tad uzreiz spuldze virs tās aprāva gaismu un sāka degt blāvi kā viena svecīte. Pagriezos uz kabīni. Arī tur tagad visas spuldzes dega ar ceturtdaļkvēli, tikko apgaismodamas ierīces. Dīvaini, ka Aleksandrs Vasijjevičs šai brīdī nepiedauzīja ar atslēgu, lai man aizrādītu uz šādu nekārtību. Bija skaidrs, ka turbodinamo nedod aprēķinātos apgriezienus un spriegums pazeminājies. Sāku regulēt turbodinamo ar tvaika vadu un ilgi noņēmos ar šo ierīci, taču spriegums necēlās.

Sai brīdī miglains sarkanas gaismas mākulis pārslīdēja pār aparātu skalām un kabīnes griestiem. Es paskatījos ārā.

Priekšā tumsā — nez vai tuvu vai tālu, nebija nosakāms — šķērsām mūsu ceļam šūpojās sarkana gaismas strēle. Es nesapratu, kas tas ir, taču sapratu, kas jādara.

— Aleksandr Vasiļjevičl — es iekliedzos un devu trīs signālus apturēt.

Noblīkšķēja petardu sprādzieni zem mūsu riteņu bandāžām. Es metos pie Maļceva, viņš pagrieza seju pret mani un paraudzījās manī tukšām, mierīgām acīm. Bultiņa uz tahometra skalas rādīja sešdesmit kilometru ātrumu.

— Maļcev! — es iekliedzos. — Mēs šķaidām petardesl — Un es sniedzos ar rokām pie vadības stūres.

— Nost! — Maļcevs iesaucās, un viņa acis iezibējās, atspoguļojot virs tahometra pakārtās nespodrās spuldzes gaismu.

Viņš vienā mirklī nobremzēja un pagrieza gaitas skrūvi atpakaļgājienam.

Mani piespieda pie katla, dzirdēju, kā kauca riteņu bandāžas, ēvelēdamas sliedes.

— Maļcev! — es ieteicos. — Vajag atvērt cilindru krānus, salauzīsim mašīnu.

— Nevajag! Nesalauzīsim! — Maļcevs atbildēja.

Mēs apstājāmies. Ar inžektoru iesūknēju katlā

ūdeni un palūkojos ārup. Mums priekšā metru desmit attālumā uz mūsu līnijas stāvēja lokomotīve ar tenderi uz mūsu pusi. Uz tendera — cilvēks; viņam rokās garš kruķis, galā nokaitēts līdz sarkankvēlei, viņš vicināja to, gribēdams apturēt ātrvilcienu. Tā bija preču vilciena stūmēj lokomotīve, vilciens bija apstājies starp stacijām.

Tātad, kamēr es regulēju turbodinamo un neskatījos uz priekšu, mēs bijām palaiduši garām dzelteno gaismas signālu, tad arī sarkano un droši vien dažu labu ceļa apgaitnieku brīdinājuma signālu. Taču kāpēc šos signālus nebija pamanījis Maļcevs?

— Kostja! — Aleksandrs Vasiļjevičs mani pasauca.

Es piegāju pie viņa.

— Kostja!... Kas tur ir mums priekšā?

Es viņam paskaidroju.

— Kostja ... Tālāk mašīnu vadīsi tu. Esmu kļuvis akls.

Otrā dienā aizvadīju vilcienu atpakaļbraucienā līdz savai stacijai un nodevu lokomotīvi depo, tāpēc ka tai diviem riteņu pāriem bija mazliet noslīdējušas riepas. Paziņojis depo priekšniekam par notikušo, vedu Maļcevu zem rokas uz viņa dzīves vietu; pats Maļcevs jutās smagi nomākts un pie depo priekšnieka negāja.

Nebijām vēl nonākuši ar zāli aizaugušajā ieliņā pie mājas, kurā dzīvoja Maļcevs, kad viņš palūdza mani atstāt viņu vienu.

— Nevar, — es atteicu. — Jūs, Aleksandr Vasiļ-jevič, esat neredzīgs cilvēks.

Viņš pavērās manī skaidrām, saprātīgām acīm.

— Tagad es redzu, ej mājās ... Redzu visu — ekur, sieva iznākusi mani sagaidīt.

Pie Maļceva mājas vārtiem patiešām gaidīdama stāvēja sieviete, Aleksandra Vasiļjeviča sieva, un viņas atsegtie melnie mati vizēja saulē.

— Bet vai galva viņai apsieta vai kaila? — es vaicāju.

— Kaila, — Maļcevs atbildēja. — Kurš tad ir neredzīgs — tu vai es?

— Nu, ja jau redzi, tad pielūko, — es nolēmu un atstāju Maļcevu.

Maļcevu nodeva tiesai, un sākās izmeklēšana. Mani izsauca izmeklētājs un jautāja, ko es domājot par notikumu ar ātrvilcienu. Atbildēju tā, kā domāju — ka Maļcevs nav vainīgs.

— Viņš zaudēja redzi no tuva zibens spēriena, — es izmeklētājam teicu. — Viņš bija kontuzēts, un nervi, kas pārvalda redzi, bojāti... Nezinu, kā to precīzi izteikt.

— Es jūs saprotu, — izmeklētājs teica, — jūs izsakāties precīzi. Tas viss ir iespējams, taču apšaubāms. Maļcevs pats taču liecināja, ka zibeni nav redzējis.

— Bet es to redzēju un arī eļļotājs redzēja.

— Tātad jūs bijāt tuvāk zibens spēriena vietai nekā Maļcevs, — izmeklētājs sprieda. — Kāpēc tad jūs un eļļotājs netikāt kontuzēti un nekļuvāt akli, bet mašīnists Maļcevs dabūja redzes nervu kontūziju un zaudēja redzi? Kā jūs domājat?

Es nonācu strupceļā, bet tad sāku domāt.

— Zibeni Maļcevs redzēt nevarēja, — es sacīju.

Izmeklētājs klausījās mani ar izbrīnu.

— Viņš nevarēja to redzēt. Viņš kļuva akls vienā mirklī — no elektromagnētiskā viļņa, kas iet pa priekšu zibens gaismai. Zibens gaisma ir izlādēšanās sekas, nevis zibens cēlonis. Kad zibens uzliesmoja, Maļcevs jau bija akls, bet aklais gaismu redzēt nevarēja.

— Interesanti! — izmeklētājs pavīpsnāja. — Es izbeigtu Maļceva lietu, ja viņš ari pašlaik būtu akls. Bet jūs taču zināt, tagad viņš redz tāpat kā jūs un es.

— Redz, — es apstiprināju.

— Vai viņš bija akls, — izmeklētājs turpināja, — kad ar milzīgu ātrumu vadīja ātrvilcienu preču vilcienam nopakaļ?

— Bija, — es apstiprināju.

Izmeklētājs vērīgi paraudzījās manī.

— Kāpēc tad viņš nenodeva lokomotīves vadīšanu jums vai vismaz nelika jums apturēt vilcienu?

— Nezinu, — es sacīju.

— Redziet nu, — izmeklētājs teica. — Pieaudzis, apzinīgs cilvēks vada ātrvilciena lokomotīvi, ved pretim drošai nāvei simtiem cilvēku, tikai nejaušības dēļ izvairās no katastrofas un pēc tam aizbildinās ar to, ka bijis akls. Ko tas lai nozīmē?

— Bet viņš taču arī pats būtu pagalam! — es iebilstu.

— Droši vien. Tomēr mani vairāk interesē simtiem cilvēku dzīvības nekā viena cilvēka dzīvība. Varbūt viņam bija savi iemesli iet bojā.

— Nebija, — es teicu.

Izmeklētājs kļuva vienaldzīgs; biju jau viņam apnicis kā garlaicīgs muļķis.

— Jūs zināt visu, izņemot galveno, — viņš teica, gausi pārdomādams. — Varat iet.

No izmeklētāja es devos uz Maļceva dzīvokli.

— Aleksandr Vasiļjevič, — es viņam jautāju, — kāpēc jūs nepasaucāt mani palīgā, kad kļuvāt neredzīgs?

— Es taču redzēju, — viņš atbildēja. — Kam gan tu man būtu vajadzīgs?

— Ko jūs redzējāt?

— Visu: līniju, signālus, kviešus stepē, redzēju, kā strādā labējā mašīna, — visu redzēju ...

Biju neizpratnē.

— Bet kā tad jums tā iznāca? Jūs aizbraucāt garām visiem brīdinājumiem, jūs drāzāties tieši virsū otram vilcienam ...

Bijušais pirmās klases mehāniķis nogrima skumjās domās un klusu atbildēja man gluži kā pats sev:

— Esmu pieradis redzēt gaismu un domāju, ka redzu to, bet tolaik es to redzēju tikai savā prātā, iztēlē. Patiesībā biju akls, taču pats to nezināju. Arī petardēm neticēju, kaut gan tās dzirdēju: domāju, ka esmu pārklausījies. Bet tad tu iedarbināji signālsvilpi, uzkliedzi man, lai apturu, es priekšā redzēju zaļu gaismu. Es uzreiz neaptvēru.

Tagad es Maļcevu sapratu, taču nezināju, kāpēc viņš to nestāsta izmeklētājam, — to, ka pēc tam, kad bija kļuvis akls, vēl ilgi redzēja pasauli savā iztēlē un ticēja, ka tā ir īsta. Un es pajautāju par to Aleksandram Vasiļjevičam.

— Es viņam teicu, — Maļcevs atbildēja.

— Un ko viņš?

«Tās,» saka, «bija jūsu iedomas; varbūt jūs arī patlaban kaut ko iedomājaties, es nezinu. Man,» saka, «vajag konstatēt faktus, nevis jūsu iztēli vai slimīgo aizdomīgumu. Jūsu iztēli — vai tā bija tāda vai ne — es pārbaudīt nevaru, tā bijusi tikai jūsu galva, jūs pats tā teicāt, bet katastrofa, kas bezmaz būtu notikusi, — tā ir īstenība.»

— Viņam taisnība, — es teicu.

— Es pats zinu, ka taisnība, — mašīnists piekrita. — Bet arī man ir taisnība, es neesmu vainīgs. Kas nu tagad būs?

Es nezināju, ko viņam atbildēt.

IV

Maļcevu iesēdināja cietumā- Es, tapat kā agrak, braucu par palīgu, tikai nu jau pie cita mašīnista — piesardzīga večuka, kas bremzēja vilcienu jau kādu kilometru pirms dzeltenā gaismas signāla, un, kad mēs piebraucām pie tā, signāls pārvērtās par zaju, un vecais atsāka vilkt sastāvu uz priekšu. Tas nebija nekāds darbs — es skumu pēc Maļceva.

Ziemu biju apgabala pilsēta un apciemoju savu brāli studentu, kas dzīvoja universitātes kopmītnē. Viņš man pastāstīja, ka viņiem universitātes fizikas laboratorijā esot Teslas aparāts mākslīga zibens radīšanai. Man iešāvās prātā kāds apsvērums, kas man pašam vēl nebija skaidrs.

Atgriezies mājās, pārdomāju savu minējumu attiecībā uz Teslas aparalu un nolēmu, ka mana doma ir pareiza. Es uzrakstīju vēstuli izmeklētājam, kas savā laikā bija vadījis Maļceva lietu, un lūdzu pārbaudīt ieslodzīto Maļcevu, kā viņš pakļauts elektrisko lādiņu iedarbībai. Gadījumā, ja pierādītos Maļceva psihes vai viņa redzes pakļautība pēkšņu tuvu elektrisko lādiņu iedarbībai, tad Maļceva lietu vajadzētu izskatīt no jauna. Norādīju izmeklētājam, kur atrodas Teslas aparāts un ka izdarāms mēģinājums ar cilvēku.

Izmeklētājs man ilgi neatbildēja, bet pēc tam paziņoja, ka apgabala prokurors esot ar mieru izdarīt ekspertīzi universitātes fizikas laboratorijā.

Pēc dažam dienām izmeklētājs izsauca mani. Aizgāju pie viņa satraukts, jau iepriekš pārliecināts par Maļceva lietas laimīgu atrisinājumu.

Izmeklētājs ar mani sasveicinājās, taču ilgi klusēja, skumjām acīm gausi lasīdams kādu papīru; es zaudēju cerību.

— Jūsu padoms nāca par ļaunu jūsu draugam, — izmeklētājs beidzot pateica.

— Kā? Spriedums paliek iepriekšējais?

— Nē, mēs Maļcevu atbrīvojām. Pavēle jau dota, varbūt Maļcevs ir jau mājās.

— Pateicos! — Es piecēlos un paliku stāvam izmeklētāja priekšā.

— Bet mēs jums paldies neteiksim. Jūs devāt sliktu padomu: Maļcevs atkal ir akls.

Es gurdeni atslīgu krēsla, pēkšņi šķitu savu dvēseli sadegam un iegribēju dzert.

— Eksperti bez iepriekšēja brīdinājuma tumsa pieveda Maļcevu pie Teslas aparata, — izmeklētājs stāstīja. — Tika ieslēgta strāva, noplaiksnīja zibens, un atskanēja spalgs spēriens. Maļcevs palika mierīgs, taču tagad viņš atkal neredz gaismas — tas noskaidrots objektīvā ceļā ar tiesu medicīnas ekspertīzi.

Izmeklētājs iedzēra ūdeni un piebilda:

Pašlaik viņš atkal redz pasauli vienīgi savā iztēlē ... Jūs esat viņa biedrs, palīdziet viņam.

Varbūt redze viņam atkal atgriezīsies, — es izteicu cerību, — kā tolaik, pēc lokomotīves...

Izmeklētājs padomāja.

— Diez vai. Tolaik tā bija pirmā trauma, tagad — otrā. Brūce cirsta jau ievainotā vietā.

Un, zaudējis savaldību, izmeklētājs piecēlās un satraukts sāka staigāt pa istabu.

— Vainīgs esmu es ... Kāpēc klausīju jums un kā muļķis uzstāju, lai izdara ekspertīzi! Es riskēju ar cilvēku, bet viņš risku neizturēja.

— Jūs neesat vainīgs, jūs ne ar ko neriskējāt, — es mierināju izmeklētāju. — Kas ir labāk — būt brīvam neredzīgam cilvēkam vai redzīgam, taču nevainīgi ieslodzītam?

— Es nezināju, ka man nāksies pierādīt cilvēka nevainīgumu, padarot viņu nelaimīgu, — sacīja izmeklētājs. — Tā ir pārāk augsta maksa.

— Jūs esat izmeklētājs, — es viņam skaidroju, — jums jāzina par cilvēku viss, pat tas, ko viņš pats par sevi nezina.

— Es jūs saprotu, jums taisnība, — izmeklētājs klusu pateica.

— Neuztraucieties, biedri izmeklētāj! Te darbojušies fakti cilvēka iekšienē, bet jūs tos meklējāt tikai ārpusē. Taču jūs iespējāt izprast savu kļūdu un rīkojāties ar Maļcevu kā cildens cilvēks. Es jūs cienu.

— Es jūs arī, — izmeklētājs atzinās. — Ziniet, no jums varētu iznākt izmeklētāja palīgs.

— Pateicos, bet man jau ir darbs, esmu mašīnista palīgs uz ātrvilciena lokomotīves.

13*

195

Es aizgāju. Nebiju Maļceva draugs, un viņš nekad nebija veltījis man nedz uzmanību, nedz rūpes. Taču es gribēju viņu pasargāt no liktenīgajām bēdām, es biju nikns uz neatvairāmajiem spēkiem, kas nejauši un vienaldzīgi iznicina cilvēku; es jautu šais spēkos slepenu un netveramu aprēķinu, kāpēc tie pazudināja tieši Maļcevu, nevis, teiksim, mani. Es sapratu, ka dabā nav tāda aprēķina mūsu — cilvēku pieņemtā matemātiskā nozīmē, taču redzēju, ka notiek fakti, kas pierāda, ka pastāv naidīgi, cilvēka dzīvi postoši apstākļi un šie postošie spēki satriec izredzētus, cildenus cilvēkus. Es nolēmu nepadoties, jo jutu sevī kaut ko tādu, kā nevarēja būt ārējos dabas spēkos un mūsu liktenī, jutu savu īpašu cilvēka savdabību. Un es iedegos niknumā un nolēmu pretoties, pats vēl nezinādams, kā tas darāms.

Nākamajā vasarā noliku eksāmenu, ieguvu mašīnista tiesības un sāku patstāvīgi vadīt «SU» sērijas lokomotīvi, strādājot uz vietējās satiksmes pasažieru vilcieniem. Un gandrīz vienmēr, kad padevu lokomotīvi vilcienam, kas stāvēja pie stacijas platformas, redzēju Maļcevu sēžam uz krāsotā sola. Atbalstījies ar roku uz nūjas, kas bija novietota starp ceļiem, viņš vērsa uz lokomotīves pusi savu kaismīgo, jūtīgo seju ar tukšajām aklajām acīm un kāri elpoja sviluma un smēreļļu smaku, un vērīgi klausījās inžektora ritmiskajā darbā. Es nevarēju viņu ne ar ko priecināt, un es aizbraucu, bet viņš palika.

Ilij.i vasara; es strādāju uz lokomotīves un bieži и‘dzeju Aleksandru Vasiļjeviču — ne vien uz stari ļas platformas, bet dažkārt sastapu arī uz ielas, kad viņš gausi soļoja, ar nūju taustīdams ceļu. Viņš bija sakrities un novecojis pa šo pēdējo laiku; dzīvot viņš dzīvoja pārticīgi — viņam bija pensija, sieva strādāja, bērnu viņiem nebija, taču Aleksandru Vasiļjeviču grauza grūtsirdība, liktenīgā atrautība no dzīves, un viņa miesas dila no nerimtīgām bēdām. Reizēm es ar viņu parunājos, taču redzēju, cik viņam garlaicīgi tērzēt par tukšiem niekiem un iztikt ar manu laipno mierinājumu, ka arī neredzīgais ir pilntiesīgs, pilnvērtīgs cilvēks.

— Vācies! — viņš mēdza teikt, noklausījies manos labi domātajos vārdos.

Taču arī es biju sirdīgs cilvēks un, kad viņš reiz pa paradumam lika vākties projām, viņam teicu:

— Rīt desmitos trīsdesmit es vadīšu vilcienu. Ja sēdēsi klusu, ņemšu tevi līdzi mašīnā.

Majcevs bija ar mieru.

— Labi. Es būšu rams. Iedod man tur kaut ko rokās, ļauj paturēt reversu; grozīt es to negrozīšu.

— Grozīt tu to negrozīsi! — es apstiprināju. — Ja sāksi grozīt, iedošu tev rokās ogles gabalu un savu mūžu vairs uz lokomotīvse neņemšu.

Aklais nekā neiebilda; viņam tik ļoti gribējās atkal reiz pabūt uz lokomotīves, ka viņš bija ar mieru man paklausīt.

Nākamajā dienā es paaicināju viņu no krāsotā sola uz lokomotīvi un nokāpu viņam pretim, lai palīdzētu iekļūt kabīnē.

Kad sākām braukt, es apsēdināju Aleksandru Vasiļjeviču savā mašīnista vietā, uzliku vienu viņa roku uz reversa un otru uz automātiskās bremzes

J97

un virs viņa rokām uzliku savējās. Es vadīju ar savām rokām, kā vajag, un arī viņa rokas darbojās. Majcevs sēdēja klusēdams un klausīja mani, tīksmi izjuzdams mašīnas kustību, vēju sejā un darbu. Viņš koncentrējās, aizmirsa savas aklā bēdas, un rimts prieks plaiksnījās šā cilvēka izmocītajā sejā, — izjust mašīnu viņam bija svētlaime.

Atceļā mēs braucām tāpat: Majcevs sēdēja mehāniķa vietā, un es stāvēju, noliecies viņam līdzās, un turēju savas rokas uz viņējām. Majcevs jau bija iemanījies strādāt šādā veidā, tā ka man pietika ar vieglu spiedienu uz viņa rokas — un viņš precīzi sajuta manu prasību. Iepriekšējais meistarīgais mašīnas vadītājs centās uzveikt sevī redzes trūkumu un izjust pasauli ar citiem līdzekļiem, lai strādātu un attaisnotu savu dzīvi.

Mierīgos iecirkņos es pavisam atgāju no MaJ-ceva nost un raudzījos uz priekšu no palīga puses.

Mēs jau tuvojāmies Tolubejevai; mūsu kārtējais reiss beidzās laimīgi, un mēs taisījāmies piebraukt laikā. Taču pēdējā ceja posmā mums pretim spīdēja dzeltenais gaismas signāls. Es aizlaikus negau-sināju gaitu un gāju pretim signālam ar pilnu tvaiku. Majcevs sēdēja mierīgi, turēdams kreiso roku uz reversa; es vēroju savu skolotāju ar slēptām gaidām...

— Noslēdz tvaiku! — Majcevs man uzsauca.

Es klusēju, satraukts līdz sirds dzijumiem.

Tad Majcevs piecēlās no vietas, pasniedzās ar roku pie regulatora un noslēdza tvaiku.

— Es redzu dzelteno gaismu, — viņš sacīja un pavilka bremzes rokturi uz savu pusi.

— Bet varbūt tu atkal tikai iedomājies, ka redzi gaismu? — es iebildu Majcevam.

Viņš pagrieza seju pret mani un apraudājās. Par atbildi es piegāju viņam klāt un viņu noskūpstīju.

Vadi mašīnu līdz galam, Aleksandr Vasiļ-jevič: tu tagad redzi jebkuru gaismu!

Viņš novadīja mašīnu līdz Tolubejevai bez manas palīdzības. Pēc darba es aizgāju Maļcevam līdzi uz viņa dzīvokli, un mēs kopā nosēdējām visu vakaru un visu nakti.

Es baidījos atstāt viņu vienu, it kā viņš būtu mans dēls, ko vajag aizsargāt pret pēkšņiem un naidīgiem spēkiem, kas viņam varētu draudēt mūsu skaistajā un negantajā pasaulē.

DZELZS VECENE

Šalkoja lapas koka; tanīs dziedāja vējš, kas klaiņoja pa pasauli. Mazais Jegors sēdēja zem koka un klausījās lapu balsī, to laipnajos, murminošajos vārdos.

Jegors gribēja izdibināt, ko nozīmē šie vēja vārdi, par ko tie viņam stāsta, un viņš jautāja, pavērsis seju pret vēju:

— Kas tu tāds esi? Ko tu man saki?

Vējš brīžam pieklusa, it ka pats pa to laiku klausītos zēnā, bet tad atkal lēni murmināja, kustinādams lapas un atkārtodams iepriekšējos vārdus.

— Kas tu esi? — Jegors, nevienu neredzēdams, vēlreiz noprasīja.

Neviens viņam vairs neatbildēja; vējš bija aizgājis, un lapas iemigušas. Jegors pagaidīja, kas nu bus, un pamanīja, ka nak jau virsū vakars. Rieta saules dzeltena gaisma apspīdēja veco rudenīgo koku, un dzīvot kļuva skumīgāk. Vajadzēja iet uz mājām, ēst vakariņas, gulēt tumsā. Bet Jegoram gulēt nepatika, viņam patika dzīvot bez pārtraukuma, lai redzētu visu, kas dzīvo vēl bez viņa, un bija žēl, ka nakti jāver acis ciet un zvaigznes tad pie debesim deg vienas pašas bez viņa.

Viņš pacēla vaboli, kas rapoja pa zāli mājup uz naktsguļu, un paskatījās tās mazajā, nekustīgajā sejā, melnajās, labsirdīgajās acīs, kas raudzījās vienlaikus gan uz Jegoru, gan uz visu pasauli.

— Kas tu esi? — Jegors vabolei jautāja.

Vabole nekā neatbildēja, taču Jegors saprata,

ka vabole kaut ko zina, ko nezina pats Jegors, bet tikai izliekas maza, tīšuprāt pārvērtusies par vaboli un klusē, taču īstenībā nemaz nav vabole, bet vēl kas cits — nav zināms, kas.

— Tu mānies! — Jegors sacīja un pagrieza vaboli ar vēderu uz augšu, lai redzētu, kas viņa tāda ir.

Vabole klusēja; tā ar niknu spēku kustināja asas kājiņas, aizsargādama dzīvību no cilvēka un neatzīdama viņu. Jegoru pārsteidza vaboles neatlaidīgā drosme, viņš to iemīlēja un vēl vairāk pārliecinājās, ka tā nav vabole, bet kaut kas daudz svarīgāks un gudrāks.

— Tu mānies, ka esi vabole, — Jegors čukstus teica vabolei taisni acīs, aizrautīgi viņu aplūkodams. — Neizliecies — es tik un tā dabūšu zināt, kas tu īsti esi. — Labāk jau nu uzreiz atzīsties.

Vabole atvēzējās pret Jegoru ar visām kājām un rokām reizē. Tad Jegors vairāk ar viņu nestrīdējās.

— Kad es iekritīšu tavos nagos, es arī nekā neteikšu. — Un viņš palaida vaboli gaisā, lai tā lido savās gaitās.

Vabole vispirms palidoja, tad nometās zemē un rāpoja. Jegoram pēkšņi sametas skumji bez vaboles. Viņš saprata, ka nekad to vairs neredzēs un, ja arī ieraudzīs, tad nepazīs, tāpēc ka laukos ir daudz cilu vaboļu. Bet šī vabole kaut kur dzīvos un tad nomirs, un visi viņu aizmirsīs, vienīgi Jegors atcerēsies šo nezināmo vaboli.

Sakaltusi lapa nokrita no koka. Tā savā laikā bija no zemes izaugusi uz koka, ilgi raudzījusies uz debesīm un tagad atkal atgriezās no debesīm zemē — kā mājās pēc gara ceļa. Uz lapas uzlīda mikls kāpurs, bāls un izkāmējis.

«Kas nu tas tāds?» Jegors neizpratnē vēroja kāpuru. «Ne tam acu, ne galvas, par ko gan viņš domā?» Jegors paņēma kāpuru saujā un nesa līdzi uz mājām.

Bija jau vēls vakars; mājās iedegās ugunis, visi ļaudis pārnākuši no lauka, lai būtu kopā, tāpēc ka visur metās tumšs.

Mājās māte padeva Jegoram vakariņas, tad lika iet gulēt un apsedza, pārvilkdama segu pāri galvai, lai viņš nebaidās gulēt un nedzird briesmīgās skaņas, kas reizēm nakts vidū atplūst no laukiem, mežiem un gravām. Jegors paslēpās zem segas un pavēra vaļā kreiso delnu, kur viņam visu laiku glabājās kāpurs.

— Kas tu esi? — Jegors jautāja, pielicis kāpuru tuvu pie sejas.

Kāpurs snauda, tas nekustējās pavērtajā delnā. Tas smaržoja pēc upes, svaigas zemes un zāles; kāpurs bija neliels, tīrs un lēnīgs — jādomā, vēl bērniņš, bet varbūt arī jau izdēdējis mazs vecītis.

— Kāpēc tu dzīvo? — Jegors klaušināja. — Vai tev ir labi vai nav?

Kāpurs saritinājās uz delnas, sajuzdams nakti un vēlēdamies mieru. Bet Jegors negribēja gulēt; viņš gribēja vēl dzivot, ar kādu spēlēties, viņš gribēja, lai tūliņ uz vietas aiz loga būtu rīts un varētu celties augšā. Taču ārā bija nakts — mile kā sākusies, gara, visu to nemaz nevar nogulēt; un, ja arī aizmigsi, tik un tā uzmodīsies pirms ausmas, tai baismajā laikā, kad visi guļ, gan cilvēki, gan zāļu stiebri, un pamodies cilvēkbērns tad ir viens pats pasaulē — neviens viņu neredz un neatceras.

Kāpurs guiēja Jegora saujā.

— Darīsim tā: es būšu tu, un tu būsi esi — Jegors teica kāpuram. — Tad es dabūšu zināt, kas tu esi, bet tu kļūsi par mani, būsi cilvēks, tev pašam būs labāk.

Kāpurs nebija tā ar mieru; viņš droši vien jau bija aizmidzis, nepadomājis par to, kas Jegors tāds ir.

— Man apnicis visu laiku būt tikai Jegoram un Jegoram, — zēns, palicis viens, runāja. — Es gribu būt vēl kas cits. Mosties, kāpur! Parunāsimies — domā tu par mani, es domāšu par tevi. . .

Māte izdzirdēja dēla sarunu un piegāja klāt. Viņa vēl negulēja, viņa staigāja pa istabu un piebeidza pēdējos darbus, ar kuriem nebija tikusi galā pa dienu.

— Ko tu tur neguli, murmini nez ko, ērmadūda tads, — viņa sacīja un sabāzīja segu Jegoram ap kājām. — Guli! Citādi — dzelzs vecene tumsā staigā apkārt pa lauku, meklē tos, kas neguļ, un ved sev līdzi.

— Mamm, bet kas viņa tāda ir? — Jegors jautāja.

— Viņa ir no dzelzs, viņu nevar redzēt, viņa dzīvo tumsā, biedē cilvēkus, un tiem sirds pamirst ...

— Bet kas viņa ir?

— Kas viņu zina, dēliņ. Guli nu, — māte sacīja. — Tu no viņas nebaidies, viņa varbūt nekas arī nav, tāpat kaut kāda nabaga vecenīte.

— Un kur viņa dzīvo? — Jegors pētīja.

— Staigā pa grāvām, zālītes meklē, sažuvušus kaulus grauž, bet, ja kāds nomirst, viņa ir priecīga, viņa grib viena pati palikt pasaulē un tik dzīvo, un tik dzīvo, grib sagaidit, kad visi būs apmiruši un viņa viena pati staigās apkārt, dzelzs vecene. Nu, tagad guli, pa sētsvidiem viņa nestaigā, durvis es aizslēgšu . . .

Mate atgāja nost no dēla. Jegors paslēpa kāpuru zem spilvena, lai viņš tur guļ siltumā un ne no kā nebaidās.

— Mamm, bet kas tu esi? — viņš jautāja.

Taču māte viņam nekā neatbildēja. Viņa nolēma,

ka Jegors vēl kādu laiciņu parunas un tad aizmigs, redzams, viņš jau laižas miegā.

«Bet kas esmu es?» Jegors domāja un nezināja. «Kaut kas ari es esmu. Tā nevar būt, ka es nebūtu nekas.»

Istabā iestājās klusums. Mate apgulās, tēvs gulēja jau sen. Jegors ieklausījās. Pagalmā lāgu lāgiem iečīkstējās zedeņu žogs, to ļodzīja kļava, kas auga pie žoga. Jegors bija novērojis, ka kļava pat visrāmākajā laikā vieglītēm šūpojas, it kā tiecas nez uz kurieni, grib ātrāk izaugt vai arī izkustēties no vietas un aiziet, un žogs no tā pastāvīgi čīkst, gauzdamies par nemieru. Droši vien ir garlaicīgi būt kokam, tas dzīvo uz vietas.

— Mamm, — pabāzis galvu no segas apakšas, Jegors klusu pasauca. — Kas ir kļava?

Taču māte bija aizmigusi, neviens Jegoram nekā neatbildēja. Viņš vērīgi lūkojās tumsa; logs, kas raudzījās uz prosas tīrumu, blāvoja neskaidrā nakts gaismā, it kā aiz loga būtu nekustīga ūdens dzīle. Jegors mazliet paslējās gultā, domādams, kas gan pašlaik notiek tumšajā laukā un kas tur viens pats ar maizes tarbiņu dodas tālā ceļā. Droši vien kāds iet pa tukšu ceļu un nekā nebaidās. Kas viņš tāds ir?

Tālumā kāds gari nopūtās, tad novaidējās un apklusa. Jegors noņēmies skatījās logā. Pirmītējā blāvā tumšās zemes atblāzma krita rūti; taču grūtsirdīgā, vaidošā skaņa atkal atkārtojās — nez vai tālumā brauca rati, vai varbūt dzelzs vecene gāja pa gravu un skuma, ka cilvēki dzīvo un dzimst, un viņa nekādi nevarēs sagaidīt, kad paliks viena pati pasaulē. «Iešu, visu izdibināšu,» Jegors nolēma. «Kas tur nakti notiek, kas tā vecene tāda ir?»

Viņš uzvilka bikšeles un basikņi izgāja ārā.

Kjava šūpoja zarus, taisīdamās doties ceļā, dadži trinās gar žogu, un šķūnī gremoja govs. Sētsvidū neviens negulēja.

Pie debesim mirdzēja skaidras zvaigznes; to bija tik daudz, ka tas likās tuvas, — tāpēc naktī zem zvaigznēm tāpat nebija bail kā dienas laikā starp lauku puķēm.

Jegoram aiz muguras palika prosas lauks, viņš pagāja garām saulespuķēm, kas snauzdamas nez ko čukstēja, un pa aizmirstu, pamestu ceļu devās uz gravu.

Grava bija veca, ūdens to vairs negrauza, un tā bija aizaugusi nezālēm un brikšņiem. Veči un vecenes šeit grieza klūgas un ziemu istabās pina no tām grozus.

Kad Jegors izlauzās cauri nezāļu un krūmu biežņai un nonāca gravas dibenā, viņš pamanīja, ka šeit ir dziļāks klusums un tumsa nekā tur augšā — ne zāļu stiebriņš, ne lapiņa te nekustējās, — un viņam sametās bail.

— Zvaigznes, skatieties uz mani, — Jegors pačukstēja. — Citādi man vienam bail.

Taču no gravas varēja redzēt tikai trīs zvaigznes, un tās pašas vāji mirgoja tālajā, zūdošajā augstumā, it kā slīdētu projām un tur apdzistu tumsā.

Jegors pataustīja zaļi, ieraudzīja akmentiņus, tad pašūpoja dadzi, tādu pašu kā savā sētsvidū, un atguvās no bailēm: nekas, viņi taču visi dzīvo šeit un nebaidās, un arī viņš dzīvos kopā ar tiem. Drīz viņš pamanīja mazu aliņu, kas bija izrakta gravas nogāzē, lai no tās ņemtu mālus, un ielīda tanī. Viņam tagad iegribējās kādu nieku nosnausties — viņš bija piemocījies, augu dienu dzīvodams un staigādams.

«Kad garām ies dzelzs vecene, tad es viņu pasaukšu,» Jegors pats sev teica un, savilcies zemē čokurā no nakts dzestruma, aizvēra acis.

Kļuva pavisam klusu, un viss sastinga, miglas auts aizsedza visas debesu zvaigznes, un zāle noliecās kā mirusi.

Skumja skaņa ielija šai zemes ieplakā, gluži kā visu mirušo cilvēku žēla nopūta. Jegors tūliņ atvēra acis, izdzirdis sapnī šo smeldzīgo skaņu. Pār viņu bija noliecies cilvēks, liels un neskaidrs stāvs melnajā naktī, gatavs palikt un gatavs izgaist.

— Kas tu esi? — Jegors jautāja. — Vai tu esi vecene?

— Vecene, — vecene atbildēja.

— Bet vai tu esi no dzelzs?... Man vajadzīga dzelzs vecene.

— Kālab esmu tev vajadzīga? — dzelzs vecene noprasīja.

— Es gribu tevi redzēt — kas tu esi, kāpēc tu esi? — Jegors sacīja.

— Ja mirsi, tad pateikšu, — vecenes balss atbildēja.

— Saki, es miršu, — Jegors bija ar mieru un paņēma rokā mālu piku, lai aizķepinātu vecenei acis un viņu uzveiktu.

— Nāc pie manis, es iečukstēšu tev ausī. — Un vecene pirmo reizi pakustējās, un atkal atkārtojās jau dzirdētā skumjā skaņa, it kā dzelzs šķinda vai sažuvušu kaulu ņirkstoņa. — Nāc pie manis, es tev visu pateikšu, un tad tu nomirsi. Citādi — tu vēl esi mazs, tev garš mūžs dzīvojams, un man būs ilgi jāgaida tava nāve. Pažēlo mani, es esmu veca.

— Bet, kas tu esi, pasaki jel, — Jegors uzstāja. — Nebaidies no manis, es no tevis nebaidos.

Vecene noliecās pie Jegora un sāka sniegties viņam tuvāk. Zēns savā alā piespiedās ar muguru pie zemes un vaļējām acīm raudzījās uz viņam pāri pārliekušos dzelzs veceni. Kad tā sakumpusi viņam tuvojās un tumsas starp viņiem bija palicis visai maz, Jegors iekliedzās:

— Es zinu, es tevi pazīstu. Man tevis nevajag, es tevi nositīšu! — Viņš iesvieda tai sejā mālu sauju, bet pats pamira un piekļāvās pie zemes.

Taču arī pamiris, gulēdams ar seju pie zemes, Jegors vēlreiz izdzirdēja dzelzs vecenes balsi:

— Tu mani nepazīsti, tu neesi mani saskatījis. Taču visu tavu mūžu es gaidīšu tevi mirstam un raudzīšu tevi pazudināt, tāpēc ka tu no manis nebaidies.

«Mazdrusciņ baidos gan, bet pēcāk pieradīšu un vairs nebaidīšos,» Jegors nodomāja un iegrima snaudā.

Viņš pamodās no pazīstama siltuma, viņu nesa maigas, lielas rokas, un viņš vaicāja:

— Kas tu esi? Vai tu neesi vecene?

— Un kas esi tu? — māte viņam atjautāja.

Jegors atvēra acis un atkal samiedza: saules gaisma apspīdēja visu sādžu, kļavu viņu pagalmā un visu zemi. Jegors vēlreiz atvēra acis un ieraudzīja mātes kaklu, pie kura dusēja viņa galva.

— Kāpēc tu aizbēgi uz gravu? — māte noprasīja. — Mēs no paša agra rīta tevi meklējām, tēvs aizbrauca uz lauku strādāt gluži nobēdājies.

Jegors pastāstīja, ka viņš gravā cīnījies ar dzelzs veceni, tikai nepaspējis saskatīt viņas seju, tāpēc ka iesviedis tanī mālu piku.

Mate kļuva domīga, tad nolaida Jegoru zemē un paraudzījās uz viņu kā uz svešu.

— Ej kājām, cīnītāj ... Tev tas rādījies sapnī.

— Nē, es patiesi viņu redzēju, — Jegors palika pie sava. — Dzelzs vecenes reizēm gadās.

— Var jau būt, ka gadās, — māte noteica un veda dēlu uz mājām.

— Mamm, bet kas viņa ir?

— Es nezinu, esmu dzirdējusi, bet pati redzējusi neesmu. Ļaudis runā, ka liktenis, vai, bet varbūt tā mūsu bēda staiga apkārt. Izaugsi liels, pats uzzināsi.

— Liktenis, — Jegors novilka, nezinādams, ko tas nozīmē. — Vēl mazmazdrusciņ paaugšos un noķeršu dzelzs veceni. . .

— Noķer, noķer, dēliņ, — māte sacīja. — Es tev tūliņ nomizošu un izcepšu kartupeļus.

—- Labi, — Jegors bija ar mieru. — Man ēst gribas, tādas vecenes ir stipras. Esmu ar viņu pagalam nomocījies.

Viņi iegāja priekšnamā. Tur pa grīdu rāpoja pazīstamais kāpurs, no Jegora gultas uz savām mājām zemē. «Rāpo, mēmais!» Jegors saskaitās. «Va tu re! Tā arī nepateica, kas viņš tāds ir. Vēlāk tik un tā izdibināšu. Arī par veceni izdibināšu — pats k)ūšu par dzelzs veci.»

Jegors apstājās priekšnamā un nogrima domās: «Es tīšuprāt pārvērtīšos par dzelzs veci un nobaidīšu veceni, lai vipa nobeidzas. Bet pēc tam es vairs nebūšu dzelzs vecis — negribu, es atkal būšu puika un dzīvošu pie mātes.»

1041 !

14 — 1132

IEDVESMAS VADĪTIE CILVEKI

Stāsts par nelietu kauju pie Sevastopoles

Tālā Urālu sādžā dziedāja krievu meitenes. Viena no tām dziedāja augstāk un sirsnīgāk par citām, un asaras ritēja viņai pār vaigiem, taču viņa dziedāja vien tālāk, lai nepaliktu draudzenēm iepakaļ un lai tās nemanītu viņas bēdas un sirdssāpes. Viņa raudāja aiz mīlas, atcerēdamās cilvēku, kas patlaban bija karā; viņa ilgojās to redzēt un tā tuvumā remdēt savu sirdi, kas raudā ja šķiršanās sāpēs.

Bet viņš šai brīdī skrēja pa kaujas lauku uz priekšu, viņa seja bija noplūdusi asinīm un sviedriem, viņš skrēja, aizelsdamies no nāvīga noguruma, un kliedza aiz niknuma. Lode bija ievainojusi viņam vaigu, un asinis no tā tecēja aiz apkakles un sakalta uz miesas zem krekla. Viņš gribēja paraut kreklu, bet tas bija dziļi zem bušlata un jūrnieka šineļa. Viņš juta tikai mazu brūci sejā un nesaprata, kāpēc viņu pārņem tāds vājums un elpa nespēj pārvarēt ķermeņa smagumu. Tad viņš atrāva vaļā aizpogāto bušlata apkakli; viņam pašlaik nebija vaļas padoties vājumam, viņam vēl vajadzēja mazliet laika, jo viņš gāja triecienuzbrukumā, viņš skrēja pa kaļķainu, panīkušām vērmelēm noaugušu lauku. Netālu no viņa pa labi, pa kreisi un aiz muguras traucās uz priekšu viņa biedri, un to sirdis pukstēja vienā taktī ar viņa

sirdi, glabādamas dzīvību un cerību vēl vaigu vaigā ar nāvi.

Viņš nokrita ar seju uz zemes, paklausīdams acumirklīgam mudinājumam, tai asajai briesmu izjūtai, kas liek acij aizvērties, pirms tanī iebirst gruzis. Viņš arī pats sākumā nesaprata, kāpēc uzreiz tā pieplacis pie zemes, taču, kad virs viņa garā ložu kārtā iedziedājās nāve, viņš atcerējās māti, kas viņu bija dzemdējusi. Tā bija viņa, kas, iemīlējusi savu dēlu, reizē ar dzīvību bija dāvājusi viņam slepeno spēju pasargāt sevi no nāves, spēju, kas darbojās zibenīgāk par domām, jo viņa mīlēja dēlu un bija to iznēsājusi savā klēpī mūžīgai dzīvībai, tik liela bija viņas mīlestība.

Lodes aizspindza viņam pāri; viņš atkal bija uz kājām, pakļaudamies kaujas nepieciešamībai, un devās uz priekšu. Taču viņu mocīja gurdinošs vājums, un viņš baidījās, ka nomirs ejot.

Viņam priekšā zemē gulēja staršina Prohorovs. Staršina vairs nevarēja piecelties: jūrnieku bija nogalinājusi lode acī — gaisma un dzīvība viņā bija izdzisušas vienlaikus. «Varbūt māte viņu mīlējusi mazāk nekā manējā mani vai arī tā viņu aizmirsusi,» jūrnieks nodomāja, iedams uzbrukumā, un pats apkaunējās par šo savu nevilšo domu. Vakar viņi ar Prohorovu bija runājušies, kopā smēķējuši un pieminējuši dienestu uz kuģa, kas tagad jau aizgājis bojā. Un viņam iegribējās atgulties blakus Prohorovam, lai pateiktu, ka nekad viņu neaizmirsīs, ka mirs par viņu, bet patlaban nebija vaļas atvadīties no drauga, vajadzēja tikai cīnīties, viņu pieminot. Viņam kļuva viegli, nomācošais vājums, no kura viņš baidījās nomirt ejot, tagad bija pāri, it kā viņš būtu uzņēmies saistības dzīvot

14*

211

mirušā drauga vietā un kritušā spēks iegājis viņā. Negantā niknumā kliegdams, viņš ielauzās ierakumā, ienaidnieka patvertnē, ieraudzīja tur pelēku nepazīstama cilvēka seju, sajuta svešu smirdoņu un notrieca ienaidnieku ar laidi pa pieri, lai tas mūs vairs nenogalinātu un nevārdzinātu mūsu tautu ar nāves bailēm. Tad jūrnieks pagriezās zemes spraugas tumsā un atvēzējās ar šauteni pret otru ienaidnieku, taču neapjauta, vai to nogalinājis vai ne, un pakrita bez samaņas, elpai aiztrūkstot no sprādziena viļņa. Vāciešu pozīcijas, kam strauji uzbruka krievu jūrnieki, saka graujoši apšaudīt vācu artilērija, lai šī vieta vairs nepiederētu nevienam.

Vecākais bataljona komisārs Poļikarpovs iztālēm binoklī vēroja kaujas lauku. Viņš redzēja tos, kas krita pie zemes un vairs nepiecēlās, un tos, kas pārvarēja ienaidnieka pretuguni un aizgāja līdz ienaidnieka ierakumiem uzkalnā, lai ar durkli un laidi piebeigtu viņu dzīvību. Komisārs atcerējās, kā, lodes ķerts, krita Prohorovs, kā uz mirkli apstājās un negribīgi saļima zemē jaunākais politva-dītājs Afanasjevs, grīļodamies, taču neatlaidīgi gāja uz priekšu pretiniekam virsū sarkanflotietis Krasnoseļskis, redzams, jau ievainots, taču izciezdams līdz galam savas mokas.

Labais un kreisais flangs vēl virzījās uz priekšu, taču vidus daļas vairs nebija. Uzbrūkošās apakšvienības vidus daļa bija pilnīgi sakauta un, uguns nopļauta, gulēja pie zemes; vai tur kāds vēl bija dzīvs vai nebija — komisārs Poļikarpovs nezināja; tāpēc viņš nolēma pats doties turp un rāpus līda uz priekšu.

Viņam aiz muguras bija Sevastopole, priekšā

Duvankojas šoseja. Mazliet pa kreisi šoseja pagriezās un veda taisni uz dienvidiem, uz Sevastopol!. Iepretim šosejas likumam viņā pusē pletās vērmeļu lauks, bet gabaliņu tālāk slējās augstiene, kur patlaban bija vācieši. No augstienes ienaidnieks jau varēja redzēt pilsētu, pēdējo krievu tautas cietoksni un patvērumu Krimā.

Jūras kājnieku labais un kreisais flangs uzbrūkot nonāca uzkalnā, augstienes slīpumā un nozuda skatienam zemes virsmas krokās, pretinieka ierakumos, uzsākot tur tuvcīņu. Ienaidnieka uguns aprima. Poļikarpovs izslējās visā augumā un sāka skriet pa uzkalnu. Četri jūrnieki no labā flanga pievienojās Poļikarpovam un traucās uz priekšu, sekodami komisāram, izmantodami klusumu, kas klājās pār šo uguns plosīto, vēl neatdzisušo nāves zemi.

Poļikarpovs pamanīja sarkanflotieti Ņefjodovu, kas miris gulēja zemē. Komisāram sirds sažņaudzās sāpēs. Viņš atcerējās Ņefjodovu, kas tagad bija kritis varoņa nāvē; bet agrāk tas bija jautrs, pievilcīgs, taču grūti izprotams puisis. Un raugi — nu viņš guļ bez dzīvības, viņš jau ir palicis aiz muguras savam komandierim, kas strauji dodas uz priekšu.

Pēkšņi no vāciešu otrās līnijas sākās triecien-uguns no vairākiem ložmetējiem reizē; šī līnija vilkās gar pašu augstienes virsotni. Uguns bija skaudra un precīza; Poļikarpovs pagriezās pret kaujiniekiem un deva zīmi gulties, un arī pats nogūlās visiem priekša.

Ložmetējiem piedevām iedarbojās arī mīnmetēji, un kopējā uguns kļuva saraustīta un juceklīga.

«Kālab tik daudz uguns pret pieciem cilvēkiem,» Poļikarpovs nodomāja. «Tramīgi šauj, bez aprēķina!»

Pojikarpovs piesardzīgi pagriezās atpakaļ, ar seju pret kaujiniekiem. Tie gulēja katrs savuviet, pareizi, labi ieglaudušies zemē, cieši tai pieplakuši, meklēdami glābiņu no bojā ejas.

Līdz vāciešu priekšējai līnijai, kur flangos bija ielauzušies sarkanflotieši, atlicis ap simt metru, un atpakaļ līdz Duvankojas šosejai tikpat daudz.

Mīnmetēju uguns pieņēmās; mazas, ducīgas mīnas kaukdamas lidoja pāri cilvēku ķermeņiem un sprāga gabalos, it kā pašas no sava iekšēja niknuma. Palikt uz vietas nevarēja, lai veltīgi neaizietu bojā.

Poļikarpovs virzījās uz priekšu.

— Man pakaļ! Uz priekšu, pret neģēļiem, kaut velns viņus . ..

Taču mīna pašāvās viņam garām un sprāga netālu, bet lodes šaustīja gaisu tik bieži, ka tas, šķiet, sažuva un birza drupatās.

Komisārs atskatījās uz jūrniekiem; tie gulēja nekustīgi; dzelzs nāve vagoja gaisu zemu virs viņu sirdīm, un viņu dvēseles sargāja pašas sevi.

Poļikarpovs sajuta sejā rēcošā gaisa triecienu un piekļāvās atpakaļ pie zemes; smago mīnu spiets aizbrāzās pāri vienībai. Komisārs nogula puspa-griezienā pret saviem karavīriem, lai redzētu, vai tie visi veseli. Pagaidām visi vēl bija dzīvi. Vienīgi Vasilijs Cibuļko, gulēdams kņūpus, it kā nemaz nekustējās. Poļikarpovs pielīda tuvāk un redzēja, ka arī Cibuļko sakustas, — tātad arī tas bija dzīvs. Cibuļko pa reizei pacēla seju no zemes un atkal cieši pieplaka pie tās. Viņa pietūkušās, vējā sasprēgājušās lūpas bija pusvirus, viņš spieda tās pie zemes un ņēma nost, un tad atkal kāri skūpstīja zemi, tā razdams sev mierinājumu un priecinājumu, Daniels Odincovs domīgi vēroja vērmeles stublāju: tas viņam šobrīd bija mījš. «Tas viss ir labi,» Poļikarpovs nolēma, «taču mums laiks virzīties uz priekšu.» Un viņš vēlreiz uzsauca sarkanflo-tiešiem, nez vai maz sadzirdami aiz šāviņu spin-dzoņas un dārdiem:

— Man paka]! — un piecēlās visā augumā, uz mirkli pagriezies pret kaujiniekiem.

Visi kaujinieki mazliet paslējās; taču tuvs artilērijas šāviņa sprādziens lika viņiem atkal nokrist uz mutes, un komisāru pašu gaisa vilnis nosvieda pie zemes.

Trešo reizi komisārs piecēlās, ne vārda neteikdams, taču tūliņ uz vietas pakrita, pats neatjēgdams, kāpēc, un nikns uz naidīgo spēku, kas viņu notrieca. Drīz viņš atguvās un juta, kā stingst, it kā kūst un saraucas visa viņa ķermeņa iekšpuse. No apakšdelma plūda tumšas asinis, sūkdamās cauri formas svārku piedurknes skrandām. Arī no norautās rokas vēl pamazām tecēja asinis. Vajadzēja steigties, ko dzīvot bija palicis visai maz. Komisārs Poļikarpovs paņēma savu kreiso roku aiz plaukstas un piecēlās kājās šāvienu dunā un kaukoņā. Kā karogu viņš pacēla pār galvu savu norauto roku, no kuras vēl sūcās pēdējās dzīvības asins, un negantā jūtu uzplūdā, no visas sirds, kas gāja bojā par savu tautu, kura viņu bija radījusi, sauca:

— Uz priekšu! Par dzimteni, par jums!

Taču sarkanflotieši jau bija viņam priekšā; tie brāzās caur nāvējošās uguns biezokni uz ienaidnieka priekšējo līniju, juzdamies tagad brīvi un laimīgi, it ka komisārs Poļikarpovs ar vienu kustību būtu viņiem atklājis dzīvības, nāves un uzvaras noslēpumu.

Poļikarpovs noskatījās viņiem pakaļ apmierinātām, aiz nespēka izbalušām acīm un apgulās zemē, pēdējā gurduma pārmākts.

Divi sarkanflolieši aizkļuva lidz pirmajiem ienaidnieka ierakumu atzariem un iegrauzās tajos. Kādā ierakumā bez samaņas, taču vēl dzīvs gulēja Ivans Krasnoseļskis; viņam līdzās augšpēdu izstiepušies divi beigti vācieši.

Ierakumi bija pietiekami dziļi, un uguns no pretinieka otrās līnijas te nebija bīstama.

— Nu, šite mēs būsim dzīvotāji! — Cibuļko sacīja Odincovam.

— Kas nu te vainas! — Odincovs atsaucās. — Te jau tīrais restorāns — kafejnīca Piejūras bulvārī, nekas vairāk!

— Bet nez kā zēni tur ierīkojušies? — Cibuļko bažījās.

Odincovs paraudzījās ārup.

— Viņi palikuši, ekur, tanī blindažā, — Odincovs sacīja. — Tur viņiem ērtāk.

Cibuļko un Odincovs palīdzēja Krasnoseļskim, un tas atguva samaņu. Bez ievainojuma vaigā, izrādījās, viņam lode izgājusi cauri krūtīm: apakškrekls bija pielipis pie miesas divās vietās — blakus labajam krūts zirnītim, kur lode bija ieskrējusi, un pie dzimumzīmītes uz muguras, kur lode iznākusi laukā. Cibuļko prasmīgi un uzmanīgi pārsēja Krasnoseļski, saplēsis pārsējiem savu kreklu. Arējās brūces uz Krasnoseļska miesām jau bija 21G apžuvušas un sāka dzīt, nevarēja tikai zināt, ko lode nodarījusi iekšpusē.

— Nu, kā tu jūties? — Cibuļko apjautājās. — Vai pēc kaujas būs jāiet lāpīties vai iztiksi tāpat, zem uguns atelsīsies?

— Tagad man ir daudz vieglāk, — Krasnoseļskis sacīja. — Grūti bija, kad nācu uzbrukumā, gurdums pagalam māca nost, bet, kamēr tiku līdz ienaidniekam, vējš mani appūta, es kļuvu nikns un atveseļojos. Te, rau, atkal piekusu, kamēr tos divus piegulēju. Bet tagad nekas. Slikti, kad ievaino pašā sākumā, kad tikko esi ieticis kauja, — tad tu, cilvēks, karo ar pusspēka vien. Bet tagad man nekas — no nāves nagiem esmu laukā.

Taču elpot Krasnoseļskim vedas grūti, un sviedri plūda viņam par seju.

— Atpūties, — Cibuļko viņam uzsauca, pārkliegdams ienaidnieka šāvienu troksni. — Mēs pagaidām pakarosim bez tevis.

Cibuļko sameklēja vietu ierakuma strupajā gala un no turienes sāka raudzīties uz ienaidnieka pusi. Bet Odincovs izšķūrēja laukā beigtos vāciešus un patīrīja ierakumu no zemes kukuržņiem, no šķembām, no visa, kas nav vajadzīgs dzīvei un cīņai.

Sāka jau vakarot; šāvieni vāciešu pusē kļuva retāki, pašlaik viņi šava, vienīgi brīdinādami, acīm redzot, atlikuši savas galvenās rūpes uz ritdienu.

— Bet kur tad mūsu bataljona komisārs Poļikarpovs? — Krasnoseļskis iejautājās.

— Nakti atvāksim viņu no lauka, — pateica Odincovs. — Tādi cilvēki ilgi pasaulē neturas, toties pasaule uz viņiem turas mūžīgi.

Tas pareizi, — Cibuļko apliecināja. — Uz priekšu, saka, par dzimteni, par jums!... Par mums

ar tevi! Dzimtene viņam bijām mēs visi, un viņš krita.

— Noasiņoja, vai? — Krasnoseļskis vaicāja.

— Kā tad, — Cibuļko atteica.

Augstienē iestājās tumsa, bet Sevastopole bija gaiša: virs tās spīdēja četras gaismas raķešu lustras, un ienaidnieka smagā artilērija no tālienes apšaudīja pilsētu. Uz ienaidnieku no jūras tumsas pāri pilsētai šāva lielgabali no mūsu kuģiem. Ci-buļko un Odincovs, acu nenovērsdami, lūkojās uz pilsētu, uz nedzīvā gaismā zaigojošo jūras klaidu, kas pamazām aizslīdēja slēptā, tumšā pasaulē, kurā patlaban lāgu lāgiem uzplaiksnīja darbojošās kuģa artilērijas rūsa.

Krasnoseļskis apgulās ierakuma dibenā un atpūzdamies iesnaudās.

Viņš snauda, viņa slimās miesas atdusējās, taču apziņā neapsīka kluss domas un iztēles tecējums. Viņš klausījās artilērijas kaujā par Sevastopoli, zemei sadrebot, juta smiltis no ierakuma sienām birstot viņam virsū un uzsmaidīja līgavai tālajā Urālu sādžā. Viņai tur pašlaik ir klusi, silti un mierīgi, lai viņa guļ un rītā uzmostas, lai viņa dzīvo ilgi, līdz sirmam vecumam, un lai ir pārtikusi un laimīga — ar viņu vai ar citu kādu labu cilvēku, ja Krasnoseļskis pats šeit nomirs nelaiķa nāvē, taču labak gan lai tā ir kopā ar viņu, Krasnoseļski, bet kādam citam cilvēkam lai tiek cita laba meitene vai atraitne — arī atraitnes taču nav zemē metamas.

Bet Urālu sādžā jau sen bija apklususi vientuļo meiteņu dziesma; tur laiks bija aizritējis tālu pāri pusnaktij, un drīz jau vajadzēs celties un iet lauku darbos. Arī Ivana Krasnoseļska līgava gulēja, un tagad viņa neraudāja; viņas seja, ko tik brīnum-

jauku darīja nevis sievišķīgais daiļums, bet izbrīna un nevainības izteiksme, šobrīd bija mierīga, un tanī staroja tikai liega, rimta laime: viņa sapņoja, ka ir beidzies karš un ešeloni ar karavīriem brauc atpakaļ uz mājām, un viņa, lai spētu izciest laiku līdz Vaņas pārbraukšanai, sēž un aši, aši diedz kopā sīkas dažādu krāsu lupatiņas, darinādama gultas segai skaistu virsdrēbi...

Ap pusnakti no blindāžas tranšejā ienāca polit-vadītājs Nikolajs Fiļčenko un sarkanflotietis Jurijs Paršins. Fiļčenko nodeva pavēlniecības rīkojumu: jāieņem pozīcija pie Duvankojas šosejas, jo tur ir uzbērums, tur aizsargšķērslis izturīgāks nekā šī kailā augstienes nogāze, un tur jāturas, līdz ienaidnieks iznīcināts: turklāt, pirms aust gaisma, jāpārbauda savi ieroči un jāapmaina pret jauniem, ja vecie neparocīgi vai nav kārtībā, un jāsaņem munīcija.

Sarkanflotieši, atkāpdamies par vērmeļu lauku, atrada kritušo komisāru Poļikarpovu un aiznesa līdzi, lai guldītu zemē un neļautu ienaidniekam to apgānīt. Kā gan vēl citādi var izpaust mīlestību pret mirušu, mēmu biedru?

Politvadītājs Nikolajs Fiļčenko uzdeva Danielam Odincovam komandēt vienību un devās uz aizmuguri, uz Sevastopoli, uz apgādes punktu pasteidzināt munīcijas piegādi.

Gaismas raķetes lēni un nemitīgi, cita citu nomainīdamas, laidās lejup no debesīm; patlaban to bija četras lustras — četri raķešu komplekti zem katra izpletņa. Ar precīzu tēmējumu tos ātri sašāva un izdzēsa mūsu zenītložmetēji, taču pretinieks svieda no augšas jaunus gaismekļus apdzēsto vietā, un skumjā, bālā gaisma, kas atgādināja sapņos redzamo, bez mitas lija par pilsētu un tās apkaimi — jūru un sauszemi.

Pilsētas nomalē, viena no būvstrādnieku kopmītnēm aizvien vēl mitinājās kaut kādi mierīgie iedzīvotāji. Fiļčenko pamanīja sievieti, kas žāva veļu blakus dzīvokļa durvīm, un divus bērnus, zēnu un meiteni, kuri gaišajā pagalmā nodevās nez kādai rotaļai. Fiļčenko paskatījās pulkstenī: bija viens naktī. Bērni, jādomā, bija izgulējušies dienā, kad artilērija šai iecirknī darbojās maz, un nu viņi naktī dzīvoja un rotaļājās kā daždien bērni. Polit-vadītājs piegāja pie zemā mūra žoga, kas ieskāva kopmītnes pagalmu. Gadus septiņus vecs zēns ar liekšķerīti kašņājās pa zemi, rakdams mazu kapiņu. Ap viņu jau bija neliela kapsēta — četri no skaidām darināti krusti iesprausti kapa kopiņu galvgaļos, bet viņš raka piekto kapu.

— Tagad roc lielu! — māsa viņam pavēlēja. Viņa bija vecāka par brāli — gadu deviņu desmit — un prātīgāka. — Es tev saku: lielu vajag, brāļu kapu, man ir daudz kritušo, ļaudis mirst, bet tu esi vienīgais darbaspēks, tu nepagūsi izrakt... Roc vēl, vēl lielāku un dziļāku — kad tev saka!

Zēns centās izdarīt māsai pa prātam un veicīgi strādāja ar liekšķerīti.

Fiļčenko klusu vēroja, kā bērni spēlēja nāves rotaļu.

Zēna māsa iegāja mājā un drīz iznāca atpakaļ. Viņa kaut ko nesa savu bruncīšu malā.

— Vai vēl nav gatavs? — viņa vaicāja darbā aizņemtajam brālim.

— Te cieta rakšana, — brālis atbildēja.

— Ek tu, gausuli slaistoni, — māsa nopulgoja racēju un, no bruncīšu malas izlikusi kaut ko zemē, izņēma puikam no rokām liekšķerīti un sāka strādāt pati.

Zēns paskatījās, ko māsa atnesusi. Viņš pacēla no zemes pāris veršoku garu no māliem izveidotu cilvēciņa rumpi, kas maz vien atgādināja īstu. Zemē gulēja vēl seši tādi cilvēciņi, viens bija bez galvas un divi bez kājām — tās viņiem bija nodru-pušas.

— Tie nav labi, tādu nemaz nav, — puika skumīgi iebilda.

— Nē, ir ari tādi, — māsa atbildēja. — Viņus saspieduši tanki: kā kuro.

Fiļčenko gāja tālāk — darīt, kas jādara. «Arī abas manas māšeles tagad kaut kur Ukrainā tāpat spēlē nāves rotaļu,» politvadītājs nodomāja, un viņa dvēselē sakustējās pierastā bēda, vecā sāpe par iznīcināto tēva māju. «Taču, jādomā, viņas vairs nespēlējas, viņas pašas ir mirušas . .. Jāatradina no dzīves tie, kas pieradinājuši bērnus spēlēt nāves rotaļu! Es pats tos atradināšu no dzīves! .. .»

Viņpus Duvankojas šosejas četri jūrnieki raka komisāram Poļikarpovam kapu.

Odincovs pārtrauca darbu.

— Komisārs sacīja, ka mēs viņam esot viss, ka mēs viņam esot dzimtene. Un arī viņš mums ir dzimtene. Es nerakšu viņu zemē!

Odincovs nosvieda sapiera lāpstiņu un apsēdās dīkā.

— Tā neklājas, tas ir kauns, — Odincovam iebilda Cibuļko. — Vajag taču cilvēku apglabāt, citādi rīt uguns to saplosīs gabalos. Vēlāk mēs viņu atkal atraksim — tagad tikai paslēpsim pagaidām, līdz uzvarai! Neklājas, Daņil!

Taču Odincovs vairs negribēja strādāt. Paršins un Cibuļko uzgāja nelielu iedobumu uzbēruma pakājē un noguldīja tur Pojikarpovu ar seju uz augšu, bet zemes virsū nebēra. Viņi gribēja, lai komisārs šobrīd būtu kopā ar viņiem un lai viņi varētu paraudzīties uz to savā grūtajā stundā. Nedzīvo norauto kreiso roku jūrnieki novietoja komisāram uz krūtīm un virs tās kā uz ieroča noguldīja labo.

Pēc tam Odincovs pavēlēja Paršinam un Cibuļko pagulēties līdz ausmai. Krasnoseļskis, kā daždien veseļodamies, jau gulēja pats par sevi un dažbrīd miegā iekrācās, ieelpodams sauso Krimas zāļu smaržu. Paršins un Cibuļko apgulās ērtāk, leknu zāli aizaugušā grāvī uzbēruma pakājē, saritinājās tur kā bērni un paši savas miesas siltumā uzreiz iemiga.

Odincovs palika nomodā viens. Nakts turpinājās ar retu artilērijas apšaudi; virs pilsētas zaigoja baisma, visu atkailinoša ienaidnieka raķešu gaisma, un līdz rītausmai vēl bija tālu.

Rītā no jauna atsāksies kauja. Odincovs to gaidīja un vēlējās: tik un tā nav patlaban dzīves pasaulē, vajag ar nesagraujamu karavīra spēku aizstāvēt labo krievu tautas taisnību. «Taisnība ir mūsu pusē,» sarkanflotietis prātoja, raudzīdamies uz aizmigušajiem biedriem. «Mums ir grūti, mūsu dvēsele smeldz. Bet fašists, tas rīkojas vienīgi sava prieka pēc — te piedzersies, te meiteni pamaitās, te šaus man virsū. Bet mūs mācīja dzīvot nopietni, mūs gatavoja mūžīgai taisnībai, mēs lasījām Ļeņinu. Visu gan es vēl nepaspēju izlasīt, izlasīšu pēc kara. Taisnība ir, un tā mums ierakstīta grāmatās, tā paliks, kaut arī mēs visi nomirtu. Bet tā blāvā ienaidnieka uguns pie debesīm un viss fašistu

spēks tas mums ir baisms sapnis. Daudzi nomirs bez atmodas, taču cilvēce modīsies, un atkal visiem bus maize, cilvēki lasīs grāmatas, būs mūzika un rāmas saulainas dienas ar mākoņiem pie debesīm, būs pilsētas un sādžās, cilvēki atkal būs vienkārši un viņu dvēseles kļūs pilnskanīgas.» Un Odincovs piepeši iedomājas tukšu dvēseli vēl dzivā, staigājošā sprāgoņa, un šis sprāgoņa vispirms nokauj visus dzīvos un tad zaudē pats sevi, jo viņam nav nozīmes būt dzīvam un viņš nesaprot, kas tas ir, viņš savas dienas vada nemitīgā niknā nemierā.

Odincovs stāvēja viens pats šosejas uzbēruma nogāzē un lūkojās uz priekšu, uz nemierpilno ienaidnieka pusi. Viņš atbalstījās uz šautenes, uzslēja šineļa apkakli un domāja un juta visu, ko vien cilvēkam lemts pārdzīvot ilgā mūžā, jo nezināja, vai viņam atlicis dzīvot daudz vai maz, un drošības pēc pārdomāja visu līdz galam.

Tad iztēle — cilvēka laimes aizstājēja — sāka darboties Odinceva apziņā un sildīt viņu. Viņš redzēja, kā dzīvos pēc kara. Viņš beigs filharmonijas mūzikas skolu, kur bija mācījies pirms kara, un kļūs par mūziķi. Viņš būs pianists un, ja paveiksies, ari pats sāks sacerēt jaunu mūziku, kurā skanēs kara un nāves satricinātas cilvēka sirds melodijas un atainosies jauns, svētīts dzīves laiks.

Odincovs paskatījās uz biedriem: guļ Cibuļko un Paršins; guļ Krasnoseļskis ar lodes caururbtām krūtīm; mūža miegā aizmidzis komisārs. Grūta viņiem gulēšana uz cietas zemes; ne jau tādēļ dzīvei mātes viņus dzemdējušas un tauta izlolojusi, ne jau tālab, lai viņu bērniem kaulus lauztu ārā no dzīvām miesām. Odincovs nopūtās: vēl daudz darba būs pasaulē arī pēc kara, pēc mūsu uzvaras, ja gribam, lai pasaule kļūst svēta un apgarota, ja gribam, lai sarkanarmieša sirds, ko tērauds saplosījis kara, nepārvērsās par aizmirstiem pīšļiem ...

Pret rītausmu mašīnā atbrauca polilvadītājs Fiļ-čenko un pulka komisārs Lukjanovs; viņi atveda munīciju, ieročus un pārtikas produktus.

Lukjanovs aplūkoja pozīciju un aizveda līdzi uz pilsētu kritušā Poļikarpova miesas, apsolījies no rīta vēlreiz atbraukt uz šo iecirkni. Fiļčenko lika Odincovam atgulties un atpūsties, jo neizgulējies kaujinieks nav nekāds karotājs.

— Ej liecies uz auss! — Fiļčenko skubināja. — Kažokā nav peldēšana, dūraiņos nav pļaušana, bet negulējušam nav karošana.

Odincovs apgulās grāvī blakus cieši nomigušajam, krācošajam Krasnoseļskim, pieglaudās zemei un iemiga; viņam ne visai nāca miegs, bet, ja jau nu vajadzēja, viņš iemiga.

Ausa gaisma. Nikolajs Fiļčenko iegrozīja savus kaujiniekus ērtāk, lai tiem miegā nenotirpst rokas, kajas un viss augums. Kad viņš tos grozīja, tie viņam murkšķēja pretim lamas, bet viņš tos klusināja:

Та būs ērtāk, prātiņ! Mēti sapnī redzēsi.

Viņš arī pats, kaut vai sapnī, labprāt palūkotos uz savu mati un nezin ko butu devis, lai varētu vēlreiz apskaut viņas izdilušo stāvu un noskūpstīt viņas raudošas acis.

Iestājās klusums. Tālie ienaidnieka un mūsu kuģu lielgabali, kas arī līdz šim bija šāvuši reti, pavisam pārstāja darboties, gaismas raķetes virs Sevastopoles apdzisa, un kļuva tik klusu, ka ausīs iesmeldzās, un Fiļčenko saklausīja viļņu šļakstus pret līča molu. Taču šinī klusumā patlaban ritēja naigs un saspringts darbs: strādāja kara amata meistari — mehāniķi, montieri, atslēdznieki, degvielu iepildītāji, regulētāji, visi, kas saved kara mašīnas kaujas gatavībā.

Fiļčenko paraudzījās uz biedriem. Tie gulēja pēdējā miegā pirms atmodas. Visiem viņiem bija atklātas sejas, un Fiļčenko ielūkojās atsevišķi ikvienā, jo šie ļaudis viņam karā bija viss, kas cilvēkam nepieciešams un kas viņam atņemts: tie aizstāja viņam tēvu un māti, māsas un brāļus, sirdsdraudzeni un mīļāko grāmatu, tie viņam nozīmēja visu padomju tautu miniatūrā, tie uzsūca visus viņa dvēseles spēkus, kas meklēja, kam pieķerties.

Ka bērns ar pavērtu muti miegā elpoja Vasilijs Cibuļko. Viņš nāca no Dņepropetrovskas apgabala traktoristiem, bija piedalījies jau vairākās kaujās un cīņā rīkojās ar plašu vēzienu, taču pēc kaujas vai arī klusā starplaikā, kad šāviņi uz bridi pierima, Cibuļko bija drūms un reiz pat raudāja. «Ko tu tā, vai baidies?» Fiļčenko toreiz viņam pikti novai-cāja. «Nē, biedri politvadītāj, es nepavisiņam nebaidos,» Cibuļko atbildēja, «es tikai pašlaik sajutu, ka māte mani mīl un piemin; viņa baidās, ka es šeit nomiršu, — un man kļuva viņas žēl!» Savā kolhozā, Cibuļko stāstīja, viņš pielāgojis dažādus rīkus un ietaises, lai atvieglotu cilvēkiem dzīvi: tur vējdzirnavas sūknēju ūdeni no akas toverī; tur sakņu dārzos un arbūzu laukos Cibuļko uzstādījis briesmīgus putnu biedēkļus, ko darbinājis tas pats vējš, — šie putnu biedēkļi gaudojuši, rēkuši, plātījušies rokām un kratījuši galvu, un no tiem nevarējuši glābties ne vien plēsīgie putni, bet pat cilvēkiem nebijis miera. Pēdīgi Cibuļko pasācis ēst vārītā veidā kādu zāli, kas viņu pusē kopš laika gala uzskatīta

225

15 — 1132

par neēdamu; un viņš no šās zāles neesot ne saslimis, ne nomiris, bet, taisni otrādi, sācis pieņemties spēkā, un tāpēc ari radusies pārliecība, ka šī zāle no visas tiesas ir derīga barība.

Cibuļko visu mēdza apsvērt pats ar savu prātu; pasauli viņš uztvēra kā skaistu noslēpumu un bija pateicīgs un priecīgs, ka dzimis, lai dzīvotu tieši šeit, it kā kāda varā būtu bijis novietot viņu kādā citā vietā tikpat labi kā šeit.

Fiļčenko atcerējās, kā viņi ar Cibuļko pirms četrām dienām bija gulējuši viens otram blakus kaļķu bedrē. Viņu apakšvienībai nāca virsū trīs vācu tanki. Cibuļko ieklausījās mašīnu gaitā un ar dzirdi uztvēra dīzeļdzinēju ritmisko darbu. «Nikolaji» Cibuļko toreiz teica. «Dzirdi, cik dīzeļi smagi un vienmērīgi dveš? Rau, kur pašlaik ir varenība un kompresija!» Vasilijs Cibuļko juta baudījumu, klausoties dīzeļa varenajā darbā; viņš saprata, lai arī fašisti ar šīm mašīnām brauc viņu nogalināt, tomēr mašīnas pie tā nav vainīgas, jo tās radījuši brīvi domas un darba ģēniji, nevis šie darbaļaužu slepkavas, kuri pašlaik tās vada. Aizmirsdams par briesmām, Cibuļko izbāza galvu no kaļķu bedres, lai labāk apskatītu mašīnas; viņš ar mīlestību domāja par visām mašīnām, kādas vien sastopamas pasaulē, ciešā pārliecībā, ka tās visas ir mūsu, proti, strādnieku šķiras pusē, tāpēc ka strādnieks ir visu mašīnu un mehānismu tēvs.

Tagad Cibuļko gulēja; viņa uzticīgās acis, kas lūkojās pasaulē ar izbrīnu un labām jūtām, šobrīd bija aizvērtas; tumšie mati zem matroža cepures salipuši no sūriem dienas sviedriem, un novājējušajā sejā zuduši laimīgās jaunības vaibsti — vaigi bija iekritušies un lūpas sakniebtas pastāvīgā saspring-tībā; diendienā viņš stāvēja pretim nāvei, atvairīdams to no savas tautas.

— Dzīvo, Vasja, kamēr nebūsi kļuvis par vecu vīru, — politvadītājs nopūtās.

Ivans Krasnoseļskis pirms flotes dienesta bija strādājis Urālos pie koku pludināšanas; viņš bija plostnieks. Karoja viņš rūpīgi un ar saimnieka vērienu, it kā veikdams grūtu, bet nepieciešamu un derīgu darbu. Kauju pārtraukumos un atpūtas brīžos viņš bija nerunīgs, ar biedriem sadzīvoja bez īpašas draudzības, tās draudzības, kurā ikviena cilvēka sirds savienojas ar otru sirdi, lai ar kopīgu lielu spēku pasargātu sevi un ikvienu no nāves, lai aizņemtos spēku no labākā biedra, ja kāda vientuļa dvēsele notrīsēs savā nāves likteņa stundā.

Fiļčenko nojauta, kāpēc Krasnoseļskim nebija vajadzīga tāda draudzība. Viņu pie dzīves saistīja cits, ne mazāk varens spēks, — viņu sargāja mīla pret savu līgavu, tālo Urālu meiteni, neparasto kluso būtni, kas pildīja jūrnieka sirdi ar vīrišķību un mieru. Fiļčenko sen, jau pirms kara, bija pamanījis, ka Krasnoseļskis, būdams krastā, Sevastopolē nekad nestaigāja ar meitenēm, maz un reti dzēra vīnu, nenodevās jaunības pārgalvībām, ne jau tāpēc, ka nebūtu uz to spējīgs, bet tāpēc, ka viņu tas neinteresēja un nepriecināja, un tādas parastas izpriecas viesa viņā grūtsirdību. Viņš dzīvoja, nogrimis savas mīlas laimē, viņu turēja savā varā pastāvīgas, vienreizīgas jūtas, kuras nevarēja aizstāt ar kaut ko citu vai dalīt, vai kaut uz brīdi no tām novērsties. To Krasnoseļskis nespēja, un karot viņš karoja nikni, ar vienmērīgu neatlaidību, acīm redzot, tāpēc, ka gribēja ar savu karotāja varonību

15*

227

tuvināt uzvaras bridi, lai tad sāktu citu — mīlas un mierīgas dzīves varoņdarbu.

Krasnoseļskis bija ražena auguma vīrs, rokas viņam lielas un darba spējīgas, stāvs labi attīstīts, apveltīts ar acīm redzamu fizisku spēku, — viņam būtu vajadzējis plosīties pa dzīvi, taču viņš bija lēnīgs un pacietīgs; kāda maiga neredzama vara vadīja šo vareno būtni un regulēja viņa izturēšanos ar cēlu precizitāti.

Fijčenko nogrima domās, vērodams Krasnoseļski: dižena un interesanta dzīve, un mirt nedrīkst.

Jura Paršins bija četras reizes ievainots, divreiz smagi, taču palicis dzīvs. Neliela auguma, vidēji spēcīgs, jautrs un izturīgs, spējīgs doties jebkurās briesmās sava prieka pēc, viņš pieļāva savu bojā eju tikai pēc tam, kad būs iznīcināts pēdējais riebeklis pasaulē. Uz kuģa vēl miera laikā viņš rudenī divas reizes bija novēlies no klāja aukstā ūdenī, kamēr nebija apjēguši, ka viņš to dara tīšām — tikai tālab, lai kuģa ārsts viņam izsniegtu spirtu, ar ko sasildīties, jo cilvēks taču ir pārsalis. Paršins pazina un mīlēja daudzas savas Sevastopoles draudzenes, un arī tās mīlēja viņu un nebija greizsirdīgas cita uz citu, kas tik reti notiek ar sievietēm. Tomēr Juras Paršina pievilcības noslēpums bija pavisam vienkāršs, un, to izprotot, pieauga simpātijas pret viņu. Pievilcība slēpās viņa labsirdīgās dvēseles dāsnumā, nesaudzīgajā attieksmē pašam pret sevi jebkura viņam mīļa cilvēka labā un pastāvīgā jautrībā. Viņš varēja uzņemties biedra vainu un izciest par to sodu; viņš varēja izlīdzēt draudzenei, ja tai bija vajadzīga viņa palīdzība. Reiz, būdams komandējumā Feodosijā, viņš tur iepazinās ar kādu meiteni; tā, nojautusi Paršinā īstu cilvēku, lūdza

viņ.ii izpalīdzēt: apprecēt viņu, taču ne pa īstam,

I и■ i fiktīvi. Tas viņai bija vajadzīgs, jo viņa kaunē-ļiis, būdama mātes cerībās no mīlama cilvēka, kas bija viņu pametis un aizbraucis nezin kurp, nenokārtojis. laulības formalitātes. Paršins, protams, mi|uprāt bija ar mieru izdarīt jaunajai sievietei šādu pakalpojumu. Kad viņš nākamo reizi ieradās Feodosijā, tika nosvinētas kāzas. Pēc kāzām viņš cauru nakti nosēdēja pie savas fiktīvās sievas gultas, cauru nakti stāstīja viņai pasakas un patiesus notikumus, bet rītā noskūpstīja viņu uz pieres kā māsu un atvadām pasniedza roku. Taču sievietei, kas visu nakti bija viņā klausījusies, iesila sirds pret savu neīsto viru, viņa jau bija aizrāvusies un aizturēja Paršina roku savējā. «Paliec pie manis!» viņa lūdza. «Vai ilgi?» jūrnieks vaicāja. — «Uz visiem laikiem,» sieviete nočukstēja. — «Nevar, es esmu vējagrābslis,» Paršins atteica un aizgāja — uz visiem laikiem.

Jauzdami Paršinā viņa dvēseli, cilvēki viņa tuvumā it kā atmaiga kā pie atklāta un dāsna dzīvības avota, dāsna un neizsīkstoša savā izšķērdīgajā spēkā; cilvēki atmeta pierastās kaislības un paražas; viņi aizmirsa greizsirdību mīlā, jo viņu miesa un dvēsele sakaunējās par savu skopumu; viņi sāka nicināt apdomīgo saprātu, un viņos dzima jauna, viegla dzīvības izjūta, it kā tos uz īsu brīdi būtu skāris vienkāršs augstāks spēks, kas vilktu viņus līdzi.

Ar ko Jura Paršins nodarbojies pirms kara un līdz iesaukšanai flotē, bija grūti saprast, jo viņš stāstīja katram citādi un pat vienam cilvēkam divas reizes neatkārtoja vienu un to pašu. Patiesība par sevi pašu viņu neinteresēja, viņu interesēja fantāzija, un atkarībā no fantāzijas viņš stāstīja, ka bijis virpotājs Ļeņingradas metālrūpnīcā (un viņš patiešām prata virpotāja darbu) vai arī rotaļu vadītājs Kirova atpūtas parkā, vai arī braucis par koku uz tirdzniecības kuģa. Dienesta anketas viņš parasti izpildīja tikpat neprecīzi, ar to radīdams pārpratumus.

Karā Paršins jutās brīvi un baiļu no nāves nepazina. Viņa sirds bija pārpilna ar dzīvības izjūtu un apziņa nodarbināta ar izdomu, un šī viņa īpašība noderēja it kā par sprostuguni pret briesmu radītiem pārdzīvojumiem. Nāvei nebija vietas viņa laimes pilnajā un tāpēc spēcīgajā būtnē.

Četras reizes viņš bija ievainots. Četras reizes viņa miesās ielauzās tērauds, taču nevarēja tur pierast, un jūrnieks četras reizes no jauna atdzīvojās. No tā Paršins secināja, ka noteikti paliks dzīvs līdz kara beigām un redzēs mūsu uzvaru.

Politvadītājs Fiļčenko patlaban raudzījās uz Par-šinu, kas, sarāvies čokurā no aukstuma, miegā par kaut ko smaidīja.

— 2ēl jūsu visu, velnu tādul — politvadītājs dzirdami pateica. — Nekas! Ja mēs kritīsim, dzims citi cilvēki, ne sliktāki par mums. Bijusi nu vien dzimtene, dzimtā vieta, kur cilvēkiem dzimt...

Fiļčenko dzimteni iedomājās kā lauku, kur aug cilvēki, kas ir kā daudzkrāsaini ziedi, un starp tiem nav neviena, kas būtu pilnīgi līdzīgs kādam citam; tāpēc viņš nevarēja ne saprast nāvi, ne ar to samierināties. Nāve vienmēr iznīcina to, kas eksistē tikai vienreiz, kas nekad nav bijis un neatkārtosies mūžīgi mūžam. Un sāpēm par kritušu cilvēku nevar būt mierinājuma. Tālab jau viņš arī stāvēja šeit, — tālab, lai apturētu nāvi, lai cilvēkiem nevajadzētu iepazīt neremdināmās bēdas. Taču viņš vēl nezināja, viņš nebija pārbaudījis, kā jāsastop un jāpārdzīvo nāve pašam, kā jāmirst, lai pati nāve, sastapusies ar viņu,zaudētu spēkus...

Politvadītājs atskatījās. Uz uzbērumu, uz viņu pozīciju drāzās mašīna. Kaut kur tālu nogranda ienaidnieka baterijas zalve; tai atbildēja no Seva-stopoles. Sākās kara darbdiena. Saule spīdēja augstieņu virsotnēs; maigā gaisma lēni izlija pa zāli, pa krūmājiem, pa pilsētu un jūru — lai viss turpinātu dzīvi. Bija laiks modināt ļaudis.

Jūrnieki cēlās kājās krekstēdami, tusnīdami, nez ko murminādami, un ņēmās purināt no drēbēm gružus un zāļu stiebrus.

— Saņemt ieročus un munīciju! — Fiļčenko pavēlēja.

Jūrnieki saņēma naktī atvestos ieročus un uzkabi — šautenes, patronas, granātas, pudeles ar degmaisījumu — un pielāgoja sev; daži paturēja savas vecās šautenes kā vairāk pierastas. Cibuļko aizvēla pie malas jauno ložmetēju un sāka to noregulēt darbam.

Mašīnā piebrauca vecākais bataljona komisārs Lukjanovs. Sarkanflotieši nostājās ierindā.

— Sveicināti, biedri! — komisārs sveicināja.

Jūrnieki atbildēja. Lukjanovs paraudzījās viņu

sejās un brīdi klusēja.

— Rezerves pienāks vēlāk, — komisārs sacīja, — tās izkravājās naktī un patlaban kārtojas. Jūs šobrīd esat avangarda trieciennodaļa. Aiz jums — mūsu kājnieku līnija. Gaidāms ienaidnieka tanku triecienuzbrukums. Vai pratīsiet apturēt, biedri? Pratīsiet neielaist ienaidnieku Sevastopolē?

— Gan jau kaut kā, biedri vecāko bataljona komisār! — Paršins atbildēja.

Komisārs stingri palūkojās uz Paršinu: viņš tomēr redzēja, ka aiz sarkanflotieša pa jokam teiktajiem vārdiem slēpjas nopietna apņemšanās, un komisārs atturējās izteikt sarkanarmietim nosodījumu.

— Vajag apturēt un satriekt ienaidnieku! — komisārs sacīja. — Aiz mums ir Sevastopole, bet priekšā visa mūsu lielā, mūžīgā dzimtene. Ienaidnieks kā spalvains tārps lien dziļi mūsu zemē, bez kuras mums nav dzīves, — tad sadragāsim šeit ienaidnieku ar šāviņu uguni! Cīnīsimies, kā no laika gala cīnījušies krievu cilvēki — līdz pēdējam vīram, un pēdējais vīrs līdz pēdējai asins lāsei un līdz pēdējam elpas vilcienam!

Komisārs parunājās vēl atsevišķi ar politvadī-tāju Fiļčenko, pateica vajadzīgās ziņas un iepazīstināja ar pavēlniecības instrukciju, un tad ieteica sarkanflotiešiem krietni paēst, lai var ilgi turēt.

— Ēdiens karavīram ir svarīga lieta! — komisārs Lukjanovs atvadām teica un aizbrauca, pievācis divas vecas nomainītas šautenes.

Sarkanflotieši ķērās pie baltmaizes, desas un konserviem.

— Pēc tāda paēdiena būtu laba aršana! — Ci-buļko izteica savas domas. — Atmatu varētu plēst augšā, nemaz nebūtu par grūtu!

— Vēl tikai kāpostu trūkst, — iebilda Odincovs, — un karstas vēršgaļas.

— Pašlaik nebūtu par ļaunu sirdij piedot gāzi: šņabīti iemest, — Paršins nosūkstījās.

— Iztiksi, pašlaik nebūs nekādas kāzas, — Par-šinam pārmeta Krasnoseļskis.

— Va tu re, ko! — Paršins nosmējās. — Viņš par mani rūpējas. Nu lai, lai, nav jau degvīns beztermiņa atvaļinājumā aizgājis: pēc kara es, Vaņa, tavās kāzās līksmošu un tad jau nu iekampšu no visas pudeles!

— Pie mums Urālos nedzer no glāzītēm un pudelēm, — Krasnoseļskis' paskaidroja. — Pie mums tempj no toveriem, pie mums ar mēriņiem neniekojas ...

— Braukšu uz Urāliem mūžu nodzīvot, — Paršins uz vietas izlēma.

Pēc brokastīm Nikolajs Fijčenko teica saviem draugiem:

— Biedri! Mūsu izlūki atklājuši pavēlniecībai ienaidnieka nodomus. Šodien vācieši dosies triecienuzbrukumā Sevastopolci. Šodien mums jāpierāda, kas ir mūsu dzīves jēga, šodien mēs parādīsim ienaidniekam, ka esam iedvesmoti cilvēki, mūs iedvesmojis Ļeņins, bet mūsu ienaidnieki ir tikai tukšas cilvēku ādiņas, kas piebāztas ar bailēm no tirāna Hitlera! Mēs viņus samalsim smalkās druskās, mēs satrieksim tirāna izdzimumu! — spēkā dzirkstīdams, Nikolajs Fiļčenko aizrautīgi sauca.

— Tieši tā, satriekt tirānu! — nokliedza Paršins.

Fiļčenko ieklausījās.

— Sagatavoties, — politvadītājs pavēlēja. — Visi savās vietās!

Jūras kājnieki ieņēma pozīcijas šosejas piegāzē — ierakumos un spraugās, ko bija ierīkojusi šeit agrāk stāvējusī apakšvienība.

Otrpus šosejas vērmeļu laukā un pa augstienes slīpni, kur bija ieperinājušies vācieši, patlaban bija tukšs. Taču nez no kādas tālienes atlidoja vienmērīga, tikko sadzirdama švīkstoņa, it kā tūkstošiem bērnu mazām kājiņām ietu pa smiltīm.

— Nikolaj, kas tas ir? — Cibuļko iejautājās Fiļ-čenko.

— Jādomā, fašisti kādu jaunu nelietību izgudrojuši ... Paskatīsimies! — Fiļčenko atbildēja. — Kaut kāds triks, cer iedzīt bailes vai paķert ar viltu.

Švīkstoņa tuvojās, tā nāca no augstienes puses, taču nogāzes un vērmeļu lauks, kas piesliecās pauguram, joprojām bija tukši.

— Un ja nu fašisti piepeši ir kļuvuši neredzami! — Cibuļko ieteicās. — Izgudrojuši tādu vielu — notriepjas ar to un pazūd no redzes lauka! ...

Fiļčenko skarbi apsauca kaujinieku:

— Liecies drīzāk spraugā un mirsti nost aiz bailēm!

— Tad es taču to tāpat vien pateicu, — Cibuļko taisnojās. — Es domāju — varbūt kāda jauna tehnika ... Tehnika jau nav vainīga: tehnika ir zinātne!

— Lai viņi redzami, lai neredzami, tik un tā, viņus vajag samalt pīšļos, — Paršins izteica savas domas.

— Bez atmaksas nedrīkst nomirt, — iesprauda Krasnoseļskis. — Neklājasl

— Stāt! Netrokšņot! — Fiļčenko pavēlēja.

Viņš vērīgi raudzījās uz priekšu. Pa ienaidnieka

augstienes nogāzēm aptuveni pusatstatumā no pakājes līdz virsotnei, pa labi un kreisi vērpās putekļu mākuļi. Kaut kas virzījās šurp no pakalna aizmugures gar augstienes korēm.

Sarkanflotieši, visā augumā stāvēdami atraktajā zemē, sastinga un lūkojās pāri nokāres malai, pāri šosejai uz to pusi.

Paršins iesmējās.

— Tās ir aitas! — viņš sacīja. — Aitu bars nāk mums virsū no aplenkuma ...

— Aitas tās ir, taču tās nenāk pie mums velti, — atsaucās Fiļčenko.

— Velti jau ne: mēs dabūsim ēst karstu šašliku, — piebilda Odincovs.

— Klusu! — politvadītājs pavēlēja. — Uzmanību! Biedri Cibuļko, ložmetēju!

— Ir — ložmetējs, biedri politvadītāj! — atsaucās Cibuļko.

— Visiem — šautenes!

— Ir — šautenes! — sarkanflotieši atsaucās.

Aitas kā divi strauti aptecēja ap augstieni un

sāka slīdēt lejup, vērmeļu laukā saplūzdamas vienā straumē. Aitu bars virzījās taisni uz Duvankojas šoseju. Jau varēja dzirdēt izbiedēto aitu blēšanu: kaut kas tās satrauca, tās steidzās, šķeterēdamas tievām kājiņām.

Pēkšņi viena aita apstājās un paskatījās atpakaļ, tai virsū uzskrēja citas, radās sastrēgums, un no blīvā aitu bara mazliet paslējās cilvēks zaļpelēkā šinelī un ar šauteni atvēzējās pret dzīvniekiem.

«Tā ir gudra aita!» Fiļčenko nodomāja par to, kura bija apstājusies, un nolēma rīkoties.

— Cibuļko, ložmetēju pret riebekļiem starp mūsu lopiņiem!

— Redzu! — Cibuļko atsaucās.

Tagad Fiļčenko ieraudzīja starp aitām vēl sešus vāciešus, kas skrēja salīkuši blīvajā aitu barā.

— Cibuļko!

— Ir, skaidri redzu mērķi, — ložmetējnieks atbildēja, aiz nepacietības drebēdams pie sava ieroča.

— Cibuļko! — politvadītājs uzsauca. — Aitas velti nebendē, tās ir vaislinieces. Uguni!

Ložmetējs sāka darboties. Ložu strūkla iedziedājās gaisā. Divi ienaidnieka zaldāti uzreiz saguma, un pakaļējās aitas ar mierīgu grāciju pārlēca kritušajiem pāri.

Ganāmpulks pienāca gandrīz pavisam klāt pie uzbēruma pretējās nogāzes. Tagad vāciešus varēja viegli atšķirt aitu bara blīvajā masā. To bija cilvēku piecdesmit. Daži nākdami šāva no automātiem pa šosejas uzbērumu, citi klusēdami traucās uz priekšu.

Fiļčenko pavēlēja Krasnoseļskim stāties kā otrajam pie ložmetēja un pats kopā ar Paršinu un Odin-covu atklāja tiešā tēmējuma šauteņu uguni pret vāciešu automātistiem.

Cibuļko ložmetējs strādāja nikni un raženi, tāpat kā viņa saimnieka sirds un prāts. Puse no ienaidniekiem jau bija apguluši zemē uz mūžiem, taču vāciešu divdesmit vai vairāk vēl bija neskarti: tie bija paspējuši atskriet līdz uzbēruma pretējai piegāzei un tur nolikušies guļus — tagad tos ar ložmetējiem vai šautenēm vairs nevarēja aizsniegt. Turklāt vēl uzskrēja aitas, kuras tagad slāja taisni pa sarkanflotiešu galvām trīcēdamas, brīžam gluži kā bērni žēli iebrēkdamās par briesmīgo dzīvi cilvēku vidū.

«Labu ēsmu vācieši dzen uz Sevastopoli!» Par-šins paguva nodomāt.

— Cibuļko! — Fiļčenko uzsauca. — Gādā mums brīvu ceļu uz priekšu, pāri šosejail Uguni pret aitām!

Cibuļko sāka pļaut aitas, kas vēlās pāri ceļa uz-bērumam apakšvienībai virsū. Priekšējās aitas krita, bet citas, kas skrēja tām nopakaļ, apjēdza, kur taisnība, un pašāvās sāņus, cilvēkiem apkārt.

— Visi — granātas! — uzsauca Fiļčenko. — Uz priekšu! — Viņš metās pāri šosejai un svieda granātu uz vāciešiem. Vāciešiem pa vidu, putekļus vandīdamas un spiras bārstīdamas, vēl šaudījās pārbiedētās aitas, un vācieši tās cirta ar palašiem, lai atbrīvotos no šiem velniem, ko bija paņēmuši sev aizsegam.

Jūrnieki nostrādāja ar granātām zibenīgi: viņi sajauca aitu asinis un kaulus ar savu ienaidnieku asinīm un kauliem.

Sarkanflotieši atgriezās savā pozīcijā.

— Nu, kā bija? — Cibuļko noprasīja politvadī-tājam.

— Nieki, — Fiļčenko atbildēja. — Vairāk ar aitām vien kāvāmies.

— Kas nu tā par kauju! — Paršins nopūtās. — Tas nav nekas.

— Uzpīpējiet kādu nieku, — Fiļčenko atļāva.

Krasnoseļskis no piegāzes atvilka šurp kritušās

aitas un nokrāva vienkop, lai naktī tās aizvestu uz pilsētu cilvēkiem pārtikai.

No augstienes viņas puses šoseju un joslu aiz jūrnieku izvietojuma sāka apšaudīt ienaidnieka artilērija. Lielgabali grāva nesteidzīgi, ne visai bieži, bet neatlaidīgi atkārtodamies, ne tik daudz trāpīdami, cik iztaustīdami padomju aizsardzības līnijas. Vācieši, jādomā, gaidīja, ka saņems atbildi, jo laiku pa laikam viņu artilērija pieklusa, it kā klausīdamās un pārdomādama. Taču aizsardzība neatbildēja, un vācieši paretam šāva atkal, it kā pratinādami sarunu biedru.

Komisārs Lukjanovs īsiem pārskrējieniem atveda rezervi — ap pusrotas jūras kājnieku — un novietoja Fiļčenko apakšvienības flangos, atstājis iniciatīvu šajā iecirknī politvadītājam.

Lukjanovs noklausījās Fiļčenko ziņojumu par nelielo kauju ar vāciešiem starp aitām un pateica savu secinājumu.

— Skaidrs. Tā bija viņu kaujas izlūkošana. Kauja būs vēlāk.

Komisārs aizgāja. Drīz vācu artilērija pārslēdzās uz kaujas viesuļuguni.

«Gatavo sev priekšā tukšu vietu,» Fiļčenko saprata. «Tātad drīz nāks tanki.»

Viņš ieveda savu apakšvienību blindāžā, ko sedza tikai tievu apaļkoku kārta, tomēr šeit bija klusāk. Fiļčenko pats palika pie blindāžas ieejas, lai ik pa brīdim paraudzītos pāri uzbērumam un uzmanītu tanku ierašanos.

Šoseju un uzbēruma malas šāviņi vagoja līdz pamatiezim; aitu un vāciešu līķus plosīja gabalos un drīz apbēra ar zemēm, it kā apbedījot, drīz atkal izrāva ārpusē.

Augstienes kreisās nogāzes pakāje, kur sākās vērmelēm noaudzis solončaka klajums, tinās putekļu vērpetēs. Artilērijas uguns nepierima. Vērmeļu laukā parādījās priekšējā tanka tumšais korpuss, tam sekoja vēl citas mašīnas. Tās nāca uz priekšu artilērijas uguns aizsegā.

Fiļčenko ierāvās blindāžā, vairīdamies no tuvā sprādziena, kas viņu apšķieda ar melnām izdegām un zemēm. «Vajag palikt dzīvam,» viņš domāja, «tūliņ artilērija noklusīs.»

Kad lielgabali apklusa, Fiļčenko izveda apakšvienību pozīcijā. Tanki tuvojās uzbērumam, pagaidām to bija septiņi: tepat vai pa pusotras mašīnas uz vienu kaujinieku.

— Vasja! — Fiļčenko pakliedza uz Cibujko pusi. — Ložmetēju — pa pirmās mašīnas skatāmspraugul Krasnoseļski, Paršin, pudeles un granātas! Rīkojieties! Uguni!

Cibuļko deva pirmo kārtu, otro, taču tanks ārdījās visā savā varenībā un dzinās uz priekšu jūrniekiem virsū. Paršins un Krasnoseļskis līda pāri uzbērumam uz ceļa viņu pusi.

— Precīzāku uguni, ložmetējniek! — Fiļčenko uzkliedza.

Cibuļko pielāgojās, ar ložu strūklu it kā ar jutīgu garumā pastieptu savu paša roku uztaustīja spraugu un ar svina lādiņu ieurbās tanka skatām-spraugā. Tanks krauji — uz vienas kāpurķēdes pasviedās puspagriezienā sev apkārt un pamira uz vietas: tas pakļāvās sava vadītāja nāves krampju izraisītajai kustībai. Blakus tankam vienu mirkli visā augumā pacēlās Krasnoseļskis un svieda pret to pudeli: no mašīnas korpusa uzmutuļoja melni darvaini dūmi, tad dziļi dūmos parādījās uguns un šāvās augšup ar lielu, karstu liesmu.

Cibuļko šāva no ložmetēja jau uz citiem tankiem. Vispirms viņš iztaustīdams deva īsas tēmētas kārtas, tad ieurbās mērķī ar garu, dzeļošu, nāvējošu strūklu. Krasnoseļskis un Jura Paršins rīkojās viņpus šosejas uzbēruma. Viņi ieplaka bedrītēs aiz saārdītās zemes kukuržņiem, aiz kritušo aitu ķermeņiem, uz īsu mirkli trūkās kājās un svieda pudeles un granātas uz rēcošajiem mehānismiem.

/

Fiļčenko un Odincovs aiz uzbēruma gaidīja savu laiku. Uzreiz bieziem dūmu mutuļiem sāka kūpēt un spožās liesmās iekvēlojās vēj divi tanki. Palika vēl četri. Taču vācieši ir apdomīgi zaudētāji, viņi savu mantu labprāt nešķiež līdz pēdējam.

Četri tanki apstājās un izvērsās uz vietas, aiz tiem parādījās kājnieki.

— Ir laiks! — Fiļčenko uzsauca. — Vasja! Pa dzīvo spēku — uguni!

Cibuļko ietrieca uguns strūklu pretinieka kājniekos, kas uzreiz sagula zemē.

Fiļčenko un Odincovs vienā rāvienā pārsviedās pār uzbērumu. Taču Krasnoseļskis un Paršins aizsteidzās viņiem priekšā; uz vēdera līzdami, tie jau tuvojās nogulušajiem ienaidnieka kājniekiem un, mazliet pastājušies, svieda uz tiem pirmās granātas.

Četri nesadragātie tanki klusu atkāpās; tie neatklāja uguni, jo vāciešu kājnieki un krievu matroži bija izvietojušies pa lauku juku jukām un, šaujot no tankiem, varēja nogalināt savējos.

Fiļčenko un Odincovs neapstājušies meta granātas uz tumšajiem kājnieku ķermeņiem. Cibuļko ložmetējs neļāva ienaidniekiem piecelties. Līdzko tie mazliet paslējās, Cibuļko tos kapāja ar precīzu pļaujošu uguni; ja tie kustējās vai rāpoja, Cibuļko pārgāja uz «lāpīšanu», proti, trieca šāviņu zem tēmēšanas leņķa caur ienaidnieka ķermeni zemē. Taču ložmetējniekam bija grūts uzdevums: viņš nedrīkstēja ievainot savējos, kas bija pievirzījušies pretiniekam cieši blakus.

Tomēr arī vācieši kaut ko apsvēra: viņi saprata, ka labāk uz laiku atkāpties nekā pirms laika nomirt. Cilvēku trīsdesmit uzreiz pietrūkās no zemes un, žēli kliegdami, joza tankiem pakaļ. Fiļčenko un

Odincovs svieda uz viņiem granātas, tad piedevām uzlaida no šautenēm, un cilvēku desmit nokrita atpakaļ pie zemes. Pārējie kājnieki — kāds pussimts — jau vairs nevarēja piecelties nekad.

Cibuļko raidīja pēdējo garo kārtu bēdzējiem pakaļ un noguldīja vēl septiņus, turklāt uz tiem šāva arī no flangiem.

Sarkanflotieši atgriezās savā pozīcijā ceļa uzbērumā, jau tik iedzīvotā un pierastā kā mājas. Viņi atgriezās piekusuši kā pēc grūta darba un tūliņ aizsnaudās, izmantodami iestājušos klusumu gaisā un virs zemes. Postenī palika vienīgi Fiļčenko.

Pēc pusstundas pār vērmeļu lauku un šoseju zemu pārlidoja vāciešu triecienlidmašīnas. Tās vienlaikus bombardēja un ar ložmetējiem apšaudīja zemi, kas jau tā bija vienās brūcēs.

Jūrnieki, kas snauda ierakumā, necēlās; nomodā palikušais Fiļčenko viņus nemodināja: gara diena vēl priekšā, būs arī kauja, lai viņi pagaidām atpūšas.

Kad lidmašīnas bija projām, atkal iestājās klusums. Un klusumā kāds pasauca Fiļčenko vārdā.

Gar uzbērumu skrēja kuģa koks Rubcovs. Vaigus piepūtis, viņš labajā rokā stiepa lielu trauku neizskatīgajā kara krāsā; tas bija angļu markas lauka termoss.

— Es atnesu ēdamo, — koks īsi un taktiski paziņoja. — Atļaujiet pacienāt kaujiniekus, biedri po-litvadītāj!

— Atļauju, — Fiļčenko svarīgi atbildēja.

— Pateicos, — koks palocījās. — Kur pavēlēsiet klāt galdu ar karstu ugunīgu šašliku? Gaļa — jūsu gādājuma!

— Kad tad tu paspēji šašliku izcept? — Fiļčenko pabrīnījās.

— Es rīkojos ar veiklu roku, biedri politvadītāj, tā arī paspēju! — koks paskaidroja. — Jūs taču te pagūstat aitas sagādāt, par jums jau pusfronte visu zina. Cik aitu esat nomaitājuši, arī to ļaudis zina, nu — uz mata!

— Kā tad ļaudis to var zināt, ja mēs paši nezinām, — Fiļčenko iesmējās.

— Frontē taču tikpat kā sādžā uz ielas: ko nevajag, tas visiem uzreiz zināms, bet ko vajag, — tā vien skaties, ka piemirsuši! — koks teica.

Rubcovs noskatīja līdzenu vietu pie paša uzbēruma, paklāja tīru galdautu, saridāja uz tā piederumus, nolika šķīvjus — tas viss atradās īpašā lādītē pie termosa, — tad izņēma no termosa alumīnija trauku, kurā, garšīgi smaržodama, kūpēja gaļa.

Sarkanflotieši, kas bombardēšanas laikā bija snauduši, tagad, sajutuši gaļas smaržu, pamodās un iznāca no ierakuma.

— Karalaikā esi sadomājis te kafejnīcu ierīkot? — Fiļčenko bargi ieteicās.

— Kafejnīca frontē noder, biedri politvadītāj, — koks Rubcovs paskaidroja, — tā uzvaru nekavēs, ne druskas arī ne! Ek vei, zārks, tas nu gan ir lieks, to tad es arī līdzi nepaķēru. Bet kafejnīca — tā ir varena lieta, biedri politvadītāj: tas ir miera laiks kaujiniekiem par atminēšanu!

Jūrnieki vērīgi nopētīja Rubcova karalauka kafejnīcu, tad visi reizē paskatījās uz viņu un laida vaļā skaļu smējienu, cik vien jaudāja viņu jauneklīgās, elpu atguvušās rīkles.

— Skraidi vien apkārt pa priekšējo līniju, kok, pielūko, uzgāzis tev ar podu pa galvu! — Paršins brīdināja Rubcovu.

— Nekā nebija, es esmu manīgs, gan izdzīvošu, — koks noraidīja tādu minējumu. — Es tak jūsu pašu labā pūlos, lai jums spēks tiek kaulos!

— Melsies! — Cibujko iebilda. — Nemuldi nu!

— Muldos jau gan, Vasja, maķenīt, — koks atzinās. — Nu, es taču arī gribu kādu nieku noraut, ko pie krūtīm piekārt!

— Ko tad tu tādu pie krūtīm karamu tīko noraut? — Krasnoseļskis nosēca.

— Nu tā, — koks atteica, — lai ordeni, lai kaut vai medaļu: es kaujiniekus ugunslīnijā ēdinu, ar ko tad koks sliktāks par medmāsu?

— Tas tik ir koks uz goda! — sacīja Odincovs.

— Viņš ir gan varonis, gan arī karjerists, var viņam dot medaļu, bet var arī pļauku. Viņam ir tiesības uz abām reizē.

— Dod rīt! — Cibuļko nenocietās.

— Lūgtum, — koks aicināja, — jums tak visu laiku mute bija vārdu pilna, šašlikam vietas neatlika!

Fiļčenko apakšvienība pilnā skaitā sasēdas zālē ap galdautu, bet kokam tika uzdots stāties postenī un raudzīties uz priekšu — uzmanīt ienaidnieku.

Paēduši, jūrnieki atzina, ka koks Rubcovs «māk». Šis vārds viņu draudzīgajā valodā nozīmēja jebkuras rīcības augstāko novērtējumu; patlaban viņi tā novērtēja koka šašliku cepšanas darbu.

— Kok, tu māki! — Paršins Rubcovam uzsauca.

— Zinu. Es taču esmu radošs darbinieks! — koks vienaldzīgi atsaucās.

— Šitais koks tālu tiks, — sacīja Odincovs,

— viņam ir gan talants, gan nekaunība.

Pēc pusdienām jūrnieki stājās ierindā. Fiļčenko nokomandēja: «Mierā! Līdzināties pēc koka!» Tā bija kareiviski pausta pateicība par šašliku, un koks aizgāja uz aizmuguri pilnīgi apmierināts ar savu varonīgo pasākumu kaujinieku paēdināšanai.

Jūrnieki palika vieni. Bija jau pāri dienasvidum. Fiļčenko norīkoja sardzē Odincovu, bet pārējiem karavīriem vēlēja atpūsties. Kaujinieki nolikās ārpus uzbēruma, lai mazliet pasildītos pavasara saulē.

— Velns tevi laukā, kā dzert gribas! — Paršins bija sašutis par savu pieradumu dzert pēc ēšanas. — Kaujā gan labi: nekā negribas. Bet, līdzko paliec miera dzīvē, tā vienā laidā kaut kā gribas: te ēst, te dzert, te gulēt, te tev ir garlaicīgi, te ...

Un Paršins sīki uzskaitīja, kas cilvēkam vajadzīgs, mierā dzīvojot; tādam cilvēkam pat dzīvot nav vaļas, tāpēc ka viņam visu laiku jāapmierina savas vajadzības. Bet laimīgu un brīvu dzīvi, izrādās, dzīvo tikai karavīrs, kad iet nāves kaujā, — tad viņam nevajag ne dzert, ne ēst, bet vajag tikai palikt dzīvam, un viņam pietiek ar šo vienu laimi.

— Redzu tankus! — Odincovs no uzbēruma pateica.

— Pa vietām! — Fiļčenko pavēlēja. — Saņemt tankus ar uguni!

Viņš izgāja pozīcijās un sāka pacietīgi skaitīt tankus, kas nāca no augstienes viņas puses. Izrādījās, ka to ir piecpadsmit: pa trīs mašīnas uz vienu kaujinieku, bet iepriekš bija pa pusotras — tātad vācieši divkāršojuši devu. Un tūliņ ar steigu sāka graut artilērija: pašlaik vācieši šāva ar skrejuguni, raudzīdami novērst krievu uzmanību, lai aizņemtu viņu spēkus plašā frontē un spēji pārrautu aizsardzību vienā vietā, ietriekušies tur ar tankiem.

— Ciena mūs, — Cibujko noteica, saskaitījis mašīnas. — Pavei, cik daudz liek galdā pret mani vienu pašu: piecpadsmit, dalīts ar pieci un reizināts ar tūkstoš zirgspēku! Esmu apmierināts.

Odincovs kļuva domīgs. Strauji tuvojošos tanku dārdoņa, artilērijas uguns, ienaidnieka nemierīgā, trokšņainā un it kā spītīgā neatlaidība — tas viss šķiet nenopietni, tas viss, kaut arī ir bīstami, tomēr atgādina tāda cilvēka rīcību, kurš uzbrūk aiz bailēm, pūlēdamies glābties no bojā ejas ar niknumu un lieku rosīšanos.

Varenie tanki nāca taisni virsū; iespējams, ka vācieši tagad gribēja iziet uz Duvankojas šoseju un pa to strauji lauzties uz Sevastopoli, — tā tas būtu iespaidīgāk.

Cauri kāpurķēžu žvarkstoņai un tērauda korpusu šķindai Cibuļko saklausīja dīzeļdzinēju straujo, melodisko elpu un teica pats sev: «Eh, un tas viss pret mani! Esiet sveicināts, inženier Rūdolf Dīzeli! Es jums to neņemu Jaunā, es cienu jūs par lielo dzinēja izgudrojumu, es — Cibuļko, vienkāršs sar-kanflotietis, taču dižens cilvēks!»

Fiļčenko, vērsdamies pie visiem, uzrunāja viņus:

— Biedri!

Kaut arī viņš runāja klusu un virs zemes patlaban valdīja troksnis, tomēr visi viņu dzirdēja.

— Biedri! Gribu jums pateikt, ka mums būs grūti. Gribu pateikt, ka atkāpties mēs nevaram, mēs cīnīsimies šeit, kamēr vien dzīvība turēsies kaulos...

— Var ienaidnieku vantēt arī ar kauliem, — Paršins iesprauda. — Izrauj no skeleta un gāz virsū. Komisārs biedrs Poļikarpovs taču gribēja sist ar savu norauto roku! ...

— Biedri! — Fiļčenko atsāka. — Es saku jums — draugi, manā sirdi patlaban ir tādas pašas jūtas kā jūsējās, tāpēc jūs mani pareizi saprotat. Pavēlu jums stāvēt uz šās zemes un nemirt, lai cīnītos ilgi, līdz mēs salauzīsim šeit ienaidnieka mašīnas un kaulus.

Cibuļko piegāja pie Fiļčenko un to noskūpstīja. Un viņi visi — ikviens ar ikvienu — saskūpstījās un mūžīgai piemiņai ielūkojās cits citam acīs.

Ar rimtu, nomierinājušos prātu ikviens sarkan-flotietis aplūkoja sevi, sagatavojās kaujai un nostājās savā vietā. Viņiem pašlaik bija mierīgi un labi ap sirdi. Viņi svētīja cits citu vislielākajam, nezināmajam, baismīgākajam dzīvē, tam, kas dzīvību sagrauj un kas to rada, -— nāvei un uzvarai, un bailes viņus atstāja, jo atbildībā par biedru, kuram lemts tāds pats liktenis, uzveica bailes. Viņu miesas pielija ar spēku, viņi jutās vārīgi veikt diženu darbu, un viņi saprata, ka nākuši pasaulē nevis izšķiest, iznīcināt savu dzīvību tukšās baudās, bet gan tālab, lai atdotu to atpakaļ taisnībai, zemei un tautai, atdotu vairāk, nekā dzimstot saņēmuši, lai pieaugtu cilvēku esības jēga. Taču, ja viņi šobrīd nespēs uzveikt ienaidnieku, ja viņi kritīs, to neuzvarējuši, tad pasaulē pēc viņiem nekas nemainīsies, un tautas liktenis,cilvēces liktenis būs nāve. Viņi vēroja tankus, kas viņiem tuvojās, un vēlējās, lai mašīnas kustētos ātrāk: tikai kauja uz dzīvību un nāvi tagad varēja viņus apmierināt.

No tanku aizsega pret Fiļčenko apakšvienības flangiem izgāja automātisti: tos saņēma ar uguni Fiļčenko jūrnieki un sarkanflotieši, un tā pusrota, ko bija atvedis komisārs Lukjanovs. Tātad flangiem bija pašiem sava rūpē un uz viņu atbalstu nebija ko cerēt. Un Fiļčenko flangos pa labi un kreisi jau arī bija pavisam tikai pa trīsdesmit kaujinieku, bet pretinieks spieda katru flangu ar pus-bataljonu.

Tur, flangos, iedegās sīva apšaudīšanās, taču centrā, pa līniju, kur nāca tanki, Fiļčenko lika šaušanu pārtraukt, lai neatklātu savus vājos spēkus.

Jūrnieku kauju ar tankiem vajadzēja uzsākt Va-silijam Cibuļko. Fiļčenko pavēlēja viņam nogaidīt, ļaujot mašīnām pienākt ap simt metru atstatumā.

Vadošais tanks pieejā ar lēcienu izrāvās uz priekšu, un tūliņ arī visi pārējie palielināja ātrumu.

Un tad Cibuļko sāka kauju; viņš jau sen turēja ložmetēju gatavībā un ar tēmēkli sekoja tanka kustībai: nu viņš laida ložmetēju darbā. Cibuļko pieradusī roka un ritmiskā sirds darbojās precīzi: pati pirmā ložu kārta saskrēja priekšējā tanka ska-tāmspraugā, mašīnu pasita sāņus un tā pilnā gaitā apstājās sava mirušā vadītāja rokās. Taču otrs tanks pārgalvīgā niknumā iedrāzās šosejas uzbērumā, gandrīz virsū Fiļčenko apakšvienībai. Vienā mirklī, apsteigdams pats savu domu, Cibuļko mazliet pacēlās, saspringa ar visu augumu un svieda zem šā tanka granātu saišķi.

Cibuļko bija aizmirsis par sevi un saviem biedriem, un visu kaujinieku grupu apdullināja tuvais sprādziens un ar gaisa vilni nogāza no kājām. Tanks sastinga uz vietas, tad lēnām pats ar savu svaru atšļaukus noslīdēja pa pretējo nogāzi, pār kuru vēl palika karājamies puse no tā korpusa. Cibuļko piecēlās un blieza ar savu kreiso roku pa akmeni, lai no rokas izskrien sāpe, taču sāpe nepārgāja, un tā mocīja kaujinieku; no saplosītajiem muskuļiem nāca biezas, stipras asinis un tecēja ārā pa plaukstu: vislabāk būtu roku pavisam noraut, lai tā netraucē, taču nebija ar ko to izdarīt un nebija vaļas ar to noņemties.

Uz šosejas parādījās divi tanki uzreiz. Cibuļko aizmirsa ievainoto roku un lika tai darboties kā veselai. Viņš atkal pieplaka pie ložmetēja un šāva taisni uz mašīnām, tēmēdams bruņu skatāmsprau-gās. Taču ložmetējs apklusa, pietrūka ar ko to barot, bija beigusies pēdējā lente. Tad Cibuļko, neļaudams mašīnām attapties, metās ar visu augumu zem tuvākā tanka un pasvieda granātu saišķi zem kāpurķēdes, kas gājienā grauza zemi. Atskanēja spalgs, dārdošs sprādziens, uguns sāka plosīt tēraudu, un sagrautais tanks apklusa uz mūžiem.

Cibuļko nebija dzirdējis ložmetēju šaujam no šā tanka, bet tagad viņš juta, ka viņa miesās it kā ieperinājušies sīki sveši radījumi, kas viņu no iekšpuses grauž: tie bija vēderā, krūtīs, kaklā. Viņš saprata, ka ir ievainots no vienas vietas, viņš juta, kā kūst, izsīkst viņa dzīvība un sirds kļūst salta; viņš apguļas uz zemes kukuržņiem un saritinājās čokurā, kā bija gulējis bērnībā pie mātes zem segas, lai sasildītos.

Ivans Krasnoseļskis neļāva otram tankam virzīties uz Sevastopoli; viņš izskrēja šķērsām tam priekšā un citu pēc citas izsvieda uz to trīs pudeles ar šķidru degvielu. Tanks uzliesmoja un, vēl gabaliņu pagājis, apstājās uz vietas— sadegt līdz galam. Krasnoseļskis pagriezās pret biedriem; vēl citi tanki lauzās uz priekšu un baidīdami šāva ar lielgabaliem un ložmetējiem. Odincovs un Paršins guļus līda pa apšaudei neaizsniedzamo joslu. Paršins no zemes svieda pudeli uz tanku, šķidrā degviela ielipa bruņās un uzliesmoja. Šāviņš kaukdams aizlidoja Krasnoseļskim gar galvu; kaujinieks saniknojās, ka fašists var viņu nogalināt, un briesmīgā balsī uzbrēca mašīnai, aizmirsis, ka neviens tur uz viņu neklausīsies, tad spēji un precīzi svieda pudeli pret mašīnas nāvējošo korpusu un nopriecājās, ieraudzījis to uzliesmojam. Krasnoseļskim bija atlikusi vēl viena pudele ar degmaisījumu. Viņš metās bedrē, jo atkal jauns tanks, apiedams degošo, nāca cilvēkam virsū. Patlaban Krasnoseļskis izjuta īstu saimnieka gandarījumu: viņš jau bija iznīcinājis divus tankus, var iznīcināt vēl vienu, no tā tomēr nāve pasaulē ies mazumā un cilvēkiem kļūs vieglāk dzīvot; iznīcinādams ienaidnieku, Krasnoseļskis it kā uzkrāja labo, un viņš saprata, cik noderīgs ir viņa darbs.

Ar uguni šaustīdams gaisu, tanks brāzās uz priekšu — zems, neatlaidīgs un varens. «Stāvi, mai-tasgabals!» Krasnoseļskis uzkliedza un ieurba dārdošajā tēraudā nožēlojamo pudeli. Mašīnu apņēma uguns; tanka augšējā lūka atvērās un tanī parādījās ienaidnieka mulsā seja. Krasnoseļskis pacēla šauteni, taču ienaidnieks ar ātršāvēju pistoli aizsteidzās viņam priekšā, un Ivans Krasnoseļskis pakrita zemē ar svina sadzeltu sirdi. Mirdams viņš raudzījās uz debesīm, viņam bija žēl, ka līgava nu paliks bāra bez viņa, jo neviens meiteni tā nemīlēs, kā mīlēja viņš: viņš aizvēra asaru pilnās acis, un tās nekad vairs neatvērās.

Paršins ietrieca pudeli nākamajā veselajā tankā, kas pa šoseju strauji uzņēma gaitu taisni uz Sevastopol!. Taču liesma uz mašīnas vāji pieņēmās, un tanks turpināja ceļu, ar ātrumu traukdams no sevis prom dūmus un uguni. Tad Paršins sāka skriet tankam pakaļ ar granātu, taču Fiļčenko un

Odincovs pārtvēra šo tanku pirms Paršina: viņi ietrieca granātas tā ritošajā daļā, tā ka pašķīda metāla šļakatas, un mašīna, pagriezusies uz vietas, pamira. Tomēr Paršins vairs nespēja valdīties un papildām uzdeva mašīnai sutu, iesviezdams tanī pudeli, lai būtu pavisam drošs, ka ienaidnieks pagalam.

Uz šosejas dega tanki, taču jaunas, neiedragātas mašīnas, mainījušas kursu, traucās pa vērmeļu lauku un centās iziet uz šosejas pagrieziena, atstājot sāņus degošos un nedzīvos tankus. Vairīdamies no kartečas uguns, ko tuvodamies raidīja ienaidnieka tanki, Fiļčenko, Odincovs un Paršins ielēca tuvējā ierakumā un pa to iegāja blindāžā.

Aizsega puskrēslā Fiļčenko vērīgi aplūkoja biedrus, vai tie nav ievainoti, vai nedrošība nav skārusi viņu sirdis. Odincovs un Paršins ātri elpoja, viņu sejas klāja kvēpi un dubļi, taču acīs gaiši dega spēks un neremdināts kaujas niknums.

— Kā ir, Jura? — Fiļčenko iejautājās Paršinam.

— Nekas! — Paršins aizsmacis atteica. — Apturēsim viņus visus — nav bail, esmu skatījis nāvi, esmu pie tās pieradis!

Saviļņojumā nezinādams, ko darīt un kā sevi apvaldīt, Paršins ar samelnējušu delnu noglaudīja blindāžas velēnu sienu.

— Ejam viņus dragāt, komandieri Citādi — iešu viens pats!... Nekad vēl neesmu savu tautu tā mīlējis kā pašlaik, tāpēc ka viņi to bendē. Cik tālu viņi mūs noveduši — par zvēru esmu kļuvis! ... Ber man mutē pulveri no patronām — ar savu vēderu es viņus uzspridzināšu!

— Tu pats zini, patronu vairs nav, — Fiļčenko pateica un noņēma no pleciem šauteni.

Odincovs drebēja aiz bēdām un niknuma.

— Tad ejam mirt! Dzīve tagad nav labāka par nāvi! — viņš klusu nomurmināja.

Ienaidnieks rībināja tepat tuvumā. Fiļčenko klusēdams stingri piesēja sev pie jostas vienu granātu un divas granātas atstāja biedriem: bez šīm trim pēdējām granātām viņiem vairāk nekā nebija ar ko stāties ienaidniekam pretī. Tāpēc tagad nedrīkstēja netrāpīt vai dot vāju triecienu, tagad vajadzēja sist precīzi un tā, lai uzreiz beigas.

Fiļčenko nedeva biedriem nekādas pavēles. Viņš izgāja no blindāžas un pazuda lielgabalu dārdos un mehānismu šņirkstoņā, — tanki, strauji tuvodamies, mala ceļa akmeņus. Viņš pielīda pie šosejas pagrieziena un uz mirkli sastinga gaidās.

Odincovs un Paršins, tāpat kā Fiļčenko, piesēja pie jostas katrs pa granātai un izgāja ugunī pretim ienaidnieka mašīnām. Viņi ieraudzīja Fiļčenko nogulušu pie ceļa līkuma, kur vajadzēja nākt tankiem, apejot sadragātās mašīnas, un paslēpās zemē iespiestā dobulī. Viņi saprata, ka tagad par visu svarīgāk ir palikt dzīviem vēl kaut vai dažas minūtes, un sargāja sevi tramīgi un uzmanīgi.

Arī Fiļčenko uztraucās: viņš bažījās, ka būs kļūdījies aprēķinā — un tanki neiznāks uz šosejas, bet ies pa malu no otras puses. Un, iekām viņš pārskries pāri šosejai un nokļūs pie mašīnām, viņu sašaus no ložmetēja, un viņš nomirs kā muļķīgs, padevīgs radījums — ienaidniekam par prieku. Viņš tvīka, vērīgi ieklausīdamies tuvojošos mašīnu gaitā viņpus ceļa uzbēruma, un baidījās, ka šī pēdējā laime paies viņam secen. Tagad no mašīnām šāva retāk un tikai ar lielgabaliem, virzot uguni uz to aizsardzības līniju, kas bija tuvāk Sevastopolei, jūrniekiem aiz muguras. No flangiem krietni atstatu visu laiku skanēja šauteņu un automātu šāvieni, — tur nelielas jūrnieku apakšvienības atvairīja vāciešus, kas grauzās uz priekšu.

Priekšējais tanks pārvēlās pār šoseju jau pirms pagrieziena un sāka virzīties pa uzbērumu lejup, uz to pusi, kur gaidīja Fiļčenko. Mašīnas komandieris, acīm redzot, gribēja pārraut aizsardzības līniju, izvēlējies ceļu pāri atmatai.

Varenā, smagā mašīna gausināja gaitu un tagad piesardzīgi taustījās lejā pa slīpumu; vadītājs, jādomā, negribēja to dzīt, kā pagadās, un deldēt tās dārgo iekārtu. Panīkušas dzīvas smildziņas, kas auga pa nogāzi, nogalinātu aitu un nez kam piederējušus sažuvušus kaulus — tanku kāpurķēdes ar saviem piešiem visu vienlīdz iespieda panesīgajos zemes pīšļos.

Fiļčenko mazliet paslēja galvu. Bija pienācis viņa laiks satriekt šo tanku un mirt pašam. Sirdi viņam sažņaudza sāpīgas ilgas pēc pierastās dzīves. Taču tanks jau bija norāpies no uzbēruma, un Fiļčenko gluži tuvu ieraudzīja dzīvo, karsto graujošā mocītāja korpusu, un tik maz vajadzēja izdarīt, lai tā nebūtu, lai noslaucītu no zemes virsas un iedzītu nāvē šo nīgro dzelzi, kas samin zem sevis cilvēku kaulus un dvēseles. Šeit ar vienu kustību varēja izlemt, kam jābūt virs zemes — dzīves jēgai un laimei vai mūžīgam izmisumam, šķiršanās sāpēm un iznīcībai.

Un tad Nikolaja Fiļčenko sirds notrīsēja savā brīvajā spēkā un negantā aizrautībā. Viņa priekšā, viņam līdzās bija viņa augstākā laime un viņa augstākā dzīve, un viņš to patlaban alkaini un kvēli pārdzīvo, piekļāvies pie zemes ar prieka asarām acīs, jo pati pārvarīgā nāve tūliņ apstāsies uz viņa ķermeņa un bezspēkā pakritīs zemē vienīgi tāpēc, ka tā grib viņa sirds. Un ar viņu varbūt sāksies mierīgās cilvēces atbrīvošana, jo jūtas pret šo cilvēci viņā iedzīvinājusi mātes mīlestība, Ļeņina mācība un padomju dzimtene. Nu viņš sastapās vaigu vaigā ar savu paša vienkāršo likteni, un Nikolajam Fiļčenko bija labi, ka tas tik viegli iegulst viņa dvēselē, kas ir ar mieru mirt un pieņem nāvi kā dzīvību.

Viņš piecēlās visā augumā, nometa bušlatu un vienā mirklī atradās iepretim asajiem kāpurķēžu piešiem, ko no augšas uz viņu ritināja tanks, apdvesdams vientuļo cilvēku ar saspringtā dzinēja versmi. Fiļčenko notēmēja uzreiz ar visu savu ķermeni, kas bija pieradis viņam paklausīt, un nosvieda sevi vērmelēs zem rijīgās kāpurķēdes šķērsām tās gājienam. Viņš bija tēmējis precīzi — tā, lai viņam uz vēdera piesietā granāta nāktu ķēdes dzinējposmam pret pašu vidu, un pieplaka ar seju pie zemes pēdējā mīlas un naida nopūtā.

Paršins un Odincovs redzēja, ko izdarīja Fiļ-čenko, viņi redzēja, kā virs politvadītāja kauliem apstājās sprādziena satricinātais tanks. Paršins pagrāba mutē sauju zemes un neatmaņā to sagremoja.

— Koja ir miris, — Odincovs sacīja. — Laiks arī mums.

Uz šosejas parādījās vēl pieci tanki un sāka lēni rāpties pa nogāzi lejup, mezdami līkumu ap sadragāto mašīnu.

Divi jūrnieki cēlās kājās ...

— Daņil! — Paršins klusu ierunājās.

— Jura! — Odincovs atsaucās.

г

Viņi it kā ieslēdza sirdī viens otru, lai neaizmirstu un nāvē nešķirtos.

— Eh, lai mums mūžīga piemiņa! — nomierinādamies un atgūdams jautrību, Paršins iesaucās.

Viņi skrēja tankiem pretim pa pusloku, lai sastaptu tos krūti pret krūti. Taču Odincovs pakrita pie zemes, iekām bija paguvis tikt pie mašīnas gluži klāt, jo tanka ložmetējnieks no neliela atstatuma sāka ar svinu kapāt sarkanflotiešu krūtis. Odincovs mirdams, vienīgi ar savas vēl pukstošās sirds spēku sasprindzināja sašauto ķermeni un rāpus līda pretim tankam — un kāpurķēde sašķaidīja viņu kopā ar granātu, pārvērzdama cilvēku sprādziena ugunī un gaismā.

Paršins pieskrēja pie otra tanka, pieķērās pie kāpšļa un paguva mazliet pavizināties uz svešās mašīnas, bet tad, izdzirdējis sprādzienu virs sadragātā Odincova, atlaida rokturi un paskrējās tankam priekšā gājiena virzienā. Tur Paršins nometa bušlatu, atsegdams vēderu ar granātu uz tā, lai ienaidnieki redz, kas iet pret viņiem. Tad pagaidījis, līdz tanks pienāca gluži klāt, brīvi un ar apdomu nogulās zem kāpurķēdes.

Pārējie — vēl veselie tanki piestāja uz šosejas un noejās no tās. Tad tie sāka darbināt savas kāpurķēdes pretējā virzienā un devās atpakaļ — pa vērmeļu lauku uz savu patvertni viņpus augstienes. Viņi būtu varējuši cīnīties ar jebkuru, pat visbriesmīgāko pretinieku. Taču uzņemties kauju ar visspēcīgiem cilvēkiem, kas uzspridzina paši sevi, lai iznīcinātu ienaidnieku, — to viņi neprata. To uzveikt viņi neprata, bet viņiem arī negribējās būt uzvarētiem.

Un tā nu viss bija galā. Vāciešu automātisti, kas atkāpās no flangiem tai vietā, kur notika tanku kauja ar jūrniekiem, bija apklusuši jau agrāk: tie bija sakauti, bet dzīvi palikušie paslēpās ierakumos.

Kaujas laukā, kur nupat bija cīnījusies politva-dītāja Fijčenko apakšvienība, bija palikuši tikai nedzīvi tanki un viens dzīvs cilvēks. Dzīvs bija palicis vienīgi Vasilijs Cibuļko: viņš saprata, ka drīz mirs, taču pagaidām vēl bija dzīvs. Viņš izrāpās uz šosejas malas, iesāņus no vietas, kur viņa biedri nule bija cīnījušies ar tankiem, un redzēja gandrīz visu, kas tur tika paveikts.

Tagad viņš redzēja, ka no aizsardzības līnijas izvērstā ierindā šosejai tuvojas mūsu karaspēka daļa. No asiņu zaudējuma un nespēka Cibuļko brīžam redzēja visu skaidri, brīžam atkal viņam apdzisa gaisma, un viņš zaudēja samaņu.

Atžirbis Cibuļko saskatīja sev līdzās cilvēkus un starp tiem sazīmēja komisāru Lukjanovu. Biedri pārsēja Cibuļko, tad pacēla viņu uz rokām un nesa uz Sevastopoli. Viņam kļuva labi uz kaujinieku rokām, un viņš kā varēdams sāka stāstīt tiem un Lukjanovam, kas arī bija starp nesējiem, — ko šodien pieredzējis. Taču visu izstāstīt nepaguva, apklusa un nomira.

UZ RIETA PUSI

I

Gulēdams viņš bija piesalis pie zemes. «Tas tāpēc, ka manas miesas atpūtās un sasvīda, arī šinelis atsila, un pēcāk to pierāva pie saitēs zemes,» sapieris Ivans Semjono-vičs Tolokno pamodies izskaidroja savu stāvokli.

— Slienies augšā, brāli — Tolokno pats sevi mudināja. — Va tu re, kā tā zeme gan cilvēku tur: te tu ar asinīm pie tās piekalsti, te pēcāk — nelaiž vairs vaļā.

Viņš ar pūlēm atrāvās no sasalušās zemes, ko vēji te appūtuši līdz pat pērnajai kūlai.

Tai daļā, kur kalpoja Tolokno, sapierus ar cieņu dēvēja par kamieļiem. Ikvienam sapierim bez automāta ar normālu kaujas komplektu un pāris rokas granātām bija līdzi vēl lāpsta, neliels lauznis, cirvis, soma ar darba rīkiem, degaukla, personiskās mantas un vēl šis tas atkarībā no tā, kāds bija sapieru apakšvienības norīkojums. Visas šīs mantas cilvēkam pastāvīgi bija klāt: ar tām viņš gāja uz priekšu, skrēja, līda, strādāja zem uguns, atkāvās no ienaidnieka, kas traucēja strādāt, gulēja sniegā vai bedrē, ēda un rakstīja vēstules uz mājām cerībā satikties pēc uzvaras, cerībā uz dzīvi, kas būs mūžam laimīga.

Pamodās Tolokno vakarā, saulei rietot. Apakšvienības komandieris, kapteinis Smirnovs, sapulcināja gravā savus karavīrus, aplūkoja tos, pārbaudīja uzkabi un katram apjautājās, kāda tam pašsajūta.

— Es vienmēr jūtos labi, biedri kapteini, — Tolokno atbildēja komandierim.

— Kāpēc vienmēr? — kapteinis gribēja zināt.

— Nepieciešamības dēļ! —Tolokno paskaidroja.

Kapteinis pamāja ar roku uz lielo, rietošo sauli.

Kaujinieki ielūkojās neaptveramajā plašumā, kas viņus gaidīja, — daudzkrāsainās gaismas strāvas pie debesim patlaban atgādināja svinīgu mūziku, kas cilvēkam aizkustina sirdi.

Tad kapteinis kaujiniekiem paskaidroja viņu šās nakts uzdevumu. Vajadzēja tūliņ uz vietas kopā ar sapieru apakšvienībai piekomandēto izlūku grupu iziet līdz upes gultnei, sameklēt vietu, kur pārcelties tankiem, un izrakt lēzenu uzeju stāvajā upes krastā ienaidnieka pusē un, kad šis darbs būs veikts, virzīties ar tankiem uz priekšu kopā ar kājnieku desanta grupu un saskaņā ar norādījumu, kas tiks dots vēlāk, ierakties zemē un izveidot tranšeju, patvertņu un blindāžu sistēmu.

— Biedri kaujinieki! — komandieris sacīja. — Mēs spraužam ceļus pret saulesrietu. Mēs, sarkanarmieši, esam ienaidniekam tas pats, kas mašīnai pretvārsts, kas veras tikai uz vienu noteiktu pusi, bet atpakaļ — neparko, pretējā virzienā tas nav kustināms... Es domāju tā, ka nav kara dzelzīm un ugunīm ilgāk ko lodāt pa mūsu zemi — zemei laiks audzēt labību!

— Laiks! — karavīri atsaucās, un viņu sirdī iesmeldzās sāpes un atmiņas.

Pēc saulesrieta viņi ienira tumsā, apkrāvušies ar darba rīkiem un ieročiem, ar ko atvairīt nāvi.

257

17 - 1132

Pirms gaismas izlūki atveda sapierus pie straujas upes. Ivans Tolokno un otrs sapieris, Pjotrs Rastor-gujevs, piesardzīgi virzījās gar straumi lejup izlūkot vietu.

Tolokno uzgāja uz ledus; ledus bija plāns, un zem tā pavisam tuvu varēja just ūdens tecējumu.

Pie debesīm uzplaiksnīja divas ienaidnieka gaismas raķetes, un visa upe un tās paliene pielija ar to tukšo, nedzīvo gaismu, kas mēdz apgaismot cilvēku sapņus. Ivans Tolokno nogūlās uz vēdera un līda, kurp norīkots. Priekšā viņš dzirdēja vienmērīgo ūdens čalu zem ledus.

Izlūki jau bija izkāpuši otrā krastā un slepus virzījās uz priekšu, lai novērotu ienaidnieku un, ja draudētu briesmas, palīdzētu saviem sapieriem.

Tolokno aizlīda līdz atkusušajam ledum un ieraudzīja, ka ūdens zem ledus vāka nāk uz augšu un plūst savā vaļā, urdzēdams sēklī pa nemierīgo gultni. Pa ledu, kas zem viņa ielīka, Tolokno noslīdēja ūdenī. Viņš ar roku paraudzīja ūdeni un nolēma, ka ar to varēs aprast.

Tolokno un Rastorgujevs brida pa urdzošo vaļējo straumi. Dziļums te nebija nekāds lielais, vietām ūdens nesniedzās pat līdz potītēm; tomēr mūžveci akmeņi, turpat vai cilvēka auguma apmērā, radīja mašīnām nepārvaramu šķērsli.

Tolokno un Rastorgujevs apjuka; viss šeit būtu parocīgi, taču akmeņi gulēja virtenē pa visu sēkli no viena krasta līdz otram, bet augšpus un lejpus sēkļa upe bija dziļa un bradus nebija pārejama.

Iebridis ūdenī, kapteinis Smirnovs piegāja pie

saviem karavīriem un pateica, ka šeit nekavējoties jaierīko brasls.

— Vai ar tolu lielos akmeņus spridzināsim, vai? — Rastorgujevs ievaicājās.

— Kas nu vēl nebūs! — iebilda Tolokno. — Iesim te ar uguni ārdīties, kad vācietis tepat netālu glūn! Un pēc tam viņš mums te palus sarīkos ...

— Novelsim akmeņus lejāk ar velšanu! — ieteica komandieris.

— Bet vai spēka mums pietiks? — Rastorgujevs šaubījās. — Akmeņi šeit upes dibenā ieauguši, nebūs izceļami! Nejaudāsim ne izkustināt, raugi, kā tie mirkst apledojuši, tīri kā nolakoti...

— Nekas, kad nāve stāv blakus, cilvēks ir stiprs, — noteica Tolokno.

Netālu sprāga divas mīnas un ar šķembām ieurbās ledū.

Ш

Kapteinis nosūtīja ar sakarnieku izlūku grupas komandierim pavēli: lejāk aiz sēkļa uzsākt ilgstošu maskēšanās kauju, bet visus sapierus norīkoja strādāt pie sēkļa. Vācieši, gan nekā skaidri nezinādami, tomēr laikam nojauta krievu nolūkus un ar mīnmetēju uguni taustījās pa sēkļa rajonu. Turpretim sapieri, lai sevi neatklātu, nevarēja ienaidniekam atbildēt ar uguni; viņi slēpās ēnās aiz varenajiem akmeņiem zem stingā ūdens, kas līdz sāpēm sirdī saldēja viņu miesas.

Ivans Tolokno, kas pirms kara bija strādājis par desmitnieku Urālu rūpnīcu celtniecībā, pieprata

17*

259

visu ko. Jebkuru darbu viņš sāka ar izmaņu, apdomādams paņēmienu, kā darbs veicams.

Seši sapieri gribēja pa vecam sašūpot akmeni, reizē ievelkot elpu un visiem kaut ko taktī skandējot, taču akmens nepadevās cilvēku spēkam un nekustēja ne no vietas.

Tolokno pietupās ūdenī un, iegremdējis tajā rokas, aptaustīja akmeni pie pamata, tad salūkoja un izcēla no upes gultnes nelielus akmeņus, lai ienaidnieka raķešu gaismā tos apskatītu. Atradis, ko vajadzēja, — iegarenu ķīļveidīgu akmeni, Tolokno novilka nost visu, ko nedrīkstēja samērcēt, nolika šo mantību patālāk uz ledus un apsēdās upes dibenā. Ūdens viņam tagad sniedzās līdz kaklam.

Ar cirvja pietu viņš ņēmās dzīt ķīli zem lielā akmens, gribēdams to atraut no upes dibena. Tolokno zem ūdens strādāja ar cirvi taustīdamies, un rokas ledainajā ūdenī kustējās slābani, tirpdamas aiz piekusuma. Taču Tolokno bija pie darba radis un pacietīgi pārvarēja gan saltumu, kas dzeldināja viņa miesu, gan varenā akmens izturību un svaru. Dzīslas kā virves pietūka uz viņa lielajām, vēja aprautajām, apsaldētajām rokām, kas sen pārklājušās ar raupju, tādu kā rūsas saēstu ādu, kura sargāja darba cilvēka dzīvības siltumu viņa roku dzīslās un muskujos. Reižu reizēm Ivans Tolokno pacēla rokas ar cirvi gaisā virs ūdens, lai mazliet attirpst, un tad no jauna steidza dzīt ķīli zem akmens un nodabūt to no vietas.

Tālumā, lejup pa upes tecējumu, mūsu izlūki sāka apšaudīt pretējo krastu, lai novērstu ienaidnieka uzmanību no sēkļa. Arī vācieši atklāja gan pretuguni uz izlūkiem, taču drošības pēc nemitējās segt arī sēkli ar retu mīnmetēju uguni. Sapieri Ņe-čajevu nogalināja ar mīnas šķembu pa galvu, aiznest kritušo nebija va)as, un viņu noguldīja turpat uz ledus.

Arī Rastorgujevs, apsēdies līdzās Tolokno, dzina ķīli zem tā paša akmens. Dzīvs ūdens ieplūda ķīļu izdauzītajā spraugā un guldzēdams izļodzīja upes gruntī ieaugušo akmens pamatu. Tad Tolokno lika četriem sapieriem no visa spēka grūstīt akmeni, līdz tas sakustēsies, neļaujot tam palikt mierā; Tolokno pats veicīgi dzinņ zem akmens visu, kas vien noderīgs gadījās pa rokai upes straumē.

Kapteinis Smirnovs rīkojās pēc Ivana Tolokno parauga un nolika pie katra masīvā akmens pa četri, pa seši sapieri, lai ar upes un cilvēku dzīvo spēku nodabūtu atķīlētos milzeņus no vietas.

Ivana Tolokno akmens padevās pirmais, un to aizvilka metrus sešus pa straumi lejup.

— Pietiek! — kapteinis sacīja.

Vāciešu gaismas raķetes apdzisa pie debesīm. Kapteinis Smirnovs gāja pa sēkli.

— Ātrāk, ātrāk, zēni! — viņš mudināja sapierus.

Tolokno nomainīja salā sastingušo sapieri Tro-

fimu Požidajevu un viņa vietā iekāpa līdz kaklam ūdenī, lai bez vilcināšanās atķīlētu un izkustinātu citu akmeni.

— Ātrāk! — komandieris steidzināja. — Drīz tanki pieprasīs brīvu ceļu.

Tumsā aukstums it kā vēl pieņēmās. No kraujas ienaidnieka krastā ložmetējs sāka bērt nenotēmē-tām kārtām, un lodes krita uz sēkļa, kur pagadījās.

— Nenocietās ienaidnieks mazlietiņ pagaidīt! — sirdījās Tolokno, sēdēdams ūdenī, kas ēvelēt ēvelēja viņa miesu saltiem drebuļiem.

2C1

— Tas ir karš, biedri Tolokno! — sacīja kapteinis.

— Protams, biedri kapteini! — Tolokno atsaucās. — Bet te ir Sarkanās Armijas sapieri, un sapierim abas rokas labās: viena kaļ akmeni, otra šauj...

Apstrādātie satupušie akmeņi cēlās no savam mūžos iesēdētajām vietām.

Kad sēklis bija no šiem milzeņiem attīrīts, kapteinis pārgāja šķērsām pāri straumei un pārbaudīja to, gribēdams pārliecināties, ka pāreja brīva.

Sapieri izkapa no ūdens ienaidnieka krasta pa-kraujā. Ienaidnieks bija ieņēmis pozīcijas mazliet tālāk no krasta, un zem kraujas bija mierīgi. Iznākuši sausumā, sapieri uzreiz apsala un apledoja, taču drīz vien atsildījās, un strādājot viņiem kļuva pat karsti. Sapieri ar lāpstām uzbruka krasta stāvumam un sāka grauzt tajā lēzenu tranšeju, lai tanki šeit varētu bez pūlēm iziet no upes un traukties uz ienaidnieka pusi.

Puskažociņi sapieriem mugurā atkusuši kūpēja. Kapteinis Smirnovs laiku pa laikam mērīja tranšejas slīpumu, lai neraktu lieki, bet arī nepiepūlētu tanku motorus, un vēroja savus karavīrus.

Mīnas un ložmetēju kārtas brāzās pāri sapieru galvām uz sēkli un tur kapāja ūdeni.

«Cik gan viens pats Ivans Tolonko savā mūžā nav uzcēlis mājokļu un cik paveicis laba!» kapteinis Smirnovs domāja.

Viņš par to pajautāja Tolokno, kas patlaban drupināja krasta iezi.

— Nav vairs prātā, biedri kapteini, — Tolokno atbildēja. — Četrdesmit kreklu pāri vēl miera laikā no sviedriem satrunēja man mugurā. Četrus šineļus un divus puskažociņus, pa kara laiku esmu noplēsis, septitā drēbju kārta iet uz beigām, bet kauli visi vēl veseli, un arī miesas nekas! Dvašu velk.

«Un šis Ivans Tolokno varbūt šodien pat kritis, šāviņa ķerts!» Smirnovs nodomāja.

Kad tranšejas izeja bija gandrīz pabeigta, kapteinis lika sakarniekam paieties gar upi uz augšu un no turienes ar raķeti padot signālu, ka tankiem ceļš vaļā un arī kājniekiem nav nepārvaramu šķēršju.

Arī vācieši sāka savā starpā sarunāties daudzkrāsainu raķešu valodā. Ivans Tolokno vēroja debesis, kas zvīļot zvīļoja no klusiem krāsainiem zibšņiem, ko meta šīs raķetes, birdamas lejup lēni dziestošām dzirkstelēm.

IV

Pēc pusnakts visapkārt pieklusa. Maldinošā kauja, ko izlūki bijā uzsākuši, novērsdami ienaidnieka uzmanību, aprima. Sapieri atkrita nosnausties nule izraktajā ceļa tranšejā, līdz ieradīsies tanki.

Vajadzīgajā brīdī kapteinis pamodināja kaujiniekus un lika tiem sagatavoties uzkāpšanai uz tankiem.

Ivans Tolokno lēnā garā sakārtoja uzkabi un vērīgi ieklausījās noklusušajā naktī: nekas nebija dzirdams, izņemot vienmērīgo upes straumes čalošanu akmeņainajā sēklī.

Tad Tolokno izdzirdēja sīko oļu šņirkstoņu zem tanku kāpurķēdēm, motoru rūkoņu un sakultā ūdens šņākšanu; to, kā mašīnas pienāca pie upes, viņš nebija pamanījis, tik klusu tās bija piezagušas un tik labi bija noregulēti to mehānismi.

Pa tranšeju tanki brauca visai lēnā gaitā, lai sapieri pagūtu novietoties uz tiem — papildus kaujiniekiem, kuri jau atradās uz mašīnu korpusiem.

Tad tanki spēji, it kā ar lēcienu, uzņēmuši gaitu, traucās tumsā ienaidniekam virsū.

Ivans Tolokno nokļuva uz mašīnas kopā ar kapteini Smirnovu. Viņš salūkoja siltu vietu bruņās un atsildīja tur rokas.

Ienaidnieks pamanīja mašīnas un iztālēm atklāja artilērijas uguni. Vairīdamies no trāpījuma, tanki te gausināja gaitu, te brāzās uz priekšu kā vējš, te piesardzīgi manevrēja, taču visu laiku ievēroja galveno nozīmēto kustības līniju.

Pilnā gaitā sastringtajiem motoriem kaucot, tanki ielidoja sādžā ar pamestām, izmirušām mājelēm. Kaujinieki uz tankiem bija sagatavojušies laist darbā automātus; taču šeit neviena neredzēja, un tikai no mazas mājeles pašā sādžas nomalē pļāva ložmetējs. Viens no mūsu tankiem pilnā gaitā triecās mājelei virsū un apraka zem tās ienaidnieku.

Ja šai sādželē arī palikuši vācieši, tad lai tie velk vien dvašu, līdz ieradīsies mūsu kājnieki; mašīnām nebija vaļas un nebija izdevīgi šķiest savu vareno spēku pret katru sīku ceļā pagadījušos ienaidnieku,

Vācieši gāza no lielgabaliem aizvien biežāku uguni, un Tolokno juta, ka gaiss it kā iesilst. Priekšā, mašīnas virzienā, Tolokno saskatīja neskaidru tumšu vietu, ko lāgu lāgiem uz mirkli apgaismoja pie debesīm sprāgstoša šrapneļa atblāzma, un saprata, ka tur deg sādža. Taču no šās sādžas, no tās sagrautās baznīcas, no tās kapenēm un akām kā zili asmeņi zibsnīja pretuguns strēles.

Tanks, uz kura atradās Tolokno, tagad gāja ar visu sava motora neganto spēku un dārdināja uz priekšu lielgabalu uguni, un kaujinieki, kas bija uz mašīnas, kaujas varenības iedvesmoti, kliedza, paši sevi nedzirdēdami un neapjēgdami.

Pēc komandas kaujinieki atstāja tanku un devās ielenkt sādžu.

v

Kapteinis Smirnovs izveda savus sapierus uz lauku rietumu pusē, pametot līkumu ap sādžu un atstājot kauju aiz muguras; šeit sapieriem vajadzēja ierīkot jaunu aizsardzības un pretošanās mezglu, kamēr tanki, desantnieki un tiem sekojošie motorizētie kājnieki sādžā bloķēs un iznīcinās ienaidnieku.

Darbu izkārtošanai Smirnovs paņēma līdzi Ivanu Tolokno.

Pirmsausmas nokrēslī viņa priekšā pletās Krievzemes ziemas lauks ar tumšām gravu ieplakām.

Kapteinis Smirnovs gribēja vilkt tranšejas līniju ar izeju uz dzotu gravas nogāzē, sākot tranšeju pie šās gravas vīles. Taču Tolokno ieteiea ierīkot tranšejas sākumu tuvāk, jau laukā, kur auga pazemi krūmi, lai arī krūmājs būtu mums aiz muguras, uz mūsu zemes, — tas var karavīriem noderēt. Kapteinis šo saimniecisko aprēķinu atzina par labu.

Otru dzotu Tolokno izdomāja ierīkot pašā gravas galā, lai ganības kauprē starp divās gravām paliktu pilnīgi mūsu rokās.

— Kas tev nāk prātā, Ivan Tolokno! — komandieris saskaitās. — Vai tad mēs esam šurp nākuši lopus ganīt? Kas mēs esam — zemnieki, vai?

— Es tāpat vien drošības pēc ieminējos, — To-lokno pazemīgi atteica. — Mēs neesam zemnieki, esam kaujinieki, un tomēr mēs esam gan vieni, gan otri.

— Ej — sasauc ļaudis! — kapteinis parīkoja.

Sapieri ķērās pie ierastā rakšanas darba: tas viņiem atgādināja aršanu, un pie tā kaujinieku sirds atsila, un, jo dziļāk viņi rakās, jo zemē bija siltāk un mierīgāk.

No rīta sādžā joprojām dārdēja kauja; kapteinis Smirnovs mazliet uztraucās, ka šurp nepienāk mūsu avangarda daļa, kā bija paredzēts kaujas plānā. Viņš nolēma pastiprināt aizsardzību un nosūtīja uz priekšējiem posteņiem papildus pie agrāk norīkotajiem vēl piecus kaujiniekus, to skaitā arī Ivanu Tolokno. «Lai viņš pie tās pašas reizes atpūšas,» komandieris nolēma.

Tolokno notīrīja sniegā lāpstu, paņēma padusē automātu, sakārtoja granātas pie jostas un devās uz rieta pusi. Komandieris norādīja viņam virzienu un pateica attālumu, un Tolokno drīz nozuda aiz tuvējās kaupres.

Viņš gāja ienaidniekam tuvāk, lai ieraudzītu to pirmais, ja ienaidnieks dosies palīgā saviem zaldātiem, kas patlaban mirst krievu sādžā. Tolokno nonāca pie vientulīga apdegušas, nedzīvas priedes stumbra un šeit apstājās un palūkojās apkārt: te viss bija tīrs un klajs kā visur Krievijas līdzenuma, kur maz mežu. No mirušās priedes pakājes sakas noeja lielā, straumju izgrauztā gravā, bet otrpus tās zeme atkal cēlās augšup.

Sapieris gribēja klusumā uzsmēķēt, taču pirmāk paraudzījās uz priekšu. Vēja nebija, un tomēr tālumā kaut kas gaisā žvākstēja,

26(5

No gravas viņas puses dārdēdams lēnām izlīda tanks ar baltu krustu un nāca virsū mirušajai priedei un cilvēkam.

Ivans Tolokno paskatījās uz mašīnu un nojauta savu nelaimi, un pirmo reizi viņa sirdi skāra žēlums par sevi pašu. Viņš ir strādājis visu mūžu, ir dažkārt līdz nāvei noguris. Un tagad nu lašisti šauj uz viņu ar lielgabaliem; tagad šie neģēļi grib nogalināt darba cilvēku, lai pat atmiņa par Ivanu izgaistu mūžīgā aizmirstībā, it kā cilvēks nemaz nebūtu dzīvojis pasaulē.

— Nu nē! — Ivans Tolokno pateica. — Es nemiršu, nevaru te pamest tādu nekārtību, bez mums pasaule pie kārtības netiks.

No tanka izrāvās ložmetēja uguns strēle. Tolokno nogulās aiz koka stumbra un atbildēja ienaidniekam ar automāta kārtu pa viņa mašīnas skatāmspraugām.

Tanks nāca kokam taisni virsū un maidzīja to zem sevis. Priede nokrakšķēja pie saknes un izbrīnīja sapieri ar savu zilo krāsu stumbra plīsumā. Tolokno atvirzījās malā no krītošā koka un atradās starp to un tanka kāpurķēdi, kas izgrauza sniegu līdz melnai zemei.

Tad viņš manīja, ka virs viņa kļūst gaišs: tātad tanks iet tālāk, pamezdams aiz sevis starp kāpurķēdēm gulējušo cilvēku un nogāzto priedi.

Ivans Tolokno, ne mirkli nevilcinādamies, metās tankam pakaļ ar granātu, pieķērās pie segspārna un vienā rāvienā bija drošībā uz ienaidnieka lielgabala torņa kupola.

Neraidījis ne šāviena, tanks klusu gāja uz to pusi, no kuras bija nācis Tolokno. Tas bija Ivanam izdevīgi un pa ceļam. Viņš nolēma paņemt mašīnu

gūstā vai ari uzspridzināt to ar granātām, ja tā atklās uguni pret nodarbinātajiem sapieriem vai arī pagriezīsies atpakaļ. «Jādomā, tas ir viņu izlūko-tājs, kas šeit klimst apkārt,» Tolokno prātoja, «bet varbūt tas viens pats iet savējiem palīgā. Šis tanks darināts ar uzdevumu šaut un sabradāt, bet nu tas ved svešu sapieri, savu saimnieku.»

Piepeši uz tanka bruņām, ne vārdu nerunādami, uzlēca mūsu karavīri — varbūt tie bija no kaujas apsardzības, bet varbūt izlūkotāji. Vācieši apturēja mašīnu, tad it kā grasījās griezt atpakaļ uz savu pusi, un Tolokno jau dzīrās lēkt no mašīnas nost un uzspridzināt to ar granātu, taču vācieši atkal sāka virzīties uz mūsu pusi, un Tolokno apmierinājās. «Muļķis, bet tik daudz sajēdz — dzīvot grib,» viņš nodomāja.

Savā apakšnodaļā, kur Tolokno laimīgi atgriezās, vispirms nodevis tanku ar trofeju komandas ekipāžu, komandieris pateikdamies noskūpstīja sapieri, un pavārs sacīja:

— Bet mēs domājām, ka tu vairs nebūsi!

— Nekā vis, — Ivads Tolokno atbildēja, — es būšu vienmēr, tā ka tu allaž paglabā man ēdienu!

SEPTIŅSĒTES AIZSTAVESANA

I

UZ priekšu, zēni, nāves nav! — uzsauca vecākais leitnants Agejevs un pacēla dūri, dodams zīmi sākt uzbrukumu. Vadošais piecēlās no zemes, no izejas stāvokļa, un, ar kreiso roku pacēlis lāpstiņu, sargādams seju, skrēja uz priekšu. Viņam sekoja apakšvienības karavīri.

Rotas komandieris Agejevs ar nelielu rezervi palika uz vietas un vēroja triecienuzbrukuma norisi. Blīva artilērijas uguns vēlās pāri galvām, aizsteigdamās priekšā uzbrucēju ķēdei, norādīdama un pavērdama sarkanarmiešiem ceļu brīvai kustībai uz priekšu; taču pretī joprojām vēl dvesa vāciešu pretuguns.

— Nekas, tūliņ viņi būs pagalam un augšām vairs necelsies! — noteica vecākais leitnants Agejevs.

No sākta gala viņš bija jūrnieks, tad viņu pārcēla uz sauszemes, jūras ekipāža sastāvā, un nu viņš gāja karodams pa stepēm un līdzenumiem, līdz šim nepazīdams ne ievainojuma, ne nāves. Viņš bija neliela auguma, taču vecāki viņu bija laiduši pasaulē un zeme izauklējusi tik sīkstu, ka nekāds asmens nevienā vietā nespēja iespiesties viņa grodi sagrieztajos muskuļos — ne rokās, ne kājās, ne krūtīs, it nekur. Agejeva tuklajā sejā pastāvīgi bija lēnprātīga, notiesīga izteiksme, kas viņu darīja

līdzīgu pāraugušam zīdainim, kaut gan viņam jau bija apritējuši divdesmit pieci gadi; taču viņa mazās, brūnās, dziļās zem pieres iegrimušās acis meta gruzdošas dzirksteles, slēpdamas sevī vērīgu un nemanāmu saprātu, it kā viņš būtu pieredzējis kā vecs vīrs.

— Pavaicā šai Smildziņai — vai viņi pavisam skaidri redz manus ļaudis! — Agejevs teica sakarniekam Mokrotjagovam. — Sapriecājušies un nu vālē vaļā. Manuprāt, uguns pietiek, vai arī lai pārnes to tālāk.

— Klausos, — atsaucās Mokrotjagovs un sāka zvanīt Smildziņai — artilērijai.

Taču artilēristi redzēja pilnīgi skaidri: viņi pacēla mazliet augstāk blīvo uguns segumu un tagad pūlējās nogriezt pretiniekam atkāpšanās ceļus vai atvairīt palīdzību, ko tam varētu sniegt tuvās rezerves.

No mazās septiņu sētu sādžiņas, ko Agejevam vajadzēja ieņemt, aizvien vēl mutuļoja ienaidnieka ložmetēji, un uzbrūkošās apakšvienības vīri, paguruši no zaudējumiem un gribēdami atņemt elpu posta reizē, sāka ierakties sakņu dārza zemē, turpat klajā, trāpījumiem pakļautā vietā. Līdz sādžas nomalei kaujiniekiem bija atlikuši vairs tikai kādi simt metri, taču šai neredzamajā, žēli kaucošajā svina straumē dzīvai sirdij tas bija grūti ejams ceļš.

Agejevs saprata stāvokli.

— Pie pēdējā elpas vilciena apstājušies! — Agejevs sacīja. — Ko viņi tur saguluši — mirt taisās, vai?... Pataustīt ienaidnieku ar durkli līdz kauliem, kur šāviņš to nav sasniedzis!

— Diez vai, biedri vecāko leitnant, — tur mums nav tādi cilvēki, kas velti gulstas, — sakarnieks atbildēja. — Viņi atvelk elpu.

— Elpu atvelk! — Agejevs atkārtoja. Viņš vērīgi palūkojās uz debesīm, kur siltiem vāliem cēlās augšup kara uguns un dūmi, un uz apsvilušajiem, izvārgušajiem krūmiem, kas auga šai zemē, — uz visu, kas dzīvoja un kas patlaban notika īstenībā.

Visas vielas bija sastopamas dabā katra atsevišķi, taču tās varēja savākt un no tām izveidot jebkuru vajadzīgu ķermeni; tāpat arī patiesība pašlaik atradās kaut kur Agejeva tuvumā, redzamajā pasaulē, taču tā bija izkliedēta un cilvēkam nederīga, bet komandierim vajadzēja šo patiesību savākt kopā savā apziņā, lai izprastu, kā uzveikt ienaidnieku. Jebkuru jautājumu var atrisināt, taču ir svarīgi, lai šis atrisinājums rastos vienā galvā; kam tas nav pa spēkam, tam ne zeme, nedz debess nekā nevar līdzēt.

Agejevs nogulās zemē pie telefona kastes un pacēla klausuli.

— Smildziņ! — viņš kliedza artilērijai. — Runā Ķieģelis ... Apdomājiet to, ko redzat! Jūs atklājat uguni, bet paši snaužat... Lūdzu, precīzu sadarbību: mana priekšējā apakšvienība netiek galā ar pretinieka ložmetēju uguni un ir ierakusies zemē. Apdzēsiet vāciešu sveci tieši man priekšā! Jūs redzat viņu uguni. Mazliet pietuviniet savu uguni maniem priekšējiem karavīriem, dodiet tiešu triecienu, nežēlojiet tēraudu, taupiet mūsu asinis ... Labi... viss!

Viņš nolika klausuli, taču aparātā iedūcās izsaukums. Agejevs paklausījās. No komandpunkta jautāja, kā vecākais leitnants pagaidām nodomājis rīkoties.

— Ieņemt šo Septiņsēti — to es esmu nodomājis! — Agejevs atbildēja. — Man vienmēr ir viens vienīgs nodoms — saplosīt ienaidnieku gabalos. Nē, bataljona rezerves man nevajag, man operācijai pietiek ar savu rezervi. Ir, saprotu ... Izpildīšu — nevis par katru cenu, bet ar maz asinīm, dārgi es viņiem nemaksāju, — viņi nav tādi cilvēki, bet mēs tādi esam! Laižu lietā savu rezervi.

Rezervē viņam bija septiņi cilvēki. Viņš paraudzījās uz ienaidnieka pusi; vāciešu ložmetējs nebija strādājot apsīcis un kā iepriekš ar uguni kapāja zemi. Taču šai zemē, slēpdamies no nāves, ierakušies gulēja vecie Agejeva biedri.

Savā sirdi viņš nekad no tiem nešķīrās un ar satrauktu prātu sekoja divīzijas artilērijas darbībai. Šāviņu sprādzieni plosīja zemi pie pašas vāciešu ložmetēju ligzdas, taču ložmetējs joprojām darbojās mierīgi un pacietīgi, ar maziem pārtraukumiem ielādēšanai un dzesēšanai.

«Paskat tikai, tur arī sēž karotāji tā nekas,» Agejevs nodomāja. «Droši vien tur pagrabs saglabājies zem ciema dažādu preču bodes.»

Viņš pavēlēja saviem vīriem pa vienam apiet sādžu no flangiem un izkļūt uz ārceļa, lai tur pie izejas iznīcinātu ienaidnieka atliekas. Mokrotjago-vam Agejevs lika pagaidām atstāt savu sakarnieka mantību uz vietas un padarboties ar šauteni un granātu. Un Mokrotjagovs salīcis devās pa smalcīti turp, kur bija jānokļūst — viņpus ugunī izgruzdu-šās krievu sādžas.

Arī pārējie karavīri gāja katrs atsevišķi noteiktajā virzienā, bet Agejevs pats sāka piesardzīgi lavīties pie savas sagulušās apakšvienības.

Šāviņš, smagi un gausināti attālinādamies, aizgāja pa gaisu uz ienaidnieka pusi.

— Paklausi mani! -— Agejevs tam lūdza. — Va tu re, slīmests, kā aizlidoja: pamazītiņām! Nu, pamanies jel — un sasper viņus lupatlēveros!

It kā paklausīdams krievu komandierim, šāviņš pasvieda gaisā zemes mākuli sādžā un aizcirta elpu ienaidnieka ložmetējam ar tā dzīvo uguni.

Agejevs redzēja, kā trieciennieku ķēde, kas bija paglābusies zemē, cēlās kājās un devās ar durkļiem galīgi sadragāt ienaidnieku.

Komandieris paguva nokļūt sādžā uz izšķīrēju nobeiguma kauju, ko izcīnīja tuvcīņā. Izrādījās, ka vāciešu pie dzīvības ir vēl kādi divdesmit pieci durkļi, paglābušies bedrēs un šur tur sagrautajās zemnieku saimniecībās. Agejevs pamanīja kādu pusmūža vācieti pa nezālēm lienam uz izeju no sādžas; iešķērsu tam pretim, tēmēdams ar durkli, skrēja kāds mūsu kareivis, taču Agejevs pasteidzās tam priekšā un pirmais klupa vācietim virsū. Ienaidnieks pietrūkās kājās un ar automātu atvēzējās pret komandieri, jo šaušanai viņam vairs neiznāca ne vietas, ne laika. Turpretim komandieris nemaz nelaida darbā savu ieroci — viņš aši, ar zibenīgu spēku trieca dūri ienaidnieka vaigā, ielicis šai sitienā visu savu sirdi, un ienaidnieka seja no garenas uzreiz pārvērtās plakana, un tas nogāzās zemē ar sadragātu galvu.

Agejeva rezerve nepaspēja aiziet garām sādžai un izkļūt uz ārceļa, arī visi rezerves karavīri iesaistījās tuvcīņā ar ienaidnieku. No ienaidniekiem uz ārceļa neizgāja neviens, tie visi palika uz mūžiem šai ciema zemē.

273

IR — 1132

Kaujinieki sanāca visi kopā atņemt elpu un apsēdās pie sava komandiera. Artilērija tagad šāva tālu uz priekšu, laikus nogriezdama pretiniekam ceļu.

Mokrotjagovs ar zariņu noslaucīja svešo lipīgo miklumu no sava durkļa un vērīgi to aplūkoja:

— Durklis, saka, esot vīrs ar prātu, — Mokrotjagovs ierunājās. — Bet kas tad ir dūre? Ek, šodien mūsu komandieris vienam uzgāza ar dūri — var droši teikt, ka ar to pietika.

— Kas ir dūre? — uztvēra Agejevs. — Ja durklis ir vīrs ar prātu, tad dūre, var sacīt, tikpat kā miesīga māte.

— Tas tak ir viens pareizs vārds! — piekrita kāds kareivis ar domīgām un vērīgām acīm. — Dūre tev, cilvēkam, ir visparocīgākā, tā tev strādā bez remonta, iztiek bez rezervēm, — kā reiz izaugusi, tā ij karājas tev pie sāniem allaž kaujas gatavībā.

— Kamēr tev to neatdauza! — Mokrotjagovs piebilda.

— Nu, kas tur liels, atdauzīs — būsi kreilis, — noteica prātotājs karavīrs. — Bet, ja arī kreiso sagandēs, — paliksi par ziņnesi, tikpat karotājs vien ir. Kamēr cilvēkam ir kājas, viņš allaž ir karotājs, bet, ja kājas pietrūkst, tad nu tu neesi vairs nekas; tad met karošanu pie malas, ej mājās šo to paknibināt, guli uz mūrīša un sildi krustus, un stāsti mazbērniem kara atmiņas ... Un kājauti tev jau kopš vakara guļ sausu sausie — kas nekaiš dzīvot invalīdiem.

— Kas par kājautiem? Kam tev tie vajadzīgi? — Mokrotjagovs ieprasījās. — Tu tak tad būsi bez kājām!

— Nu, bet tomēr, — karavīrs iebilda. — Varbūt man kaut vai viena kāja paliks: jo vairāk tā siltumā un sausumā glabājama. Viena kāja — tā ir bārenīte; roka — nē, tā arī viena pati dzīvo bez bēdu...

Agejevs pārtrauca sarunu, kas varēja turpināties līdz mūža galam, ja vīriem ļaus vaļu.

— Stāties! — Agejevs pavēlēja.

Viņš domīgi vēroja savu karavīru ierindu, tad klusu sacīja:

— Grūti veicams ir mūsu ienaidnieks, biedri kaujinieki. Stāv kā nāve mums pretim, taču mēs nāves nebīstamies. Uzvarēsim vācieti un iesim cīņā pret pašu nāvi, un arī to uzveiksim, jo zinātne un nākamo paaudžu dzīvotprasme aizvien vairāk attīstīsies. Tad cilvēki būs citādi nekā mēs, no mūsu ciešanām viņos dzims dižens gars. Tā ka, no šīs puses apsverot, nāves mums nevajadzētu būt, bet, ja tomēr gadīsies, tad mēs to izcietīsim! Taču šādā cīņā nepietiek, biedri, ienaidnieku nogalināt ar uguni un durkli. Galvenais, neļaut viņam mūs uzvarēt, neatdot tam, rau, šo mūsu sādžu un visu pārējo dzimto zemi. Ja neatņemam ienaidniekam savu zemi, tad karš ir tikpat kā lauks bez ražas — to mēs nedrīkstam pieļaut. Pavēlu jums — šeit turēties, līdz visi vācieši, kas vēl līdīs šurp, būs izdeldēti.

II

Agejevs sen bija izpratis, ka pati kauja karā mēdz būt īsa, bet darbs — ilgs un nemitīgs. Un ka galvenais karā ir un paliek darbs. Lāpsta un cirvis tagad karavīram tikpat nepieciešami kā automāts, jo sava zeme jāatkaro tikai vienu reizi, taču jāno-

18*

275

sargā pret atkārtotiem ienaidnieka triecieniem varbūt reižu desmit. Karavīram tagad nav tikai jācīnās vien, viņam ir jāceļ savi nocietinājumi, jo, tikai tajos atspēries, viņš var vārdzināt ienaidnieku līdz nāvei un neatkāpjoties iet uz priekšu. Ar nocietinājumiem uzvara prasa daudz sviedru un maz asiņu, bet bez nocietinājumiem — daudz asiņu.

Tālab Agejevs sadalīja savu rotu: vienu daļu karavīru aizsūtīja uz ārceļu kaujas aizsardzības postenī, bet citus norīkoja celt koka un zemes nocietinājumus un darboties rotas saimniecībā, kas arī prasīja lielas rūpes. Gulēt pagaidām nebija vaļas, kaujiniekam vispirms jābūt dzīvam, bet bez miega viņš var izturēt. Agejevs arī pats savām rokām strādāja līdzi, izpostītajā sādžā viņš vāca apdegušu, taču vēl lietojamu kokmateriālu un aiz-zīmēja tanī vietas salaidumiem. Satiksmes eju Agejevs lika noklāt ar četrām pārseguma kārtām, bet uguns punktus — ar sešām.

— Vai tad mēs te mūžīgi dzīvosim, biedri vecāko leitnant? — vaicāja tas prātotājs kareivis, kuram patika visu pārspriest un par visu aprunāties.

— Nē, mums te jāpaliek īsu brīdi, — Agejevs viņam atbildēja, — tāpēc arī taisām tādu cietoksni. Bet, ja segtu tikai ar divām kārtām, tad, tiesa gan, dažs labs te paliktu uz visiem laikiem, ja ar vienu kārtu — visi nogultu uz mūžiem...

— Līdz pašai kritušo augšāmcelšanās dienai, vai, kamēr zinātne ieņemsies spēkā?

— Jā gan, līdz tam laikam tā arī šeit nogulētu. Tev būtu patikšana?

Kaujinieks padomāja.

— Tā jau nu būtu alga viena, ja pēc tam padomju tauta ieies savā pilnā spēkā un ar savu zinātni mūs atkal piecels jaunai dzīvei. Bet var jau ari miršanu atlikt — ej sazini, ja nu pēc notiek kāds misēklis.

— Gana nu! — Agejevs apsauca- — Beidz murmulēt! Tev prāts allaž tā vien iet kā čumaku ratiem pakaļējie riteņi: viens ritenis pa ceļu, otrs pa ceļa malu . ..

— Tad tā jau arī vajag būt, biedri vecāko leitnant, viens ritenis velk, bet otrs zemi tausta. Cilvēkam tāpat: viens velk, otrs pielīdzina, citādi. ..

— Tes baļķus pārsegumam, kad tev saka! — komandieris pavēlēja.

Ar rietu apdzisa vakars un iestājās nakts, no austrumiem vēlās silta, rāma tumsa. Tālumā labajā flangā skanēja reti artilērijas šāvieni, bet tuvumā nekādas apšaudes nebija.

Agejevs aplūkoja apvidu un juta, ka te viņam ir labi. Bijis miera laiks, viņš būtu varējis te laimīgs nodzīvot visu mūžu: te ir mežs, zeme, šķiet, dotu labu ražu, ir sauslejas, kur lopiņiem ganīties, bet izsusējušajā gravā varētu uzcelt aizsprostu un ierīkot dīķi, uzcirst šeit jaunu māju un dzīvot ar savu ģimeni starp cilvēkiem ...

Taču patlaban Agejevs gribēja tikai to, lai klusums noturētos līdz rītausmai; tad varētu pabeigt visus rakšanas darbus un uzklāt pārsegumus. Agejevs tomēr baidījās, ka ienaidnieks var nepaļaut viņam laiku. Viņš pasauca Mokrotjagovu un lika tam aizkļūt līdz sakaru mezglam agrākajās priekšējās pozīcijās un izdibināt, kāpēc līdz šim pašam laikam šeit nepievieno telefonu: ko viņi tur — domino spēlē, vai?

Pēc pusstundas Mokrotjagovs atgriezās ar diviem sakarniekiem; viņš tos bija sastapis ceļā, tie jau vilka šurp sakaru vadu.

— Ko jūs sātani, gan domājat! — Agejevs uzbrēca sakarniekiem. — Kas īsti, jūsuprāt, ir karš?

Mokrotjagovs zināja, kā jāsaka, un atbildēja:

— Karš — tas ir visaugstākais ražošanas kāpinājums tādai produkcijai kā ienaidnieka okupanta nāve un vislabākā visu mij iedarbīgo daļu organizācija, biedri vecāko leitnant!

— Pareizi, — Agejevs piekrita. — Dodiet sakarus un tad stājieties visi trīs pie zemes darbiem!

Pa sakaru līniju Agejevam pavēstīja pretinieka stāvokli pēc izlūku ziņām un pavēlēja stingrāk ierakties, jo iespējams, ka no rīta ienaidnieks sāks prettriecienus.

— Labi, — Agejevs sacīja. — Bet jūs piesviediet man sapierus, ēdamo un munīciju.

— Brīvu sapieru nav, — Agejevam atbildēja. — Pacenties pats dzīvot skopāk un kauties izšķērdīgāk. Saprati? Bet ēdamo un munīciju tev aizsūtīsim visā drīzumā. Tikai tu tur pielūko — tos cilvēkus, ko ar nesamo aizsūtīšu, sev nepaturi, jūs dažkārt esat manīgi svešus ļaudis sev dēlos ieskaitīt...

Agejevs nolika klausuli un ar klusām skumjām nodomāja: «Viņš saka taisnību: grūti pašlaik mūsu tautai — visu pasauli tā nes uz saviem pleciem, lai tad nu man būtu grūtāk par visiem.»

Viņš devās pie kaujiniekiem, kuri blakus kādas ēkas nesagrautajiem mūra pamatiem raka bedri ložmetēju ligzdai, un ņēma rokā lāpstu. Viņš raudzīja nomierināties un remdēties darbā, karsēdams lāpstu sasīkstējušajā, smagajā zemē. Kaujinieki steidzās nepalikt komandierim pakaļ, kaut ari viņiem nebija pa spēkam steigties: viņi sen nebija ēduši un divu pēdējo diennakšu laikā atpūtušies tikai vienu reizi, kad gulēja sakņu dārzā, kur pāri lidoja šāviņi, taču ari tobrīd viņi raka zem sevis zemi. Tagad viņi juta, ka pie katras piepūles viņu miesas smeldz līdz pat kauliem, taču viņi pacietīgi dūra lāpstu zemē un plēsa velēnas, jo patlaban tikai tas bija vajadzīgs karam un dzīvei.

— Tā runāja, ka dvēseles cilvēkam neesot! — ieteicās Mokrotjagovs, taustīdams savas lāpstas silto asmeni. — Bet kas tad ir? Vienas pašas plikas miesas sen būtu piemocījušās un pagalam ...

Karavīrs, kas visu mēdza pārdomāt, viens pats atstiepa smagu statni. Atelsies viņš ņēmās to novietot izraktās ejas spraugā un izdzirdēja, ko Mokrotjagovs runā.

— Vācietis gan, bijis viņš manā vietā, sen būtu atstiepis kājas un jau satrupējis, — šis karavīrs sacīja. — Bet es joprojām karoju un, jādomā, iznāks arī uzvarēt! Redz, kas par augstu gudrību... Zini ko, biedri Mokrotjagov, — tu, protams, esi sakarnieks, tu maznieciņ saproti...

— Atkal jau tu tur murmulē! — no bedres tumsas uzsauca Agejevs.

— Es murmulēju, bet pats darbojos, biedri vecāko leitnant! — kareivis paziņoja^

Jau sen bija iestājies vakars. Ārpusē dzirdēja svešas balsis. Vezumnieki, nākdami kājām, bija atnesuši munīciju un termosos karstu ēdienu. Agejevs lika saviem ļaudīm paēst, bet pats izkāpa no bedres un gāja pārbaudīt sardzes posteņus. Viņš palūkojās uz augstajām zvaigznēm, kas no debesīm raudzījās viņam pretim ar savu mainīgo, it kā čukstošo gaismu.

— Nesaprotu jūs, — Agejevs zvaigznēm atbildēja, — pēc kara sapratīšu, bet pašlaik raižu daudz.

Viņam darīja raizes, ka visu šo septiņsētu sā-džiņu un rajonu ap to vācieši labi piešaudījuši, arī visi attālumi tiem sīki zināmi. Ko tagad darīt, lai noturētos ar nelieliem spēkiem?

Ш

Bija pāri pusnaktij, laiks ritēja pretim rīta ausmai. Agejevs stāvēja pie lauku ceļa, kas veda uz pieklusušā ienaidnieka pusi.

Šeit viņam bija pavisam četri posteņi; divus no tiem viņš atstāja sardzē, taču sadalīja pa četriem posteņiem, lai pārskatāmības un apsardzības līnija nesamazinātos. Bet astoņus vīrus no pārējiem diviem posteņiem aizveda līdzi nabadzīgā, tumšā laukā, kur tagad neauga nekas. Tur viņš kopā ar kaujiniekiem sameklēja milzīgu šāviņa bedri un lika pielīdzināt tanī nogāzes, apvaļņot un apklāt ar pārsegumu, lai iznāk ložmetēja ligzda.

No šās vietas varēja labi apšaudīt ārceļu un atmatu pie Septiņsētes flangiem.

— Mēs tagad iesim pret viņiem ar ierakumu kauju! — Agejevs sacīja. — Atkarosim no viņiem mūsu zemi verstīm un nostiprināsim katru veršoku.

— Nu, vareni! — izteicās kāds karavīrs. — Tas, protams, ir grūti, toties gudri. Zemi dzelzs nekad neuzveiks, kaut arī tā mīksta, taču neplīst un nemirst.

— Ķeramies klāt, zēni, līdz gaismas svīdumam šo uzdevumu pabeigsim! Tu pieskati šeit, Vja-hirev, — Agejevs uzrunāja seržantu. — Te ienaidnieks tev nemanīts nepaies garām.

Pašā Septiņsētē karavīri pa nakts melnumu nejaudāja sameklēt un sagatavot tik daudz derīga kokmateriāla, lai pietiktu visām vajadzībām. Tāpēc ložmetēju ligzdas noklāja tikai ar trim pārseguma kārtām, bet satiksmes eju atstāja pavisam nenosegtu. Agejevs tomēr nolēma rakties zemē arī pašā kaujas laikā, kamēr nebūs vajadzīgi visi durkļi līdz pēdējam. Tālab viņš pēc savas izvēles norīkoja divdesmit kaujiniekus pie zemes rakšanas un uzdeva tiem izrakt garu tranšeju uz ienaidnieka pusi, sākot no satiksmes ejas vidus, turpināt to līdz pauguram un vēl zem paša paugura, kas tepat tuvumā slējās augšup kā valnis. Agejevs nolēma aizstāvēties, graužoties pretim ienaidniekam, un vēl vairāk — viņš gribēja, lai pastāvīgi būtu rezervē slēptuves un vietas uguns pozīcijām, ja ierīkotās ligzdas tiktu sagrautas. Komandieris pavēlēja sākt darbu bez kavēšanās un pārtraukt to tikai pēc viņa komandas, kad būs jādodas kaujā.

— Mums tagad jāiemācās manevrēt pazemē, zem kaujas ugunīm! — viņš paskaidroja karavīriem uzdevumu. — Darba būs daudz, toties cilvēku zaudēsim maz, un mēs vispirms atspersimies ienaidniekam krūtīs un tad samīdīsim to galīgi un virzīsimies tālāk uz priekšu!

— Bet kā tad lai mēs iemanāmies, biedri vecāko leitnant, visi ar baru vienu eju rakt un cits citam ar lāpstu papēžus neapcirst? — iejautājās pastāvīgais prātotājs, valodīgais kareivis.

— Izprāto pats! — Agejevs atteica.

Kareivis apmulsa, un viņa murmināšanā varēja saklausīt, kā rosās viņa neskaidrās domas.

— Ilgi domā, — Agejevs sacīja. — Ikvienam karavīram sava distance un savs uzdevums, ikviens uzreiz ierokas zemē, pēc tam visi izrok šķirtnes un savieno visu darba līniju vienā. Vai nu skaidrs? Darbu sākt pēc manas komandas ... Bet tagad pabeigsim mūsu nocietinājumos iekārtot ērtības, lai tajos būtu kā tīrās istabās, līdz rīta gaismai vēl ir laiks! Mokrotjagov, stājies pie aparāta uzņemt sakarus!

Noslēpumainā zvaigžņu vīzija pie nakts debesīm sāka apdzist, cilvēku nesaprasta; ienaidnieks parasti nenoslieca cilvēkiem ne brītiņa laika pacelt acis no Septiņsētes uz debesīm, arī šodien ienaid-dieks neļāva cilvēkiem vaļas ieraudzīt rītausmu un saules lēktu.

Gaiss tālumā iedunējās, un Agejevs pavēlēja kaujiniekiem ieņemt savas vietas. Uz kaujas apsardzības posteņiem viņš aizsūtīja sakarnieku ar pavēli visiem turienes karavīriem savienoties jaunajā aizsegā un zem seržanta komandas turpināt novērošanu, un vajadzības gadījumā atklāt uguni.

No tumsas virs Septiņsētes iznira trīs bumbvedēji un pēc kārtas triecās zemē, lai to sagrautu.

Kaujinieki zemē mēmi klusēja un ciešāk sažņaudza rokās ieroci — savu cerību. Agejevs ieklausījās, kā piķējošā mašīna ar švīkoņu urba gaisu, un uzsauca saviem vīriem:

— Neiet uz mērķi... Rāmu garu, mani nemirstīgie!

Lidmašīna ar niknu motora piepūli rāvās atpakaļ pasaules augstumos, dārdinādama debesis kā cietu bruģi, taču to pārmāca spalgs bumbas kauciens.

Pa ložmetēja ligzdas spraugu Agejevs vēroja āru.

— Garām! — viņš sacīja. — Novirze: piecdesmit sešdesmit metru. Bumbas svars — divsimt piecdesmit. Mokrotjagov, dod sakaru ar komandpunktu ...

Taču lidmašīnas nule tikai sāka kauju. Tās vienaldzīgi turpināja darbu, trīsreiz atgriezdamās, lai pilnīgi atbrīvotos no bumbu kravas; viņu mašīnas un materiāls darbojās sava izturīguma robežās, ar paredzēto mierīgumu, un tikai cilvēku pārņēma šermuļi, apgūstot jaunu dzīvību saskarē ar savu bojā eju.

Kad lidmašīnas bija projām, Agejevs tūdaļ atkal lika darbā zemes racēju komandu: viņš pavēlēja saviem ļaudīm pasteigties, bet trīs kareivjus norīkoja salabot aizbērumus pie uguns punktiem, ko bija pamaitājis gaisa vilnis.

No lauku ceļa atgriezās sakarnieks un ziņoja komandierim, ka kaujas apsardzībā ievainota un ieskrambāta nav neviena, taču, pārejot uz ierakumiem, krituši četri cilvēki.

— Kas tie ir? — Agejevs noprasīja.

— Antonovs, Seļivestrovs, Petjenko un Sigajevs, biedri vecāko leitnant! — sakarnieks ziņoja.

— Komandieri pie telefona! — sauca Mokrotja-govs.

— Pagaidīt! — Agejevs atteica. — Kas, tu sacīji, kritis?

Sakarnieks atkārtoja un pievienoja savu paskaidrojumu:

— Viņi atklāja uguni uz lidmašīnu, viņus pamanīja, un otra lidmašīna trāpīja mērķī.

Agejevs pavērās apkārt gaismas svīdas atsegtajā pasaulē. Viņš tajā meklēja sasauksmi ar savām bēdām un cilvēku bojā ejas atspulgu, taču pasaulē

viss turpinājās kā iepriekš — ar parasto vienaldzību — vai arī Agejevam nebija skadra acs un viņš nesaskatīja pārvērtības dabā.

Pie Agejeva pienāca Mokrotjagovs un nolasīja viņam no papīriņa:

— Komandpunkts ziņo: gaidīt apšaudi no gaisa un artilērijas uguni, pēc tam tanku triecienuzbrukumu ar viņu vidējā svara mašīnām. Toties mūs atbalstīs pašgājēja artilērija. Beigās pavēlēts — ienaidnieku apturēt un novārdzināt ar zaudējumiem.

— Atbildi: viss skaidrs, pavēle saprasta, — Age-jevs pateica un atkāpās vientulībā.

Aizgājis klajā laukā, Agejevs pagriezās pret nule uzlecošo sauli. Viņš vērīgi ielūkojās, kā tā spīd: «Nekas,» viņš nolēma, «vismaz tu neapdziesti!»

Viņš atgriezās pie nocietinājuma. Karavīri raka papildus — rezerves tranšeju. Valodīgais prātotājs jau bija ieracies savā gabalā līdz jostas vietai; viņš nopietni paraudzījās Agejevā un īsi noprasīja:

— Ko jūs tā, biedri komandier?

— Neko ... Roc vien!

Visi racēji karavīri klusēdami vēroja komandieri, un tas apstājās pie viņiem.

— Es neko ... Biedri, četru no mums vairs nav. Viņi iemiguši garu miegu, mūsu cīnītāji. Antonovs varēja rakstīt dzejoļus avīzei, viņā nomira Puškins, neuzrakstījis savus galvenos darbus. Petjenko varēja būt liels zinātnieks — mehāniķis, viņam bija Vissavienības Lauksaimniecības izstādes medaļa, un ar viņu aizgāja bojā tikpat liels fiziķis kā Vats vai Polzunovs, par kuriem es jums lasīju priekša grāmatas, kad stāvējām rezervē. Biedrs Seļives-trovs nebija nekas īpašs, viņš bija tikai labs cilvēks, un arī viņš ir kritis. Sigajevs bija karotājs un dižens savas Dzimtenes dēls: pie Oļhovatkas viņu divreiz ievainoja, taču viņš neatstāja kaujas lauku un cīnījās, līdz viņu ievainoja trešoreiz, un arī tad viņš neaizgāja no kaujas, bet tikai zaudēja samaņu ... Bez viņiem nav iespējams laimīgi dzīvot, biedri. Bez viņiem mums visa pasaule ir bāra. Kāpēc lai mēs ļaujam nāvei aizraut no mums pašu nepieciešamāko, dārgāko. Tas arī saimnieciskā ziņā ir slikti. Un mums šodien pat jāiet uz priekšu pretim augstākajai — īstajai patiesībai, jāiet cik iespējams ātri. Bet patiesība tagad — to es jums atklāti pasaku, — patiesība tagad ir kaujā, tā ir mūsu uzvara, un tā mums jāiegūst. Tāda ir mūsu dzīve un tāds mūsu uzdevums!

Apzinīgais kareivis, kas visu mēdza pārdomāt, uzmanīgi noklausījās, ko Agejevs teica, un klusībā nosodīja komandieri:

— Kamēr viņš te runāja, es zemi neraku, bet pēc disciplīnas tas nav pareizi... Protams, biedrs vecākais leitnants runā pareizi: ja es krītu, ja man dzīvē paliek savs nedzīvots laika sprīdis, tad man pienākas to nodzīvot līdz galam — dod šurp man to atpakaļ, tā ir mana atmērītā daļa, citādi iznāk nekārtība.

Taču arī šā karavīra sirdī mita atmiņas un skumjas par kritušajiem biedriem, un viņš nodomāja: «Nē, komandierim taisnība, būt mirušam ir nelietīgi un neienesīgi, bet dzīvajam vajadzētu kaunēties; mirušais taču ir miris arī par tevi, sumpurni tu tāds, bet tu gribi dzīvot tikai sev vienam; nekā, brāl, nekas neiznāksi Un, ja arī iznāks, tad kļūs bēdīgs prāts, tad mēs visi neesam ne plika graša vērts ...»

Gaisā nošvīkstēja viegls piešaudes šāviņš un sprāga sakņu dārzā aiz Septiņsētes.

— Tausta! — nosacīja kāds kareivis, kas raka zemi snaudā pievērtām acīm.

— Prātīgi tausta, — ierunājās otrs sarkanarmietis, — ar trīscollīgo, lai dārgi neizmaksā. Pēcāk jau dos ar smagāku un biežāk, kad zinās, kam trāpa ...

Sarkanarmijas mobilā artilērija uz vietas atbildēja ienaidniekam no tuvas aizmugures. Vācieši, mazliet nogaidījuši un aprēķinājuši, kas viņiem izdevīgāk, sāka pāri Septiņsētei apšaudīt krievu artilēriju, gribēdami to apklusināt kā traucēkli. Krievu pašgājēji lielgabali, mainīdami pozīcijas, reizumis raidīja pa šāviņam dziļi ienaidnieka aizmugurē, lai novirzītu uzmanību un celtu trauksmi. Turpretim vācieši reizi pēc reizes sabiezināja uguni, laizdami darbā veselu vidējā kalibra bateriju, neskaitot dažus vieglos lielgabalus. Šāviņi lidoja pa gaisu pāri Septiņsētei, bet apakšā uz zemes bija mierīgi. Agejevs tūliņ aptvēra savu labumu un izveda no aizsega divus vadus palīgā tiem, kas strādāja pie rakšanas. Viņš gribēja drīzāk pagarināt rezerves tranšeju, aizvilkt to līdz pauguram, aiz kura jau beidzās sādža un stiepās lauku ceļš uz rietumiem, un ierakt šo tranšeju arī zem paša paugura, lai tur ierīkotu papildus aizsegu un jaunu uguns punktu.

Komandieris pats ķērās pie lāpstas un sāka lobīt augšājvelēnu paugura pakājē.

— Ātrāk, zēni! — viņš kareivjiem uzsauca. — Ātrāk beidzam lauku nocietinājumus!

Karavīri cītīgi drupināja grunti, juzdami šobrīd, cik grūti mūžsenie pīšļi padodas viņu pieradušajām rokām, un par varītēm pūlēdamies noturēt vaļā

acis, kas, neizgulēta miega nomocītas, asiņu pierie-tušas, pašas vērās ciet.

— Bet varbūt vācietis laikus nāk pie prāta, un mēs nepagūsim izrakt tik, cik vajadzīgs, — izteicās allaž domājošais kareivis.

— Laikus pie prāta nākt reti kāds pagūst, — komandieris paskaidroja. — Bet vācietis jau nu mūždien pie prāta nenāks ... Prāts cilvēkam izaug no sirds, bet vācietim sirds tukša, tanī Hitlers savu pildījumu sabāzis. No šitā pildījuma saprāts vācietim nekad nepieņemsies, un mēs vācieti piegalēsim!

— Jā, tā laikam iznāks gan, — piekrita kareivis Palagins, kas strādāja patālāk no Agejeva. — Vāciešiem prāts ir uzvelkams, bet mums, lai arī reizēm pavājš, taču dzīvs, — tā mans tēvš jau pēc pirmā kara man mācīja ...

Agejevs atkal mudināja kareivjus. Vairāk nekā puse tranšejas garuma jau bija gandrīz gatava: tagad vajadzēja to vēl pagarināt un ierakt kā slepenu alu zem paugura.

Gaiss aizvien vairāk piebllva artilērijas šāviņiem; vācieši šāva bieži, gribēdami apspiest krievu uguni, turpretim Sarkanarmijas lielgabali darbojās, lai apsteigtu pretinieku un radītu viņā nemieru, tie apšaudīja pieejas pie savu kājnieku jaunās pozīcijas, tā iegūdami laiku tiem tur iedzīvoties.

Agejevs devās nocietinājumā pie telefona; viņš gribēja aprunāties ar bataljona komandieri par kaujas situāciju visā iecirknī; turklāt rotai bija vajadzīga tabaka. Kamēr rotas komandieris runāja ar bataljonu, vācieši vēl pastiprināja uguni; tagad divi vai trīs lielgabali sāka apšaudīt tieši Septiņ-sēti.

Agejevs gribēja iziet laukā pie saviem vīriem, taču gaisa vilnis iestūma viņu atpakaļ satiksmes ejā: šāviņš saārdīja zemi pie otrā uguns punkta un, jādomā, pamaitāja tā pārsegu. Izspraucies pēc tam ārā dienas gaismā, Agejevs ieraudzīja, ka prātotājs karavīrs, uzvārdā Afoņins, uz vēdera gulēdams, rok zemi zem pašas paugura kaupres, bet pārējie karavīri nolīduši gatavā ierakuma dibenā un tur apklusuši. Apsvēris attālumu, kādā atradās divas tuvējās šāviņu izrautās bedres, Agejevs secināja, ka sprādziena vilnis nav varējis viņus nogalināt, bet šķemba karotāju zem zemes nemeklē.

— Ko viņi tur dara? — komandieris jautāja Afo-ņinam.

— Pašlaik, — Aloņins iesāka un apsedza galvu ar lāpstu, uzdzirdējis lidojoša šāviņa dūkoņu.

— Viņi visi aizmiguši, — Afoņins pēcāk paskaidroja. — Es arī gandrīz vai aizmigu, kad pirmais vilnis mani pašūpoja, bet pēc tam attapos.

Agejevs gāja pa ierakumu. Kaujinieki gulēja, tupus saritinājušies; gulēšana nebija ērta, taču viņu sejās vīdēja maiga laimes atēna, un elpa bija mierīga, it kā viņi uz brīdi būtu nokļuvuši citā pasaulē.

Divi šāviņi tiešā tēmējumā aizbēra naktī atrakto satiksmes eju un sabojāja nocietināto uguns punktu, kur atradās telefons. Aizmigušie sakustējās un sāka murmināt, taču nepamodās.

— Celties! — Agejevs uzkliedza gulētājiem un, satvēris tuvāko kareivi zem padusēm, uzrāva to kājās.

Kaujinieki pamodās un uzreiz neattapa, kur atrodas; viņi nekā nebija redzējuši sapņos, nebija sevi apjauduši, kamēr gulēja, taču miegā bija izbaudījuši dziļu rimta miera laimi.

Ienaidnieka uguns attālinājās un patlaban kapāja sakņu dārzus, lai atgrieztu Agejeva apakšvienību no aizmugures.

— Doties tālāk uz priekšu — zemē! — Agejevs parīkoja uzmodušos kaujiniekus.

IV

Ierakumu, kas bija aizvadīts līdz mazā pakalna jeb paugura pakājei, kareivji pēc komandiera norādījuma sadalīja trijos nozaros un sāka ievadīt dzijumā zem šā pakalna.

Visā pasaulē tagad bija iedegusies diena, un svelme lija pār zemi, ko sildīja saule no debesīm un lielgabalu uguns.

Ar lāpstu rokās Agejevs līda aizbērtajā nocietinājumā, kur bija telefons- Taču viņam pretim vēl kāds rakās caur irdeno smilti.

— Kas tu esi? — Agejevs sauca zemes slānī.

— Mokrotjagovs, biedri komandier. Ložmetēji kārtībā, munīcija vesela, arī blindāžā tā nekas, kareivji šeit smēķē, bet sakaru nav ...

— Nāc gaismā!

Pie Agejeva pierāpās kareivis Morkovņikovs.

— Jūs prasa kreisajā flangā, biedri vecāko leitnant.

Agejevs pa satiksmes eju aizspraucās līdz savam kreisajam flangam. Tur tranšejā stāvēja nomocījies cilvēks ar zemēm notašķītu seju un drēbēm.

— Esmu sakaru virsnieks, biedri vecāko leitnant, atjaujiet nodot ziņojumu ...

Agejevs un virsnieks iegāja tuvējā šāviņa bedrē un palika tur vieni paši.

Sakaru virsnieks izstāstīja Agejevam kaujas apstākļus:

— Daļas štābā ir precīzas ziņas — pretinieka centrālais trieciens tiks izvērsts Septiņsētes virzienā. Šeit mums jāaptur pretinieka kustība. Jums pavēlēts turēties. Svarīgi, lai pretinieks pārliecinātos, cik mums šī Septiņsēte nepieciešama. Bet šai situācijā tā mums nepavisam nav vajadzīga. Mūsu galvenie spēki ies uz priekšu jūsu apakšvienības tālajos flangos un savienosies rietumos iepretim jūsu izvietojumam, un Septiņsēte pret vakaru vai ari naktī jau atradīsies mūsu kodola iekšpusē! Taču kaujas centrs būs pie mums — pretinieks gāzīsies šurp, un jūs ar savu pretošanos viliniet viņu nāvē. Jums jāturas. Kauja tomēr neizšķirsies pie jums; šeit jūs tikai demonstratīvi aizstāvieties: tāda ir jūsu darbības jēga. Vai uzdevums saprotams, biedri vecāko leitnant?

— Saprotams, biedri leitnant, — Agejevs atbildēja.

— Vēlu veiksmi, — sacīja sakaru virsnieks un atkārtoja: — Vēlu veiksmi un uzvaru. Uz redzēšanos ... Palieciet sveiki, — viņš vēl piebilda un apskāva Agejcvu, piekļāvis savu seju viņa plecam.

Agejevs devās uz pauguru. Priekšējie kareivji, kas raka zemi, jau bija pavisam nozuduši zem paugura, strādādami tā dziļumā, un no turienes viņi dzina ārā smiltis, ko saņēma pretim un šķūrēja tālāk tranšejā stāvošu vīru virtene. Visi Agejeva kaujinieki patlaban bija jau gandrīz pilnīgā drošībā no šķembām un mīnmetēju uguns, bet nogruvumi, ko radīja tuvie smago šāviņu trāpījumi, nebija bīstami šiem cilvēkiem ar lāpstām; patvērušies ierakumos, viņi bija saistīti cits ar citu brālīgā kopībā un pakļauti Agejeva vadībai.

Ap dienasvidu kaujā iesaistījās pretinieka tāl-šāvēja smago kalibru artilērija, joprojām darbojās arī tie paši lielgabali, kas līdz šim. Mūsu artilērija atbildēja ar pastiprinātu uguni, taču ne tik enerģiski kā ienaidnieks; tas tika darīts ar slepenu ziņu, ko šeit saprata vienīgi komandieris Agejevs.

Tagad Septiņsētē un ap to uguns plosītā zeme šķēlās gabalos un zaudēja dzīvību, bet tā, kas vēl bija palikusi neskarta, mokās raustījās, saudzīgi glabādama sevī labības dzietus un saknītes kā savu pēdējo mantojumu un piederumu.

Karavīri dziļi zem pakalna raka vienlaikus trīs alas. Sīs pazemes istabiņas bija iegremdētas zemāk par zemes virspusi un atradās jau ūdensizturīgajā mālā, dziļāk par augsnes kārtu. Tā bija pavēlējis Agejevs; viņš saprata, ka mālainā grunts ir elastīga, nesatricināta panes triecienus un apslāpē kanonādes dunu, tāpēc cilvēki te varēs nomierināties pēc satraukuma un justies drošībā; tikai tiešs smagā šāviņa trieciens varēja aizbērt vienu no pazemes aizsegiem, kaut gan pat visvājākajā vietā — pie tranšejas izejas — apakšzemes grunts velves biezums nebija mazāks par diviem metriem.

Apstaigādams šos apakšzemes nocietinājumus, Agejevs lika tos ierīkot mājīgi, izvākt ārā itin visu sīko drazu, tad izslaucīt un pie pirmās iespējas uzpost telpas ar zālēm, zariem un rotas kultūras inventāru.

Bažās par savu kaujas apsardzības posteni, kas bija novietots aizsegā pie lauku ceļa, Agejevs paaicināja Mokrotjagovu.

— Sakaru nav un diez vai tik drīz būs... Vai vari aiziet pie mūsējiem uz ārceļu un atgriezties atpakaļ? Tikai atgriezties dzīvs! Kā viņi tur, mūsu biedri, — ar ko viņiem palīdzēt... Nāks tanki — lai sākumā laiž tos garām — uz mums; un, kad mēs te sāksim tos spridzināt ar granātām, tad lai arī viņi atklāj uguni un ķeras pretiniekam astē, tas ienaidnieku vairāk satrauks. Bet pirmāk lai viņi cieš klusu un sevi pietaupa. Pasaki viņiem tā.

— Tieši tā, biedri vecāko leitnant. Viss skaidrs.

— Un kāds ir tavs uzdevums?

— Palikt dzīvam un atgriezties!

— Ej! Ņem automātu, lāpstu — un lien.

Mokrotjagovs izgāja virszemē meklēt sev ceļu

ienaidnieka uguns starplaikos.

Gāze no sprāgstošajiem šāviņiem pamazām iespiedās arī apakšzemes aizsegos, un tikai strādājošo karavīru dzīvā sviedru smaka atvairīja svešo vielu nāvīgo sauso dvingu.

Naktī ierīkotajos vecajos nocietinājumos — divos uguns punktos un satiksmes ejā — Agejevs lika atstāt sešus cilvēkus, bet visus pārējos kaujiniekus atvest šurp, izturīgās zemes dziļumā. Ar šo rīkojumu viņš izsūtīja ārā Afoņinu, pavēlējis pašam palikt tur un novērot, it īpaši pārskatot lauku ceļu līdz pašam apvārsnim.

Zemes drebēšana nu vairs nerima ne uz brīdi, jo ienaidnieka uguns straumēm gāzās uz Septiņsēti. Apakšzemes aizsegos grunts drupa un bira no sienām un augšējā slāņa. Tad tā sāka velties zemē veselām pikām un plāksnēm. Ar zemes nemieru Agejevs mērīja ienaidnieka apšaudes stiprumu. Viņš nolēma pagaidām pārtraukt visus apakšzemes darbus, lai karavīri atžirbtu un atpūstos pirms kaujas; ik kaujinieka izmocītais stāvs viesa viņā žēlumu.

Vīri no ārējiem nocietinājumiem sāka pa kārtai nākt pazemē. Agejevs lika viņiem izvietoties tikai divos aizsegos, apsēžoties plecu pie pleca, bet trešo aizsegu atstāja tukšu — ievainotiem, slimiem un spēkus zaudējušiem.

— Vai visi novietojušies? — Agejevs vaicāja pirmajā aizsegā.

Cieši cits pie cita saspiedušies, kaujinieki snauzdami sēdēja drūmajā pustumsā zem birstošām zemes pītēm.

— Vai ir visi?

— Astoņi palika tur, — karavīri atbildēja. — Uguns punkts labajā flangā uzsprāga gaisā un nogāzās uz sakņu dārziem. — Tur bija astoņi cilvēki.

Agejevs izgāja tranšejā. Tur Afoņins vilka pa zemi ievainotu kareivi un vilkdams mierināja:

— Pagaidām aizmirsties un iemiedz; atmodīsies, viss būs klusu un pasaule mainīsies uz labo — kad es tev saku!

— Vai tas ir devītais, vai? — komandieris vaicāja.

— Skopi skaitāt, biedri komandier, — Afoņins atkliedza šāviņu triecienu dunā, — tur satiksmes ejā vēl pieci tādi nogāzās. Tīrā sodība — šitādus vīrus zaudēt... Kas viņiem līdzīgus tagad no jauna sadzemdēs? Kur būs tādas sievas un mātes! ...

— Stiep viņu trešajā — malējā aizsegā, tur būs mūsu medpunkts, — Agejevs norādīja. — Pasauc Simakovu — feldšeri...

Taču feldšeris Simakovs nāca tūliņ aiz Afoņina un nesa otru spēkus zaudējušu kareivi, kuram no mutes sūcās asinis.

Agejevs iegāja kreisā flanga uguns punktā; tas bija pa pusei aizbērts un sapostīts, taču vēl derīgs.

No turienes pa ložmetēja stobram paredzēto spraugu Agejevs sāka pats novērot ārceļu un apkārtni ienaidnieka pusē.

Mokrotjagovs, kā aizgājis uz nocietināto posteni pie ārceļa, tā arī atpakaļ nenāca. Kas tur vēl palicis pāri? Vai kāds tur velk dzīvu dvašu?

Apkaime tagad viscaur bija pārvērtusies salīdzinājumā ar to, kāda tā izskatījās šorīt. Putekļi un dūmi aizvilkuši visu zemi ar blāvu tēni, un šai puskrēslā pēkšņi un bieži uzplaiksnīja zibenīga sprādzienu liesma. Tur darbojās mūsu artilērija, atgriezdama ienaidniekam ceļu uz Septiņsēti.

«Labi!» Agejevs nodomāja; viņam patika redzēt cilvēces spēku ugunī un mašīnās; tas viņā uzturēja drošu cerību uz cildenāku dzīvi nākamībā.

Pie viņa pienāca Afoņins.

— Ko man tagad iesākt, biedri vecāko leitnant, es visu ko esmu izdarījies un tagad nīkstu un paužu aplamas domas ...

— Jāpaciešas, Afoņin, lai pats paliktu dzīvs un sastaptos ar dzīvu ienaidnieku... Cik mums ir kritušo?

— Seši nomira, septītais pašlaik mirst, un arī astotais nav dzīvotājs.

— Pametuši viņi mūs vienus, — Agejevs sacīja. — Ej, Afoņin, uz satiksmes ejas viņu galu, tur seši karavīri stāv novērošanas postenī: pasaki viņiem, ka es liku iet aizsegā zem paugura ... Mēs te paliksim ar tevi divatā.

Afoņins gāja, salīcis šaurajā ejā. Un tūliņ gaisma virs zemes apdzisa un iestājās bieza, neskanīga tumsa. Agejevs sabijās, viņam likās, ka pēkšņi nodzisusi saule. Taču viņš uzreiz aptvēra savu alošanos un nomierinājās ar skaidru saprātu: «Es viens pats mirstu, un man vienam ir tumsa, bet visa pasaule ir vesela, tikai tagad tā dzīvo bez manis.» Bet tad Agejevs atcerējās, ka kauja nav beigusies un kareivjiem bez viņa būs grūti. Viņš iekliedzās un spēji sakustējās, lai rautu savu pamirušo sirdi atpakaļ dzīvē. Taču tagad viņš juta, ka viņu spiež un smacē smagā zemes blīva visapkārt un nekā viņš nevar dzirdēt, pat viņa kliedziens šeit neizskan, un Agejevs tikai domās dzird to skanam, bet pats ir mēms un apglabāts. Viņš saprata, ka maz vairs atlicis laika elpai, un sāka domāt tās galvenās, svarīgās domas, ko cilvēks, rūpju mākts un cerēdams ilgi dzīvot, allaž atliek līdz galam neizdomātas. Bet tad viņu atkal iztraucēja.

Afoņins, no ārpuses atracis blindāžas aizgru-vumu, sataustīja Agejevu.

— Vai tas esi tu, komandier? ... Vai beigas, vai?

Agejevs redzēja tumsu pašķiramies un, elpai

gārdzot, ar rokām apķērās ap kaklu Afoņinam, kas raudzījās viņā no gaismas svītras.

— Kā mums tur iet? Kur mani vīri? — komandieris taujāja. — Kas tur notiek bez manis? — Viņš nebija gluži pārliecināts, vai Afoņins rādās viņam sapnī vai ir īstenībā, taču, lai šā vai tā, nolēma rīkoties kā īstenībā.

— Dzīvs gan vēl? — Afoņins nopriecājās. — Bet es jau domāju, ka esi pagalam... Nu, tad dzīvojam tik tālāk, ja tu tā gribi.

Afoņins izvilka Agejevu satiksmes ejā un nostatīja uz kājām.

— Vai tu re, tātad tas ir pa tiesai! — Agejevs sacīja; viņš ieraudzīja gaismu virs zemes, taču šī gaisma piepeši apdzisa augšup uzvandītā zemes mākulī, bet tad atkal noskaidrojās.

«Tas ir labi,» Agejevs nodomāja. «Kauja vēl turpinās. Ir labi kaujā būt dzīvam.»

Un atkal Agejevs redzēja, kā parasto saules gaismu uz mirkli nomainīja maigs, gaiši zils sprādziena spīgojums, kura dzidrumu viņš agrāk nebija pamanījis, un pēc tam grūstošas, izmocītas zemes tumsa. Agejevs nobrīnījās, ka arī nāves ugunī ir tā pati rāmā, vizošā viela, kas, jādomā, glabājas arī viņa paša sirdī un ik cilvēka ķermenī.

— Kas šeit bez manis notika, Afoņin? — Agejevs jautāja.

Afoņins viņam ziņoja pēc reglamenta, taču Agejevs nekā nedzirdēja.

— Es esmu kurls! — komandieris pateica.

Afoņins atkārtoja ziņojumu: Agejevs skatījās

viņam sejā un pamazām aptvēra — vidējais kaze-māts zem paugura sagrauts ar liela kalibra fugasa trāpījumu, bet tos sešus kaujiniekus satiksmes ejas labajā flangā nogalinājis sprādziena vilnis, piedevām viņos vēl ieurbušās šāviņu šķembas, taču kaujinieki, kā stāvējuši, dzīvi būdami, tā palikuši stāvam arī miruši, jo tranšeja tai vietā ir šaura, to nav paspējuši izrakt platumā, un nedzīvam ķermenim tanī nokrist nav nemaz tik vienkārši.

— Lai tad viņi turpat arī stāv! — Agejevs norīkoja.

— Kā tad tas iznāk, biedri komandier? — Afoņins painteresējās. — Vai tā tāda taktika, vai?

Agejevs raudzījās tālumā un nedzirdēja Afoņinu. Pa sagruvušo ierakumu viņš aizspraucās līdz pauguram. Tur satiksmes ejā starp ložmetēju ligzdām stāvēja rindā seši miruši karavīri — līdz pleciem zemē, pavērsuši pret viņu satumsušas, mierīgas, it kā domīgas sejas. Viņiem blakus — automāti kaujas gatavībā. Taču vienam karavīram galva pēkšņi sasvērās sāņus, un viņš gandrīz pieplaka ar vaigu pie smilšu nobirām.

— Ej nostājies viņiem līdzās, — Agejevs sacīja Afoņinam. — Ņem labi daudz granātu. Tu dzirdi — šaut uz mums nešauj, es vairs neredzu uguni...

«Es gan visu redzu un dzirdu, biedri kurlo vecāko leitnant, tūliņ vācieši bruks mums virsū,» Afoņins klusu nomurmināja. «Pats dzirdēt nedzird, bet apsver pareizi. Ēst un dzert gan gribas, taisni sirds sāp no šitās nešpetnības. Bet kur tu te padzersies, kur paēdīsi — līdz uzvarai ij negudro ...»

V

Septiņsētē tagad iestājās klusums; šāviņi lidoja pāri, un uguns zemi neskāra.

Pie Agejeva pieskrēja nomocījies, samelnējušu seju Mokrotjagovs. Viņš nāca no lauku ceļa.

— Ienaidnieka tanki, biedri komandieri.

Agejevs nesadzirdējis saprata viņu pareizi. Viņš nostājās uz zemes izciļņa un palūkojās uz apvārsni. No turienes patiešām tuvojās putekļu mākonis, dzirkstīdams pret sauli baltām šāvienu ugunīm.

— Vai mūsējie tur dzīvi? Kliedz man ausīl —• komandieris sacīja Mokrotjagovam.

— Divus ievainoja, taču ne smagi. Pārējie pilnīgi veseli.

— Kas tur komandē — Vjahirevs?

— Taisni tā, biedri vecāko leitnant, seržants Vjahirevs!

— Saprotu ... Kas tev ir — automāts? Ej stājies tur, kur stāv mirušie; tur ir arī dzīvais Afoņins. Ienaidnieku sagaidīsi tur. Saprati? Runā ar mani stiprāk, man ausis aizkritušas.

— Ir! — Mokrotjagovs nokliedza. — Bet kā ar sakariem, biedri vecāko leitnant?

— Pēc kaujas parūpēsimies ... Ej stājies! Pašlaik ar sakariem nekas neiznāks.

Agejevs izsauca no aizsega staršinu Sičovu.

— Es būšu tur, kur mūsu mirušie — tai satiksmes ejā. Tu redzi, kur viņi ir? Vai tu saproti? ... Mēs pirmie sagaidīsim pretinieku, un viņš nāks mums virsū ar mašīnām. Tu vēro situāciju un izved apakšvienību, kad tev izdevīgi, bet tikai pēc tam, kad es saņemšu pirmo triecienu uz sevi. Skaidrs? Pēc tam es pats uzņemšos vispārējo komandēšanu.

— Klausos, — Sičovs saprata.

— Sagatavo vīrus un rīkojies! — Agejevs pavēlēja. — Iegaumē — nāves nav, ja mēs nosargāsim savu dzimteni, kur dzīvo visas cilvēces saprāts un patiesība.

— Klausos! — Sičovs piekrita un pasmaidīja par savām domām, — Bet jūs ilgi nedomājiet par mums, biedri komandier, un nesāpiniet savu sirdi. Karavīram jāprot nomirt uz mūžiem un no visas tiesas, ja tas ir vajadzīgs un ja tautai no tā tiek labums. Citādi — kas gan viņš par karotāju? Tā jau viņš sāks mirt aiz tīras palaidnības, ja nāve viņam nieka lieta, ja viņam lemts dzīvot no jauna! Atļaujiet iet, biedri vecāko leitnant.

Agejevs nedzirdēja Sičovu un klusēja, un star-šina devās pie kareivjiem, pametis skatienu atpakaļ uz nerunīgo komandieri. Agejevs viņu saprata un pasmaidīja, noraudzīdamies viņam pakaļ. Komandieris mīlēja savu staršinu par visām viņa ārējām pazīmēm un iekšējām īpašībām — par plato bakurētaino seju, par zaldāta pacietību, par to, ka viņš stingri raudzījās, lai ierindas kareivji saņemtu visu, kas tiem pienākas, un par vienaldzīgu, bet apdomīgu izturēšanos kaujā. Kauju starplaikos Sičovs parasti bija noraizējies un pat uztraucies par rotas kārtējām darīšanām. Taču kaujā visas raizes viņu atstāja, un viņa apziņa, kurā nekam citam vairs nebija vietas, darbojās tikai kaujas labā, un, tā kā viņš aplam neuztraucās par savu likteni — vai paliks dzīvs vai ne, — tad viņa domas bija skaidras un rīcība saprātīga. Viņš baidījās nevis no nāves vispār, bet no bezjēdzīgas nāves, kad cīnītājs iet bojā, velti izlietojis vienu patronu; kad turpretim karavīrs krita, pamatīgi izvārdzinājis ienaidnieku, no tādas nāves Sičovs nebaidījās; viņš uzskatīja, ka, reiz nu tai garām tikt nevar, tad jāliek ienaidniekam par to dārgi samaksāt. Uz karu Sičovs raudzījās kā uz saimniecību, kurā, tāpat kā kolhozā ražo labību, pārpilnībā jāražo ienaidnieka nāve, un viņš akurāti skaitīja un pierakstīja savas rotas darbu kritušo ienaidnieku uzkrāšanā.

Sičovs karoja ekonomiski un taupīgi; ja rota dažkārt bija bez kaujas uzdevuma vai ari stāvēja atpūtā otrā ešelonā un kareivji krāja spēkus, ēdamo netaupīdami, Sičovs viņiem nepārmeta, tomēr savā prātā domāja, ka veltīgi tērēt pārtiku, tas karā ir tas pats, kas izliet savas tautas asinis, un tad viņš klusuciezdams sirdījās. Kad rota trijās kaujās iznīcināja tikpat daudz ienaidnieku, cik tai pašai bija sākumā bijis cīnītāju, staršina ar saimnieka gandarījumu par to ziņoja komandierim: «Rau,» viņš sacīja, «tagad mēs esam sevi attaisnojuši un pilnībā izpirkuši,» — un pasmaidīja tik pašapmierināti, it kā par nieka naudu būtu uzcēlis govju kūti vai par puscenu nopircis savai ģimenei vajadzīgu mantu. Agejevs mīlēja staršinu par kaujas prasmi un par lietišķību rotas saimniecībā, taču neizprata viņa raksturu. Komandieris nevarēja karot pēc saimnieciska aprēķina, kā mēdz strādāt zemnieka sētā, un izjuta bēdas par sava kaujinieka zaudējumu vienmēr: vai tas pirms nāves nogalinājis piecus ienaidniekus vai nav nogalinājis neviena. Sičovs turpretim skaitīja vienīgi paveiktos darbus, nevis cilvēku dzīvības, un divu vāciešu bojā eju pret viena krieva nāvi uzskatīja par pareizu mēru. Varbūt tas arī bija pareizi, taču Agejevs reizēm domāja: žēl, ka vācieši nepazīst personiski staršinu Sičovu, citādi viņi būtu sargājušies tālāk karot, jo tādi cilvēki kā Sičovs noslēdz ar savu ienaidnieku nāves rēķinu precīzi un noteikti. Tādu karavīru, kas karo tikpat alkatīgi un kaismīgi kā krāj mantu savai ģimenei, ne ar kādiem līdzekļiem nav iespējams uzvarēt.

Agejevs ieraudzīja šāviņu sprādziena gaismu virs Septiņsētes un steidzās uz savu vietu — pie Afoņina, Mokrotjagova un kritušajiem karavīriem. Vācieši neapstājušies lāgu lāgiem pašaudīja ar tanku lielgabaliem, gribēdami ar šo šaušanu iedvest lielākas šausmas.

— Cik viņu ir — vai neskaitīji? — Agejevs jautāja Afoņinam.

— Aptuveni saskaitīju, — Afoņins iebļāva komandierim ausī. — Es pāri aizbērumam līdu blin-dāžā. Tā ap desmit mašīnu būs... Bet vai tiesa, biedri komandier, ka zinātne var panākt, lai no nāves atveseļojamies?

— Tiesa, Afoņin, — komandieris atbildēja. — Mums tikai jānosargā mūsu tauta no ienaidnieka, mūsu tautai ir sirds, un tanī dzīvos atmiņa par mums. Taču visus gan tauta neatcerēsies, tikai savus vislabākos cīnītājus ...

— Ko man līdz tikai atmiņa! — Afoņins jutās sarūgtināts.

— Padomā vien! — Agejevs iekliedzās. — Vai gan cilvēce dumjāka par tevi? Tās atmiņa ir ko vērts.

Tanki dārdēdami tuvojās Septiņsētei. Agejevs pieskārās pie pleca nedzīvajam karavīram Incer-tovam, kas stāvēja viņam līdzās. «Cilvēks jau sastindzis,» Agejevs nodomāja, juzdams mirušā stīvo ķermeni. Un Agejevs juta pats savās krūtīs sastingušu, raupju sirdi, kas spēj izturēt jebkuru ienaidnieka triecienu un nepagurt no tā.

— Afoņin! — Agejevs pakliedza.

Afoņins pienāca.

— Lien pie Sičova... Piecpadsmit kaujiniekus izsūtīt no aizsega — lai viņi klusu, ātri, maskēdamies novietojas Septiņsētes ielenkuma pozīcijās. Komandiera pienākumu uzņemties jaunākajam seržantam Potapovam. Viņu uzdevums — neizlaist no šejienes dzīvu ienaidnieku, bet, ja ienaidnieks sāktu ņemt pārsvaru, nākt mums palīgā kā mūsu rezervei. Deviņpadsmit kaujinieki paliek pie Si-čova ar agrāko uzdevumu. Tu iesi atpakaļ pie viņiem; mēs ar Mokrotjagovu būsim pie uguns punkta kreisajā flangā, mēs ieraksimies smilšu aiz-bērumā, ari tu lien turpat...

Agejevs un Mokrotjagovs paslēpās aiz smilšu nogruvuma; mirušo karavīru rinda tagad bija viņiem iepretim satiksmes ejas otrā galā.

Pretinieka tanki jau dārdēja uz lauku ceļa un, jādomā, virzījās garām Vjahireva priekšējam postenim. Ierāvies zemē, postenis klusēja.

— Vai mūsējie uz ārceļa šauj? — Agejevs vaicāja Mokrotjagovam.

— Klusē, pagaidām nav dzirdams, — Mokrotjagovs atbildēja. «Pareizi,» Agejevs domāja, «lai pagaidām klusē, gan pēc tam runās; tik un tā manā rotā vācietis maizi nedabūs.»

Tanki tagad nāca nešaudami, un Mokrotjagovs jau sadzirdēja, kā tie ar ķāpurķēdēm maļ un spīdzina ceļa akmeņus un aizsprostam sagāztos kokus. «Kurlam vieglāka karošana — mierīgāka,» Mokrotjagovs nodomāja par savu komandieri, kas patlaban ar skaidru skatienu vērās uz priekšu — uz saviem sešiem kritušajiem kaujiniekiem.

Mokrotjagovs saklausīja biežas automātu kārtas.

— Mūsējie pie ārceļa atklājuši uguni! — viņš pakliedza komandierim. «Par agru vēl!» Agejevs sprieda. «Bet varbūt viņiem tur labāk redzams!»

Uz automātu uguni vācieši atbildēja ar ložmetējiem un lielgabaliem, taču automāti šāva neatlaidīgi, iejuzdamies kaujā un no tās vairs neiziedami.

Septiņsētē parādījās divi tanki uzreiz; viens pārvēlās pāri pauguram, otrs ienāca no flanga un virzījās pret miroņu rindu, plādams uz to ložmetēju uguni.

Agejevam kļuva vieglāk un brīvāk ap sirdi. Ienaidnieks bija viņa acu priekšā, tepat uz vietas; viss pārējais bija tikai pacietīga nīkšana, gaidot šo neatvairāmo satikšanos.

Samaidzījis mirušos, tanks apslāpēja uguni un izdarīja pagriezienu. Pieci automātisti, kas bija paslēpušies uz mašīnas korpusa, nolēca zemē, bet tanks devās tālāk uz eju krievu pusē. Automātisti vispirms pieplaka pie zemes un apskatījās apkārt: ap viņiem bija tikai tukšas smiltis bez cilvēkiem un mirušie tranšejā. Vācieši piesardzīgi aizlīda līdz satiksmes ejai un iekāpa tanī pāri kritušajiem krieviem.

«Ko tas Afoņins nenāk?» Agejevs zūdījās. «Būs vai aizrunājies aizsegā.»

Arī otrs tanks, kas bija ieradies pāri pauguram, atbrīvojās no desanta septiņu cilvēku sastāvā un aizgāja tālāk tranzītceļā pakaļ pirmajam. Jaunie septiņi ienaidnieki, ieraudzījuši savējos, vaļīgi pagājās pa zemi un ielēca satiksmes ejā. Ienaidnieku jau bija salasījusies krietna rinda, un, ja vācieši vēl nāks klāt, drīz viņu flangam vajadzēs pievirzīties pie smilšu uzmetuma, aiz kura slēpās Agejevs un Mokrotjagovs.

Trešais un ceturtais tanks pārgāja šķērsām pāri satiksmes ejai, apmetot ar zemēm savējos un ne-pieklusinot gaitu. Uz mašīnu korpusiem nevarīgi gulēja zaldāti — uz vienas mašīnas trīs, uz otras četri. Pakaļējā mašīna, tikusi garām tranšejai, strauji rāvās uz priekšu, un divi zaldāti novēlās no tās un palika guļam zemē bez dzīvības. Agejevs saprata, ka tas ir pie ārceļa palikušo seržanta

Vjahireva kaujinieku darbs. «Nekas — viņš ir seržants uz goda!» komandieris atzinīgi novērtēja un piebikstīja Mokrotjagovam:

— Ir laiks!

Mokrotjagovs sen bija gaidījis šo brīdi, viņš izgrūda garu automāta kārtu, tēmēdams uguni tā, lai caururbtu visus ienaidniekus, kuri atradās cits aiz cita taisnā līnijā pret viņa automāta stobru. Agejevs pusdiskā pārtvēra Mokrotjagova uguni un laida darbā savu automātu, lai vienā mirklī noteikti iznīcinātu ienaidnieku tālajā flangā. Mokrotjagovs nogaidīja komandiera uguni un pārējo diska pusi izlaida uz jau pakritušiem un sagumušiem ienaidniekiem, lai būtu pilnīgi drošs, ka tie ir pagalam. Taču tobrīd Septiņsētē ienāca četri tanki. Sastinguši uz vietas, tie atklāja uguni no saviem ložmetējiem, manevrēdami uz nelielas platības un grozīdamies uz visām pusēm, lai stingri apšaudītu katru zemes kvadrātu un katru spraugu: papildus ložmetējiem darbojās desanta automātisti, rūpīgi izraudzīdamies mērķi.

Attālāk — laikam uz lauku ceļa — aizvien vēl šāva īsām kārtām seržanta Vjahireva kaujinieki, taču tagad tos vairs nevarēja dzirdēt aiz ložmetēju tarkšķiem.

Agejevs lika Mokrotjagovam dziļi — ar visu augumu — ienirt smiltīs un pa tām spraukties aizgruvušajā apšaudāmajā blindāžā, jo tur viņš būs nomaļāk. Mokrotjagovs dzīrās izpildīt komandiera rīkojumu, bet tad izdzirdēja biežus rokas granātu sprādzienus uz ārceļa un gribēja kurlajam komandierim pateikt, ka Vjahirevs pašlaik spridzina tankus, kas nāk virsū, taču Mokrotjagovs paguva tikai vāji iekliegties un izstiepa uz priekšu spēku zaudējušās rokas, it kā gribēdams ar tām notvert pats sevi, jau izgaisušu no dzīves. Agejevs paraudzījās uz viņu; ar galvā ieurbušos lodi cepures virsa bija iedzīta Mokrotjagovam pakausī, un viņš uz vietas bija pagalam. «Viņš ir man līdzās,» komandieris saprata. «Taču patlaban viņš ir no manis tālāk nekā pati pēdējā visaugstākā zvaigzne pie debesīm.»

Agejevs apslāpēti dzirdēja tuvo ložmetēju uguni un tāpēc aptvēra kaujas gaitu. Viņa redzes laukā parādījās tanks; uz tā stāvēja divi automātisti pilnā augumā un šāva uz paugura pusi — uz aizsega ieeju. Agejevs uzlaida tiem īsu kārtu, lai tie apklust. Tad komandieris sadzirdēja, kā no aizsega sāka strādāt Sičova ložmetējs, un redzēja, kā viņa uguns izmēza no tranšejas satiksmes ejā trīs vāciešus, kuri turpat uz vietas nogula un aprima, apskāvuši cits citu — līdzās tiem, kas bija krituši iepriekš. Sičovs raidīja ložmetēju kārtas ārup no zemes dziļuma zem paugura, palikdams pats ar saviem kaujiniekiem drošībā. Acīm redzot, viņš pašlaik centās iznīcināt ienaidniekus, kas bija ielīduši tranšejā. Kailie tanki, atbrīvojušies no cilvēkiem, rēca un rāpoja pa zemi, meklēdami kaujas atrisinājumu. Viņi tagad šāva ar ložmetējiem tikai pa ieeju aizsegā zem paugura, no kurienes virmoja negants Sičova uguns viesulis.

«Žēl, ka mums vēl nepiesvieda bruņusitēju šauteņu,» Agejevs klusībā nosūkstījās. «Būs jāiztiek bez tām.» Viņš vērīgi ieklausījās kaujā kā darba ritmā un redzēja, ka viņa rota strādā regulāri un mierīgi, it kā ražodama parastu derīgu produkciju, kaut gan šī ražošana bija visai augsta spēji iedarbīga māksla, un derīgā produkcija — tā bija uzvara pār ienaidnieku un pār savas tautas nāvi; un

305

20 — 1132

komandieris jula gandarījumu, ka ir mācījis un iedvesmojis savus cīnītājus, un Sičovs kaldināja viņus ar disciplīnu.

— Nu, tālāk, tālāk, ātrāk, mani mīļie, nemirstīgie mani! — komandieris steidzināja. Viņš tā saspringa uzmanībā, ka šķitās tagad visu dzirdam.

Pretinieka tanki atgāja malā, lai iegūtu distanci, un no turienes atklāja pret pauguru lielgabalu uguni. Taču tuvējos sakņu dārzos mašīnu aizmugurē sāka darboties jaunākā seržanta Potapova automātisti un tur atskanēja rokas granātu sprādzieni. Vienlaikus arī otrpus Septiņsētes uz ārceļa atklāja uguni seržanta Vjahireva kaujinieki, jādomā, lai novērstu pretinieka uzmanību.

«Labi, labi,» Agejevs saprata, «tas ir prātīgi un precīzi.»

Četri ienaidnieka tanki tagad raidīja no lielgabaliem un ložmetējiem visos virzienos netēmētu izklaidus uguni. Vācieši ar nenogurstošu enerģiju turpināja apšaudi no mašīnām, taču pašu kaujas jēgu bija zaudējuši, jo īsti nezināja pretinieka novietojumu, tā spēkus un nodomus — viņi nāca uz Septiņsēti ka uz tukšu vietu, lai pabrauktu tai garām, atstājot šeit nocietinājumam desanta vienību; taču, lai gūtu uzvaru, vajadzīga ne tikvien griba uzvarēt un kaujas līdzekļu iedarbība, bet vajag turklāt nemitīgi just saprātīgu kaujas norises jēgu, kas izriet no pareiziem komandiera apsvērumiem.

Agejevs priecājās par savas rotas saskaņoto rī-cību, viņš jau iepriekš zināja, kam jānotiek tūlīt un kas būs vēlāk. Viņš priecājās gan par sevi, gan par ikvienu savu kaujinieku, kurš bīstas nevis no ienaidnieka, bet gan no bezjēdzības.

Tanki turpināja apšaudi no neliela attāluma. Agejeva vienības šķita apklustam bez atbildes, bet tad uzreiz, it kā norunājušas atklāja uguni pret tankiem. Sičovs šāva no aizsega, raudzīdams ietriekt kārtu mašīnas dzīvajā spraugā. No paugura viņas puses dzīvi palikušie Vjahireva grupas kaujinieki, pārvietojušies šurp no ārceļa, šāva ar automātiem. Bet Potapovs apšaudīja mašīnas no Septiņ-sētes aizmugures. Vācieši grozīja uguni pa visu apkaimi, nepagūdami koncentrēties.

Agejevs izšāva no sava automāta uz tukšu vietu paugurā, gribēdams maldināt pretinieku, jo tādu šāvienu varēja raidīt tikai vācietis, līdz apnikumam nogulējis zemē. Viena tanka lūkas vāks divreiz pacēlās un nolaidās; tas varēja būt sveiciens vai zīme, ka Agejeva šāvienu vācieši uztvēruši par savējo.

Viens tanks devās taisni pretim Sičova ložmetēju ugunij: tas uzrāpās uz ierakuma un ar savu bruņu korpusu pilnīgi aizsprostoja ieeju apakšzemes aizsegā. Otrs tanks aizsprostoja eju uz patvertni, kurā gulēja ievainotie kaujinieki. Divi pārējie tanki apstājās blakus un brīdi pa brīdim palaida pa šāvienam visapkārt — pret Vjahireva un Potapova vienībām, kuras iztālēm traucēja ienaidnieku; vācieši taupīja munīciju un tagad šāva tikai vajadzības spiesti, neļaujot pretiniekam tuvoties mašīnām.

Pēc šāvieniem ārpusē Agejevs saklausīja, ka viņa kaujinieki, ierakušies zemē un neciezdami zaudējumus, tur Septiņsēti stingrā ielenkumā; komandiera mācītā ierakšanās prasme bija viņiem gājusi labumā — ļāvusi glābt dzīvību un ilgi pretoties ienaidniekam. Tomēr Agejevs šobrīd redzēja

20*

307

tikai to, kas notiek patlaban, taču nezināja, kam jānotiek pēc tam un kā jārīkojas tālāk, bez kavēšanās, lai kauja beigtos ar noteiktu ienaidnieka sagrāvi; viņš bija zaudējis izpratni par kaujas kustības jēgu un noskuma par to, par ko agrāk bija priecājies. Viņš baidījās no kaujas, kas rit it kā pašplūsmā, viņš ticēja, ka uzvaru gūs tikai tas, kas kauju veic kā noteiktu ražošanas procesu. Taču Agejevs noskārta, ka nevar tik sīki visu izdomāt uz priekšu un ka savu uzvaru karotājs bieži vien saskata pašā kaujas gaitā, vērojot pretinieku, un tāpēc jāprot tikai uztvert neskaidru mājienu un, saskaņojot to ar savu stāvokli, jāatrod vienīgais precīzais atrisinājums.

Arī patlaban Agejevs meklēja šo mājienu jeb «mēli» ienaidnieka rīcībā. Kauja īstenībā bija sastingusi uz vietas. Pretinieka mašīnas sadrūzmēju-šās Septiņsētē, tomēr nav to ieņēmušas; tāpat arī Agejeva rota šeit jūtas saistīta, zeme tai nepieder.

Bet, lai tikai ienaidnieks sāk rosīties, gan jau tad atklāsies nozaudētā kaujas jēga kā virzība pretim uzvarai.

Šāvieni no tankiem pēkšņi kļuva biežāki: ložmetēji un lielgabali apšaudīja sakņu dārzus; laikam jau no turienes Potapova kaujinieki mēģināja tuvoties mašīnām, lai tās dragātu ar rokas granātām. «Velti vien, pašlaik tas neizdosies,» Agejevs nodomāja. «Vāciešu rokās ir uguns un redzamība.» Tad šaušana aprima un tankam, kas ar savu korpusu bija aizsprostojis ieeju Sičova kaujas aizsegā, pacēlās lūkas vāks. Spraugā uz mirkli parādījās cilvēks un palūkojās uz Agejeva pusi. Tad tas atkārtojās vēlreiz, taču nu jau citādi, jo Agejevs izšāva uz ienaidnieku, un tūliņ arī viņa karavīri izlaida pa kārtai uz visiem tanku torņiem, un gandrīz jau paceltais lūkas vāks acumirklī aizcirtās.

Agejevs noprata, ka vācieši gribējuši paaicināt viņu pie sevis, bet nu redzēja, kā tanka ložmetēja snuķis, pavērsts uz viņa pusi, noslīga līdz pašai šau-jamlūkas apakšmalai un lūkas mute sāka spļaut liesmas. Ložu kārta kā spēji uzliesmojusi sīku putekļu švīka aizzvīgznīja Agejevam gar seju pāris metru atstatumā. Nenovērsdams uzmanīgu skatienu no ložmetēja liesmojošā stobra, Agejevs nevilcinādamies sāka līst atpakaļ, ienirdams dziļāk smiltīs.

Ložmetējs pārtrauca uguni, un tā stobrs pavirzījās atverē mazliet uz augšu. Agejevs redzēja, ka viņu no dzīves šķir divi trīs metri; tādā atstatumā izbeidzas mašīnas apšaudes zona; varbūt jāpaiet uz priekšu četri pieci metri, lai paliktu dzīvs, jo divas citas mašīnas stāv mazliet tālāk un tikai viena vēl tuvāk, — bet tik un tā arī pieci metri nav nekāds tālais ceļš, lai cilvēks paliktu dzīvs. Tomēr patlaban vairāk nekā par dzīvību komandieris nopriecājās par savu domu, ko ienaidnieks bija viņam pateicis priekšā; nu viņš zināja, kā atrisināt kauju un gūt uzvaru. Paņēmis rokā revolveri, Agejevs izslējās virs aizgruvuma un mētās uz priekšu pretim ienaidnieka tankiem.

Viņš jau bija veicis gandrīz visu ceļu un nonācis uz tās līnijas, pa kuru lodes bija arušas putekļus viņam gar seju, kad viņš te gulēja, un tad uzreiz Agejevs juta krūtīs iesitamies spēju karstumu, gluži kā tur būtu pavērusies otra sirds. Viņš piestāja, it kā cīnīdamies ar vēju, kas pēkšņi viņam uzklupis, tad noslīga zemē un līda pa to, lai ietiktu tanka ēnā. Aizkļuvis līdz kāpurķēdei, Agejevs atgūlās tur, pieglaudis seju biklām nomīdītām smildziņām, un atvilka elpu.

— Sičov! — Agejevs sauca. — Sičovl Rocies caur zemi, nāc šurp pie manis, ielenc viņus gar apšaudes zonu! Ņem rokās granātas!

Vācieši aiz bruņu seguma ņēmās pa savu saimniecību un nez ko neapmierināti vervelēja. Agejevs pataustīja sev krūtis zem vecā, vēl nesadrimē-jušā jūrnieka krekla. Krūšu labajā pusē no ribas apakšas lēnām sūcās asinis, un miesa tai vietā bija karsta. «Nekas, tās sūcas pamazītēm, tik drīz vēl visas neiztecēs,» Agejevs novērtēja savu stāvokli. Viņš paraudzījās apkārt, turēdams revolveri labajā rokā, baidīdamies, ka uz viņu var izšaut ar automātu no kādas tanka atveres. Lai izvairītos no šādām briesmām, viņš ielīda dziļāk aiz kāpurķēdes zem paša tanka korpusa, kur bija mierīgāk. Tur viņš gulēja pie tanka sagāztā ierakuma, kurā gulēja arī kritušie vāciešu zaldāti.

Vjahireva un Potapova kaujinieki laiku pa laikam iztālēm apšaudīja mašīnas, tēmēdami pa bruņām, lai ienaidnieks justu viņus un nevarētu rīkoties, kā pašam ienāk prātā. Arī vācieši no mašīnām atbildēja viņiem ar uguni, taču ne visai bieži, tikai tik, cik bija nepieciešams.

— Sičov! — Agejevs pakliedza uz paugurā ieraktā aizsega pusi; pa gaismas svītru zem mašīnas viņš tagad redzēja, kā tanks uzvēlās virsū ieejas spraugai un aizbēra to ar zemi. Taču Agejevs saprata, ka zeme aizbērumā neguļ blīvi, bet drupanām pikām, un tātad gaiss var iespiesties pie Sičova pa zemes plaisām.

— Sičov, — Agejevs klusu sacīja, — ko tad tu,

Sičov, nekā nedomā... kaujā, tu bakurētainais velns...

Agejevs nosvīda pār visu miesu un sarāvās čokurā aiz drebuļiem. «Atpūtīšos, kamēr klusu,» komandieris nolēma. «Varbūt asinis pārstās tecēt un es izveseļošos.» Taču viņš juta, ka asinis sūcas no krūtīm kā no avota un saltums pārņem miesas. «Ko gan tās aizvien vēl tek un tek!» komandieris noskuma. «Man taču pašlaik nav vaļas mirt!»

Viņš iesnaudās, vēlēdamies mazliet atlabt, lai pabeigtu kauju, būdams dzīvs cilvēks.

VI

Atvēris acis, viņš juta kādu cilvēku pieskaramies ar roku viņa galvai. Agejevs pacēla revolveri pret to, bet cilvēks iekliedza viņam ausī:

— Tas esmu es, biedri vecāko leitnant: staršina Sičovs.

Agejevs pagriezās ar seju pret Sičovu.

— Kur tavi ļaudis, Sičov?

Sičovs pamāja ar kreiso roku uz āru tanka virzienā — labajā viņam bija granāta — un atkal pie-plaka komandierim pie auss:

— Saguluši pa apšaudes neaizsniedzamo zonu ap visiem četriem tankiem, biedri vecāko leitnant, ieroči un granātas gatavībā! Tagad nu pretiniekam nav kur sprukt, tepat viņš saļims uz vietas ...

— Kā tad tu savus cilvēkus no zemes apakšas izvedi, kā tu attapi, biedri Sičov? Es tevi saucu ...

— Divus caurumus izsitām blīvā gruntī, biedri komandier, un iznācām akurāt cieši blakus šai mašīnai.

— Būtu labāk racies zem mašīnas — iebrukuma vietā zeme mīkstāka.

— Tagad jau nu to var redzēt. Bet mēs uzreiz neattapām, dzināmies cauri dzedziedai, no mīkstuma notrūkāmies. Tur apakšā mēs smakām nost, biedri vecāko leitnant, galva nestrādāja ...

— Bet kā tad Afoņins, vai nav atnācis?

— Es viņu, biedri komandier, aizsūtīju Potapova vietā!

— Bet ko tad Potapovs?

— Nomira no ievainojuma.

— Un kā klājas Vjahirevam?

— No viņa pie manis izlauzās viens cilvēks, biedri komandier... Vjahirevs ir karavīrs uz goda, viņš uz ceļa divas mašīnas sašāvis un tagad nu vārdzina viņu ekipāžu, lai saņemtu gūstā... Bet trīs savus kaujiniekus nolicis viņā pusē uz mūsu pakal-niņa — lai atrok eju uz to kazemātu, kur mums bija ievainotie.

— Lai viņi rok ātrāk, Sičov. Saki Vjahirevam paldies.

Agejevs nožēloja, ka šobrīd pie viņa nav Vjahi-reva; viņam gribējās vēlreiz redzēt savu divdesmit gadus veco seržantu — pelēkām acīm, tīru seju, skaistu kā meitene, — Agejevam viņš šķita mīļš kā jaunākais brālis. Vjahirevs tika piedalījies daudzās kaujās, taču līdz šim ne reizes nebija ievainots — varbūt viņa jaukajā raksturā slēpās tas neizskaidrojamais spēks, kas sargāja viņu no bojā ejas...

Agejevs līda no tanka apakšas ārup, kur retā ķēdē gulēja viņa kaujinieki. Sičovs viņam sekoja.

— Ko jūs tik ātri elpojat, biedri komandier? — Sičovs iejautājās.

— Pārsien mani, Sičov. Man iekšā nav labi.

Kaujinieki klusēdami gulēja zemē ar granātām rokās, acu nenovērsdami no sastingušajām ienaidnieka mašīnām. Vācieši tankos tāpat klusēdami pa spraugām vēroja krievus. Viņi būtu varējuši izkustināt tankus no vietas un ar kāpurķēdēm šķaidīt cilvēkus, kaut vai no revolvera izšaut uz krievu karavīru, bet tad mašīna uzreiz tiktu uzspridzināta ar granātām, bet vācieši gribēja saglabāt savu mantību. Turpretim krievi, atrazdamies klajā vietā, nežēloja savas dzīvības cīņā ar dzelzs pretinieku.

Agejevs pamanīja šo klusumu un cilvēku siržu mokpilno saspringtību. Kaujiniekam pienācis laiks atpūsties, un tāpēc jāpasteidzas izcīnīt uzvaru.

— Vai nodzīvošu līdz kaujas beigām? — Agejevs vaicāja Sičovam, kas viņu pārsēja.

— Skatieties paši, biedri vecāko leitnant, — staršina atbildēja. — Es rotu komandēt neparko nevaru, un cita neviena nav. Jūs miesās esat stingrs, kazi, lode apradīs tur iekšā.

Agejevam stinga visas iekšas un sāpēja kājas; bijis viņš mājās, māte sarīvētu viņam kājas, un sāpe pārietu, bet krūtis tā viņam sasildītu ar savu elpu un sasegtu dēlu ar trim segām, iepriekš devusi sadzerties tēju ar aveņu ievārījumu ...

Sičovs aizgriezās no Agejeva, seja viņam saspringa un kļuva domīga; viņš vērīgi klausījās.

— Kas tur ir? — Agejevs staršinam jautāja.

— Tanki nāk no ārceļa.

Agejevs saprata. Tankus, jādomā, vācieši pa radio izsaukuši palīgā. Nebija ilgāk ko nīkt blakus ienaidniekam.

— SičovI — Agejevs pasauca un tad iečukstēja tam ausī pavēli: — Paziņo pa ķēdi — visiem atvirzīties atpakaļ līdz pašai apšaudei neaizsniedzamās zonas malai, tad — ar granātām pa kāpurķēdēm! Tu svied pirmais, pēc tevis visi pārējie reizē. Pēc tam visiem līst uz iepriekšējo aizsegu un stāties tur aizsardzības pozīcijās pret jaunpienākušajiem tankiem. Vai skaidrs?

— Ir, — staršina nočukstēja. — Tikai granātas nāksies sviest no maza attāluma, šķembas ievainos savējos ... Lieniet atpakaj, biedri komandier.

Sičovs ar mājienu paaicināja divus kaujiniekus pa labi un pa kreisi no sevis un klusu pateica tiem pavēli.

— Lai pielūko, ka viss būtu pa godam, un lai piesargās no šķembām! — staršina piebilda.

Vācieši kaut ko bija noskārtuši: divās viņu mašīnās ierēcās motori. Taču par vēlu viņi attapās: Sičovs, izslējies visā augumā, ar veiklu roku izsvieda granātu uz noskatīto kāpurķēdes posmu un pats tūliņ nokrita kņūpus uz zemes, pieplakdams pie tās cik iespējams ciešāk. Mašīnas apakšdaļa aizdegās baltām liesmām un noraustījās līdz pat tornim. Un tad uzreiz visapkārt uguns sāka plosīt tēraudu, lai ienaidnieks šai pašā vietā sastingtu uz mūžiem.

Sičovs un tuvākais brīvais karavīrs pacēla komandieri un nesa uz jauno ieeju aizsegā.

Aizsegā Sičovs uzdedza laternu, novilka šineli, paklāja un uz tā noguldīja komandieri.

Kaujinieki sāka ātri lasīties kopā apakšzemes kazemātā un sēdās, spiezdamies cits pie cita, lai satilptu šaurajā telpā.

— Sičov, — Agejevs sacīja, — noliec pie abām ieejām pa ložmetējam. Seši vīri lai paliek ārpusē, ja pretinieks lien ārā no mašīnām — to iznīcināt!

— Tiks izpildīts, — Sičovs atbildēja.

— Izej ārā, paklausies — vai nenāk jaunas mašīnas, cik to — pēc trokšņa spriežot — ir, kā tās tur sagaida Vjahirevs un Afoņins. Rīkojies ašil

— Klausos, — sacīja staršina. — Kā jūs tagad jūtaties, biedri komandier?

— Es vienmēr jūtos labi, — Agejevs pasmaidīja.

Sičovs aizgāja un ilgi nenāca atpakaļ. Tad viņš

atgriezās. Agejevs, ātri elpodams, vērās viņā izvalbītām, stingām acīm.

— Biedri vecāko leitnant, ienaidnieka tanki no ārceļa dodas ielenkt mūsu apkaimi, — staršina ziņoja. — Pavisam to būs — kaujinieki saskaitīja — septiņpadsmit mašīnu, un tās nav no smagajām, tā ka mēs bez jums tiksim galā, pagaidām atpūtieties ...

— Un ko mūsu vācieši? — Agejevs jautāja.

— Pagaidām klusē savās mašīnās. Gan pret vakaru padosies, bojā iet viņiem nepatīk. Vai dot jums padzerties, biedri komandier? Es tūliņ atnesīšu.

— Nevajag. — Agejevs atteica. — Man nekā nevajag.

Visi cilvēki aizsegā sēdēja klusēdami un centās elpot vāri un pamazām, lai lieki netērētu savā labā gaisu šaurajā alā.

Sičovs noslīga pie komandiera uz ceļiem un lūkojās viņam sejā, gaidīdams, ko viņš teiks vai ko vēlēsies.

— Biedri komandier, dzīvojiet tagad kopā ar mums, — staršina ierunājās.

Agejevs viņu sadzirdēja. Viņš raudzījās staršinā acīm, no kurām skatiens jau bija izgaisis kā veldze izžuvušā akā; viņš ātri elpoja, tikko pagūdams ar sirdi tikt līdzi, un ar grūtām pūlēm patlaban izcīnīja katru nākamo dzīves mirkli.

— Pašlaik es nevaru, Sičov. Pašlaik es nevaru dzīvot.

— Nu, nekas, biedri komandier. Pagaidām atpūtieties. Pašlaik nevarat, gan vēlāk dzīvosiet.

Agejevs vēl pūlējās elpot un raudzīties Sičovā.

— Es arī vēlāk nedzīvošu, Sičov. Es gribēju, lai jūs visi, lai visi karavīri dzīvotu, lai cilvēki uzveiktu nāvi.

Agejevs pavērsa seju pret kaujiniekiem, kas klusuciezdami lūkojās viņā.

Un tad viņa izmocītais gars vēlreiz saslējās savā pēdējā pirmsnāves spēkā, lai arī bojā ejā saskatītu patiesību un dzīvotu saskaņā ar to. Viņam radās nojausma, ka pasaule ir plašāka un nozīmīgāka, nekā tā viņam līdz šim šķitusi, un ka cilvēka dzīves interese vai jēga nav vienīgi tā, lai viņš noteikti būtu dzīvs. Un, atsacīdamies no aizejošās dzīves, Agejevs paļāvīgi aizvēra acis. No labās acs plakstiņa apakšas izritēja viena asara un nožuva, otrai asarai Agejevam vairs nepietika dzīves.

Sičovs noliecās pār komandiera galvu un ieklausījās viņa elpā; tad pacēla seju pret kaujiniekiem un pateica tiem:

— Viņa vairs nav.

Un, apskāvis nelaiķa kājas, Sičovs ļāva asarām vaļu, lai atvieglotu savu sirdi. Viņš nezināja, ko tagad iesākt, un nejaudāja panest sevī skumjo mīlestību pret aizgājušo, kādu agrāk nebija jutis, vai varbūt to viņā bija nomākusi ikdienišķā pierastība pie savas vienaldzīgās dzīves.

— Nekas, lai jau viņš tā, — ieteicās kareivis Morkovņikovs. — Staršinā nupat piedzima dvēsele.

Cits pēc cita kaujinieki pierāpās pie Agejeva, un ikviens noskūpstīja aizgājēju.

Sičovs paļāva karavīriem atvadām tikai īsu brīdi un tad lika visiem pārdomāt un sagatavoties kaujai ar ienaidnieku, kas bija ielencis Septiņsēti.

— Raugiet, kas par cilvēkiem iet mūsu dēļ nāvē, — Sičovs sacīja. — Lai tikai nu pamēģina kāds zaļknābis kaujā nobīties!

Sičovs uzlūkoja visus savus dzīvos kaujiniekus. Sarkanarmieši nerunāja ne vārda. Viņi bija pieraduši izciest kauju un spētu izciest pat nāvi, taču viņu sirds nespēja pierast pie šķiršanās no tā, ko mīlēja un kas bija aizgājis neatsaucami — uz mūžiem.

MEITENE ROZA

Rosļavjas cietumā, 'ko vācieši nodedzi-nāja ar visiem cietumniekiem, uz kala zemātu sienām vēl var izlasīt īsus uzrakstus, ko atstājuši bojā gājušie cilvēki. «17. augusts, dzimšanas diena. Sēžu viennīcā, izsalcis, 200 gramu maizes un 1 litrs suslas, vai nav bagātas dzīres? Dzimis 1927. gadā. Semjonovs.» Kāds cits cietumnieks pievienojis pie tā vēl vienu vārdu, kas paskaidro Semjonova likteni: «Nošauts.» Blakus kazemātā ieslodzītais uzrunāja savu māti:

Jel neskumsti, māmulīt mīlā,

Beidz sērot, beidz asaras liet.

Tev nebūs vairs ilgi vienai Šo moku ceļu iet...

Aiz restēm es nīkstu, ir cietums tik auksts, Un dievs vien to zina — vai dzirdi,

Pie tevis manas domas kā bangas trauc Un asarām apskalo sirdi.

Savu vārdu viņš nav parakstījis. Tas viņam vairs nebija vajadzīgs, jo viņa dzīve bija galā, un viņš aizgāja no mums mūžīgā aizmirstībā.

Tā paša kazemāta kaktā bija, šķiet, ar nagu iekasīts uzraksts: «Šeit sēdēja Zlovs.» Tas bija visīsākais un pieticīgākais cilvēka likteņstāsts: dzīvoja pasaulē un mocījās kāds Zlovs, tad viņu nošāva Roslavļas cietuma saimniecības pagalmā, līķi ap-

lēja ar benzīnu un sadedzināja, lai nekas no cilvēka nepaliek pāri kā vien sauja kaļķainu pelnu no viņa kauliem; tie sajauksies ar zemi un izgaisīs augsnes pīšļos bez vārda un bez pēdām.

Blakus Zlova uzrakstam bija ieskrīpsnāti nezināmas Rozas vārdi: «Man gribas palikt dzīvai. Dzīve — tā ir paradīze, bet dzīvot nav iespējams, es miršu! Esmu Rozā.»

Viņa ir Rozā. Viņas vārds ar kniepadatas smaili vai ar nagu ieskrāpēts sienas tumši zilajā krāsojumā; no mitruma un vecuma krāsā radušies noslēpumainu zemju un jūru apveidi — tās bija miglā tītas brīvības zemes, kurās ar savu iztēli iespiedās cietumnieki, ielūkodamies cietuma sienas krēslai-nībā.

Kas gan bija šī cietumniece Rozā, un kur viņa ir tagad, vai bez dzīvības saļimusi šeit cietuma saimniecības pagalmā, vai arī liktenis viņu no jauna svētījis dzīvei krievu zemes brīvē un viņa atkal ir mūsu vidū — dzīves paradīzē, kā par to izteikusies Rozā pati? Un kas bija Zlovs? Viņš nekā nav par sevi pateicis, tikai atzīmējis uz cietuma sienas, ka dzīvojis pasaulē tāds cilvēks.

Zlova esības pēdas mēs nevarējām sadzīt, taču Rozā, kā izrādījās, arī starp mocekļiem ir bijusi mocekle, tāpēc viņas liktenis saglabājies to nedaudzo cilvēku atmiņā, kas paglābušies no bojā ejas. Cietumnieki, kurus izveda pagalmā nošaušanai, mierināja sevi ar atmiņām par Rožu: viņa jau reiz bija tikusi nošauta un pēc nošaušanas pakritusi zemē, bet tomēr palikusi dzīva; virs viņas bija sagāzuši citu kritušo līķus, tad mirušos apkrāvuši ar salmiem, aplējuši ar benzīnu un pielaiduši tiem uguni; Rozā tobrīd nebija pagalam, divas lodes tikai viegli bija ieskrambājušas viņai ādu, un viņa, no virsas apsegta ar mirušo miesām, ugunī nesagruzdēja, viņa paglābās, atguva samaņu un nakts tumsā izrāpās no līķu kaudzes un pa aviobumbas sagrautās cietuma sētas drupām izkļuva brīvībā. Taču dienā Rožu pilsētā atkal notvēra vācieši un atveda uz cietumu. Un viņa atsāka dzīvi ieslodzījumā, otrreiz gaidīdama savu nāvi.

Tie, kas bija redzējuši Rožu, stāstīja, ka viņa bijusi skaista un tik laba, it kā viņu tīšuprāt būtu izdomājuši grūtuma un bēdu māktie cilvēki sev par mierinājumu un iepriecinājumu. Rozai bija mīksti, cirtaini, tumši mati un lielas pelēkas bērna acis, ko no iekšpuses apgaismoja paļāvīga dvēsele, jauka seja, mazliet uzblīdusi cietumā un badā, taču maiga un tīra. Augumā Rozā bija neliela, tomēr spēcīga kā zēns un prasmīgām rokām; viņa mācēja šūt apģērbus un agrāk bija strādājusi par elektromontieri; tikai tagad viņai nebija ko darīt kā vien ciest savu nelaimi; viņai nupat bija apritējuši pilni deviņpadsmit gadi, un arī pēc izskata viņa nelikās vecāka, tāpēc ka prata uzveikt savas bēdas un neļāva tām sevi kropļot un padarīt vecu, — viņa gribēja dzīvot.

Otro reizi Rozā gaidīja savu nāvi Roslavļas cietumā, taču nesagaidīja: vācieši Rožu apžēloja. Vācieši saprata, ja cilvēku nogalina vienu reizi, tad vairāk ar to nekas nav izdarāms un valdīt pār to vairs nevar; bet dzīvot nevaldot vācietim nav interesanti un nav izdevīgi, viņam vajag, lai cilvēks gan dzīvo viņa tuvumā, taču lai dzīvo tikai pusdzīvi, — lai prāts cilvēkam kļūst truls un sirds pukst nevis aiz prieka, bet aiz nedrošības — aiz bailēm nomirt, kad pavēlēts dzīvot.

Rožu izsauca pie izmeklētāja uz pratināšanu.

Izmeklētājs bija pārliecināts, ka viņa visu zina par Roslavļas pilsētu un par krievu dzīvi, it kā Rozā būtu visa padomju vara. Rozā visu nezināja, un, ko zināja, tas nebija stāstāms. Pie izmeklētāja viņa dzēra Minhenes alu, ēda siltas desiņas un uzģērba jaunas drēbes. Tā savu cienastu nodēvēja izmeklētājs, runādams ar saviem palīgiem, kurus ieslodzītie godāja par «viņsaules meistariem». Rozai atnesa ar smiltīm pildītu alus pudeli, un ar šo pudeli sita viņai pa krūtīm un vēderu, lai viņā uz visiem laikiem iznīcinātu spēju dzemdēt bērnus; tad Rožu šaustīja ar lokanām dzelzs nūjām, kas kveldēja miesu līdz kauliem, un, kad viņai aiztrūka elpa un jau zuda apziņa, tad Rožu «ietērpa jaunās drēbēs»: stingri satina ar cietu melnu elektrības vadu, dziļi iegriežot to muskuļos un ribu starpās, tā ka asinis un salti nāves sviedri spiedās no cietumnieces miesām; tad Rožu aiznesa atpakaļ uz viennīcu un pameta tur uz cementa grīdas; viņa visus bija nogurdinājusi — gan izmeklētāju, gan «viņsaules meistarus».

Ko gan vācieši lai būtu darījuši tālāk? Dzīva krievu skuķe viņiem nepadevās; vienā mirklī to varētu nogalināt, taču valdīt pār miroņiem nebija jēgas.

Ar savu dzīvi, tāpat arī ar nāvi, šī krievu Rozā pakļāva šaubām un kritikai visu kara, varas, valdīšanas un cilvēces «jaunās organizācijas» jēgu. Tāda burvestība nebija ciešama — vai gan nevajadzīgi un velti būtu apguluši zemē vācu zaldāti?

Vāciešu kara izmeklētājs Roslavļas cietumā kļuva domīgs. Pār ko būs atļauts valdīt, kad vācu tauta paliks dzīvot vientulība lielajā visu pārējo tautu kapsētā?

Izmeklētājs zaudēja savu labo lietišķo omu un paaicināja pie sevis «Knašo Hansu», kas bija tā iedēvēts par savu zibenīgo izdarīgumu. Johans Fohts agrāk ilgi bija dzīvojis Padomju Savienībā un labi prata krievu valodu. Izmeklētājs lika Knašajam Hansam vispirms atnest degvīnu un tad jautāja viņam, kā būtu jārīkojas ar cilvēku, lai tas nedzīvotu, bet arī nenomirtu.

— Sīka raize! — Hanss uzreiz apjauta un atbildēja.

Izmeklētājs iedzēra, prāts kļuva viegls, un viņš lika Hansam aiziet uz kameru pie Rozas un pārbaudīt, vai tā ir dzīva vai mirusi.

Hanss aizgāja un atnāca atpakaļ. Viņš ziņoja, ka Rozā elpo, guļ un miegā smaida, un piebilda savas domas:

— Bet smieties viņai neklājas! ...

Izmeklētājs bija vienis prātis, ka smieties Rozai

neklājas, arī dzīvot viņai nevajag, taču nogalināt viņu būtu kaitīgi, tāpēc ka tas nozīmētu dzīvā darbaspēka zudumu un maz tur būs pamācības pārējiem iedzīvotājiem. Izmeklētājs domāja, ka no Rozas vajadzētu iztaisīt pastāvīgu dzīvu piemēru iedzīvotāju iebaidīšanai, šausmīgu moku paraugu visiem nepaklausīgajiem; mirušie turpretim nevar pildīt šādu derīgu dienestu, tie tikai izraisa dzīvajos līdzcietību un ierosina viņos noslieci uz bezbailību.

— Pusdzīvības viņai jāatstāj! — Knašais Hanss sacīja. — Es no viņas iztaisīšu pusmuļķi...

— Kas tas ir: pusmuļķe? — izmeklētājs jautāja.

— Es viņai — pa pauri, — Hanss parādīja uz savu galvvidu, — es iespiedīšu viņai iegalvi, bet rokā ņemšu, ko ievājadzēsies.

— Rozā būs pagalam, — izmeklētājs iebilda.

— Atžilbs, — Knašais Hanss pārliecināti atteica, — es ar prasmīgu roku, nomirt es viņai neļaušu ...

«No viņa iznāks maza mēroga fīrers,» izmeklētājs nodomāja par Hansu un pavēlēja tam rīkoties.

Rītā Rožu izlaida no cietuma. Viņa no turienes izgāja nabadzīgās drēbēs, kas bija noskrandušas jau pēc pirmās dauzīšanas, un basām kājām, jo viņas kurpes bija pazudušas cietuma noliktavā. Bija jau rudens, taču Rozā nejuta rudenīgo dzestrumu; viņa gāja pa Roslavļu ar svētlaimīgu, biklu smaidu skaistajā, atklātajā sejā, taču viņas skatiens bija mulss un vienaldzīgs un acis miegaini raudzījās pasaulē. Rozā tagad visu redzēja pareizi, tāpat kā agrāk, — viņa redzēja zemi, mājas un cilvēkus; viņa tikai nesaprata, ko tas nozīmē, un viņas sirdi žņaudza stingas bailes no katras parādības.

Reizēm Rozā juta, ka redz nebeidzamu sapni, un vājā, nedrošā atmiņā iztēlojās citu pasauli, kur viss bija saprotams un nebija baigs. Bet patlaban, sava notirpušā saprāta mocīta, viņa aiz bailēm uzsmaidīja visiem cilvēkiem un lietām. Viņai gribējās atmosties, viņa spēji sakustējās, sāka skriet, taču sapnis gāja viņai līdzi, un viņas sastingušais saprāts nepamodās.

Rozā iegāja svešā mājā. Tur istabā veca sieviete lūdza dievu pie dievmātes bildes.

— Bet kur ir Rozā? — Rozā jautāja; viņa neskaidri vēlējās ieraudzīt pati sevi dzīvu un veselu, neatcerēdamās pašlaik, kas viņa pati ir.

21*

323

— Kas tev te par Rožu? — dusmīgi atsaucās vecā saimniece.

— Viņa bija Rozā, — meitene bilda bezpalīdzīgā lēnprātībā.

Vecā sieva paraudzījās uz viešņu.

— Bija, bet tagadiņ tātad nava... Vāciešiem prasi savu Rožu — tur visus ļaudis allaž pārskaita, lai tik tie ietu mazumā.

— Tu esi nikna, ļauna vecene! — Rozā prātīgi pateica. — Rozā bija dzīva, bet tad viņa aizgāja uz lauku un drīz jau nu būs atpakaļ...

Vecā sieva ielūkojās nabaga viešņā un aicināja:

— Apsēsties jele, pasēdi pie manis, meitiņ.

Rozā pazemīgi palika stāvam; vecā piegāja pie

viņas un aptaustīja Rozas apģērbu.

— Ek tu, ubadzīte! — viņa sacīja un apraudājās, jo viņai bija citas, pašai savas bēdas, un Rozā tikai atgādināja par tām.

Vecīte izģērba Rožu, nomazgāja viņai cietuma netīrumus un pārsēja brūces, bet pēc tam saposa viņu kā līgavu savās jaunu dienu drēbēs, uzāva viņai kājās prineļa kurpes un paēdināja viņu ar ko varēdama.

Rozā ne par ko nepriecājās un pret vakaru aizgāja no labās vecītes mājām. Viņa devās uz Ros-lavļas izeju, taču nevarēja atrast pilsētai gala un bez sajēgas maldījās pa ielām.

Naktī patruļa aizveda Rožu uz komandantūru. Komandantūrā ievāca ziņas par Rožu un no rīta palaida viņu vaļā, novilkuši viņai glītās drēbes un prineļa kurpes; to vietā iedeva skrandas, kas bijušas mugurā kādai arestētajai. Izdibināt, kas Rožu apģērbis un apāvis, komandantūrā neizdevās — Rozā nekā nezināja atbildēt.

Nākamajā naktī Rožu atkal ieveda komandantūrā. Tagad viņai mugurā bija mētelis, ap galvu silts lakats, un seja kļuvusi spirgtāka no svaigā gaisa un barības. Pilsētā palikušie ļaudis acīm redzot, loloja un mīlēja Rožu kā varonīgo patiesību, kas saistīja pie sevis visas aplaupītās, cerību zaudējušās sirdis.

Rozā pati par to nekā nezināja, viņa gribēja tikai aiziet no pilsētas tālē, zilajās debesīs, kas sākās, kā viņa redzēja, netālu aiz pilsētas. Tur bija tīri un plaši, tur varēja tālu redzēt, un tā Rozā, kuru viņa ar pūlēm un ilgām dažbrīd atcerējās, tā Rozā tur staigā tai zemes malā, tur viņa to panāks, ņems aiz rokas, un tā Rozā aizvedīs viņu no šejienes tur, kur viņa bija mitusi agrāk, kur viņai nekad nesāpēja galva un mokās netvīka sirds atšķirtībā no tiem, kas dzīvo pasaulē, bet ko viņa šolaik ir aizmirsusi un nevar atcerēties.

Rozā lūdza garāmgājējus izvest viņu laukā, viņa neatcerējās ceļu uz turieni; taču gājēji veda viņu uz savām mājām, mieloja, mierināja un apguldīja atpūsties. Rozā paklausīja visiem, viņa izpildīja katra cilvēka lūgumu, bet pēc tam atkal lūdzās, lai ņem viņu pie rokas un izved klajā laukā, kur ir plašums kā debesīs un var tālu redzēt.

Kāds mazs zēns paklausīja Rožu; viņš paņēma to pie rokas un izveda laukā uz šosejas. Tālāk Rozā gāja viena pati. Nonākusi līdz kontrolpostenim uz ceļa, kur stāvēja divi vāciešu sargzaldāti, Rozā apstājās pie tiem.

— Knašo Hans, vai tu atkal mani nogalināsi? — Rozā vaicāja.

— Pusmuļķe! — viens vācietis noteica krievu

valodā, bet otrs ar automāta spalu iebelza Rozai pa muguru.

Tad Rozā sāka skriet no tiem projām; viņa skrēja pa nezālēm aizaugušu lauku un skrēja ilgi. Vācieši noskatījās viņai pakaļ un brīnījās, ka pusmuļķe aizgājusi tik tālu no viņiem un vēl aizvien ir dzīva — tur taču bija mīnēts placdarms. Un tad viņi redzēja uzzibsnījam acumirklīgu spožumu.

MĀTE

Māte atgriezās savās mājās. Aizbēgusi no vāciešiem, viņa klimta apkārt, taču nekur nespēja dzīvot kā vien savā dzimtajā pusē, un atgriezās mājās.

Divas reizes viņa tika pagājusi garām vāciešu nocietinājumiem, jo fronte šeit bija nelīdzena, un viņa gāja pa taisnāko, tuvāko ceļu. Viņa gāja pa laukiem nobēdājusies, kailu galvu, ar mulsu, tādu kā aklu kļuvušu seju. Viņas bēdas bija lielas un skumjas neremdināmas — māte bija zaudējusi visus savus bērnus.

Tagad viņa bija tik vārga, ka šķita — viņu dzen uz priekšu tikai vējš, kas drūmi snāja pa ceļu viņai nopakaļ. Viņai bija nepieciešams redzēt savu māju, kurā nodzīvojusi mūžu, un vietu, kur kaujā un mokās savu dzīvi beiguši viņas bērni.

Vecā māte atgriezās mājās. Taču viņas dzimtā vieta tagad bija tukša. Mazā, nabadzīgā, māliem apmestā dzelteni krāsotā vienģimenes māja ar ķieģeļu skursteni sen bija aizgājusi ar uguni no vāciešu rokas un pametusi pēc sevis ogļu drazu, kas jau sāka apaugt ar zāli. Arī visas tuvējās cilvēku mītnes iznīcinātas, visa šī vecā pilsēta mirusi; visapkārt klusi un baisi, un varēja tālu pārredzēt visu noklusušo zemi.

Māte apsēdās izdzisušajās krāsmatās un sāka

rušināt sava mājokļa pelnus. Pie viņas pienāca kaimiņiene Jevdokija Petrovna, jauna, piemīlīga sieviete, agrāk bijusi patukla, bet nu novārgusi un klusa. Viņas divus mazgadīgos bērnus bija nositusi bumba, kad viņa ar tiem gāja ārā no pilsētas, bet vīrs pazudis bez vēsts.

— Labdien, Marija Vasiļjevna, — Jevdokija Petrovna sveicināja.

— Vai tu tā esi, Dūņa? — Marija Vasiļjevna atsaucās. — Apsēsties, parunāsimies.

Dūņa apsēdās blakām.

— Vai tavējie visi pagalam? — Marija Vasiļ-jevna vaicāja.

— Visi! — Dūņa atbildēja. — Un tavējie — arī visi?

— Visi, nav vairs neviena, — Marija Vasiļjevna teica. — Divi mani dēli tepat ārpilsētā nolika galvu. Viņi iestājās strādnieku bataljonā, kad vācieši no Petropavlovskas iznāca uz Mitrofanovas lielceļa ... Meita aizveda mani no šejienes projām, kurp acis rāda. Bet pēcāk vācieši arī viņu nogalināja, nosita no augšas, no lidmašīnas... Bet es pārnācu atpakaļ.

— Ko tad tu citu varēji darīti Arī es tāpat vien dzīvoju, — sacīja Dūņa. — Manējie guļ, ij tavējie apguluši... Es jau gan zinu, kur guļ, — viņi ir tur, kur visus aizvilka un apraka, es tur biju klāt, pati savām acīm redzēju. Pirmāk viņi visus nogalinātos saskaitīja, uzrakstīja papīru, savējos nolika atsevišķi, bet mūsējos aizvilka labu gabalu tālāk. Tad visus izģērba plikus un visu ienākumu no mantām ierakstīja papīrā.

— Bet kas tad izraka kapu? — Marija Vasiļjevna kļuva nemierīga. — Vai dziļi ieraka, vai?

— Nē, kur nu dziļi! — Dūņa sacīja. — Šāviņa izrauta bedre, še tev ij kaps. Piegāza pilnu, citiem ij vietas nepietika. Tad viņi ar tankiem pārbrauca pa līķiem un salika vēl tos, kas bija palikuši pāri. Rakt viņiem negribas, viņi savus spēkus taupa. Virsū uzmeta mazu šķipsniņu zemes.

— Vai manējos arī ar tanku sabradāja vai arī virsū veselus uzlika? — Marija Vasiļjevna pētīja.

— Tavējos, vai? — Dūņa atsaucās. — To gan es nesaskatīju ... Turpat viņpus ārpilsētas pašā ceļa malā visi guļ, aiziesi — redzēsi. Es viņiem krustu sasēju no diviem sprūdzeņiem un uzspraudu.

Kad sāka vakarot, Marija Vasiļjevna piecēlās, atvadījās no Dūņas un krēslā devās uz turieni, kur gulēja viņas divi dēli.

Marija Vasiļjevna izgāja uz ārpilsētu, kas piekļāvās pilsētai. Agrāk te koka mājiņās dzīvoja dārzkopji un dārzeņu audzētāji; viņi pārtika no zemes gabaliņiem, kas piesliecās viņu dzīvokļiem. Tagad tur nekas vairs nebija pāri palicis un zemes virskārta ugunī saglīzdējusi.

No ārpilsētas pa līdzenumu aizstiepās Mitrofanovas trakts. Agrākos laikos pa trakta malām auga vītoli, tagad karš tos bija apkrimtis līdz pašiem celmiem, un patlaban ceļš bez gājējiem izskatījās tik skumīgs, it kā tuvu būtu pasaules gals.

Marija Vasiļjevna nonāca pie kapa vietas, kur rēgojās no diviem šķērseniski sasietiem drebošiem zariem darināts krusts. Māte apsēdās pie šā krusta; zem tā kaili gulēja viņas bērni, svešu roku nogalināti, apgānīti un iemesti trūdēt.

Iestājās vakars un pārvērtās naktī. Pie debesīm iemirgojās rudens zvaigznes, tādas kā noraudājušās, tur atvērās brīnišķīgas un labsirdīgas acis un nekustīgi lūkojās uz tumšo, bēdu pilno zemi, kas vilka pie sevis.

— Bijuši jūs dzīvi, — māte nočukstēja saviem mirušajiem dēliem zemē, — bijuši jūs dzīvi, cik daudz darba būtu paveikuši, kādu likteni pieredzējuši! Bet tagad, ko tur, tagad jūs esat miruši, — kur ir jūsu dzīve, ko jūs netikāt līdz galam nodzīvojuši, kurš gan to nodzīvos jūsu vietā? Cik tad Matve-jam bija? Divdesmit trešais nāca, bet Vasilijam divdesmit astotais. Un meitai astoņpadsmit, tagad jau būtu deviņpadsmitais, vakar viņai bija dzimšanas diena...

Viņa pataustīja kapa smilti un piekļāva tai seju. Zemē bija klusu, nekā nevarēja dzirdēt.

— Guļ, — māte nočukstēja — neviens pat nekustas.

Marija Vasiļjevna pacēla seju no zemes: viņai izklausījās, ka viņu sauc meita Nataša; tā viņu sauca, neteikdama ne vārda, it kā būtu ko izdvesusi vienīgi ar vāru nopūtu. Māte pavērās apkārt, gribēdama saskatīt, no kurienes meita viņu sauc, no kurienes atskanējusi tās maigā balss — no klusā lauka, no zemes dziļuma vai no debess augstumiem, no tās skaidrās zvaigznes. Kur gan tā patlaban ir, viņas pazudusī meita, vai varbūt tās vairs nav nekur un mātei tikai spokojas Natašas balss, kas skan kā atmiņa viņas pašas sirdī?

Tad māte aizsnaudās un iemiga uz kapa.

Ap pusnakti kaut kur tālumā uzplīvoja kara blāzma, un no turienes atdunēja lielgabalu dārdi; tur sākās kauja. Marija Vasiļjevna pamodās un palūkojās uz uguns pusi debess malā, un ieklausījās lielgabalu straujajā elpā. «Tur nāk mūsējie,» viņa domāja. «Kaut nākuši ātrāk.»

Māte atkal pieplaka pie mīkstās kapa zemes, lai būtu tuvāk saviem apklusušajiem dēliem. Viņu klusēšanā bija nosodījums ļaundariem, kas viņus nogalinājuši, un bēdas mātei, kas atcerējās savu bērnu miesas smaržu un viņu dzīvo acu krāsu ...

Ap dienasvidu krievu tanki izgāja uz Mitrofanovas ceļa un apstājās ārpilsētā pārbaudei un uzpildīšanai.

Kāds sarkanarmietis nokāpa no tanka un atgāja nostāk, lai paietos pa zemi, pār kuru pašlaik spīdēja rāma saule.

Pie krusta, kas bija sasiets no diviem zariem, sarkanarmietis ieraudzīja vecu sievu, kura bija ar seju piekļāvusies pie zemes. Pienācējs noliecās pie viņas un ieklausījās viņas elpā, tad pagrieza sievietes augumu augšpēdu un skaidrības dēļ vēl piespieda ausi pie viņas krūtīm. «Viņas sirds ir aizgājusi,» sarkanarmietis saprata un apsedza nomirējas rimto seju ar tīru linautiņu.

— Dusi mierā, — sarkanarmietis atvadām sacīja. — Lai kam tu biji māte, bet arī es bez tevis esmu palicis bārs.

GOVS

Pelēka čerkesu šķirnes stepes govs viena pati mitinājās šķūnī. Sis šķūnis, sasists no ārpusē nokrāsotiem dēļiem, atradās dzelzceļa līnijas sarga nelielajā sētā. Šķūnī blakus malkai, sienam, prosas salmiem un savu mūžu atkalpojušiem mājsaimniecības piederumiem — lādei bez vāka, izdegušam patvāra skurstenim, novalkātiem drēbju kankariem, krēslam bez kājām — bija atstāta vieta, kur govij pārlaist nakti un mitināties garajās ziemās.

Dienu un pa vakariem viņu apciemoja puisēns Vasja Rubcovs, saimnieka dēlēns, un glaudīja pa spalvai viņai kaklu. Viņš atnāca arī šodien.

— Gotiņ, gotiņ, — viņš sacīja, tāpēc ka govij nebija sava vārda, un viņš to sauca tā, kā bija rakstīts lasāmgrāmatā. — Tu taču esi govs! ... Nebēdājies, tavs dēls izveseļosies, šodien tēvs viņu atvedīs atpakaļ.

Govij bija teliņš — vērsēns; vakar tas bija nez ar ko aizrijies, un viņam no mutes sāka tecēt siekalas un žults. Tēvs baidījās, ka telēns nobeigsies, un šodien aizveda to uz staciju — parādīt veterināram.

Govs iesāņus skatījās uz puiku un klusēja, košļādama sen sakaltušu nāves nobendētu zāles stiebriņu. Viņa puiku allaž pazina, un puisēns viņu mīlēja. Viņam pie govs patika viss, kas vien tai

bija, — labsirdīgās, siltās acis, ko apņēma tumši loki, it kā govs pastāvīgi būtu piekususi vai domīga, ragi, piere un viņas lielais kārnais ķermenis, kas tāds bija tāpēc, ka govs savu spēku nepaturēja sev taukos un gaļā, bet atdeva to pienā un darbā. Puika vēl palūkojās uz maigo, mierīgo tesmeni ar maziem sažuvušiem pupiem, no kuriem viņš dabūja pienu, aptaustīja īso, spēcīgo pakrūti un stipros krūšu kaulu izciļņus.

Pavirši paraudzījusies uz puiku, govs nolieca galvu un ar negribīgu muti paņēma no siles dažas smildziņas. Viņai nebija vaļas ilgi lūkoties apkārt vai atpūsties, viņai vajadzēja gremot bez mitas, tāpēc ka arī piens viņā rieta bez mitas, bet barība bija liesa, vienmuļīga, un govij ar to bija ilgi ko noņemties, lai būtu paēdusi.

Vasja izgāja no šķūņa. Bija rudens. Ap dzelzceļa sarga māju pletās līdzeni, tukši lauki, pa vasaru šalkuši druvu briedumā, bet tagad nopļauti, apklusuši un skumīgi.

Sāka krēslot; tumsa jau vēra ciet debesis, kas bija aizvilkušās ar pelēku, drēgnu miglas tēni; vējš, augu dienu pluinījis nopļautās labības akotus un raustījis kailos, ziemas miegam sastingušos krūmus, tagad pats nolicies uz dusu klusās, zemās ieplakās un tikko dzirdami čirkstināja virs skursteņa pierīkoto vējrādi, uzņemdams rudens dziesmu.

Viensliežu dzelzceļa līnija nogulusi netālu no mājas blakus puķu dārziņam, kurā ap šo laiku viss jau nokaltis un sačākstējis — gan zāle, gan puķes. Vasja vairījās iet iekšpus žoga, kas apņēma dārziņu: tas viņam tagad šķita kapsēta stādiem, ko viņš pavasarī bija dēstījis un modinājis dzīvei.

Māte istabā uzdedza lampu un izlika signāl-laternu ārpusē uz sola.

— Drīz nāks četrsimt sestais, — viņa sacīja dēlam, — to tu aizvadi. Tēva vēl tā kā nejūt... Ka tik nu nebūtu sācis uzdzīvot?

Tēvs bija aizgājis ar telēnu uz septiņus kilometrus attālo staciju jau no rīta; viņš droši vien ir telēnu nodevis veterināram un pats sēž stacijas uzgaidāmajā vai arī bufetē dzer alu, vai arī aizgājis uz tehniskā minimuma konsultāciju. Bet var arī būt, ka veterinārajā punktā liela rinda un tēvs gaida. Vasja paņēma laternu un apsēdās uz šķērskoka pie pārbrauktuves. Vilciena vēl nedzirdēja, un zēns noskuma; viņam nebija vaļas te kvernēt un aizvadīt vilcienus: viņam laiks gatavot rītdienas stundas un likties gulēt, rītā taču agri jāceļas. Viņš gāja kolhoza septiņgadīgajā skolā pieci kilometri no mājām un mācījās ceturtajā klasē.

Vasjam patika iet skolā, jo, klausīdamies skolotājā un lasīdams grāmatas, viņš savā prātā iztēlojās visu pasauli, ko vēl nepazina un kas bija tālu no viņa. Nīla, Ēģipte, Spānija un Tālie Austrumi, lielās upes — Misisipi, Jeņiseja, klusā Dona un Amazone, Arāla jūra, Maskava, Ararata kalns, Vientulības sala Ledus okeānā — tas viss Vasju valdzināja un saviļņoja. Viņam šķita, ka visas zemes un visi cilvēki sen gaida, kad viņš izaugs liels un ies pie tiem. Taču viņš vēl nekur nebija paspējis pabūt: piedzimis tepat, kur dzīvo arī pašlaik, un bijis tikai kolhozā, kur atrodas skola, un stacijā. Tāpēc viņš satraukti un priecīgi ielūkojās cilvēku sejās, kad tie raudzījās uz viņu no pasažieru vilcienu logiem, — kas gan viņi tādi ir, un ko viņi domā, — taču vilcieni gāja ātri, un cilvēki tajos aizbrauca garām, iekām zēns uz pārbrauktuves tos iepazina. Turklāt vilcienu bija maz, pavisam tikai divi pāri diennaktī, un trīs no šiem vilcieniem gāja garām naktī.

Reiz, vilcienam ejot lēnā gaitā, Vasja skaidri saskatīja jauna, domīga cilvēka seju. Cilvēks raudzījās pa atvērto logu stepē, vēroja nepazīstamo vietu apvāršņa malā un kūpināja pīpi. Ieraudzījis zēnu, kas stāvēja pie pārbrauktuves, pacēlis zaļu karodziņu, viņš tam uzsmaidīja un skaidri pateica: «Uz redzēšanos, cilvēkbērns!» — un atvadām vēl pamāja ar roku. «Uz redzēšanos,» Vasja viņam klusu atbildēja, «izaugšu liels, redzēsimies! Tu dzīvo vien un pagaidi mani, nenomirsti!» Vēl ilgi zēns atcerējās šo domīgo cilvēku, kas vagonā aizbrauca nezin uz kurieni: viņš droši vien bija izpletņa lēcējs, mākslinieks, ordeņa kavalieris vai vēl kas labāks, tā par viņu domāja Vasja. Taču ar laiku atmiņa par cilvēku, kas reizi bija aizslīdējis garām viņu mājai, zēna sirdī apdzisa, jo viņam bija jādzīvo tālāk un jādomā un jājūt kas cits.

Tālumā — tukšajā rudenīgo lauku naktī — iedziedājās lokomotīve. Vasja pagājās tuvāk pie sliedēm un augstu pār galvu pacēla gaišo signālu, ka ceļš brīvs. Viņš vēl kādu brīdi klausījās pieaugam traucošā vilciena dunu un tad pagriezās uz mājas pusi- Sētsvidū žēli noīdējās govs. Viņa visu laiku gaidīja savu dēlu — telēnu, bet tas nenāca. «Kur gan tēvs tik ilgi blandās apkārt?» Vasja īgni nodomāja. «Mūsu govs taču jau raud! Ir nakts, tumsa, bet tēva vēl aizvien nav.»

Lokomotīve sasniedza pārbrauktuvi un, smagi griezdama riteņus, visu savas uguns spēku dvesdama tumsā, paskrēja garām vientuļajam cilvēkam ar laternu rokā. Mehāniķis pat nepaskatījās uz zēnu, — tālu izliecies pa logu, viņš vēroja mašīnu: tvaiks bija izsitis virzuļa kāta blīvslēga pildījumu un pie katras virzuļa kustības lauzās ārā. Arī Vasja to pamanīja. Drīz būs klāt garais kāpums, kur mašīnai ar vāju blīvējumu cilindrā būs grūti uzvilkt sastāvu. Zēns zināja, kā strādā tvaika mašīna, viņš par to bija izlasījis fizikas mācību grāmatā, un, ja tur nebūtu par to rakstīts, viņš tik un tā būtu izdibinājis, kas tā tāda ir. Viņš mocījās, ja redzēja kādu priekšmetu vai vielu un nesaprata, kā tie taisīti un darbojas. Tāpēc viņš neņēma mašīnistam ļaunā, kad tas aizbrauca garām, ne acu nepametis uz viņa laternu: mašīnists raizējās par mašīnu, lokomotīve varēja naktī apstāties garajā kāpumā, un tad viņam būs grūti vilcienu iekustināt; apstājoties vagoni atslīdēs mazliet atpakaļ, sastāvs tiks sastiepts un var pārtrūkt, ja to ar sparu izkustinās, bet pa niekam to nemaz nenodabūs no vietas.

Vasjam garām aizripoja smagie četrasu vagoni; to atsperes bija saspiestas, un zēns saprata, ka vagonos ir smaga, dārga krava. Tad nāca vaļējās platformas: uz tām sastatīti automobiļi, nepazīstamas mašīnas, apsegtas ar brezentu, sabērtas ogles, veselas kaudzes kāpostgalvu, kāpostiem sekoja jaunas sliedes, tad atkal sākās slēgti vagoni, kuros veda dzīvniekus. Vasja ar laternu paspīdināja gaismu uz vagonu riteņiem un buksēm — vai tur nav kas nelāgs, taču tur viss šķita kārtībā. Vienā lopu vagonā iemāvās sveša, nepazīstama telīte, un tad no šķūņa tai gaudā, žēlabainā balsī atsaucās govs, kas skuma pēc sava dēla.

Pēdējie vagoni aizvirzījās Vasjam garām pavisam lēni. Varēja dzirdēt, kā lokomotīve vilciena priekšgalā elš smagā piepūlē, tās riteņi buksēja un sastāvu nevilka. Vasja ar laternu devās pie lokomotīves, tāpēc ka mašīnai bija grūti, un viņš gribēja būt tuvumā, it kā ar to varētu dalīties tās liktenī.

Lokomotīve strādāja tik saspringti, ka no tās skursteņa lidoja ārā ogļu drumslas un varēja dzirdēt dobju tusnīšanu katla iekšienē. Mašīnas riteņi gausi griezās, un mehāniķis vēroja tos pa kabīnes logu. Lokomotīvei pa priekšu pa sliežu ceļu gāja mašīnista palīgs. Viņš grāba ar lāpstu smiltis no balasta kārtas un kaisīja uz sliedēm, lai mašīna nebuksē. Priekšējo lokomotīves lukturu gaisma apspīdēja melnu, ar mazutu notriepušos, pārgurušu cilvēku. Vasja nolika savu laternu zemē un devās pie balasta, kur mašīnista palīgs darbojās ar lāpstu.

— Dod man, es kaisīšu, — Vasja sacīja. — Bet tu ej palīdzi lokomotīvei. Citādi nupat, nupat apstāsies.

— Bet vai tu mācēsi? — mašīnista palīgs vaicāja, uzlūkodams zēnu lielām, gaišām acīm tumšajā iekritušajā sejā. — Nu, pamēģinil Tikai piesardzīgi, skaties atpakaļ uz mašīnu I

Lāpsta bija liela un Vasjas spēkiem par smagu. Viņš to atdeva palīgam atpakaļ.

— Es tāpat ar rokām, tā vieglāk.

Vasja pieliecās, pagrāba riekšavās smiltis un veikli nobārstīja sliedes galviņu.

— Kaisi uz abām sliedēm, — palīgs viņam aizrādīja un aizjoza pie lokomotīves.

Vasja sāka kaisīt pēc kārtas te vienu, te otru sliedi. Lokomotīve smagi, gausi sekoja zēnam, berzdama smiltis ar tērauda riteņiem. Ogļu dvinga un atdzisušā tvaika mitrums sijājas no augšas uz Vasju, taču viņam bija interesanti strādāt, viņš

337

22 — 1132

jutās svarīgāks par lokomotīvi, jo tā pati nāca viņam nopakaļ un, tikai pateicoties viņam, nebuk-sēja un neapstājās.

Ja Vasja, darbā nogrimis, aizmirsās un lokomotīve pievirzījās viņam turpat jau gluži klāt, tad mašīnists deva īsu pūtienu un no mašīnas pakliedza: «Ei, skaties atpakaļ! ... Ber biezāku kārtu un līdzenāk!»

Vasja sargājās no mašīnas un klusēdams strādāja. Bet tad viņš apskaitās, ka viņam uzkliedz un pavēl; viņš noskrēja no sliedēm un pats sakliedza uz mašīnistu:

— Un ko tad jūs bez smiltīm braucat? — Vai nezināt! ...

— Smiltis mums visas izgājušas, — mašīnists atbildēja. — Mums tvertne par mazu.

— Tad pierīkojiet papildus, — Vasja pamācīja, soļodams līdzās lokomotīvei. — No veca skārdā var izliekt un iztaisīt. Skārdniekam pasūtiet.

Mašīnists paraudzījās uz zēnu, taču tumsā nevarēja lāgā saskatīt. Vasja bija kārtīgi ģērbies, ar kurpēm kājās, seja sīka, un viņš ne acu nenovērsa no mašīnista. Mašīnistam pašam mājās auga tāds puišelis.

— Arī tvaiks jums nāk, kur nevajag: no cilindra, no katla pa sāniem velk, — Vasja aizrādīja. — Tikai velti spēks pa spraugām izkūp gaisā.

— Ko tu neteiksi! — mašīnists iebilda. — Tad sēsties un vadi sastāvu, bet es soļošu blakām.

— Lai notiek! — Vasja labprāt bija ar mieru.

Lokomotīve uzreiz pilnā sparā sāka griezt riteņus

uz vietas, cīnīdamās kā cietumnieks, kas traucas aizskriet brīvībā, pat sliežu duna aizvēlās tālu pa līniju.

Vasja atkal paskrējās lokomotīvei priekšā un ņēmās sviest smiltis uz sliedēm, zem mašīnas priekšējiem skrejriteņiem. «Nebijis man pašam dēla, ņemtu šo par savējo,» mašīnists murmināja, pūlēdamies pārvarēt lokomotīves buksēšanu. «Viņš no mazām dienām jau ir pilnvērtīgs cilvēks, bet viņam viss vēl priekšā ... Velna būšana: vai tikai kaut kur pakaļgalā vēl nav ieslēgtas bremzes, bet brigāde snauž kā kūrvietā. Nu, kad sāksim braukt nolejus, es tiem gan sadošu.»

Mašīnists deva divus garus pūtienus — lai atlaiž bremzes, ja tās sastāvā vēl kur pievilktas.

Vasja atskatījās un nogāja no sliedēm.

— Ko tad tu? — mašīnists viņam pakliedza.

— Neko, — Vasja atsaucās. —Nupat vairs nebūs tik stāvs, lokomotīve brauks pati, bez manis, bet tad nolej us ...

— Viss var būt, — mašīnists no augšas pabilda.

— Še, ņem! — Un viņš pasvieda zēnam divus lielus ābolus.

Vasja pacēla cienastu.

— Pagaidi, neēd! — mašīnists viņam teica.

— Iesi atpakaļ, paskaties zem vagoniem un, lūdzams, paklausies: vai kaut kur nav piespiestas bremzes- Tad izej uz pauguriņa un ar laternu padod man signālu — zini, kā?

— Es visus signālus zinu, — Vasja atbildēja un pieķērās pie lokomotīves trapa, lai pavizinātos. Tad viņš noliecās un paskatījās zem lokomotīves.

— Piespiestas! — viņš iesaucās.

— Kurā vietā? — mašīnists jautāja.

— Tev pašam piespiestas — ratiņi zem tendera! Tur riteņi griežas lēni, bet citiem ratiņiem ašāk!

Mašīnists nosunīja sevi, palīgu un visu dzīvi kopā, bet Vasja nolēca no trapa un devās uz mājām.

Tālumā spīdēja zemē noliktā laterna. Drošības pēc Vasja paklausījās, kā darbojās mašīnas ritošās daļas, taču nekur nedzirdēja beržamies un čīkstam bremžu klučus.

Vilciens aizgāja, un zēns pagriezās uz to vietu, kur bija atstājis laternu. Tās gaisma piepeši pacēlās gaisā, kāds bija paņēmis laternu rokās. Vasja joza turp un ieraudzīja tēvu.

— Un kur mūsu teliņš? — puika tēvam jautāja. — Vai viņš nomira?

— Nē, viņš izveseļojās, — tēvs atbildēja. — Es to pārdevu kaušanai, man labi samaksāja. Kam mums vērsēns?

— Viņš vēl ir mazs, — Vasja iebilda.

— Par mazu vairāk maksā, tam mīkstāka gaļa, — tēvs paskaidroja.

Vasja pārlika laternā stiklu, baltā vietā ielika zaļo un vairākas reizes lēni pacēla signālu virs galvas un nolaida lejup, pagriezis gaismu uz aizejošā vilciena pusi: lai brauc vien tālāk, riteņi zem vagoniem griežas brīvi, bremzes nekur nav piespiestas.

Iestājās klusums. Grūtsirdīgi un lēnīgi sētsvidū noīdējās govs. Viņa negulēja, gaidīdama savu dēlu-

— Ej viens pats uz mājām, — tēvs Vasjam sacīja, — es apstaigāšu mūsu apgaitu.

— Bet rīki? — Vasja atgādināja.

— Es tāpat vien; paskatīšos tikai, vai nav kur kabas izkustējušās, strādāt šodien nestrādāšu, — tēvs klusu sacīja. — Sirds sāp telēna dēļ: audzējām, audzējām, bijām jau pie viņa pieraduši... Būtu zinājis, ka būs tik žēl, nebūtu pārdevis...

Un tēvs aizgāja ar laternu pa līniju, grozīdams galvu te pa labi, te pa kreisi, aplūkodams sliedes.

Kad Vasja atvēra vārtiņus, govs, sajutusi cilvēku, atkal gari noīdējās.

Vasja iegāja šķūnī un, acīm pamazām pierodot pie tumsas, vērīgi noskatīja govi. Tā tagad nekā neēda; govs klusēja un reti elpoja, to māca smagas, grūtas bēdas, kas bija neremdināmas un varēja kļūt tikai lielākas, jo savās bēdās tā neprata sevi mierināt ne ar vārdu, ne ar apziņu, ne draudzībā, nedz izklaidējoties, kā to var darīt cilvēks. Vasja ilgi glaudīja un apmīļoja govi, taču tā palika nekustīga un vienaldzīga: viņai šobrīd bija vajadzīgs vienīgi viņas dēls — teliņš, un nekas to nevarēja aizstāt — ne cilvēks, ne zāle, ne saule. Govs nesaprata, ka var vienu laimi aizmirst, atrast citu un atkal dzīvot, vairs nemokoties. Viņas mulsais prāts nespēja viņai palīdzēt sevi apmānīt: kas reiz bija iegājis viņas sirdī vai jūtās, tas nevarēja tikt tur apslāpēts vai aizmirsts.

Un govs grūtsirdīgi māva, jo viņa bija pilnīgi padevīga dzīvei, dabai un savai prasībai pēc dēla, kas vēl nebija pieaudzis, lai viņa to varētu atstāt, un patlaban viņa juta sevī karstu sāpi, viņa lūkojās tumsā lielām pierietušām acīm un nevarēja tās izritināt asarās, lai remdētu sevi un savas bēdas.

Rītā Vasja mazā gaismiņā aizgāja uz skolu, bet tēvs ņēmās savest kārtībā nelielu vienlemeša arklu. Tēvs gribēja ar govi apart mazu zemes gabaliņu dzelzceļa stigas atsavinātajā joslā, lai pavasarī tur iesētu prosu.

Pārnācis no skolas, Vasja ieraudzīja, ka tēvs ar govi ar, taču uzaris bija tīro nieku. Govs padevīgi vilka arklu un, galvu noliekusi, ļāva siekalām pilēt zemē. Ar savu govi Vasja un tēvs bija strādājuši tīrumā ari agrāk; viņa prata vilkt arklu, bija pieradusi un pacietīgi gāja jūgā.

Pret vakaru tēvs izjūdza govi un laida to paganīties vectīruma rugainē. Vasja sēdēja istabā pie galda, gatavoja stundas un laiku pa laikam pameta acis uz logu — viņš redzēja savu govi. Tā stāvēja tuvējā tīrumā, neplūca zāli un nekā nedarīja.

Vējš mācās virsū tāds pats kā vakar, drūms un tukšs, un vējrādis uz jumta lāgiem čīkstēja, it kā dungodams garu rudens dziesmu. Blenzdama tumstošajā laukā, govs gaidīja savu dēlu; nu jau viņa vairs neīdēja un nesauca to, viņa cieta un nesaprata.

Sagatavojis stundas, Vasja paņēma maizes ri-ciņu, apkaisīja ar sāli un nesa govij. Govs maizi neņēma pretī un palika vienaldzīga, kā bijusi. Vasja brītiņu pastāvēja pie viņas, tad apķērās govij ap kaklu, lai tā zinātu, ka viņš to saprot un mīl. Taču govs strupi paraustīja kaklu, atsvieda puiku nost un, iemaurojusies svešādā, spalgā balsī, drāzās pa lauku projām. Aizskrējusi lielu gabalu, govs piepeši cirtās atpakaļ un, drīz lēkādama, drīz klupdama uz priekškājām un spiezdamās ar galvu pie zemes, tuvojās Vasjam, kas viņu gaidīja turpat, kur bijis.

Govs aizlikās zēnam garām, garām pagalmam un nozuda vakarīgajā laukā, un no turienes vēlreiz Vasja izdzirdēja viņas svešādo, spalgo balsi.

Māte, pārnākusi no kolhoza kooperatīva, tēvs un Vasja līdz pašai pusnaktij staigāja katrs savu malu pa apkārtējiem laukiem un saukāja savu govi, taču govs neatsaucās, viņas nebija. Pēc vakariņām māte apraudājās, ka pagalam viņu gādniece un darbu darītāja, un tēvs jau sāka gudrot, ka, acīm redzot, vajadzēs rakstīt iesniegumu pašpalīdzības kasei un dzelzceļa darbinieku arodbiedrībai, lai izsniedz aizdevumu jaunas govs iegādei.

Rītā Vasja pamodās pirmais, logos tikko blāvoja pelēka krēsla. Viņš izdzirdēja, ka pie mājas klusumā kāds elpo un kustas- Viņš paskatījās pa logu un ieraudzīja govi; tā stāvēja pie vārtiem un gaidīja, kad to laidīs sētā ...

Kopš tā laika govs, kaut arī dzīvoja un strādāja, kad vajadzēja art vai aizbraukt uz kolhozu pēc miltiem, taču pilnīgi norāva pienu un kļuva īgna un nesaprātīga. Vasja pats viņu dzirdīja, pats baroja un tīrīja, taču govs neatsaucās uz viņa rūpēm, tai bija alga viena, ko ar viņu dara.

Ap dienas vidu govi izlaida laukā pastaigāties savā vaļā, lai viņa atlabtu. Taču govs staigāja maz; viņa ilgi stāvēja uz vietas, tad mazliet pagājās un atkal apstājās, aizmirsusi, ka jāstaigā. Reiz viņa izgāja uz dzelzceļa līnijas un lēnām gāja pa gulšņiem, tad Vasjas tēvs viņu pamanīja, iekaustīja un noveda sāņus. Agrāk govs bija bailīga, uzmanīga un nekad pati negāja uz sliedēm. Tāpēc Vasja sāka baidīties, ka govi var sabraukt vilciens vai arī viņa pati nomirs, un, sēdēdams skolā, visu laiku domāja par govi un no skolas skrēja uz mājām skriešus.

Un vienu reizi, kad bija visīsākās dienas un patlaban krēsloja, Vasja, no skolas pārnākot, ieraudzīja, ka iepretim viņu mājai stāv preču vilciens. Satraukts viņš ar skubu skrēja pie lokomotīves.

Pazīstamais mašīnists, kuram Vasja nesen bija palīdzējis vadīt vilcienu, un Vasjas tēvs vilka no tendera apakšas sabrauktu govi. Vasja apsēdās zemē un pamira aiz bēdām, pirmo reizi tik tuvu saskāries ar nāvi.

— Es taču minūtes desmit tai svilpu, — mašīnists stāstīja Vasjas tēvam. — Vai viņa tev kurla ir vai nepilnīga? Visu sastāvu nācās strauji nobremzēt, bet tik un tā nepaspēju.

— Viņa nav kurla, viņa ir durna, — sacīja tēvs.

— Jādomā, apsnaudusies uz sliedēm.

— Nē, viņa bēga no lokomotīves, bet lēnām un neattapa pagriezties malā, — mašīnists skaidroja-

— Es domāju, ka viņa attapsies.

Kopā ar mašīnista palīgu un kurinātāju viņi četratā izvilka sakropļoto govs ķermeni no tendera apakšas un iegāza visu gaļu ārpusē, sausā grāvī sliežu ceļa malā.

— Gaļa nekas, svaiga, — sacīja mašīnists. — Vai pats iesālīsi vai pārdosi?

— Būs jāpārdod, — tēvs izlēma. — Jāsakasa nauda, ko nopirkt citu govi, bez govs grūti.

— Bez govs tu nevari, — mašīnists piekrita.

— Sakasi naudu un pērc, es arī tev kādu nieku piesviedīšu. Daudz man nav, bet savs mazumiņš atradīsies. Es drīz saņemšu prēmiju.

— Par ko tad tu man naudu dosi? — Vasjas tēvs pabrīnījās. — Es tak tev neesmu ne rada, nekā ... Gan jau es pats tikšu galā: — arodbiedrība, kase, dienests, pats zini — no vienas vietas, no otras ...

— Nu, bet es piesviedīšu, — mašīnists palika pie sava. — Tavs dēls man palīdzēja, un es palīdzēšu jums. Rau, kur viņš sēž. Sveiks! — mehāniķis pasmaidīja.

— Labdien, — Vasja atņēma.

— Ne savu mūžu nevienu nebiju sabraucis, — mašīnists sacīja, — vienu reizi gan — suni... Man pašam būs grūta sirds, ja jums nekā par govi neatlīdzināšu.

— Bet par ko tu prēmiju dabūsi? — Vasja ieprasījās. — Tu tak slikti brauc.

— Tagad braucu mazliet labāk, — mašīnists iesmējās. — Iemācījos!

— Vai ielikāt smiltīm citu tvertni? — Vasja no-vaicāja.

— Ielikām: mazo smilšu tvertni apmainījām pret lielāku! — mašīnists atbildēja.

— Beidzot attapuši, — Vasja pikti norūca.

Pienāca galvenais konduktors un iedeva mašīnistam papīru, kurā bija uzrakstījis, kāda iemesla pēc vilciens apstājies posmā starp divām stacijām.

Otrā dienā tēvs pārdeva rajona lauku kooperatīvam visu govs gaļu. Atbrauca svešs pajūgs un to paņēma. Vasja ar tēvu devās pajūgam līdzi. Tēvs gribēja saņemt naudu par gaļu, un Vasja domāja nopirkt veikalā grāmatas lasīšanai. Viņi palika pa nakti rajona centrā un pavadīja tur vēl rīta cēlienu iepirkdamies un pēc pusdienas gāja uz mājām.

Jāiet bija caur kolhozu, kur atradās septiņgadīgā skola, kurā Vasja mācījās. Bija jau pavisam satumsis, kad tēvs un dēls aizkļuva līdz kolhozam, tāpēc Vasja negāja uz mājām, bet paļjka pārnakšņot pie skolas sarga, lai nebūtu rīt agri jānāk atpakaļ un velti jānomokās. Uz mājām aizgāja tēvs viens pats.

Skolā no rīta sākās kontrolpārbaudi jumi par pirmo ceturksni. Skolēniem uzdeva uzrakstīt sacerējumu par kaut ko no savas dzīves.

Vasja burtnīcā ierakstīja: «Mums bija govs. Kad viņa bija dzīva, mēs no viņas dabūjām pienu — māte, tēvs un es. Tad viņai piedzima dēls — teliņš, un tas arī dabūja no viņas pienu, mēs trīs un viņš

ceturtais, un visiem pietika. Govs vēl ara un vilka vezumus. Pēc tam viņas dēlu pārdeva gaļā. Govs sāka bēdāties, bet drīz nomira no vilciena. Un viņu arī apēda, tāpēc ka viņa ir gaļa. Govs atdeva mums visu, tas ir, pienu, dēlu, gaļu, ādu, iekšas un kaulus, viņa bija laba. Es atceros mūsu govi un nekad neaizmirsīšu.»

Sētā Vasja atgriezās krēslā. Tēvs jau bija mājās, nule pārnācis no līnijas; viņš rādīja mātei simt rubļus, divus papīriņus, ko mašīnists viņam tabakas makā bija nosviedis no lokomotīves.

MAZAIS KARAVĪRS

Netālu no frontes līnijas, nesagrautā stacijas ēkā saldi krāca uz grīdas iemiguši sarkanarmieši; atpūtas laime jaudās viņu nogurušajās sejās.

Uz otrā sliežu ceļa klusu šņāca karstās dežūrlo-komotīves tvaika katls, šķita, it kā dziedātu vienmuļa, mierinoša sen pamesto māju balss. Taču vienā stacijas ēkas kaktā, kur dega petrolejas lampa, ļaudis paretam čukstēja cits citam mierinājuma vārdus, un tad ari viņi apklusa.

Tur stāvēja divi majori, līdzīgi viens otram ne jau ar ārējām pazīmēm, bet ar abiem kopējo labsirdību grumbainajās, iedegušajās sejās; ikviens no viņiem turēja savā plaukstā puisēna roku, bet bērns lūdzoši raudzījās komandieros. Viena majora roku bērns nelaida vaļā, kļaudamies pie tās ar seju, bet no otras piesardzīgi raudzīja atbrīvoties. Pēc izskata bērnam varēja būt gadu desmit, taču ģērbies viņš bija kā pieredzējis karavīrs — apvalkātā pelēkā šinelī, kas cieši ieskāva viņa augumu, ar laiviņu galvā un āvies zābakos, kuri, acīm redzot, bija taisīti pēc mēra, bērna kājai. Viņa sīkā sejiņa, kalsna, vēja aprauta, tomēr ne izdilusi, pielāgojusies dzīvei un jau pieradusi pie tās, patlaban bija pievērsta vienam majoram; bērna gaišās acis skaidri pauda skumjas,

nepārprotami izteikdamas, ko jūt viņa sirds; viņš skuma, ka jāšķiras no tēva vai vecākā drauga, kāds, jādomā, viņam bija majors.

Otrs majors vilka bērnu aiz rokas sev klāt un mierinādams glāstīja viņu, taču puisēns, roku neatņemdams, palika pret viņu vienaldzīgs. Pirmais majors arī bija bēdīgs; viņš čukstēja bērnam, ka drīz ņems to pie sevis un viņi atkal satiksies, lai vienmēr paliktu kopā, bet patlaban viņi šķiras uz neilgu laiku. Puisēns ticēja viņam, tomēr arī pati šī patiesība nespēja iepriecināt viņa sirdi, kas bija pieķērusies tikai vienam cilvēkam un vēlējās pastāvīgi būt kopā ar to, būt tā tuvumā, un nevis tālu projām. Bērns jau zināja, ko kara laikā nozīmē tālums — cilvēkiem no turienes grūti nokļūt atpakaļ vienam pie otra, — tāpēc viņš negribēja šķiršanos un viņa sirds nespēja panest vientulību, tā baidījās, ka, viena palikusi, mirs. Un ar savu pēdējo lūgumu un cerību puisēns raudzījās uz majoru, kuram vajadzēja viņu atstāt pie sveša cilvēka.

— Nu, Serjoža, pagaidām paliec sveiks, — teica tas majors, kuru bērns mīlēja. — Tu tā īpaši necenties karot, paaugsies — tad karosi. Nedzenies vācietim virsū un pietaupi sevi, lai es tevi atrodu sveiku veselu. Nu, ko nu, ko tu tā, — turies, karavīrs 1

Serjoža sāka raudāt. Majors pacēla puisēnu uz rokām un vairākkārt noskūpstīja viņa seju. Tad majors ar bērnu devās uz izeju, arī otrs majors sekoja viņiem, uzdevis man pieskatīt atstātās mantas.

Kad viņi atgriezās, bērns bija otram majoram uz rokām; viņš sveši un bikli lūkojās uz komandieri, kaut gan šis majors maigiem vārdiem raudzīja viņu pierunāt un kā mācēdams kļāva sev klāt.

Majors, kas nu bija aizgājušā vietā, ilgi vārdoja apklusušo bērnu, taču tas, uzticīgs vienām jūtām un vienam cilvēkam, palika, sevī ierāvies.

Netālu no stacijas sāka graut zenītlielgabali. Puisēns ieklausījās to dobjajās, nedzīvajās skaņās, un viņa skatienā pavīdēja satraukta interese.

— Viņu izlūkotājs lido! — puisēns sacīja klusu, it kā pats sev. — Augstu lido, zenītlielgabali to neaizsniegs, tur jāsūta iznīcinātājs.

— Sūtīs, — majors teica. — Mūsējie tur uzmana.

Mums vajadzīgais vilciens bija paredzams tikai rīt, un mēs visi trīs devāmies uz kopmītni pārnakšņot. Tur majors paēdināja bērnu no sava smagi piekrautā mantu maisa.

—• Kā tas man ir apnicis pa kara laiku, šis maiss, — majors sacīja, — un cik tomēr esmu tam pateicīgs!

Puisēns paēdis aizmiga, un majors Bahičevs pārstāstīja man viņa likteni.

Sergejs Labkovs bija pulkveža un kara ārstes dēls. Viņa tēvs un māte kalpoja abi vienā pulkā, tāpēc arī savu vienīgo dēlu paturēja pie sevis, lai tas dzīvo viņu tuvumā un aug armijā. Serjožam nu jau ritēja desmitais gads, karu un tēva darbu viņš ņēma tuvu pie sirds un sāka pa īstam saprast, kam vajadzīgs karš. Un tā nu viņš reiz dzirdēja, kā tēvs blindāžā runāja ar kādu virsnieku un raizējās, ka vācieši atkāpdamies noteikti uzspridzinās viņa pulka munīcijas noliktavu. Pulks nule bija iznācis no vāciešu ielenkuma — nu, protams, lielā steigā — un pametis pie vāciešiem savu munīcijas noliktavu, bet tagad pulkam vajadzēja iet uz priekšu un atdabūt zaudēto teritoriju ar visu savu mantību, arī munīciju, kas bija ļoti nepieciešama. «Droši vien viņi mūsu noliktavai jau pat vadu pievienojuši — zina, ka nāksies atkāpties,» pulkvedis, Serjožas tēvs, tolaik sacīja. Sergejs vērīgi klausījās un aptvēra, par ko tēvs raizējas. Puisēnam bija zināms pulka izvietojums pirms atkāpšanās, un tā nu viņš, mazs, vājš, viltīgs, naktī aizlīda līdz mūsu noliktavai, pārgrieza noslēdzošo spridzekļa vadu un palika tur veselu dienu un nakti, uzmanīdams, lai vācieši bojājumu neizlabo, un, ja izlabos, tad lai no jauna pārgrieztu vadu. Pēc tam pulkvedis vāciešus no turienes izsita, un visa noliktava neskarta nonāca viņa rokās.

Drīz pēc tam šis pats puišelis iezagās krietni tālu pretinieka aizmugurē; tur viņš pēc pazīmēm izdibināja, kur atrodas pulka vai bataljona komandpunkts, pa gabalu apmeta likumu trim batarejām, visu sīki ielāgoja — atmiņa taču ne ar ko nebija piesārņota — un atgriezies parādīja tēvam uz kartes, kā tur ir un kas kur atrodas. Tēvs padomāja, nodeva dēlu raitnieka ziņā, lai visu laiku uzmana, un atklāja uguni pa šiem punktiem. Viss iznāca pareizi, dēls viņam bija devis drošus norādījumus. Viņš taču ir mazs, šis Serjoža, ienaidnieks noturēja viņu par susļiku zālē, ja ari manīja kustamies. Bet Serjoža droši vien ne zāles stiebriņu nesakustināja, gāja, elpu aizturējis.

Arī raitnieku puišelis apmānīja vai, tā sakot, ieveda kārdināšanā: reiz viņš to nez kur aizveda, un viņi divatā nogalēja vācieti — nav zināms, kurš no abiem, bet pozīciju bija uzgājis Sergejs.

Tā viņš dzīvoja pulkā kopā ar tēvu un māti, un kaujiniekiem. Māte, redzēdama šādu dēla dzīvi, nejaudāja vairs noskatīties, kādām neērtībām zēns pakjauts, un nolēma sūtīt viņu uz aizmuguri. Taču Sergejs vairs nespēja aiziet no armijas, ar visu savu sirdi viņš bija iesaistījies karā. Un viņš pateica tam majoram, tēva vietniekam Savejjevam, kas nule pat bija aizgājis, ka uz aizmuguri neies, labāk tad ielavīsies vāciešu gūstā, izdibinās no tiem visu, ko vajag, un atkal atgriezīsies pulkā pie tēva, kad māte pēc viņa sāks ilgoties. Un tā viņš laikam būtu izdarījis, jo viņam bija kareivisks raksturs.

Bet tad uzbruka nelaime un neiznāca vairs laika zēnu aizsūtīt uz aizmuguri. Zēna tēvu, pulkvedi, smagi ievainoja, kaut ari kauja, kā stāsta, nebijusi nekāda lielā, un pēc divām dienām viņš kara-lauka hospitālī nomira. Arī māte savārga, sagura — viņa jau agrāk bija sakropļota, divreiz ievainota ar šķembu, vienu reizi vēdera dobumā, — un mēnesi pēc vīra nāves arī viņa nomira; laikam jau arī pēc vīra bija sērojusi... Sergejs palika bārenis.

Pulka komandēšanu pārņēma majors Savejjevs, viņš paņēma puisēnu pie sevis un aizstāja tam tēvu un māti, un tuviniekus, kļuva viņam viss. Arī puisēns pieķērās Volodjam ar visu sirdi.

— Es gan neesmu no viņa dajas, esmu no citas, taču Volodju Savejjevu pazīstu jau sen. Mēs sastapāmies ar viņu frontes štābā. Volodju sūtīja uz kursiem papildināties, bet es tur atrados citās darīšanās un tagad dodos atpakaj uz savu daju. Volodja Saveļjevs uzdeva man rūpēties par puišeli, līdz viņš brauks atpakaļ... Bet kas zina, kad

vēl Volodja atgriezīsies un uz kurieni viņu norīkos! Nu, gan jau tad redzēs ...

Majors Bahičevs sāka snaust un iemiga. Serjoža Labkovs miegā krāca kā pieaudzis, pieredzējis cilvēks, un viņa seja, atraisījusies no bēdām un atmiņām, tagad bija kļuvusi mierīga un nevainīgi laimīga kā pati svētā bērnība, no kuras viņu bija atrāvis karš.

Arī es iemigu, izmantodams nevajadzīgo laiku, lai tas neiet zudumā.

Mēs pamodāmies krēslā, pašā garās jūnija dienas nogalē. Trijās gultās mēs tagad bijām divi — majors Bahičevs un es, Serjožas Labkova nebija.

Majors uztraucās, bet tad nolēma, ka puika uz uz īsu brīdi kaut kur izgājis. Pēcāk mēs abi aizgājām uz staciju un iegriezāmies pie kara komandanta, taču lielajā kara aizmugures ļaužu drūzmā mazo karavīru neviens nebija pamanījis.

Arī rītā Serjoža Labkovs pie mums neatgriezās, un dievs vien zina kur viņš bija aizklīdis savās bērna sirds ilgās pēc cilvēka, no kura bija šķirts, varbūt viņš devās tam pa pēdām, varbūt atpakaļ uz tēva pulku, kur bija viņa tēva un mātes кара vieta.

BEZDVĒSELES IENAIDNIEKS

Cilvēks, ja viņš nodzīvo kaut vai līdz divdesmit gadiem, noteikti daudzkārt nonāk nāves tuvumā vai pat pārkāpj savas bojā ejas slieksni un tomēr atgriežas atpakaļ dzīvē. Dažus gadījumus, kad bijis tuvu nāvei, cilvēks atceras, taču biežāk gan tos aizmirst vai pat pamet neievērotus. Vispār nāve pie cilvēka atnāk ne vienu reizi- vien, ne vienu reizi vien mūsu mūžā tā kļūst par tuvu mūsu esības ceļabiedru, taču tikai vienu reizi tai izdodas pilnīgi paņemt savā varā cilvēku, kurš tik bieži savas dzīves laikā — reizēm ar nevērīgu vīrišķību — ir to uzveicis un atstūmis tālāk no sevis nākamībā. Nāve ir uzveicama, katrā ziņā tai vairākkārt iznāk ciest sakāvi, iekām tā vienu reizi gūst uzvaru. Nāve ir uzveicama, tāpēc ka dzīva būtne aizsargādamās pati kļūst par nāvi tai naidīgajai varai, kas nes viņai bojā eju. Un šis dzīves augstākais acumirklis, kad dzīva būtne savienojas ar nāvi, lai to uzvarētu, parasti nepaliek prātā, kaut ari šis acumirklis ir tīrs un apgarots prieks.

Nesen nāve pienāca man tuvu karā: fugasa sprādziena radītais gaisa vilnis pasvieda mani augšup, manī apslāpa pēdējā elpa, un pasaule man pamira kā tāls, aprauts kliedziens. Tad es tiku nomests atpakaļ uz zemes un apbērts ar tās saārdītajiem pīšļiem. Taču dzīvība manī bija saglabājusies; tā bija atkāpusies no sirds un pametusi tumsā manu apziņu, tomēr atradusi sev patvērumu — varbūt pašu pēdējo — kādā slēptā mana ķermeņa kaktiņā un no turienes bikli un gausi atkal izplatījās manī kā siltums un pierastā esības laimes izjūta.

Es atsilu zem zemes un sāku apzināties savu stāvokli. Karavīrs atdzīvojas ātri, jo viņš ir skops attieksmē pret dzīvi un pie vismazākās izdevības atkal atsāk dzīvot; viņam žēl pamest ne vien visu visaugstāko un svēto, kas ir virs zemes un kā labad viņš turējis rokās ieroci, bet pat sātīgo ēdienu, ko iebaudījis pirms kaujas un kas vēl nav sagremots un nav paspējis iet viņam labumā.

Es raudzīju izkārpīties no zemes un izkļūt laukā; taču mans nespēcīgais ķermenis man neklausīja, un es gurdeni paliku guļam tumsā; man šķita, ka uztriecies sprādziena vilnis satricinājis ari manas iekšas un tās lāgā neturas kopā, — tām patlaban vajadzīgs miers, lai tās atkal pieaugtu pie miesām; pašlaik pat vismazākā kustība darīja man sāpes; pat nopīita sagādāja ciešanas, sāpēja tā, it kā sadauzītas asas kaulu šķembas ikreiz durtos manas sirds mīkstajos audos. Gaiss elpošanai brīvi nokļuva pie manis pa sadrupušās zemes spraudzi-ņām; tomēr ilgi gulēt apraktam dzīvam karavīram bija grūti un nelāgi, tāpēc es visu laiku pūlējos pagriezties uz vēdera un izķepuroties ārā. Šautenes man nebija, laikam pie kontūzijas gaisa vilnis to bija izsitis man no rokām, — tātad patlaban es esmu pavisam neaizsargāts un nederīgs cīnītājs. Artilērija dunēja netālu no tās vielas, kur es biju aprakts zem nogruvuma; pēc skaņas sapratu, kad grava mūsu un kad ienaidnieka lielgabali, un mans turpmākais liktenis tagad bija atkarīgs no tā, kas ieņems šo saārdīto kapa zemi, kurā es guļu gandrīz bez spēka. Ja šo zemi ieņems vācieši, tad man vairs nenāksies list no šejienes ārā, neizdosies vairs redzēt dieva pasauli un mīļos Krievzemes laukus.

Es izmanījos, satvēru ar rokām kādas zāles sakņu kamolu, pagriezos uz vēdera un parāpos sausajā, irdajā zemē soli vai pusotra un, spēkus zaudējis, atkal iespiedu seju smiltīs. Brītiņu pagulējis, vēlreiz mazliet paslējos, lai pamazām rāptos tālāk uz āru. Es skaļi nopūtos, saņemdams kopā visus spēkus, un to pašu brīdi izdzirdēju tepat tuvumā nopūšamies kādu otru cilvēku. Pastiepu roku cauri zemes pinkuļiem un gružiem un sataustīju pogu uz nezināma cilvēka krūtīm; tas bija aprakts tai pašā zemē, kur es, un, jādomā, tāpat zaudējis spēkus, un viņa seja bija pavērsta uz manu pusi — to es jautu pēc viņa elpas, kas siltiem, viegliem viļņiem atplūda līdz manim. Jautāju nepazīstamajam krievu valodā, kas viņš tāds ir un kādā daļā kalpo. Nepazīstamais klusēja. Tad atkārtoju jautājumu vācu valodā, un viņš man vāciski atbildēja, ka saucoties Rūdolfs Oskars Vāles un esot motorizētā kājnieku bataljona trešās automātistu rotas apakšvirsnieks. Tad viņš to pašu jautāja man — kas es tāds un kāpēc esot šeit. Atbildēju, ka esmu krievu ierindas strēlnieks, ka gāju uzbrukumā vāciešiem, līdz pakritu bez samaņas.

Rūdolfs Oskars Vāles apklusa; viņš, acīm redzot, kaut ko apsvēra, tad spēji sakustējās, pataustīja ar roku visapkārt un atkal nomierinājās.

— Jūs meklējat savu automātu? — es vācietim vaicāju.

— Jā, — Vales atbildēja. — Kur tas ir?

— Nezinu, šeit ir tumšs, — es atteicu, — un mēs esam apbērti ar zemi.

Lielgabalu dārdi ārpusē kļuva retāki un aprima pavisam, toties spēcīgāk sāka runāt šautenes, automāti un ložmetēji. Mēs ieklausījāmies kaujā: ikviens centās izprast, kuri spēki — krievu vai vāciešu — ņem pārsvaru un kurš no mums būs glābts, kurš iznīcināts. Taču, spriežot pēc šāvieniem, kauja stāvēja uz vietas, tikai kļuva nežēlīgāka un dārdēja aizvien niknāk, netuvodamās savam atrisinājumam.

Mēs droši vien atradāmies kaujas starplaukā, jo šāvieni bija dzirdami vienlīdz stipri no vienas un no otras puses, un vāciešu automātu rejošo niknumu slāpēja precīzās un saspringtās krievu ložmetēju kārtas.

Vācietis Vāles atkal sāka grozīties; viņš gramstījās apkārt, meklēdams savu pazaudēto automātu.

— Kam jums pašlaik vajadzīgs ierocis? — es viņam jautāju.

— Lai karotu ar tevi, — Vales man pateica.

— Un kur ir tava šautene?

— Fugass izrāva no rokām, — es atbildēju.

— Kas ir, sāksim tuvcīņu.

Mēs pavirzījāmies viens otram tuvāk, es satvēru viņu aiz pleciem, bet viņš mani aiz kakla. IIekurs no mums gribēja otru nogalināt vai ievainot, taču, zemes gružu sarijušies, uzgruvušās irdnes piespiesti, drīz aizkusām, jo nepietika gaisa ātrai elpai, ko prasīja cīņa, un mēs bezspēkā pamirām. Atguvis elpu, es pataustīju vācieti — vai tas nav aizvirzījies no manis projām, un arī viņš pārbaudīdams pieskārās man ar roku.

Krievu kauja ar fašistiem turpinājās netālu no mums, taču mēs ar Rūdolfu Valču to vairs nevērojam, ikviens no mums centās saklausīt otra elpu. baidīdamies, ka pretinieks slepus aizzagsies projām tumšajā zemē un tad būs grūti to panākt, lai nogalinātu.

Es centos cik iespējams ātrāk atpūsties, atņemt elpu un pārvarēt sava ar gaisa viļņa triecienu salauztā ķermeņa bezspēku; tad es gribēju sagrābt fašistu, kas elpoja man blakām, un ar savām rokām darīt viņam galu, uz visiem laikiem uzveikt šo neradījumu, kas dzimis kaut kur tālu, bet atnācis šurp mani iznīcināt.

Šaušana ārpusē un ap mums plokošās zemes gurkstoņa man traucēja saklausīt Rūdolfa Valča elpu, un viņš varēja nemanot aizlīst projām. Es paostīju gaisu un atjautu, ka no Valča nāk cita dvaka nekā no krievu karavīra, — viņa apģērbs oda pēc dezinfekcijas un sazin kādas tīras, taču nedzīvas ķīmijas; turpretim krievu karavīra šinelis parasti smaržo pēc maizes un aprastas aitādas. Taču arī šī vācieša smaka, kas dvesa no Valča, nebūtu varējusi man palīdzēt visu laiku sajust ienaidnieku, ka tas ir šeit, ja viņš būtu gribējis aiziet, jo tad, kad tu, cilvēks, guli zemē, tanī smaržo vēl pēc daudz kā cita, kas dzimst un glabājas tanī, — gan pēc rudzu saknēm, gan atmirušas zāles trūdiem, gan pēc satrunējušām sēklām, kas jau devušas jaunas zālītes dīgstus, — un tāpēc vācu kareivja nedzīvā ķīmijas dvaka izkusa kopējā dzīvas zemes elpā,

Tad es sāku ar vācieti runāt, lai dzirdētu viņa balsi.

— Kādēļ tu esi šurp atnācis? — es jautāju Rūdolfam Valcam. — Kādēļ guli mūsu zemē?

— Tagad tā ir mūsu zeme. Mēs, vācieši, šeit organizējam mūžīgu laimi, pārticību, kārtību, uzturu un siltumu vācu tautai, — ar noteiktu precizitāti un skubu nobēra Vāles.

— Un kur tad paliksim mēs? — es jautāju.

Vāles nevilcinādamies atbildēja.

— Krievu tauta tiks iznīcināta, —- viņš pārliecināti teica. — Un, ja kāds paliks, to mēs aizdzīsim uz Sibīriju sniegos un ledos, bet, kas būs rāms un atzīs Hitleru par dievadēlu, tas lai visu mūžu strādā mūsu labā un uz vācu zaldātu kapiem izlūdzas sev piedošanu, līdz pats nomirs; bet pēc nāves mēs viņa līķi utilizēsim rūpniecībā un piedosim viņam, jo viņa vairs nebūs.

To visu es aptuveni jau zināju; savos tīkojumos fašisti bija drosmīgi, taču kaujā viņu miesas pārklājās ar zosādu, un mirdami tie pieplaka ar lūpām pie peļķēm, remdēdami sirdi, kas sažuva bailēs... To es pats biju redzējis dažu labu reizi.

— Ko tu darīji Vācijā pirms kara? — es Valcam taujāju tālāk.

Un viņš labprāt man pastāstīja:

— Es biju kantorists ķieģeļu rūpnīcā «Alfrēds Kreicmans un dēls». Bet tagad es esmu fīrera zaldāts, tagad esmu karotājs, kura rokās nodots visas pasaules liktenis un cilvēces glābšana!

— Kā tad izpaudīsies šī cilvēces glābšana? — es noprasīju savam ienaidniekam.

Brīdi klusējis, viņš atbildēja:

— To zina vienīgi fīrers.

Un tu? — jautāju gujošajam cilvēkam.

— Es nezinu nekā, man nav jāzina, es esmu zobens fīrera rokā, un viņš rada jaunu pasauli uz lukstoš gadiem!

Viņš runāja gludeni un nekļūdīgi kā gramofona plate, taču viņa balss skanēja vienaldzīgi. Un viņš jutās mierīgs, tāpēc ka bija atbrīvots no apziņas un no paša domas piepūles.

Es vaicāju vēl:

— Bet vai tu pats esi pārliecināts, ka tad būs labi? Un ja nu tevi apkrāpj?

Vācietis atteica:

— Visa mana ticība, visa mana dzīve pieder Hitleram.

— Ja tu visu esi atdevis savam Hitleram un pats nekā nedomā, nekā nezini un nekā nejūti, tad taču tev vienalga — dzīvot vai nedzīvot! — es teicu Rūdolfam Valcam un sniedzos pie viņa ar roku, lai vēlreiz kautos ar viņu un viņu uzveiktu.

Virs mums, virspus irdenās zemes, kurā mēs gulējām, sākās lielgabalu kanonāde. Viens otru sakampuši, mēs ar fašistu valstījāmies drupatainajā gruntī, kas mūs spieda. Es tīkoju Valču nogalināt, taču man nebija kur atvēzēties, un, paguris no piepūles, es ienaidnieku atstāju; viņš kaut ko murmināja un dauzīja ar dūri man pa vēderu, taču es no tā nejutu sāpes.

Valstīdamies cīniņā, mēs bijām saplacinājuši mitro zemi ap sevi, un mums iznāca neliela ērta ala, kas atgādināja gan mitekli, gan kapu, un es tagad gulēju blakus ienaidniekam.

Artilērijas dunoņa ārpusē pamazām noklusa; tagad atkal šāva tikai automāti un ložmetēji;

kauja, acīm redzot, stāvēja uz vietas bez atrisinājuma, tā bija iestrēgusi, kā mēdza izteikties sarkanarmieši — kalnrači. Līst ārā no zemes un aizrāpties pie savējiem patlaban nebija iespējams — varēja dabūt ievainojumu vai krist ne par šo, ne par to. Taču arī gulēt šeit kaujas laikā bez kādas jēgas — man bija kauns un neklājās. Tomēr man pie rokas bija vācietis; es satvēru to aiz apkakles, pierāvu sev tuvāk un noprasīju:

— Kā tu uzdrīkstējies karot ar mums? Kas jūs tādi esat un kāpēc esat tādi?

Vācietis nenobijās no mana spēka, tāpēc ka es biju vājš, taču viņš saprata manu nopietnību un sāka drebēt. Es nelaidu viņu vaļā un ar varēm turēju sev klāt; viņš piekļāvās man un klusu noteica:

— Es nezinu ...

— Vienalga — runā! Kā tad tu nezini, ja reiz pasaulē dzīvo un esi nācis mūs nogalināt! Ek tu, kumēdiņu rādītāj! Runā, — mūs abus varbūt nogalinās un tepat apbērti paliksim, — es gribu zināt!

Kauja augšā virs mums ritēja ar nesteidzīgu darba vienmērību: abas puses neatlaidīgi šāva, iztaustīdamas viena otru, lai tad dotu graujošu triecienu.

— Es nezinu, — Vāles atkārtoja. — Es baidos. Es tūliņ līdīšu laukā. Es iešu pie savējiem, citādi mani nošaus: virsleitnants teiks, ka esmu pa kaujas laiku paslēpies.

— Nekur tu neiesi! — es Valču brīdināju. — Tu esi mans gūsteknis!

— Vācietis gūstā mēdz būt tikai pagaidām un īsu laiku, bet pie mums visas tautas būs gūstā mūžīgi! — Vales man strauji un skaidri paziņoja.

Naidīgās tautas, sargājiet un cieniet gūstā kri-lušos vācu karotājus! — viņš piedevām iesaucās, it kā uzrunādams tūkstošiem cilvēku.

— Runā, — es vācietim pavēlēju, — pasaki, kāpēc tu esi tāds ka nemaz nelīdzinies cilvēkam!

— Esmu dzimis varai, lai valdītu fīrera Hitlera vadībā! — kā iepriekš ātri un ar iekaltu pārliecību nomurmināja Vāles; taču viņa mierīgā balss pauda dīvainu vienaldzību, it kā viņam nesagādātu prieku viņa ticība nākamajai uzvarai un virskundzībai pār visu pasauli.

Apakšzemes tumsā es neredzēju Rūdolfa Valča seju un uz brīdi nodomāju, ka viņa varbūt nemaz nav un man tikai liekas, ka Vāles eksistē, — bet patiesībā viņš ir viens no tiem izdomātajiem cilvēkiem, kuri pa melam piedalījās mūsu bērnu dienu rotaļās un kuriem mēs iedvesām paši savu dzīvību, saprazdami, ka tie ir mūsu varā un dzīvo tikai pa jokam. Tāpēc es pieskāros ar roku Valča sejai, gribēdams pārbaudīt viņa esamību; Valča seja bija silta, tātad šis cilvēks tiešām gulēja man blakus.

— To visu tev Hitlers samācījis un tevi iebiedējis, — es pretiniekam sacīju. — Bet kāds tu esi pats par sevi?

Es jutu, kā Vāles nodrebēja un izstiepa kājas — stingri kā ierindā.

— Es neesmu pats par sevi, es visā pilnībā esmu pēc fīrera gribas! — Rūdolfs Vāles norapor-tēja.

— Būtu nu labāk dzīvojis pats pēc savas, nevis pēc fīrera gribas! — es iebildu. — Tad tu būtu nodzīvojis mājās līdz sirmam vecumam un nebūtu licies kapā uz krievu zemes.

— Nedrīkst, nav pieļaujams, aizliegts, tiek sodīts pēc likuma! — vācietis noskaitīja.

Es nepiekritu.

— Tātad iznāk — kas tu īsti esi — lupata tu esi, skrandiņa vējā, nevis cilvēks!

— Neesmu cilvēks, — Vāles labprāt piekrita. — Cilvēks ir Hitlers, bet es ne. Es esmu tas, kam fīrers liks man būt!

Kauja augšā pēkšņi aprima, un mēs, ieklausīdamies klusuma, aprāvām valodas. Iestājās klusums, it kā cilvēki, kas nule karoja, būtu aizgājuši katrs savu malu un pametuši kaujas lauku tukšu uz visiem laikiem. Es sasprindzināju dzirdi, jo tagad man bija bail; iepriekš es visu laiku biju dzirdējis šaujam mūsu ložmetējus un šautenes un juties zem zemes mierīgs, it kā šaušana mūsu pusē būtu mierinoša pazīstamu, man tuvu balsu dūkoņa. Bet patlaban šīs balsis pēkšņi visas reizē bija apklusušas.

Man bija pienācis laiks izkļūt ārā pie savējiem, bet vispirms vajadzēja iznīcināt ienaidnieku, ko turēju ciet.

— Runā drīzāk! — es steidzināju Rūdolfu Valču. Man nav vaļas ar tevi te nīkt!

Viņš saprata, ka man vajag viņu nogalināt, un pieplaka pie manis, piekļāvis seju manām krūtīm. Un klusu, taču zibenīgi ar savām aukstajām, kalsnajām rokām sagrāba manu kaklu un aizžņaudza man elpu. Es nebiju pieradis pie šāda karošanas veida, man tas nepatika. Tāpēc iebelzu vācietim pa zodu, viņš atvirzījās nost un apklusa.

— Kāpēc tu rīkojies tik nekaunīgi? — es ienaidniekam pārmetu. — Patlaban tu esi karā un tev jābūt kareivim, bet tu uzvedies kā huligāns. Es tev teicu, ka tu esi gūstā, tātad projām tu netiksi, nemaz neķepurojies!

— Es baidos no virsleitnanta, — ienaidnieks nočukstēja. — Laid mani vaļā, laid drīzāk — es došos kaujā, citādi virsleitnants man neticēs, viņš teiks, ka esmu slapstījies, un liks mani nošaut. Laid mani vaļā, man ir ģimene. Man jānogalina viens krievs.

Es saņēmu ienaidnieku aiz apkakles un atkal pierāvu sev klāt.

— Un ja tu nenogalināsi krievu?

— Nogalināšu, — Vāles sacīja. — Man jānogalina, lai pats paliktu dzīvs. Bet, ja nenogalināšu, tad mani pašu nogalinās vai iemetīs cietumā, bet tur tāpat jānomirst badā un aiz bēdām, vai arī notiesās katorgas darbos — tur cilvēks drīz vien zaudē spēkus, kļūst vecs un pagalam ir.

— Tātad no aizmugures tevi biedē ar trim nāvēm, lai tu nebaidītos no vienas, kas ir tev priekšā! — es teicu Rūdolfam Valcam.

— Trīs nāves aiz muguras, ceturtā nāve priekšā! — vācietis saskaitīja. — Ceturto es negribu, es pats nogalināšu un pats dzīvošu! —Vāles iekliedzās.

Pašlaik viņš no manis nebaidījās, zinādams, ka esmu neapbruņots tāpat kā viņš,

— Kur, kur tad tu dzīvosi? — es ienaidniekam jautāju. — Hitlers dzen tevi uz priekšu, baidīdams ar trim nāvēm, lai tu nebītos no vienas — ceturtās. Vai gan tu ilgi sadzīvosi starp savām trim nāvēm un vienu mūsējo?

Vāles klusēja; varbūt viņš sāka domāt. Taču es maldījos — viņš nedomāja.

■— Ilgi, — viņš teica. — Fīrers zina wsu, viņš ir visu apsvēris — vispirms mēs iznīcināsim krievu tautu, ceturtās nāves mums nebūs.

— Un ja nu tā būs tev vienam? — es noprasīju nešpetnajam ienaidniekam. — Kā tad tu izgrozīsies?

— Heil Hitler! — Vales iesaucās. — Viņš manu ģimeni nepametīs: viņš dos maizi manai sievai un bērniem — kaut vai pa simt gramiem uz katru muti.

— Un par simt gramiem uz vienu ēdāju tu esi ar mieru iet bojā?

— Simt gramu — ar to var pamazītēm, taupīgi izdzīvot, — vācietis, zemē gulēdams, prātoja.

— Stulbenis tu esi, idiots un līdējs, — es paziņoju ienaidniekam. — Pat savus bērnus tu esi ar mieru lemt bada nāvei Hitlera dēļ.

— Esmu pilnīgi ar mieru, — labprāt un skaidri apliecināja Rūdolfs Vāles. — Mani bērni tad saņems mūžīgu pateicību un tēvzemes slavu.

— Tu esi galīgi jucis, — es vācietim teicu. — Vai tiešām visa pasaule griezīsies ap vienu jef-reitoru?

— Jā, — Vāles apliecināja, — tā griezīsies gan, tāpēc ka baidīsies.

— No tevis, vai? — novaicāju ienaidniekam.

— No manis, — Vāles pārliecināti apstiprināja.

— Nebaidīsies vis no tevis, — es pretiniekam atcirtu. — Kāpēc gan tu esi tāds nelietis?

— Tāpēc, ka fīrers Hitlers ir teorētiski pierādījis, ka cilvēks ir grēkagabals un nelietis no pašas dzimšanas. Un, tā kā fīrers kļūdīties nevar, arī man jābūt nelietim.

Vācietis piepeši sakampa mani un lūdza, lai es mirstot.

— Tik un tā tevi karā nokaus, — Vāles raudzīja man ieskaidrot. — Mēs jūs uzvarēsim, un dzīvi jūs nepaliksiet. Bet man dzimtenē ir trīs bērni un akla māte. Man karā jābūt drošsirdīgam, lai viņiem tur dod maizi. Man vajag tevi nogalināt, tad virsleitnants būs apmierināts un sniegs par mani labas atsauksmes. Lūdzu, mirsti! Tev vienalga nav jādzīvo, tev nepienākas. Man ir kabatas nazītis, man to dāvināja, kad es beidzu skolu, es to glabāju ... Tikai ātrāk — es esmu apnicis šeit Krievijā, es gribu uz savu svēto fāter-landi, es gribu mājās pie savas ģimenes, bet tu tik un tā nekad mājās neatgriezīsies ...

Es klusēju, tad atteicu:

— Es nemiršu tevis labad.

— Mirsi! — Vāles iesaucās. — Fīrers ir teicis: krieviem —nāve. Kā tad tu nemirsi?

— Nekādas nāves mums nebūs! — es sacīju ienaidniekam un neprātīgā niknumā, kas atdeva manai sirdij spēku, sakampu un sažņaudzu Rūdolfa Valča augumu savās rokās. Tad mēs cīkstēdamies nemanot izkūņojāmies laukā no irdenās grunts un nokļuvām zvaigžņu gaismā. Es redzēju šo gaismu, bet Vāles tanī raudzījās jau stingām acīm: viņš bija miris, un es neatcerējos, kā biju viņu nonāvējis, kurā brīdī Rūdolfa Valča ķermenis bija kļuvis nedzīvs. Mēs abi gulējām, it kā no augsta kalna būtu ievēlušies bezdibenī, nolidojuši briesmīgo attālumu klusējot un bez apziņas.

Sīks odiņš uzmetās uz mirušā pieres un saka pamazītēm sūkt cilvēka asinis. Man tas sagādāja prieku, tāpēc ka odam ir vairāk dvēseles un saprata nekā Rūdolfam Valcam — vienalga, dzīvam vai mirušam; ods dzīvo ar savām pūlēm un savām domām, lai cik niecīgas viņam tās būtu, odam nav Hitlera, un viņš neļauj tam būt. Es sapratu, ka gan ods, gan tārps, gan kura katra smildziņa — ir vairāk apgaroti, derīgāki un krietnāki radījumi nekā nupat vēl dzīvojušais Rūdolfs Vāles. Tāpēc lai šie radījumi sagrauž, izsūc un sadrupina fašistu: tie savā īsajā mūžā būs veikuši darbu, kas pasauli vērtīs skaidrāku un dvēselīgāku.

Bet es, krievu padomju karavīrs, biju pirmais izšķīrējs spēks, kas apturēja nāves kustību pasaulē; es pats kļuvu par nāvi savam bezdvēseles ienaidniekam un pārvērtu viņu par līķi, lai dzīvie dabas spēki samaļ viņa ķermeni pīšļos, lai viņa būtnes kodīgie puveši iesūcas zemē, tur attīrās, gūst dzidrumu un kļūst par parastu valgmi, kas spirdzina zāles saknes.

1У-13

TRĪS KARAVĪRI

Augusta rītā, kad saule apspīd zemi it kā caur tukšu kļuvušu gaisu un lauki jau zeltojas, rudens sirmuma skarti, ironies ceļa malā stāvēja sarkanarmietis Ivans Jefimovičs Minakovs. Labā roka viņam bija ievainota, un viņš to nesa pakārtu saitē. Nekā nelūgdams, viņš paskatījās uz garām braucošo mašīnu, un mēs piedāvājāmies aizvest viņu līdz hospitālim.

Sarkanarmietis saliecies iekāpa mašīnā un nometa uz grīdas šineli un mantu maišeli, lai viņa mantas neapgrūtinātu virsnieku.

Sarkanarmietis bija jauns — pēc izskata gadi divdesmit pieci, divdesmit septiņi, — parastu karavīra seju — vēju appūstu, lietus apskalotu, tveicē sažuvušu un ar skaidrām acīm. Jādomā, spēcīgs gars iemita šai karotājā, ja ne ievainojums, ne ilgais kara grūtums viņu vēl nebija novārdzinājis.

— Kuro reizi esat ievainots — vai pirmo? — es sarkanarmietim apvaicājos.

— Ceturto, — Minakovs pasmaidīja. — Divas mīnas šķembas manī mitinās: viena kaklā, otra gurnā ... Bet pats es pa kara laiku piecus esmu noguldījis un vairākus ievainojis... Tas te nav nekas!

Savus ievainojumus viņš uzskatīja par pilnīgi

gandarītiem un salīdzinājumā ar ienaidnieku pat par izdevīgiem.

— Šai rokā jau otro reizi trāpīja! — Minakovs piebilda.

— Sadzīs? — es vaicāju.

— Nu, protams, sadzīs! — Minakovs pārliecināti atteica. — Jau iekaustīta vieta, pieradusi sadzīt ... Pēc mēneša atkal būšu mājās — savā daļā.

— Kad tad jūs iznācāt no kaujas?

— Šodien pat... Saule jau bija augšā, kad mēs apdzīvoto punktu ieņēmām ...

— Kādi zaudējumi bija jūsu apakšvienībai?

— Cilvēku zaudējumu nebija, biedri kapteini... Vienīgi mani ievainoja un vēl vienu kareivi kontuzēja. Bet arī vāciešu tur nebija daudz, mēs gribējām viņus piegalēt, bet pēcāk saņēmām visus gūstā — vajadzēja dabūt mēli.

— Tad laikam jums bija liels pārsvars?

Minakovs apmulsa un nez par ko sakaunējās.

— Nē jau, ar vienu sastādīto bataljonu gājām triecienā ... Karojām ar apdomu un aprēķinu, karojam taču jau sen, un esam sākuši par kara lietām interesēties, arī ar ienaidnieku esam apraduši ...

Es sapratu karavīra Minakova kautrīgumu: viņam bija neērti atzīties, ka viņa bataljonam cilvēku palicis maz un sādžu bija vajadzējis ieņemt ar sastādītu bataljonu, ar karavīriem, kas savākti pa citām apakšvienībām. Tur, protams, nebija nekā tāda, kas kareivi apkaunotu, jo tā daļa, kurā kalpoja Minakovs, kopš piektā jūlija — kopš pirmā vāciešu uzbrukuma nepārtraukti bija kaujās. Ar savām krūtīm, ar saviem ieročiem, tā uztvēra vācu armijas viesuļuguns spiedienu, novājināja ienaidnieka spēkus, lika tam noasiņot un tad pārgāja graujošā uzbrukumā, iznīcinādama zemē ieaugušo pretinieka aizsardzības sistēmu.

Un tomēr Minakovs, redzams, kautrējās, ka viņa bataljons bija sastādītais un tajā vairs nebija kā agrāk — vienīgi savējie, cits ar citu saradušie kadru kaujinieki.

— Vācieši stīvējās pretim? — es Minakovam vaicāju.

— Spēks jau viņiem ir ...

— Ko tad viņi nevar noturēties?

— Ticības viņiem vairs nav. Bet bez ticības karavīrs ir kā smilga vējā — nomirt viņš vēl var, taču ienaidnieku uzveikt grūti... Un kas gan ir nāve bez kaujas?

— Bija taču viņiem ticība ...

— Būt bija, protams. Bet tagad tā pret mums sadilusi... Tagad vācieši sadrūvējušies.

Hospitālis atradās sagrautā ciematā. Minakovs palūdza apturēt mašīnu, atvadām uzsmaidīja mums un pateicās par atvešanu. Un tad, lai mūs nekavētu, ar veselo roku veikli atvēra durtiņas, izsvieda zemē mantu maisu un šineli un devās veseļoties.

Pēc dažām dienām es apmeklēju bataljonu, kurā kalpoja Minakovs. Bataljons tolaik bija atvilkts atpūtā uz otru ešelonu.

Šai bataljonā starp pārējiem kalpoja divi cilvēki: viens no ilgi dienējušiem — četrdesmitgadīgais vecākais seržants Prohorovs, kara sākumā bijis ierindnieks, un otrs — kareivis Aļejevs, pa dzimšanai tatārs, ieradies armijā pirms pusgada. Armijā gadās garlaicīgi, taču nepieciešami darbi, kas diendienā atkārtojas, — proti, rūpēties par ieročiem, turēt kārtībā savu apģērbu un personiskās mantas, izpildīt norīkojumus, apsargājot un apkalpojot karavīru kopējo saimniecību, un tā joprojām. Gan seržants, gan ierindnieks šo darbu tomēr veica ar prieku un klusu, gādīgu centību...

Es nodomāju, ka tie ir parastas mierīgas dzīves cilvēki un laikam gan vāji karotāji.

Šis novērojums tad arī mani pie viņiem saistīja. Bakurētainais, sevī nogrimušais Prohorovs, kā dzirdēju, turklāt bija arī skopulis, un viņa skopums bija gandrīz vai nesaprātīga rakstura. Viņš varēja, pieliecies uz ceja, pacelt zemes kukurzni un aizsviest to tīrumā — lai arī šis kukurznis varētu dot dzīvību graudiem un netiktu bez kāda labuma samīts zem kājām pīšļos. Virs zābakiem viņš allaž āva vīzes, lai zābaki tik ātri nenoplīst un lai tauta cik iespējams ilgi nenonāk nabadzībā, kara laikā audama savus karotājus dārgos ādas apavos. Vēlāk redzēju, ka esmu maldījies, un sapratu, ka skopums attiecībā uz visu, kas pieder dzimtenei, ir pastāvīgs, kautrs kvēlas mīlestības izpaudums pret to.

Akurātais un rūpīgais Aļejevs labprāt tīrīja un eļļoja šautenes un automātus un varēja pat izdarīt tiem sīkus, kara laukā iespējamus remontus. Pirms kara Aļejevs bija strādājis mašīnu traktoru darbnīcā pie arkliem un piekabes inventāra.

Apjautājos Aļejevam, kas viņu dzīvē interesē.

— Zemkopība, — Aļejevs sacīja. — Man patika labība tīrumā.

— Bet karš? Karā labību nesēj ...

— Karš pret fašistiem ir tikpat svēts darbs kā zemes kopšana, — Aļejevs atbildēja. — Kam vajadzīga maize, ja vācietis cilvēkus apkaus? Kas tad ēdīs?

Es AJejevu nesapratu.

— Taisni karā jau cilvēki krīt. Varbūt arī mēs abi aiziesim bojā ...

— Var jau būt, — Aļejevs piekrita. — Toties aizmugurē cilvēki paliks dzīvi. Parēķini pats: es nogalināšu desmit vāciešu, bet, ja tos atstātu dzīvus, tie būtu nokāvuši tūkstoš mūsu ļaužu un ietu tālāk pa mūsu zemi. Parēķini pats, cik cilvēku es paglābšu! Un, ja arī pats kritīšu, — nav ko žēlot, savs labums no manis paliks. Atkal ļaudis kops zemi, tauta vairosies, dzims cilvēki — labāki par mani.

Un ar pacietīgu centību Aļejevs noliecās pār savu darbu: viņš patlaban laboja sabojātu, nodzītu automātu, pie tam darbojās ap to ar tādu pašu patiku, ar kādu dažkārt miera laikā bija savedis kārtībā traktoram piekabināmā arkla sistēmu.

Pēc divām dienām bataljons, atņēmis elpu tuvajā aizmugurē, tika pārvietots uz pirmo ešelonu un iesaistījās kaujā.

Prohorovu, Aļejevu un jaunāko leitnantu Su-hihu norīkoja tuvā izlūkošanā. Viņi saņēma uzdevumu — uztaustīt ceļu biezi nominētajās pieejās pretinieka nocietinājumu līnijai. Bija jānoiet neliels attālums, bet iet vajadzēja pa nakti, taustoties, saskaitot un nopētot ik zāles stiebriņu.

Taču to pašu nakti vācieši, nojauzdami mūsu uzbrukumu, atklāja pret mums uguni un tad meta savus tankus triecienā. Ienaidnieka mašīnas mēs sagaidījām ar lielgabalu un bruņusitēju uguni. Suhihs, Prohorovs un Aļejevs palika vieni kā bāreņi starp-laukā zem mūsu šāviņu ugunīm. Bez sprādzienu atspulgiem lauku apgaismoja ari raķetes, ko šurp raidīja mūsu karaspēks. Suhihs, Prohorovs un Aļe-jevs pieplaka cieši pie zemes, taču šāds viņu stāvoklis maz palīdzēja kaujai un nesolīja viņiem pašiem drošu glābiņu. Aļejevs, brītiņu pagulējis, pačukstēja jaunākajam leitnantam Suhiham pie auss:

— Tā gulēdams, es kļūšu par nodevēju, labāk jau karosim...

— Tūliņ, — Suhihs atbildēja; viņš vēroja, kā, manevrēdami pa savu mīnu lauku, iet vāciešu tanki, un centās iegaumēt neapdraudētās pārejas.

Raķešu gaismā Aļejevs skaidri saskatīja iemirdzamies triju prettanku mīnu detonatorus.

— Prohorov, — Aļejevs pabilda, — biedri seržant ... Ja baidīsimies, mirsim nelabā nāvē ...

Divi tanki negantā ātrumā aiztriecās garām mūsu trim karavīriem.

— Mums svešas mantas nav žēl! — Prohorovs iesaucās.

Viņš pierāpās pie vienas mīnas un ņēmās to atrakt. Aļejevs, aptvēris Prohorova rīcības jēgu, pielīda pie blakus mīnas. To atracis, viņš lūdza Prohorovu uzlikt abas mīnas — savu un viņējo — viņam uz muguras, un viņš, uz vēdera līzdams, tās nogādāšot, kur vajadzīgs. Prohorovs uzkrāva abas mīnas Aļejevam un līda viņam līdzās, uzmanīdams, lai krava nezvalstītos ...

No vāciešu pozīcijas iznāca jauna tanku grupa; tagad jau no turienes virzījās daudz mašīnu, un aiz tām vajadzēja būt kājniekiem.

— Ej projām! — Aļejevs sacīja Prohorovam. — Bet es te brītiņu pakavēšos.

Viņi izkļuva uz tīras ejas, pa kuru nule bija gājuši tanki.

Aļejevs gulēja kņūpus ar mīnām uz muguras, nolēmis atbrīvoties no tām, līdzko pirmais tanks pienāks tuvāk un varēs skaidri noteikt tā virzienu.

— Nēl — Prohorovs iesaucās. — Riskēt nav nozīmes! Tu mums arī neesi nekāds lētais — tev jādzīvo! Klausi mani!

Pie viņiem pierāpās Suhihs.

— Nokraujiet mīnas šeit! — virsnieks pavēlēja. — Un tad — aši sāņus!

Nokrāvuši mīnas zemē, visi trīs aizlīda gabaliņu tālāk.

Viņi ieraudzīja, kā spējā sprādzienā uzliesmoja vāciešu tanks un pat mazliet palēcās uz augšu, it kā gribētu uzlidot gaisā; piedevām pa korpusa spraugām nozibsnīja iekšējais sprādziens, un ar to tanks bija viscaur sakropļots.

Suhihs pielēca kājās un iesaucās:

— Man pakaļ — uz priekšu pret ienaidnieku!

Visi trīs uzrāpās uz sagrautā tanka, kur tomēr

bija drošāk nekā klajā laukā. Prohorovs tūliņ parūpējās, lai viņiem iekšpus bruņām nebūtu nekā lieka un nevajadzīga: viņš izmeta pa atvērto lūku tankistu līķus, tad gribēja drošības pēc izlaist benzīnu no tvertnes, taču tvertne jau bija saplacināta un tukša.

Mazliet iejutušies un orientējušies līdz kroplumam saspiestā tērauda korpusa šaurumā, trīs cilvēki atkal sāka dzirdēt kauju.

Ienaidnieka tanki pagāja viņiem garām pa raķešu apgaismoto lauku, un tiem nopakaļ brāzās kājnieki, saklupdami pie zemes, uzliesmojot un atskanot sprādzieniem, un tad atkal traukdamies uz priekšu.

— Dragāt viņus! — iekliedzās jaunākais leitnants Suhihs un nobēra automāta kārtu uz kājniekiem, kas skrēja mašīnām nopakaļ.

Arī Prohorovs un Aļejevs laida! darbā savus automātus, un tuvākie vācieši sāka kļauties pie rīta rasā samitrušās zemes.

— Bliez veicīgāk! — Suhihs steidzināja uguni. — Sit viņiem caurumtiņu sirdī, lai dvēsele tiek laukā.

Prohorovs un Aļejevs, nogrimuši darbā, jutās mierīgi. Vācieši, mirdami pie sava nedzīvā tanka, nepaspēja apjaust savas bojā ejas cēloni.

Suhihs šāva nepārtraukti: viņš lāgā neticēja, ka izdosies nodzīvot līdz rītausmai, un negribēja, ka viņam velti paliktu pāri munīcija.

Pamazām kauja aizvirzījās tankiem līdzi sāņus, un trīs krievu karavīri atguvās un atvilka elpu.

— Nekas, — ieminējās Suhihs.

— Nekas, — Prohorovs un Aļejevs atbalsoja.

Klusu, bez šāvieniem viņiem no tumsas tuvojās

vācu tanks un apstājās pie sadragātās mašīnas sakabes kāša.

— Atbraukuši savu mantu pievākt, — Prohorovs sacīja. — Tas ir pareizi.

Pienākušā tanka lūka atvērās, un no mašīnas izlīda divi vācieši.

Aļejevs gribēja nopļaut vāciešus ar uguni, taču Suhihs neļāva.

— Viņiem mašīnā ir lielgabals, un lielgabalnieks sēž iekšā, — virsnieks sacīja. — Nebūs nekādas jēgas.

Ar trosēm sakabinājuši tankus, vācieši savaca savu tankistu līķus un noguldīja tos uz vilcēja — veselā tanka bruņām. Tad atnāca atpakaļ un pa lūku ielīda sadragātajā mašīnā, bet tur viņi bez dzīvības palika klusējam padomju karavīru rokās.

Piekabinātais tanks — vilcējs tagad bija tuvu, un tā lielgabals šādā atstatumā nebija bīstams. Dzīvie vācieši veselajā tankā brītiņu pagaidīja savus biedrus un tad sāka vilkt slimo tanku uz savu pusi. Mazu gabaliņu pagājis, vilcējs tanks apstājās, jo līķi no bruņām novēlās zemē. Raķetes sen vairs netaustījās pa debesīm, bija tumšs, taču padomju karavīri, acīm pierodot pie tumsas, vērīgi raudzījās uz priekšu, sekodami, kas notiks tālāk. Divi vācieši parādījās augšā virs vilcēja un nolēca zemē. Viņi no jauna pacēla savus kritušos un novietoja atpakaļ uz mašīnas. Tad viens no viņiem, īgni purpinādams, devās pie slimā tanka.

— Izbeigt! — pateica Suhihs; viņš pats deva īsu kārtu, un ienaidnieki nogāzās bez dzīvibas.

Prohorovs un Aļejevs metās pie neskartā tanka un ielīda taja.

Taču kaujas dārdi sāka griezties šurp atpakaļ — uz agrāko vietu. Mūsu daļas devās pretuzbrukumā un svieda ienaidnieku atpakaļ turp, no kurienes tas nācis. Vāciešu tanku kolonna tagad vēlās atpakaļ sajukusi, tāda kā izrobota: no tās bija izsistas daudzas mašīnas, un tās tagad nedzīvas stinga kaujas laukā. Prohorovs un Aļejevs, tāpat ari Suhihs, vairīdamies no uguns, palika sēžam aiz vāciešu tanku bruņām, cerēdami, ka sarkanarmieši aptvers, kā tur īsti ir, un neraidīs notēmētu uguni uz noklusušajām mašīnām. Suhihs sēdēja viens ar diviem kritušajiem vāciešiem, bet Prohorovs un Aļejevs bija divatā veselajā mašīnā.

Rītausmā veselajā vāciešu tankā iekāpa padomju tankists pārbaudīt mehānismu un, iedarbinājis motoru, vadīja sakabināto sistēmu uz krievu pusi.

Krievu pusē mēs atkal sastapāmies ar Prohorovu, Aļejevu un virsnieku Suhihu. Aļejevs ieradās dajas štābā ar bērnu uz rokām, pēc izskata gadus astoņus vecu čigānpuiku. Arī Prohorovs nebija tukšā: viņš atnesa maisiņu ilggadīga āboliņa sēklu.

Čigānpuiku viņi bija atraduši vāciešu tankā. Pārbiedētais puišelis nezināja paskaidrot, kāpēc viņu paņēmuši mašīnā, bet vācieši, kas bija braukuši ar viņu kopā, tagad visi bija pagalam, un nebija kam jautāt. Varbūt vācieši bija vadājuši zēnu līdzi kā amuletu, kā burvju zinti, kas atvaira nāvi. Bet varbūt tur bija savs aprēķins: sak, kad iesim bojā mēs, pagalam būsi arī tu, mazais, skumjais zvērēn, un mums būs vieglāk, ja pēc mums arī tevis nebūs pasaulē. Cilvēkam ļaužu pulkā pat mirt nav grūti, jo ļaudis pēc viņa sēro; vācietim mirt nav grūti, ja arī citi ļaudis — kaut maza dzīva to daļiņa aiziet bojā līdz ar viņu.

Maisiņu ar āboliņa sēklām Prohorovs bija uzgājis tankā, mantu lādē, un nolēmis ņemt to līdzi uz dzimteni, — saimniecībā noderēs, jo karā lauki aizaug ar niknu, lopiem neēdamu nezāli tik asām lapām kā dzelzs skaidas, bet maišelī tomēr bija salda āboliņa sēklas.

Suhihs paņēma čigānēnu no Aļejeva rokām savējās, sīki aplūkoja un pārbaudīja bērnu — vai tas ir sveiks un vesels pēc kaujas — un pateica sarkanarmietim:

— Tas ir dūšīgs puika: gluži silts un dzīvs!

VĒJŠ ARĀJS

KAD pašu karaspēks iet uzbrukumā, karavīram nav izdevīgi ar vieglu ievainojumu nokļūt aizmugures hospitālī. Labāk vienmēr turpat uz vietas medicīniski sanitārajā bataljonā dziedēt savas brūces. No hospitāļa ilgi ko nostaigāties, meklējot savu daļu, tāpēc ka tā, kamēr tu, cilvēks, nīki pa hospitāli, jau aizgājusi tālu uz priekšu, piedevām vēl tā var būt pārvietota nez kur uz citu divīziju: ej tad sadzen to rokā, bet nokavēt nedrīkst — dienests paliek dienests, un arī sirdsapziņa pašam ir.

Kādudien es šādā reizē gāju no hospitāļa uz savu daļu. Negāju pirmo reizi, šī bija jau ceturtā, taču iepriekšējās reizēs mēs bijām stāvējuši uz vietas aizsardzības pozīcijās: no kurienes aizgājis, turpat arī atgriezies. Bet šoreiz bija citādi.

Eju atpakaļ uz priekšējām pozīcijām un manu, ka klīstu aplam. Tomēr pagaidām eju vien, lai uzietu vietu, kur kārtīgi pavaicāt.

Redzu — vējdzirnavas ceļa malā. Ieblakām vēje-nēm nesen bijis kāds ciems, bet tas nodedzis tīrā, un nekā tur vairs nav. Taču vējenēm spārni lēnītēm griežas pa gaisu. Vai tiešām, domāju, tur maļ? Man kļuva līksmāks prāts, ka ļaudis atkal maļ miltus maizei un karš no viņiem atkāpies- Tātad, domāju,

karavīram labi ātri jāiet uz priekšu, jo viņam pa pēdām nāk ļaudīm miers un darba prieks.

Pie dzirnavām ieraudzīju zemnieku tīrumā aram. Es apstājos un ilgi viņā noskatījos: man patīk zemkopja darbs uz lauka. Zemnieks bija maza auguma un soļoja aiz vienlemeša arkla sasprindzis, kā nepraša vai nepieradis. Un tad es uzreiz atjautu, ka te kaut kas nav kārtībā, sākumā nebiju to pamanījis. Arklam priekšā nebija zirga, taču arkls gāja uz priekšu un dzina vagu vējeņu virzienā. Gāju arājam tuvāk pārbaudīt, lai izpētītu visu viņa ierīces sistēmu. Pieiedams ieraudzīju, ka arklam priekšā piejūgtas divas virves, kas tālāk savijās kopā, un šī viena veselā virve pa zemi aizstiepjas uz dzirnavu ēku. Virve vilka arklu un lēnā gaitā virzīja to uz priekšu. Bet arklam nopakaļ pēdoja puisis gadu piecpadsmit, ne vairāk un turēja arkla balstu ar vienu pašu labo roku, kreisā roka viņam nedzīva nokarājās gar sāniem.

Piegāju arājam klāt un pajautāju, kādu ļaužu viņš ir un kur dzivo. Arājam tiešām ritēja sešpadsmitais gads, un roka viņam bija nokaltusi: tāpēc jau viņš ara ar tādu piepūli. Dzirnavas bija no aruma netālu — pavisam asu divdesmit, lai artu tālāk, nebija pietiekami garas stipras virves.

Ieinteresējies devos uz dzirnavām un izdibināju visu sausroča aršanas paņēmienu. Tas bija pavisam vienkāršs, taču prātīgs un šai vajadzībai pareizs. Dzirnavu iekšpusē vilcējas virves otrs gals tinas ap vārpstu, kas grieza augšējo dzirnakmeni. Tagad dzirnakmens bija pacelts virs apakšējā nekustīgā akmens un rūca tukšgaitā. Bet virve tinas ap vārpstu un vilka arkliņu. Turpat pa augšējo dzirnakmeni tam pretējā virzienā nemitīgi soļoja otrs cilvēks; tas tina virvi vaļā un svieda zemē, atstādams uz vārpstas trīs četrus virves gredzenus, lai saglabātos arkla nospriego jums.

Puisis dzirnavās tāpat bija jauns, bet pēc izskata izdēdējis un nespēcīgs.

Es atkal devos laukā. Drīz arkls pienāca tuvu pie dzirnavām, sausrocis to atkabināja, un aizjūgs ieslīdēja dzirnavās, bet arkls palika uz vagas.

Izdēdējušais puisis iznāca no dzirnavām un izvilka no turienes virves otru galu. Tad viņi abi ar arāju divatā pagrieza arklu un stūma atpakaļ uz arumu viņu galu, lai tur iejūgtu un sāktu jaunu vagu.

Viņi, izrādījās, irdināja zemi sakņu dārzam. Vācieši bija aizdzinuši no ciema visus derīgos cilvēkus un uz vietas pametuši tikai mazus bērnus un pavisam vecus večus un vecenes. Sausroci vācieši nebija paņēmuši viņa gaudenuma pēc, bet to puisi, kas rīkojās pa dzirnavām, atstājuši nomirt kā diloņ-slimnieku. Agrāk viņš gan nebija ar diloni slimojis, tikai šeit pārmocījies vāciešu kara darbos; te viņš bija stipri saaukstējies, strādājis, badu mirdams, cietis zaimus un kopš tā laika sācis nīkuļot.

— Mēs te esam divi strādnieki visā mūsu nodegušajā ciemā, — sausrocis man paskaidroja. — Mēs vienīgie vēl jaudājam izturēt darbu, citiem nav spēka — tie ir mazi bērni. Bet vecajiem katram pa septiņdesmit un vairāk. Tā nu mēs divatā aram visu vietā. Te mēs sēsim dārzeņu kultūras.

— Un cik tad jums pavisam ēdāju sanāk? — es apjautājos.

— Pavisam kopā nav daudz: četrdesmit trīs mutes palikušas, — sausrocis pastāstīja. — Kaut tikai

varētu līdz vasarai izvilkties ... Bet gan jau izdzīvosim: mums izsniedza sēklas aizdevumu. Kolīdz beigsim aršanu, tā tūliņ sāksim taisīt ratiņus uz lodīšu gultņiem — būs vieglāk, bet citādi — spēka maz: man viena pati roka, tam atkal krūtis sāp ... Mums jāatved sēklas labība no bāzes — trīsdesmit divi kilometri no šejienes.

— Bet zirgu un govslopu — vai tiešām neviena nav palicis? — es vaicāju.

— Nav gan, — viņš atbildēja. — Lopus vācieši apēda, zirgi nobeidzās viņu darbā, bet pēdējos piecus zirgus un vaislas ērzeli viņi aizdzina līdzi.

— Un tagad izdzīvosiet? — es viņam vaicāju.

— Izķepurosimies, — puisis man atteica. — Gribēšana mums ir, pats redzi — divatā aram, un vējš mums nāk palīgā, citādi — vienlemešniekā būtu jājūdz cilvēku desmit, piecpadsmit, bet kur šos lai ņem! ...

— Un kas jums tādu aršanu izgudroja? — es taujāju.

— Mums ir viens tāds vecaistēvs — Kondrats Jefimovičs, viņš sakās visu pasauli pārzinot. Viņš tad mums izstāstīja, kā vajag, un mēs iztaisījām. Ar viņu postā neaiziesim- Viņš mums tagad ir priekšsēdētājs, bet es viņa vietnieks.

Man, karavīram, tomēr nebija vaļas ilgāk palikt uz vietas. Garas valodas pie laba gala neved. Gan žēl bija tā uzreiz šķirties no šā arāja. Bet ko man bija darīt? Atvadām saskūpstījos ar viņu, juzdams mūsu tautas brālību: viņš bija arājs, es — karotājs. Viņš ļaudis baro, es tos sargāju no negantā vācieša. Mēs ar arāju darām vienu darbu.

LABIRINTA IEŅEMŠANA

TU nesteidzies, Aleksej Aleksejevič, sakauj viņus pa krietnam, — ģenerālis atvadoties teica pulkvedim Baklano-vam. — Tomēr arī lieki šeit nekavējies, citādi mēs aiziesim tālu, nepanāksi.

Ģenerālis aizbrauca uz priekšu; pulkvedis palika viens pie savas blindāžas, kas bija ierīkota Odzienā, vecas vācu pilsētas tuvumā- Šai pilsētā bija palicis vāciešu garnizons, apgādāts ar spēcīgām kaujas ierīcēm un lieliem pārtikas un munīcijas krājumiem. Vāciešu garnizonam bija dota pavēle turēties šeit neierobežotu laiku, kaut vai līdz pasaules galam, kamēr ieradīsies palīgspēki. Baklanova pulks ar tam piešķirto pastiprinājumu — smagi bruņotu kājnieku triecienbataljonu, rezerves bataljonu un visu kalibru artilēriju, tai skaitā arī pašgājējiem lielgabaliem — bija atstāts uz vietas bloķēt šo vācu pilsētiņu un ieņemt to, kamēr mūsu galvenie spēki devās uz priekšu vajāt ienaidnieku.

Bija agrs rīts. Baklanovs pavēroja svešo apkārtni, pilsētu, namus, kas, cieši savietojušies uz zemes, kāpa pa nogāzi uz centrālo laukumu: pilsētas centrā vēl bija palikuši veseli divi gotiski torņi un tajos traversās iekārta augstvoltāžas elektriskā maģistrāle. «Gaumes viņiem trūkst,» Baklanovs nodomāja, «un mums šeit ir garlaicīgi.»

Baklanovu tagad mocīja ilgas pēc dzimtenes. Viņš mīlēja krievu zemnieku mājas, uzskatīdams tās par vislabāko, cilvēkam vistuvāko arhitektūras veidojumu; viņam patika zedeņu žogi, lauku ceļi, kas vijās pa rudzu tīrumiem, saules rieti aiz tālā apvāršņa Orlas stepē, viņam patika vērot zemnieces pie kombaina stūres un patika vēja šalkas Pie-maskavas bērzu birzēs; ar skumju smaidu viņš tagad atcerējās arī lietišķos ciema zvirbuļus un baltos tauriņus dzeltenos ziedos tikai tāpēc, ka tas viss bija Krievijā... Šeit, Vācijā, viss bija citāds, gan daba, gan šīs akurātās mājas tik apnicīgas ar savu dzedro kārtīgumu, gan pati zeme, kas nedvašoja vis dzīvības siltumu, bet kaut kādu nedzīvu ķīmisko vielu izgarojumu.

Pulkvedis izdzirdēja, ka viņa blindāžā iezvanījās telefons un raitnieks Jeļisejs Kopcovs klausulē atsaucās:

— Hallo, Zeme klausās.

Pulkvedis iegāja blindāžā, kur viņu gaidīja darbs; pretinieka nocietinājumu sistēma aplenktajā pilsētā viņam nebija skaidra, par to bija tikai vispārējas ziņas, ko devusi pagājušo kauju pieredze. Taču Baklanovs, tāpat kā jebkurš cits padomju virsnieks, zināja, ka viņam ir darīšana ar atjautīgu un cītīgu pretinieku, kas, izmisīgi pretodamies, rada daždažādas aizsardzības sistēmas, un bez pietiekamas iepriekšējās izlūkošanas un ienaidnieka nocietinājumu izpētes pilsētu sturmēt nevar, lai aklumā velti nelietu savu karavīru asinis.

Nebija skaidrības par vispārējo inženiertehnisko un taktisko principu, pēc kura celta visa vācu pilsētas aizsardzības sistēma, un tas Baklanovu satrauca.

Artilērijas priekšnieks ziņoja Baklanovam, ka viņš jau vakar vakarā ar precīzi tēmētu uguni apšaudījis sešus dotus, kas ierīkoti tiem pielāgotās ēkās pilsētas dienvidu daļā, taču no rīta artilērijas izlūki atklājuši, ka trīs no sagrautajiem dotiem namu drupās atkal atdzīvojušies un tiem blakus tai paša rajonā radušies vēl pieci jauni doti. Pretinieks šeit uzvedās kā daudzgalvainais pasaku pūķis: viņam ar uguni sadragā sešas galvas, bet pret rītu ir ataugušas astoņas. Tas bija negaidīti un mulsināja pulkvedi Baklanovu, un šī neziņa mocīja viņa sirdi un apziņu, jo jebkura nezināšana ir apkaunojoša.

Viņš ļoti labi saprata, ka viss noslēpuma atrisinājums meklējams tai inženiertehniskajā idejā, kas likta pilsētas aizsardzības sistēmas pamatā, taču šo ideju viņš vēl nebija izdibinājis; bet uzvara pirmām kārtām dzimst patiesā pretinieka noslēpuma izpētē-

— Kas tas ir — četri? — klusā, dziedošā balsī pats sev jautāja raitnieks Kopcovs un atbildēja: — Dzīvam cilvēkam ir četri locekļi, kopš laika gala ratiem ir četri riteņi, apaļam gadam ir četri gadalaiki ...

Aleksejs Aleksejevičs ieklausījās. Blindāžā aiz baļķu starpsienas dzīvoja pulkveža raitnieks Jeļi-sejs Kopcovs. Kad Jeļisejam iegadījās pavaļas brīdis, viņš parasti sēdēja nekustīgi un klusā balsī, gari stiepdams, vilka nebeidzamu meldiņu, kas viņam noderēja pašizglītībai, prāta attīstībai un mierinājumam. Tā bija melodija, kas atgādināja skanīgus sirdspukstus. Aleksejs Aleksejevičs jau bija ielāgojis Jeļiseja meldiņu un dažkārt pats skumjā vaļīgākā reizē mēdza to dungot. Jeļisejs pa dzimšanai bija sibīrietis un savā laikā tika pulkvedim paskaidrojis, ka šo dziesmu vecos laikos dziedājuši Sibīrija, un tā dzīvoja ilgu mūžu un bija jauka taisni tāpēc, ka ikviens cilvēks to varēja dziedāt pēc savas saprašanas, pēc paša dvēseles prasības, bet dziesmas sākotnējā nozīme bija aizmirsta.

Arī patlaban Jeļisejs mierinošā, dziedošā balsī skandēja:

— Kas ir divi?

Un pats sev atbildēja:

— Divi ir ģimene: karavīrs Jeļisejs un viņa sieva Darja, Darja Matvejevna, mana mīļotā.

Tad Jeļisejs turpināja citas variācijas: kas ir pieci, kas ir seši, un tā joprojām — viņš varēja izdziedāt līdz jebkuram skaitam pēc kārtas un juku jukām. Aleksejs Aleksejevičs mierīgi strādāja pie kartes, klausīdamies Jeļiseja dungošanā gluži kā mūzikas pavadījumā.

— Kas ir viens? — Jeļisejs svinīgi skandēja.

Un pats sev atbildēja:

— Viens esmu es, karavīrs Kopcovs, un saule ir viena, un pulkā ir viens pulka komandieris.

— Kas ir astoņpadsmit? Astoņas pietekas saplūst Angārā, desmit pietekas baro Šilkas upi. Rau, kas ir astoņpadsmit — tas ir tāds skaitlis.

— Jeļisej, bet kas ir simts? — Aleksejs Aleksejevičs ieprasījās.

— Simts ir dzīve, cilvēka mūžs! — Jeļisejs pasludināja. — Simt gadu mūsu tēvutēvi dzīvoja un arī mums to pašu novēlēja.

Iepriekšējā reizē Jeļisejs «simtu» bija izskaidrojis kā cilvēku skaitu rotā: simts kaujinieku un simts ēdāju. Viņš nekad neatkārtojās un ikreiz viena un tā paša skaita tēlaino atveidu noteica citādi. Pulkā jau bija izplatījusies šī atjautīgā dziesma ar nosaukumu: «Jejiseja teiksma».

Karavīri sarunādamies bieži vien iejautajās cits citam: kas ir tūkstotis vai četrdesmit viens un pat kas ir pusotra. Uzdevums bija ātri, pareizi un sakarīgi atbildēt, un pati atbildes jēga tika vērtēta pēc atbildētāja saprāta un ieskata-

Mūsu artilērija uzreiz atklāja uguni, izšaujot vairākas zalves, un uz pulkveža galda ieskanējās telefona zumers.

Artilērijas priekšnieks pulkvedis Kuzmins pa vadu ziņoja uguns iemeslu:

— Es, Aleksej Aleksejevič, pamazām dzēšu dotus. Tagad pēkšņi viņiem to ir vienpadsmit, bet, manuprāt, ir vēl vairāk.

— Ko tas nozīmē, Jevtihij Pavlovič? — Baklanovs jautāja. — Vai viņi zem tavas uguns ceļ tos no jauna, vai?

— Uzcelti jau nu tie ir iepriekš, Aleksej Alek-sejevič, — artilērists atbildēja, — taču visi vēl nav laisti darbā, daudzi mūs gaida klusuciešot. Taču nevis tas mani mulsina. Aizdomas, Aleksej Aleksejevič, rada kas cits: kāpēc viņiem arī mirušie pēc tam atdzīvojas. Es ar savu apšaudi satriecu tos pīšļos — gan dotus, gan ugunspunktus, — bet viņi drupās uzstāda jaunus lielgabalus un dzīvo atkal. No kurienes viņi tur saņem pārtiku, pa kādiem kanāliem?

— Ienāc, Jevtihij Pavlovič, pagudrosim, — Baklanovs sacīja.

Tiešām gan, kādā veidā vācieši nomainīja sašautos lielgabalus ar jauniem, piegādāja tiem munīciju, komplektēja ar apkalpēm, pielāgoja dotiem izturīgas ēkas vai arī iekārtoja ugunspunktus drupās, — kā tas notika, ja novērojumi no zemes un gaisa neuzrādīja nekādu ienaidnieka darbibu ne kustību virspus zemes?

Artilērijas pulkvedis Kuzmins, ienākdams blin-dāžā, uzreiz noprasīja:

— Jeļisej, kas ir četrdesmit un kas ir nekas?

— Četrdesmit, biedri gvardes pulkvedi, ir tas, kas iznāk, ja saskaita kopā strautus, attekas un upītes, kurām mūsu pulks gan ar kaujām, gan tāpat mierīgi ir pārgājis pāri prūšu zemē! — Jeļisejs paziņoja.

— Tiešām gan! — pulkvedis Baklanovs atcerējās.

— Bet nekas ir atstatums starp mums un pretinieku! Tas, rau, ir nekas!

— Sis «nekas» tad ari ietver sevi visu to summu, no kuras tiek atskaitīti mūsu ļaudis — karavīri, — pulkvedis Kuzmins pasmaidīja.

Pulkveži sāka divatā pētīt vecās vācu pilsētas plānu.

Artilērists atzīmēja plānā dotus un ugunspunktus saskaņā ar ziņām, kas viņam bija par pēdējo stundu.

— Kāda jēga, Jevtihij Pavlovič? — Baklanovs iebilda.

— Kada jēga šim ziņām, ja tavu lielgabalu sagrautais dots var atkal dzīvot vai pēc tā līdzības rasties cits blakus ēkā, ja mēs pat nezinām, cik viņam šo dotu pavisam ir un ar ko viņš tos nomaina, un kur ņem ļaudis un tehniku, un kur viņam glabājas rezerves? Un tad — tas jau nav karš: sist pretinieku pēc taustes, dot viņam pauzes atelpai. Vajag sist vienreiz, bet nekļūdigi un tā, lai vairs neceļas. Citādi — kas tur par jēgu?

Kuzmins kļuva domīgs.

— Jēgas nav, tas tiesa.. . Viņam, vai redzi, Aleksej Aleksejevič, aiz mūriem ir klejojoši doti.

— Skat, kas par neradījumu, velns viņu rāvis! Mēsls no ienaidnieka!

— Ko tad darīt, graut kopā visu pilsētu? — Baklanovs prātoja. — Pagaidām tas nav nepieciešami. Arī mūsu apšaudei nav izdevīgi, tā nav kauja, bet neiedomājami dumja padarīšana.

— Muļķīgi, protams, — piekrita artilērists.

— Vairāk prāta, Jevtihij Pavlovič, — un mazāk uguns. Bet tā mēs dažkārt manāmies ar sparu gāzties ienaidniekam virsū, lai nebūtu jādomā.

— Tā ir gan, Aleksej Aleksejevič. Jeļisej, kas ir deviņdesmit viens?

— Atļaujiet, biedri gvardes pulkvedi, atbildēt pēc tam, kad būs ieņemts šis vāciešu apdzīvotais punkts. Nav atļauts novirzīt domas no galvenā uzdevuma.

— Braši, Jeļisej! — Baklanovs uzslavēja. — Redzi, Jevtihij Pavlovič, mēs ar tevi patlaban rīkojamies aplam, ka domājam vieni paši. Gudrs, šķiet, nav tas, kas paļaujas vienīgi uz savu galvu. Rau, ja tu pašlaik esi ugunī un nav kas tavā vietā domā, tad jau nu tev jādomā vienam pašam, vienam visu vietā... Jeļisej, aizej pie štāba priekšnieka, viņš tagad būs atpūties, lai tūdaļ nāk šurp ...

Kad atnāca štāba priekšnieks majors Godņevs, Baklanovs jautāja, kādi dati viņam ir par šo pilsētu. Godņevs ziņoja, ka viņš jau aprunājies ar diviem inženiermajoriem par to, kāda rakstura ir pilsētas aizsardzības ietaises, rādījis tiem pilsētas plānu un izlūkošanas datus. Inženieri nekā jauna viņam nav atklājuši; tie paskaidrojuši, ka šī pilsēta celta senos

25*

387

laikos ar lielu izturīguma rezervi pilsētas būvēs, pie tam apkaime bagāta ar laukakmeņiem, no kuriem tad acīm redzami mūrēti ēku pamati.

— Ar to mums nepietiek, — Baklanovs iebilda un saka pārlikt: divīzija mums te nepalīdzēs, ari armija diez vai ... Nu labi, major, tūlīt noraidiet pa radio šifrētu pieprasījumu paziņot par šo vācu pilsētu visus datus — vēsturiskos un ekonomiskos. Lai frontes štābs mums tos paziņo nekavējoties — operatīvai vajadzībai.

Majors aizgāja uz sakaru daļu izpildīt uzdevumu. Komandieris, kas ar savu bataljonu nosedza pilsētas rietumu izejas, pa telefonu ziņoja Baklanovam, ka no pilsētas piepeši izlauzušies seši vidējie tanki, lauzdami sev ceļu uz rietumiem; tos attur prettanku artilērija, un patlaban tie manevrē pilsētas rietumu apkaimē. Turklāt bataljona aizmugurē no ziemeļrietumiem parādījusies smago tanku grupa, četras mašīnas, taču kājnieku aiz tām nav; taisni otrādi, šīs mašīnas cenšas nokļūt pilsētā; pašlaik tās atrodas meža jaunaudzē un arī tiek apšaudītas.

Baklanovs paziņoja Kuzminam stāvokli un jautāja, ko, pēc viņa domām, tas nozīmē.

— Neko īpašu, — artilērists atbildēja. — Vācieši taču ir maitas, patlaban ir karš, un karā allaž mēdz būt haoss. Ja tankus ved ārā no pilsētas, tas nozīmē, ka viņi negrib tos ierakt pilsētā aizsardzībai, tātad lielgabali viņiem nav vajadzīgi, jādomā, to ir pietiekami daudz. Bet tie četri, kas no ārpuses virzās uz pilsētu, tie ir izrāvušies no kāda neliela klejojoša katla, tagad palikuši bāri, noklīduši un gribētu tikt mājās, pie vietas, bet tur jau stāv svešas daļas. Ļauj tiem brīvu vaļu nākt šurp, Aleksej Aleksejevič, bet es tos no slēpņa ar pašgājējiem piemiegšu. Pag, apsvērsim pēc kārtas, kā tas iznāks.

Viņi ņēmās apsvērt.

— Nevar, — Baklanovs nedroši sacīja. — Baidos ienaidnieku noturēt par muļķi. Un ja nu tā ir viņa viltība? Bet man taču tur stāv bataljons. Griez savus pašgājējus uz ziemeļrietumiem, atbrīvo mani no smagajām mašīnām.

Viņš paņēma klausuli un pavēlēja rietumu bataljona komandierim:

— Pjotr Ivanovič! Atbalsti viņus vēl mazliet ar uguni. Pret smagajiem mēs tev tūliņ palīdzēsim, pret vidējiem karo pats un visu laiku ziņo viņu koordinātes artilērijas komandpunktam — tu jau pats labāk zināsi. Kā domā, ko tu man vēl gribi teikt?

— Skaidrs, biedri pulkvedi, — atbildēja rietumu bataljona komandieris. — Pārāk ko uztraukties nav. Domāju tikt galā bez zaudējumiem, viņu mašīnas virzās pagausi, nav par sevi pārliecinātas, pagalam tās būs . ..

Kuzmins aizgāja uz savu komandpunktu. Drīz atgriezās štāba priekšnieks Godņevs.

— Vai ir jauni izlūkošanas materiāli?

— Nekā nevar izdarīt, Aleksej Aleksejevič. Cilvēki aizstaigājuši turpat vai līdz pilsētas centram, iekļuvuši namos, taču nekā prātīga nav atklājuši un iedzīvotājus nav redzējuši.

— Bet iedzīvotājiem taču jābūt, tie nevarēja visi līdz pēdējam aizvākties no šejienes.

— Nevarēja ... Tas, kas kaut ko uzzināja, atpakaļ nepārnāca, — Godņevs sacīja. — Divas izlūku grupas līdz pat šim brīdim nav atgriezušās, vienpadsmit cilvēku,

— Un ko tu domā, major?

— Grūti. Slurmēt uz labu laimi nevar.

— Nevar, — pulkvedis sacīja. — Šī pilsēta jāieņem ar mazu kauju, bet lielu izlūkošanu.

— Tieši tā, biedri pulkvedi, — majors piekrita.

— «Tieši tā»! Bet kā «tieši»? Kā man šis vārds apnicis! — Baklanovs saskaitās. — Visi saka «tieši» un «tieši», tikpat kā patafona plate. Bet kā īpaši «tieši», ja jūs nevarat ieteikt operācijas plānu! Nu labi, atvainojiet, es jūtos vēl vainīgāks nekā jūs.

Godņevs klusēja. Pēc brītiņa piezvanīja Kuzmins.

— Aleksejič! — artilērists ziņoja. — Četrus smagos es sabendēju, bet vidējos pagaidām neizdodas apšaudīt, tie aiziet atpakaļ mājup. Nu, kā ir — labi, vai arī tu neesi apmierināts?

— Kas tur par labumu, slikti: seši tanki taču aizies, un mums vēl būs ar tiem darīšana! — Baklanovs atbildēja. — Mīņājamies mēs te par baltu velti. Vajāt tos! Vajāt tos vajag ar uguni pa karstām pēdām! Iedzīt atpakaļ midzenī, no kura izlīduši! — Pēdējos vārdus Baklanovs izrunāja ar to spīvo kaismi, kas bija tik raksturīga viņa dabai; viņš zināja, ja doma pagaidām ir bezspēcīga, tad jārīkojas, nekad nevajag ļauties nedrošībai, un rīcība allaž pateiks priekšā patiesību un dos atrisinājumu.

— Tiks izpildīts, biedri pulkvedi! — artilērists atbildēja. — Es tūliņ pamēģināšu .. .

— Nevis mēģināt vajag, bet rīkoties ātri un noteikti! .. . Laidiet tiem pa pēdām četrus piecus pašgājējus lielgabalus, divi trīs lai no tuvas distances ar nepārtrauktu uguni dragā dotus, pārējie lai dzenas tankiem pakaļ līdz galam. Pēc tam nekavējo-ties ziņojiet mail rezultātus ... Tā, viss ... Rīkojieties ātri!

Drīz pienāca atbilde no frontes štāba. Tanī tajā sīki izklāstītas visas ziņas par šo vācu pilsētu: ēku skaits, to stils, celšanas laiks, iekārtu tehniskais raksturojums, plānojumā veids, iedzīvotāju nodarbošanās un daudz kas cits. Baklanovu visvairāk ieinteresēja ekonomiskās ziņas par rajonu, kas piesliecās pilsētai; izrādījās, ka tas ir sens sviesta ražošanas un sierniecibas rajons, bet pilsēta kopš laika йа1а apkalpojusi savu rajonu kā noliktavu saimniecība un vairumtirdzniecības centrs darījumos ar patērētāju Rietumvāciju. Pilsētā, it īpaši tās vidusdaļā — bija teikts štāba izziņā, — ir liels skaits ēku, kuru apakšzemes daļa pēc kubatūras attiecas pret ārējo, virszemes dalu, kā trīs pret divi, tāpēc ka apakšzemē atrodas telpas ar pastāvīgi pazeminātu temperatūru pārtikas preču — galvenokārt sviesta un siera uzglabāšanai.

— Lūk, taisni tas man bija vajadzīgsl — Baklanovs nopriecājās.

Viņš izsauca štāba priekšnieku un kopā ar to vēlreiz pārlūkoja pilsētas plānu. Nami pilsētas centrā bija divu, triju, četru stāvu ēkas; tās atradās cieši cita pie citas, to ārējo apjomu nebija grūti diezgan sīki aprēķināt; pagrabi zem tām pēc dziļuma gan nevarēja līdzināties ēku augstumam, un tomēr tie bija pusotras reizes lielāki nekā virszemes ēkas, tātad apakšzemes telpas pletās plašumā, taču tādā gadījumā tiem vajadzēja aizņemt turpat vai visu pilsētas vidus daļas platību.

Baklanovs pirms kara bija strādājis par zemes ierikotāju; ar skaitļošanas lineāla palīdzību viņš veikli aprēķināja apakšzemes telpu kubatūru un iezīmēja pilsētas plānā pagrabu aptuvenu izvietojumu — vismazāko platību, kādu tie varētu aizņemt.

— Vai tagad skaidrs? — pulkvedis vaicāja majoram Godņevarn.

— Ne gluži, Aleksej Aleksejevič.

— Skaidrs. Visus pilsētas pagrabus viņi ar starp-tuneļiem savienojuši vienā labirintā, bet uz augšu — gandrīz vai katra lielā namā — ir vertikālas šahtas, izejas, pa tam viņi manevrē: kurš katrs nams var būt dots un pēc pusstundas atkal nebūt. Tā arī bija visa mikla. Šai noliktavu labirintā apakš zemes viņiem ir tehnika, munīcija, garnizons, pat civiliedzīvotāji, bet augšā lielgabalu apkalpe un operatīvās grupas ... Es tagad domāju, ka viņi tur iedzen pat savus tankus . . .

Spalgi, tuvi sprādzieni satricināja blindāžu, un uz grīdas izšāvās divas peles, it kā meklēdamas glābiņu pie cilvēkiem.

Raitnieks Jeļisejs pienāca un nostājās pulkvedim blakus.

— Nekas, Aleksejs Aleksejevičs sacīja, — mēs viņiem ierīkosim kapenes šai labirintā.

Smiltīm apbiris, ienāca pulkvedis Kuzmins ar savu raitnieku.

— Baida mūs, pulkvedi! — viņš teica. — Kā esi nolēmis rīkoties, Aleksej Aleksejevič? Pasaki taču drīzāk, kā domā karot: noraus tev galvu, manējā būs rezervē — un es zināšu.

Un Kuzmins sāka skaļi smieties. Iesmējās arī Baklanovs; viņš mīlēja šo veco artilēristu par tā īsto karotāja raksturu; pat kauju ugunis Kuzmins varēja dzīvot un domāt mierīgi un parasti, tikai ar nedaudz lielāku pacilātību, jo visi tuvie savas daļas cilvēki tādās reizēs kļūst sirdij it īpaši dārgi.

— Tūdaļ mēs viņus visus no jauna fiksēsim, un tad es viņiem uzdošu sutu, viņi man te vairs nezibi-nāsies. Kā gružus es viņus aizmēzīšu! — Kuzmins piedraudēja.

— Nevajag, tam nav nozīmes, labāk pietaupi savus lielgabalus nākamajai kaujai, — sacīja Baklanovs. — Rīt mēs cauri šai pilsētai dosimies uz priekšu.

— Nu, nu, Aleksej Aleksejevič!

Blindāža brakšķēja baļķu salaidumos no netālā šāviņa sprādziena.

— Ko viņi īpaši tausta? — Baklanovs iejautājās.

— Lai izsakās vien: mani puiši šito runu pierakstīs, un pēc tam sadosim viņiem pa zobiem.

— Es taču tev saku, nevajag pagaidām nekā, uguns jāpacieš klusējot. Nadzīgi jūs, lielgabalnieki, esat uz šaušanu, gluži kā bērni — ka tikai dabūtu uzraut uguni!

— Kā tad! Nu, ja nevajag, nevajag, Atļauj ziņot, Aleksej Aleksejevič, par manu pašgājēju operācijām.

Kuzmins paņēma zīmuli un atzīmēja pilsētas plānā divus punktus:

— Rau, te un, rau, tur, blakus šiem sargtorņiem viņiem ir iebrauktuves pazemē, tur arī iegāja viņu tanki, kurus dzina mani puiši. Zem sargtorņa iegāja četri tanki, — artilērists norādīja uz kādu gotisku torni pilsētas centrā, — bet šeit, pie šejienes noliktavām, pie šitās te arhitektūras, — artilērists pavērsa zīmuli uz ēku kādā no ziemeļu kvartāliem, — te nozuda vēl divas mašīnas.

— Nesašāvi nevienu? — Baklanovs vaicāja.

— Nē, Aleksej Aleksejevič, neiznāca. Visu laiku vajadzēja no viņu dotiem aizsargāties. Dzīvu uguni gāza virsū. Divas manas mašīnas neatgriezās, bet viena pārnāca savainota.

Baklanovs noklausījās artilēristā un pateica tam:

— Drīz, šodien pat, tu atkal iesi pa šo ceļu.

— Kā? — Kuzmins jautāja.

— Nu tā, — Baklanovs sacīja un pasmaidīja. Viņš jau zināja turpmāko notikumu norisi un tagad jutās laimīgs par šo savu pārliecību. — Tātad, Jevtihij Pavlovič! ... Darīsim tā! Sēsties, tūdaļ apsvērsim, kā mēs ...

Un viņi sāka apsvērt, atzīmēdami kartēs, kā vajadzēs rīkoties.

Pēc tam pulkvedis Baklanovs izsauca pie sevis triecienbataljona kapteini Cernovu. Viņš tam paskaidroja kaujas uzdevumu un uz pilsētas plāna parādīja, kā tas veicams. Pēc šā uzdevuma iznāca, ka kaujai jābūt īsai, bet briesmīgai un nežēlīgai. Štāba priekšnieks jau bija pieradis pie šādiem komandiera lēmumiem, taču pulkvedim Kuzminam patika rūpība, piesardzība, svārstīgā apdomība, ar kādu Baklanovs sāka plānot operāciju, paša lēmuma nežēlīgums un pārliecinātā drosme, kas nemaz neatgādināja šā lēmuma sagatavošanu.

«Karavīrs ar galvu,» artilērists nodomāja.

Kapteinis Cernovs klusēdams klausījās pulkvedī. Viņš bija jauns virsnieks ar jūtīgu sirdi, taču kā karavīrs jūsmoja par gaidāmo nikno triecienuzbrukumu un, izdarīdams atzīmes savā kartē, paļāvīgi lūkojās uz vecāko virsnieku. Pulkvedis piecēlās un apskāva Černovu, tad noskūpstīja to uz lūpām. Černovs uz mirkli piekļāvās pulkvedim pie krūtīm, it kā tālab, lai paņemtu no viņa papildus spēku un ticību, kas būs Vajadzīgi nākamajai cīņai uz dzīvību un nāvi.

Pēc kapteiņa aiziešanas pulkvedis izsauca pie sevis rezerves bataljona komandieri. Šim bataljonam tika dots uzdevums — pastiprināt Černova trieciengrupas.

Kad visi bija projām, raitnieks Jeļisejs bikli palūdza Aleksejam Aleksejevičam atļauju aiziet uz rezerves bataljonu un brītiņu pakarot jaunajā kaujā. Laiku pa laikam Jeļisejs Kopcovs piedalījās kauju operācijās, un Baklanovs viņam to atļāva, lai kareivis veldzētos kaujās. Jeļisejam arī pašam tikās doties cīņā: pēc tam dzīve pulkā viņam šķita labāka un viņš pats jutās normālāk.

— Labi, Jeļisej, ej izkaujies, — Aleksejs Alek-sejevičs bija ar mieru, — bet es citurīt tēju pats nevārīšu, pagaidīšu tevi.

— Pagaidiet gan, biedri pulkvedi. Es pēc kaujas uz rāviena būšu klāt, tāpat kā citkārt.

Baklanovs pasmaidīja.

— Es pagaidīšu, Jeļisej. Bet tu pasaki man — kas ir trīs?

— Katrā operācijā vajadzīgas trīs daļas, biedri pulkvedi: izlūkošana, plāns un izpilde — raugi, kas ir trīs!

— Un kas ir četri?

— Četri ir, kad visas trīs daļas bijušas pareizas, bet pretinieks iebildis pa savam, un tad kā ceturtā vēl vajadzīga izpildes pārkārtošana — raugi, kas ir četri!

«Pareizi,» pulkvedis nodomāja. «Tieši izpildes pārkārtošana kaujā mēdz būt pats svarīgākais.»

— Ej, Jeļisej, un ar uguni, durkli un granātu izlabo manu kļūdu! ...

Jeļisejs izgāja ārā un ieklausījās. Tālumā aiz pilsētas šāva lielgabali. Pēc skaņas varēja izšķirt prettanku artilērijas šāvienus un tanku lielgabalu grāvienus.

Rezerves bataljona komandieris pa telefonu ziņoja Baklanovam, ka iepretim viņa izvietojumam atkal parādījušies tanki, tagad tie ir jau astoņi un tiem seko kājnieki, skaitā apmēram bataljons.

Jaunais vāciešu pretuzbrukums nebija paredzēts, taču ari to varēja piespiest kalpot galvenajam uzdevumam; prettrieciens pat atviegloja pamatuzdevuma taktisko atrisinājumu.

Baklanovs paskatījās pulksteni. Pašlaik ir taisni astoņpadsmit. Vācieši aizsteigušies Baklanovam priekšā tikai par divdesmit minūtēm.

— Nu, neko darīt, — pulkvedis izlēma, — pasteigsimies arī mēs... Pagaidām atturiet tos ar saviem spēkiem! — viņš pavēlēja rietumu bataljona komandierim. — Tūliņ eju jums palīgā.

Pār blindāžu aizsvilpa šāviņš un sprāga mazliet tālāk. No pilsētas atklāja uguni vāciešu improvizētie doti. Vācieši no turienes atbalstīja savus pretuzbrukuma tankus un ar izklaidus uguni apšaudīja vēl arī citus mērķus.

Baklanovs pa telefonu jautāja Kuzminam:

— Cik pavisam ienaidnieka ugunspunktu pašlaik darbojas?

Artilērists atbildēja, ka vienpadsmit.

— Un cik no tiem ir veco, iepriekš konstatēto?

— Vecie tikai pieci, — Kuzmins atbildēja.

— Un kā izvietoti jaunie punkti?

— Cieši blakus vecajiem, Aleksej Aleksejevič, un pamīšus ar tiem. Ziņoju jums tos, atzīmējiet.

Baklanovs atzīmēja pilsētas plānā sešus jaunus ugunspunklus. Tie visi bija to ēku robežās, par kurām Černovs bija saņēmis uzdevumu. Bija pavisam divdesmit divas tādas ēkas, ko savienoja apakšzemes labirints. So skaitu Baklanovs bija konstatējis, pamatojoties uz artilēristu dotajām ziņām, tāpat arī ēku raksturu un izvietojumu.

— Sākam, Jevtihij Pavlovič, bez kavēšanās. Viss plāns tiek pasteidzināts par divdesmit minūtēm.

— Tas ir ko vērts! — artilērists nopriecājās.

Ienāca majors Godņevs. Baklanovs iedeva viņam

sākotnējā plāna koriģējumu un lika to aizsūtīt pulkvedim Kuzminam.

Pēc dažām minūtēm artilērists piezvanīja Baklanovam.

— Uzdevums skaidrs, biedri pulkvedi. Glīta kauja iznāks, viss būs kā likts.

— Sāciet, Jevtihij Pavlovič, ar labi spēcīgu blīvu uguni un lieciet pašgājējiem attīstīt lielāku ātrumu...

Baklanovs aizvēra acis, iztēlodamies to, kas tūliņ sūks risināties dabā, īstenībā, un ko viņš nule pārdzīvojis domās un jūtās, kad iecerēja šo operāciju.

Atskanēja pazīstamā savas artilērijas balss, tik daudzkārt dzirdēta, taču ikreiz saviļņojoša un aizraujoša kā jauna mūzika.

Visas divdesmit divas ēkas, kurās varēja atrasties «klejojošie» pretinieka doti, tika vienlaikus apšaudītas ar mūsu lielkalibra lielgabaliem. Taču pret vienu kvartālu pilsētas ziemeļu daļā bija vērsta izklaidus uguns no vieglajiem lauka lielgabaliem — tur atradās iebrauktuve apakšzemes labirintā. Tādu retinātu uguni bija noteicis Baklanovs. Pēc pašgājēju komandiera raķetes signāla šo uguni noteikta mirkli vajadzēja pavisam pārtraukt — tieši tad, kad mūsu pašgājēji dzīs atpakaļ ienaidnieka tankus, kas iznākuši pretim rietumu bataljonam.

Baklanovs aizrādīja Kuzminam uz sākotnējā plāna koriģējumu, lai Kuzmins izsūtītu mūsu rietumu bataljona rīcībā desmit pašgājējus vai arī — cik nu viņš var, tikai labi daudz. Šiem pašgājējiem lielgabaliem jāatsit ienaidnieka tanku prettrieciens un jāuzsāk to vajāšana; kājniekus, kas seko tankiem, sagaidīs mūsu rietumu bataljons, lai tos iznīcinātu. Pretinieka tanki, kas vēl spēs kustēties, jadomā, virzīsies atpakaļ apakšzemes slēptuvē, no kurienes tie iepriekš iznākuši.

Tomēr iebrauktuvi pazemē blakus gotiskajam tornim nosedz spēcīga mūsu artilērijas uguns; otra iebrauktuve labirintā pilsētas ziemeļu kvartālā būs brīva no uguns — turp tad arī dosies atlikušie tanki, meklēdami glābiņu. Tiem pakaļ pa karstām pēdām, minot uz papēžiem, jāielaužas mūsu pašgājējiem, to uzdevums — doties tieši pazemē, virzoties uz priekšu, kamēr vien strādā kāpurķēdes, un šaut tieši labirinta tumsā. Kad pašgājēju kustība labirinta dziļumā nebūs vairs iespējama, tālāk sprauksies Černova triecienbataljona rota. Kad bruņu mašīnas apstāsies, Černova trieciengrupas izkāps no tām un metīsies ar ienaidnieku tuvcīņā, visu laiku iedamas pa apakšzemi uz priekšu pilsētas centra virzienā, pretim savējiem.

Kamēr Kuzmins augšā raida lielgabalu uguni, pārējās Černova trieciengrupas un tām no rezerves bataljona piekomandētas apakšvienības tiek savilktas izejas pozīcijās netālu no «klejojošo» dotu zonas. Kad mūsu artilērija pārstāj darboties un trieciengrupas apmainījušās raķešu signāliem, tas vienlaikus bloķē visus divdesmit divus namus — dotus, kas savienoti ar kopējo apakšzemes pie-vedsistēmu — labirintu. Tur, kur vēl būs palikuši dzīvi atsevišķi pretinieka ugunspunktu apkalpes kareivji, tos iznīcina trieciengrupas. Tad trieciengrupas pa vertikālām noejām iespraucas pazemē un turpina kauju labirintā, virzīdamās no zemes apakšas uz ziemeļu izeju, pretim savējiem.

īstenībā Baklanovs bija ieprojektējis kauju, apejot pretiniekus no flangiem, ar to starpību, ka visa operācijā notiek nevis uz horizontālas plaknes, bet pa vertikāli. Viens pretinieka flangs ir ziemeļu izeja no labirinta, otrs — divdesmit divas virszemes ēkas. Pulkvedis tomēr saprata, ka viņa lēmums par kauju «pa vertikāli» neaprobežojas ar ģeometriskām koordinātēm, bet groza viņam par labu pašu operācijas būtību.

Komandieris ticēja savas ieceres precizitātei un savu kaujinieku drosmei un tomēr šobrīd ar mokām apvaldīja savas sirds satraukumu.

Un nudien — vai tiešām labirintam ir tikai divas lielas izejas — pilsētas ziemeļos un pie gotiskā torņa? Bet ja nu tādas izejas ir trīs vai četras?

Šis apsvērums Baklanovu satrauca, taču šāda varbūtēja nejaušība viņu nenobaidīja. Viņš saprata, ka nav iespējams visu zināt absolūti droši. Kas dzenas tikai pēc absolūtas zināšanas, tas riskē neizzināt nekā un ir nolemts bezdarbībai.

Bīstama bija arī nesaskaņa laika ziņā: ja iekļūšana labirintā no ziemeļiem un caur dotiem notiktu ar pārāk lielu laika atstarpi.

Daudz kas bija bīstams un nezināms. Baklanovs pavīpsnāja. «Viss karš ir bīstams,» viņš nodomāja.

Apšaude beidzās. Kuzmina sūtīts, ieradās God-ņevs.

— Pagaidām viss normāli, biedri pulkvedi. Septiņi ienaidnieka tanki sašauti, vienam labirintā seko četri mūsu pašgājēji lielgabali, pārējie ir kaut kur pieejās, taču sakaru ar tiem pagaidām nav.

— Un kas notiek augšā, dotos?

— Černovs atsūtījis sakarnieku. Viņš saka, Kuzmins ar savu uguni aizbēršot visas apakšzemes ejas, un viņš baidās, ka viņa ļaudis nevarēs tur iekļūt.

— Iekļūs, — Baklanovs teica. _

Brīdi viņi nerunāja ne vārda. Ārpusē valdīja pilnīgs klusums. Kauja bija nogājusi pazemē.

Vismaz ziemeļu galā mūsu trieciengrupas jau bija iespiedušās labirintā un deva ienaidniekam triecienu pašā sirdī.

— Drīz jāatgriežas Jeļisejam, — Baklanovs ierunājās. — Rīt no rīta pošamies ceļā. Dosimies uz priekšu, major.

— Uz priekšu, biedri pulkvedi.

Iezvanījās telefons. Kuzmins klausulē teica:

— Nu, kā ir, Aleksej Aleksejevič?... Te tavs Černovs uzņēma sakarus ar manu novērotāju leitnantu. Viņš lūdza paziņot tev, ka viņam atlikušas tikai sešas spraugas uz pazemi un viņa ļaudis tur iegājuši, bet visas pārējās spraugas esmu aizbēris, ceļa pie vāciešiem nav: iznāca vareni — kā likts!

Un artilērists skaļi iesmējās.

Kuzmins vēl gribēja kaut ko piebilst, taču sakari ar viņu netieši pārtrūka. Rietumu bataljona komandieris steidzami pieprasīja pulka komandieri. Viņš ziņoja, ka viņa kaujas apsardzības posteņa tuvumā no kāda pagraba, kas atrodas saldētavas drupās, lien ārā vācieši un paceļ rokas; iznākuši un padevušies jau astoņdesmit seši cilvēki, tai skaitā divi kapteiņi.

— Ņemiet gūstā, ko lai dara, — Baklanovs sacīja.

— Tātad viņiem tur bijusi vēl viena neliela izeja, — pulkvedis pievērsās Godņevam. — To mēs nezinājām. Iznāk, ka mēs sāniski spiežam tos ārā no labirinta.

Piepeši viņi abi reizē izdzirdēja plašumā izlijušajā tīrajā klusumā tālas suņa rejas.

— Tātad viss, biedri pulkvedi, — majors God-ņevs sacīja.

— Viss, — apstiprināja Baklanovs. — Bet kur gan mans Jeļisejs?

Majors aizgāja. Baklanovs uz brīdi aizvēra acis un ielaidās miegā. Sapnī viņš redzēja Jeļiseju, kas bija atgriezies no kaujas — melns, ar zemēm notriepies un pārguris, gandrīz nepazīstams.

— Pārnāci, Jeļisej? — klusu, pats savu balsi nedzirdēdams, vaicāja pulkvedis.

— Tieši tā, es — redziet, biedri pulkvedi, viens, tas esmu es!

— Bet kas ir viens? Sakravā mantas ceļam, Jeļisej, dosimies uz priekšu, ceļš nav tāls, drīz būs uzvara un ceļam gals.

— Tiks izpildīts, biedri pulkvedi, jūs brauciet, bet es vēlāk pie jums aiziešu.

— Nē, Jeļisej, tu brauksi kopā ar mani... Un nu dzersim tēju, uzlej labi stipru. Krievijā sādžās nupat saimnieces pamodušās, sāk kurināt krāsnis, tad ies govis slaukt, un sētsvidos, jādomā, tagad jau zvirbuļi saradušies, tie izskatās gluži kā zemnieki — tādi pelēki, lietišķi, prātīgi putni... Eh, Jeļisej! ... Aust jau gaisma!

— Nē, vēl ir tumšs, biedri pulkvedi, — Jeļisejs klusu iebilda.

Viņš atslējās ar muguru pret bajķu sienu, klausīdamies pulkveža balsi, apsnaudās un aizmiga, palicis nekustīgi uz vietas.

Pulkvedis uzsauca viņam mosties, lai viņš apgulstas kārtīgi un atpūšas. Jeļisejs neatbildēja un nepaklausīja. Baklanovam ļoti gribējās, lai Jeļisejs pamostas, viņš vēlējās raitniekam pajautāt, kā tur labirintā īsti bijis, jo kauja — tas ir liels pārdzīvojums; Baklanovs saprata izšķirošo karavīra durkļa nežēlību un varēja sajust kareivja krūtīs pukstam cilvēka sirdi, ejot triecienā, tumsā, un tagad nu šī zinošā sirds, kas nupat pārdzīvojusi kauju, bija viņam tik tuvu, taču tā klusēja.

Baklanovs uzsauca Jeļisejam, lai tas mostas, un pamodās pats.

Blindāža bija tukša. Jeļiseja tur nebija. Viņš nebija atgriezies no labirinta un nekad vairs neatgriezīsies.

ZIEDIŅŠ SMILTīS

Skumīgi Afoņam dzīvot pasaulē. Tēvs viņam karā, māte no rīta līdz vakaram strādā kolhoza slaucamo govju fermā, bet vectētiņš Tits guļ uz krāsns. Viņš guļ gan dienu, gan nakti un, kad rītos pamostas un ēd biezputru ar pienu, arī tad snauž.

— Vectētiņ, neguli, tu jau esi izgulējies, — Afoņa šorīt vectēvam teica.

— Negulēšu, Afoņuška, negulēšu, — vectēvs atsaucās. — Es tāpat vien pazvilnēšu un uz tevi skatīšos.

— Bet kāpēc tu taisi acis ciet un ar mani nekā nerunā? — Afoņa tad noprasīja.

— Šodien es nevēršu acis ciet, — vectētiņš Tits apsolījās. — Šodien es skatīšos pasaulē.

— Bet kāpēc tu guli un es ne?

— Man pulka gadu, Afoņuška ... Man bez trim jau deviņdesmit, acis pašas miedzas ciet.

— Bet tev taču tumša gulēšana, — iebilda Afoņa. — Arā spīd saule, tur aug zāle, bet tu guli un nekā neredzi.

— Esmu jau visu izredzējies, Afoņuška.

— Bet kāpēc tev acis ir balsnas un tanīs asaras raud?

— Izbalējušas, Afoņuška, no gaismas izbalējušas un tapušas vājas, man tak ilgi ir bijis jāskatās.

26*

403

Afoņa aplūkoja vectēvu, kāds viņš ir. Bārda vectēvam maizes drupačām piebirusi, un tur vēl dzīvo viens odiņš. Afoņa uzkāpa uz sola, izlasīja visas drupačas vectēvam no bārdas un aizdzina odu — lai dzīvo pats par sevi. Rokas vectētiņam gulēja uz galda, tās bija lielas, ēda uz tām sarepējusi kā koka miza, un zem ādas redzamas resnas, melnas dzīslas, šīs rokas daudz zemes aparušas.

Afoņa palūkojās vectēvam acīs. Tās bija vaļā, taču raudzījās vienaldzīgi, nekā neredzēdamas, un katrā acī spīdēja liela asaru lāse.

— Neguli, vectētiņ! — Afoņa lūdza.

Taču vectētiņš jau gulēja. Māte viņu jau aizsnaudušos uzdabūja uz krāsns, apsedza ar segu un aizgāja darbā. Afoņa palika istabā viens pats, un atkal viņam sametās skumīgi. Viņš staigāja ap koka galdu, vēroja mušas, kas mielojās, aplipušas ap maizes drupatu, kura pirmīt no vectēva bārdas bija nokritusi uz grīdas; piegāja pie krāsns, paklausījās, kā tur elpo aizmigušais vectēvs, paskatījās pa logu uz tukšo ielu un atkal staigāja apkārt galdam, nezinādams, ko darīt.

— Māmas nav, tēta nav, vectētiņš guļ, — Afoņa pats sev sacīja.

Tad viņš palūkojās uz pulksteni, kā tas iet. Pulkstenis gāja gausi un apnicīgi: tik-tak, tik-tak, it kā aijātu vectēvu un arī pats būtu piemocījies un gribētu aizmigt.

— Mosties, vectētiņ, — Afoņa lūdza. — Tu guli?

— Ko? Nījau, neguļu vis, — vectētiņš no krāsns-augšas atbildēja.

Vai tu domā? — Afoņa pētīja.

— Ko? Esmu tepat, Afoņa, tepat.

— Vai tu tur doma?

— Ko? Nījau, esmu jau visu apdomājis, Afo-ņuška, kopš pašām jaunām dienām domāju.

— Vectētiņ Tit, un tu visu zini?

— Visu, Afoņa, visu zinu.

— Un kas tas ir, vectētiņ?

— Ko tā, Afoņuška?

— Kas tas viss ir?

— Esmu jau aizmirsis, Afoņa.

— Mosties augšā, vectētiņ, pastāsti man par visu?

— Ko-a? — vectētiņš Tits novilka.

— Vectētiņ Tit! Vectētiņ Tit! — Afoņa sauca. — Lūko atcerēties!

Taču vectēvs jau bija apklusis, viņš atkal aizmiga mierā uz krievu krāsns.

Tad Afoņa pats uztrausās uz krāsns pie vectētiņa un ņēmās viņu purināt, lai mostas augšā. Bet vectēvs gulēja un tikai pa miegam čukstēja nedzirdamus vārdus. Afoņa piekusa, viņu modinādams, un pats iemiga blakus vectēvam, piekļāvies pie viņa labajām, pazīstamajām krūtīm, no kurām dvesmoja siltas zemes elpa.

Atmodies no miega, Afoņa ieraudzīja, ka vectēvs skatās vaļā acīm un neguļ.

— Celies augšā, vectētiņ! — Afoņa sacīja. Bet vectēvs atkal aizvēra acis un aizmiga.

Afoņa nodomāja, ka vectēvs neguļ tad, kad guļ viņš, un iegribēja nekad neaizmigt, lai noglūnētu vectēvu, kad tas pavisam atmodīsies.

Afoņa sāka gaidīt. Pulkstenis tikšķēja, un tā ritentiņi klusu čīkstēja un dziedāja, aijādami vectēvu.

Tad Afoņa norāpās no krāsns un apturēja pulksteņa vēzēkli. Istabā kļuva kluss. Varēja dzirdēt, kā viņpus upes pļāvējs kapiņa izkapti un pie griestiem sīki džinkst ods.

Vectētiņš Tits pamodās un ieprasījās:

— Ko tu dari, Afoņa? Ko tāds troksnis sacēlies? Vai tu trokšņoji?

— Bet tu neguli! — Afoņa uzstāja. — Tu man par visu pastāsti! Citādi — tu tikai guli un guli un pēc tam nomirsi, māma saka — tev vairs ilgi neesot palicis; kas man tad par visu izstāstīs?

— Pagaidi, iedod man kvasu padzerties, — vectēvs sacīja un nošļūca no krāsns.

— Vai atjēdzies? — Afoņa novaicāja.

— Atjēdzos, — vectēvs atbildēja. — Tūdaļ iesim platu pasauli skatīt.

Vecais Tits padzērās kvasu, ņēma Afoņu pie rokas, un viņi gāja no istabas ārā.

Saule stāvēja augstu pie debesīm un apgaismoja briestošo labību tīrumos un puķes ceļmalā.

Vectēvs veda Afoņu pa lauku ceļu, un viņi iznāca ganībās, kur auga salds āboliņš govīm, zāles un puķes. Vectēvs apstājās pie gaiši zila ziediņa, kas panesīgi stīdza augšup no smalkā, tīrā smilti slēptās saknes, parādīja to Afoņam, tad noliecās un vāri pieskārās ziediņam.

— To es pats pazīstu! — Afoņa gari novilka. — Bet man vajag to, kas ir pats galvenais, tu man pastāsti par visu. Bet šī puķe aug, tā vēl nav viss!

Vectētiņš Tits kļuva domīgs un saskaitās uz mazdēlu.

— Te tev pats galvenais arī ir! . . . Tu redzi: guļ nedzīva smilts, tā ir akmens smelkne un vairak nekā, bet akmens nav dzīvs un neelpo, tie ir nedzīvi pīšļi. Vai tagadiņ saprati?

— Nē, vecētiņ Tit, — sacīja Afoņa, — tur nekā nevar saprast.

— Nu, nesaprati, ko tad tev vēl vajag, ja tu esi nesaprātīgs? . . . Bet ziediņš, tu redzi, kāds bēdī-dziņš, tak viņš ir dzīvs un savas miesas iztaisījis no nedzīviem pīšļiem. Tātad viņš nedzīvo zemi pārvērš par dzīvu radību un pats izdvašo tīru smaržu. Veries, te tev ij ir pats galvenais dieva pasaulē, te tev ir tas, no kā viss rodas. Sī puķīte ir pats svētākais darbarūķis, viņa nedzīvo pārtaisa par dzīvu.

— Un vai zāle un rudzi arī strādā galveno, — Afoņa novaicāja.

— Ikurāt tāpat, — vectētiņš Tits apliecināja.

— Un mēs abi arī?

— Arī mēs abi. Mēs esam arāji, Afoņuška, mēs palīdzam labībai augt. Bet šis te dzeltenais ziediņš noder zālēm, to ņem pretim aptiekā. Būtu tu saplūcis un aiznesis. Tavs tēvs tak ir karā; ja nu uzreiz viņu ievaino vai arī viņam no kādas citas kaites uznāk vājums, raugi, tad viņu ar zālēm ij dziedinās.

Afoņa nogrima domās starp zālēm un puķēm. Arī viņš pats tagad vēlējās, tāpat kā puķīte, no nāves iztaisīt dzīvību; viņš domāja par to, kā no irdenas, nemīlīgas smilts rodas zili, sarkani, dzelteni laimīgi ziedi, kas paceļ pret debesīm savas labās sejas un elpo svaigu dvesmu dieva pasaulē.

— Tagad es pats zinu par visu! — Afoņa sacīja. — Ej mājās, vectētiņ, tev laikam atkal nāk miegs: acis tev balsnas ... Guli vien un, kad nomirsi, nebaidies, es no puķēm dabūšu zināt, kā tās no pīšļiem dzīvo, un tu atkal dzīvosi no saviem pīšļiem. Nebaidies, vectētiņ!

Vectēvs Tits nekā neteica. Viņš nemanāmi uzsmaidīja savam labajam mazdēlam un gāja uz istabu gulēt krāsnsaugšā.

Bet mazais Afoņa palika laukā viens. Viņš saplūca dzeltenos ziedus, cik vien varēja klēpī saturēt, un aiznesa uz aptieku, lai tēvam karā būtu zāles, ar ko dziedināt ievainojumus. Aptiekā Afoņam par ziediem iedeva metāla ķemmīti. Viņš to atnesa mājās un uzdāvināja vectēvam: lai nu vectētiņš ar to sukā bārdu.

— Paldies, Afoņuška, — vectēvs sacīja. — Bet vai puķes tev nekā nestāstīja, no kā viņas tukšās smiltīs dzīvo?

— Nestāstīja vis, — Afoņa atbildēja. — Tu, ek, cik ilgi dzīvo, bet tik un tā nezini. Bet teicies, ka zinot visu. Nezini vis.

— Tiesa gan, — vectēvs piekrita.

— Viņas dzīvo un nekā nesaka, no viņām ir ar varu jāizdabū, — Afoņa sūrojās. — Aiz kam visas puķes klusē, bet pašas zina?

Vectēvs lēnīgi pasmaidīja, noglaudīja mazdēlam galviņu un pavērās uz viņu kā uz ziediņu, kas aug zemē. Un tad vectētiņš noglabāja ķemmīti azotē un atkal aizmiga.

ŅIKITA

Agri no rīta māte gāja uz lauku darbā. Tēva ģimenē nebija; tēvs sen bija aizgājis uz galveno darbu — karot un nebija pārnācis. Māte diendienā gaidija tēvu pārnākam, bet viņa aizvien vēl nebija un nebija.

Mājā un visā sētā par saimnieku palika vienigi Ņikita ar saviem pieciem gadiem. Projām iedama, māte viņam piesacīja, lai Ņikita nenodedzinot māju, lika salasīt olas, ko vistas dēja pažobelēs un pa sētmalēm, pieskatīt, lai sētsvidū neieklimst svešs gailis un nesakauj pašu gaili, un pusdienās ieēst pienu ar maizi, kas atstata uz galda, bet pie vakara viņa pārnāks un tad paēdinās dēlu ar siltām vakariņām.

— Neblēņojies, Ņikituška, tēva tev nav, — - sacīja māte. — Tu tagad esi prātīgs, un te ir visa mūsu iedzīve — istabā un sētsvidū.

— Es esmu prātīgs, te ir mūsu iedzīve, un tēva nav, — Ņikita runāja mātei līdzi. — Bet tu nāc labi drīz, mām, citādi man bail.

— Kas tad tev ko baidīties? Pie debesim spīd saule, visapkārt tīrumos cilvēki, nebaidies, dzīvo vien mierīgi viens pats ...

— Jā, bet saule tak ir tālu, tālu, — Ņikita iebilda, — un viņai mākonis aizies priekšā.

Palicis viens, Ņikita apstaigāja visu kluso māju — iielistabu, tad otru istabu, kurā bija krievu krāsns, un izgāja priekšnamā. Tur sīca lielas, treknas mušas, kaktā sava tīkla vidū snauda zirneklis, zvirbulis kājām pārnāca pāri slieksnim un meklēja uziet kādu graudiņu uz dzīvīgā istabas kūla. Ņikita viņus visus pazina: gan zvirbuļus, gan zirnekļus, gan mušas, gan vistas sētsvidū; tie visi viņam jau bija apnikuši un šķita garlaicīgi. Tagad viņš gribēja iepazīt to, ko vēl nepazina. Tāpēc Ņikita gāja tālāk pagalmā un nonāca šķūnī, kur tumsā stāvēja tukša muca. Tanī, jādomā, kāds dzīvoja, kāds mazs cilvēks; dienu tas gulēja, bet nakti iznāca laukā, ēda maizi, dzēra ūdeni un kaut ko domāja, bet rītā atkal paslēpās mucā un gulēja.

— Es tevi pazīstu, tu tur dzīvo, — pastiepies uz pirkstgaliem, Ņikita no augšas ierunāja tumšajā, dobji skanīgajā mucā un tad piedevām piedauzīja pa to ar dūri. — Celies, neguli, miegamice! Ko ziemu ēdīsi? Ej prosu kult, tev pierakstīs izstrādes dienas!

Ņikita ieklausījās. Mucā bija klusu. «Nomiris būs, vai?» Ņikita nodomāja. Taču mucā ieņirkstē-jās koka donas, un Ņikita atvirzījās nost — drošs paliek drošs. Viņš saprata, ka turienes iemītnieks tātad pagriezies uz sāniem vai ari grasās celties un dzīties Ņikitam pakaļ.

Bet kāds viņš bija — tas, kas mitinājās mucā? Ņikita uzreiz viņu iztēlojās. Tas bija mazs, bet ņiprs cilvēciņš. Bārda viņam gara, līdz pašai zemei, un naktī staigādams viņš ar to netīšām noslaucīja gružus un salmus, un no tā šķūnī palika tīri celiņi.

Mātei nesen pazuda šķēres. Droši vien viņš paņēmis, ar ko apcirpt bārdu.

— Atdod šķēres! — Ņikita klusu palūdza. — Pārnāks tēvs no kara — tik un tā atņems, viņš no tevis nebaidās. Atdod!

Muca klusēja. Meža tālu aiz sādžas kāds ieūjinā-jās, un ari mazais mucas iemītnieks tam tumšā, baisā balsī atsaucās: esmu šeit!

Ņikita izskrēja no šķūņa sētsvidū. Pie debesim spīdēja labā saule, mākoņi to pašlaik neaizsedza, un Ņikita izbailēs pavērās saulē, lai tā viņu aizsargā.

— Tur mucā viens dzīvo! — Ņikita stāstīja, raudzīdamies uz debesīm.

Labā saule kā pirmāk spīdēja pie debesīm un atsaucīgi lūkojās viņā ar savu silto seju. Ņikita ieraudzīja, ka saule izskatās līdzīga viņa mirušajam vectētiņam, kas vienmēr bija pret viņu mīlīgs un smaidīja, kad bija dzīvs un skatījās uz viņu. Ņikita nodomāja, ka vectētiņš tagad pārcēlies dzīvot uz saules.

— Vectētiņ, kur tu esi, vai tu tur dzīvo? — Ņikita vaicāja. — Dzīvo vien tu tur, bet es tepat, es ar māmu.

Aiz sakņu dārza dadžu un nātru biežņā slēpās aka. No tās jau sen vairs nesmēla ūdeni, tāpēc ka kolhozā bija izrakta jauna aka ar labu ūdeni.

Šās pamestās akas dziļumā, tās pazemes tumsā varēja redzēt gaišu ūdeni ar skaidrām debesīm un mākoņiem, kas peldēja zem saules. Ņikita noliecās pār akas grodiem un jautāja:

— Ko jūs tur darāt?

Viņš domāja, ka tur dibenā dzīvo mazi ūdens cilvēciņi. Viņš zināja, kādi tie ir, viņš tos bija redzējis sapnī un pamodies gribēja notvert, taču tie pa zāli aizjoza uz aku, uz savām mājām. Augumā tie bija tik lieli kā zvirbuļi, bet resni, plikgalvji, slapji un nejauki, jādomā, tie gribēja izdzert Ņikitam acis, kad viņš gulēja.

— Es jums gan! — Ņikita bēra vārdus akā.

— Kādēļ jūs te dzīvojat?

Odens akā piepeši saduļķojās, un no turienes kāds noplakšķināja platu rīkli. Ņikita pavēra muti, lai iekliegtos, taču balss neskanēja, viņš bija kļuvis mēms aiz bailēm; tikai sirds noraustījās un uz mirkli apstājās.

«Te vēl dzīvo milzis ar saviem bērniem,» Ņikita

apjēdza.

— Vectētiņ! — paraudzījies saulē, viņš balsī iekliedzās. — Vectētiņ, vai tu tur esi? — Un Ņikita šķina atpakaļ uz istabu.

Pie šķūņa viņš attapās. Zem pītās šķūņa sienas zemē ielocījās divas alas. Arī tur mitinājās noslēpumaini dzīvelnieki. Bet kas tie tādi bija — varbūt čūskas? Tās naktī izlīdīs laukā, ielīdīs istabā un miegā sadzels māti, un māte nomirs.

Ņikita aši aizmetās uz mājām, paņēma no galda divas riciņas maizes un atnesa. Viņš nolika pie katras alas pa riciņai un teica čūskām;

— Čūskas, ēdiet maizi, bet pie mums naktī nenāciet.

Ņikita atskatījās. Sakņu dārzā stāvēja vecs celms. Paskatījies uz to, Ņikita ieraudzīja, ka tā ir cilvēka galva. Celmam bija acis, deguns un mute, un celms klusēdams uzsmaidīja Ņikitam.

— Vai tu arī te dzīvo? — puika noprasīja.

— Lien ārā pie mums, arsi zemi.

Celms par atbildi nokrekstējās un dusmīgi savieba seju.

— Nelien vis, nevajag, dzīvo labāk turpat! — Ņikita izbijies pateica.

Visā sādžā patlaban bija klusu, neviena nedzirdēja. Māte tālu laukā, līdz viņai aizskriet nepagūs. Ņikita iebēga no dusmīga celma priekšnamā. Te baiļu nejuta, te māte nesen vēl bija mājās. Istabā tagad karsti. Ņikita gribēja padzerties piena, ko māte viņam atstājusi, taču, paskatījies uz galdu, pamanīja, ka galds — tas arī ir cilvēks, tikai ar četrām kājām, bet roku tam nav.

Ņikita izgāja no priekšnama uz lievenēm. Tālumā aiz sakņu dārza un akas nīka veca pirts. To kurināja dūmaini, un māte daudzināja, ka vectētiņš tanī labprāt pēries, kad vēl bija dzīvs.

Pirtiņa bija veca un viscaur apsūnojusi, skumīga ēciņa.

«Tā ir mūsu vecmāmuļa, viņa nav nomirusi, viņa pārvērtusies par pirtiņu!» Ņikita bailēs nodomāja par vectēva pirti. «Paskat, dzīvo savā nodabā, re, kur viņai galva — tas nav skurstenis, bet galva, un galvai mute ar izdrupušiem zobiem. Viņa tīšuprāt izliekas par pirti, bet pa tiesai ir cilvēks! Es redzu!»

Svešs gailis ienācis no āra sētsvidū. No sejas izskatās pēc pazīstamā kalsnējā gana ar bārdiņu, tā paša, kas pavasarī noslīka upē, kad palu laikā gribēja pārpeldēt pāri, lai tiktu uz kāzām kaimiņu sādžā.

Ņikita nolēma, ka gans nav gribējis būt miris un pārvērties par gaili; tātad šis gailis arī ir cilvēks, tikai paslepens. Visur ir cilvēki, viņi tikai izliekas, ka nav cilvēki.

Ņikita noliecās pie dzeltena ziediņa. Kas tas bija? Ielūkojies ziediņā, Ņikita pamanīja, kā pamazām tā apaļajā sejiņā parādījās cilvēka vaibsti, un, rau, varēja jau saredzēt mazas actiņas, degunu un pavērtu miklu muti, kas dvesa smaržīgu dzīvu elpu.

— Un es domāju, ka tu no tiesas esi zieds! — Ņikita sacīja. — Pag, es paskatīšos, kas tev ir iekšā — vai zarnas tev ir?

Ņikita pārlauza kātiņu — zieda ķermeni — un ieraudzīja tajā pienu.

— Tu biji mazs bērniņš, tu zīdi savu mati! — Ņikita nobrīnījās.

Viņš devās uz veco pirti.

— Vecmāmiņ! — Ņikita viņai klusu pabilda. Taču vecmāmuļas seja nikni atieza pret viņu izdru-pušos zobus, it kā viņš tai bijis svešs.

«Tu neesi vecmāmiņa, tu esi cita,» Ņikita nodomāja.

Žoga zediņi noraudzījās Ņikitā kā daudzu nepazīstamu cilvēku sejas. Un ikviena seja bija sveša un viņu neieredzēja: viena dusmīgi ņirdza, cita nikni nez ko domāja par Ņikitu, bet trešais zedenis ar sažuvušām zaru rokām atspiedās pret žogu un grasījās pavisam līst no žoga laukā un dzīties Ņiki-tam pakaļ.

— Kādēļ jūs te dzīvojat? — Ņikita jautāja. — Tā ir mūsu sēta!

Taču nepazīstamās, niknās cilvēku sejas no visām pusēm nekustīgi un acīgi vēroja Ņikitu. Viņš paskatījās uz dadžiem — tiem vajadzēja būt labiem. Tomēr arī dadži pašlaik drūmi kratīja lielās galvas un viņu nemīlēja.

Ņikita nogulās zemē un pieplaka pie tās ar seju. Zemes iekšpusē dūca balsis, tur, jādomā, tumsā saspiesti dzīvoja daudz cilvēku, varēja dzirdēt, kā tie skrāpējās rokām, lai tiktu no turienes ārā, saules gaismā. Ņikita pietrūkās kājās, bailēs, ka visur

kāds dzīvo un no visām pusēm uz viņu raugās svešas acis, un, kas viņu neredz, tas grib iznākt pie viņa no zemes apakšas, no alas, no melnās šķūņa pažobeles. Viņš pagriezās pret istabu. Māja raudzījās viņā kā sveša veca krustmāte no tāla ciema un čukstēja viņam: «Ū-ū, nejēguļi, piedzemdējuši šitādu pasaulē bez ziņas, veltīgi baltu maizi ēst.»

— Mām, nāc mājās!— Ņikita lūdzas tālo mati. — Lai tev pieraksta pusi izstrādes dienas. Mūsu sētā sveši cilvēki sanākuši un dzīvo. Dzen viņus projām!

Māte dēlu nedzirdēja. Ņikita pagājās aiz šķūņa, viņš gribēja paskatīties, vai celms — galva nelien ārā no zemes; celmam mute liela, viņš visas kāpostgalvas sakņu dārzā notiesās, no kā tad māte ziemu skābos kāpostus vārīs?

Ņikita iztālēm bailīgi pašķielēja uz celmu sakņu dārzā. Drūma, barga seja, apaugusi ar rēpuļainu mizu, acis nemirkšķinot, pavērās Ņikitā.

Un tālumā no meža viņpus sādžas kāds skaļi pakliedza:

— Maksim, kur tu esi?

— Zemē! — dobji atsaucās celms — galva.

Ņikita apsviedās, lai joztu uz lauku pie mātes,

bet pakrita. Viņš apslima aiz bailēm; kājas bija kļuvušas kā sveši cilvēki un neklausīja viņam. Tad viņš līda rāpus uz vēdera, it kā būtu vēl maziņš un nemācētu staigāt.

— Vectētiņ! — Ņikita nočukstēja un paraudzījās uz labo sauli pie debesīm.

Mākonis aizsedza gaismu, un sauli tagad nevarēja redzēt.

— Vectētiņ, nāc atkal pie mums dzīvot!

Vectētiņš saule parādījās gar mākoņa malu, it kā vecaistēvs uzreiz būtu aizgainījis no sejas tumšo ēnu, lai redzētu savu sanīkušo mazdēlu, kas rāpo pa zemi. Vectēvs tagad lūkojas uz viņu; Ņi-kita nodomāja, ka vectēvs viņu redz, piecēlās kājās un teciņus laida pie mates.

Viņš skrēja ilgi. Pa tukšu putekļainu ielu viņš izskrēja cauri visai sādžai, tad piekusa un apsēdās rijas ēnā sādžas nomalē.

Ņikita apsēdas tikai uz brītiņu. Bet tad viņš neviļus nolīka ar galvu pie zemes, aizmiga un atmodās tikai pievakarē. Jaunais gans dzina garām kolhoza ganāmpulku. Ņikita jau dziras iet talak uz lauku pie mātes, taču gans viņam pateica, ka esot jau vēls un Ņikitas māte sen aizgājusi no lauka uz mājām.

Mājās Ņikita ieraudzīja māti. Viņa sēdēja pie galda un, acu nenovērsdama, lūkojās uz vecu karavīru, kas ēda maizi un dzēra pienu.

Karavīrs paskatījās uz Ņikitu, tad piecēlās no sola un paņēma viņu rokās. No karavīra dvesmoja siltums, kaut kas labs un mierīgs, it kā pēc maizes un zemes. Ņikita sakaunējies klusēja.

— Sveiks, Ņikita, — karavīrs sacīja. — Tu jau sen esi mani aizmirsis, biji vēl pavisam maziņš, kad es tevi noskūpstīju un aizgāju karā. Bet es tevi gan atceros, pat nāves rokās atcerējos.

— Tas, Ņikituška, ir tavs tēvs, pārnācis mājās, — sacīja māte un noslaucīja priekšautā asaras no sejas.

Ņikita noskatīja tēvu — viņa seju, rokas, medaļu pie krūtīm un pataustīja viņa krekla spožās pogas.

— Bet vai tu atkal neiesi no mums projām?

— Nē, — tēvs teica. — Tagad jau nu dienu mūžu palikšu pie tevis. Nikno ienaidnieku esam sakāvuši, laiks padomāt par tevi un māti...

No rīta Ņikita izgāja ārā un skaļā balsī pasludināja visiem, kas dzīvoja sētā, — ir dadžiem, ir šķūnim, ir žoga zediņiem, ir celmam — galvai sakņu dārzā, ir vecātēva pirtij:

— Mums tēvs pārnācis. Viņš dienu mūžu paliks pie mums.

Sētsvidū visi klusēja: redzams, visiem sameties bail no tēva — karavīra, arī apakš zemes bija klusu, neviens neskrāpējās tikt no turienes laukā, gaismā.

— Nāc šurp, Ņikita! Ar ko tu tur runājies?

Tēvs bija šķūnī. Viņš apskatīja un ar rokām pārbaudīja cirvjus, lāpstas, zāģi, ēveli, knaibles, skrūv-solu un dažādus dzelzīšus, kas bija saimniecībā.

Ticis galā, tēvs ņēma Ņikitu pie rokas un kopā ar viņu apstaigāja pagalmu, aplūkodams — kur, kas un kā stāv, kas vēl vesels un kas satrupējis, kas vajadzīgs un kas ne.

Ņikita, tāpat kā vakar, ielūkojās sejā ikvienai radībai sētā, taču šodien viņš nevienā nesaskatīja slepenu cilvēku: nevienam nebija ne acu, ne deguna, ne mutes, ne ļaunas dzīvības. Žoga zediņi bija sažuvušas resnas vēzdas, aklas un nedzīvas, un vecātēva pirts bija sapraulējusi ēciņa, kas aiz liela vecuma lien iekšā zemē. Ņikitam patlaban kļuva vectēva pirts pat žēl, ka viņa mirst un viņas vairs nebūs.

Tēvs iegāja šķūnī pēc cirvja un ņēmās skaldīt malkā satrupējušo celmu sakņu dārzā. Celms uzreiz pajuka, tas bija izņidrējis caur un cauri, un tā

417

27 - 1132

sausie prauli kā dūmi šāvās augšup no tēva cirvja apakšas.

Kad celms — galva bija pagalam, Ņikita teica tēvam:

— Kad tevis nebija, viņš runāja, viņš bija dzīvs. Apakš zemes viņam ir vēders un kājas.

Tēvs ieveda dēlu istabā.

— Nē, viņš jau sen ir pagalam, — tēvs sacīja. — Tu tikai gribi visus darīt dzīvus, tāpēc ka tev ir laba sirds. Tev pat akmens ir dzīvs un nelaiķe vecmāmiņa ir atkal dzīva uz mēness.

— Bet vectētiņš uz saules, — piebilda Ņikita.

Dienā tēvs šķūnī tēsa dēļus, ko ielikt istabai

jaunu grīdu, un arī Ņikitam iedeva darbu — ar āmuru izdauzīt taisnas līkās nagliņas.

Ņikita labprāt kā liels cilvēks sāka strādāt ar āmuru. Izdauzījis taisnu pirmo naglu, viņš tanī saskatīja mazu, labu cilvēciņu, kas viņam uzsmaidīja zem savas dzelzs cepurītes. Viņš to parādīja tēvam un sacīja:

— Bet kāpēc tie citi bija ļauni — ir dadzis bija ļauns, ir celms — galva, ir ūdens cilvēki, bet šis te ir labs cilvēks?

Tēvs noglaudīja dēla gaišos matus un atbildēja:

— Tos tu biji izdomājis, Ņikita, viņu nav, viņi ir nepastāvīgi, tāpēc arī ļauni. Bet šo cilvēku — naglu tu ar savu darbu pagatavoji, un viņš ir labs.

Ņikita kļuva domīgs.

— Tad ņemsimies un visu gatavosim ar darbu, un visi būs dzīvi.

— Lai notiek, dēliņ, — tēvs bija ar mieru. Tēvs ticēja, ka Ņikita paliks labs visu savu ilgo mūžu.

AFRODĪTE

VAI viņa Afrodīte vēl dzīva?» Ar šīm šaubām un šo cerību Nazars Fomins vairs nevērsās pie cilvēkiem un

iestādēm — tie viņam bija atbildējuši, ka nekur nav ne pēdu no viņa Afrodītes, — viņš vaicāja dabai, debesīm, zvaigznēm, apvārsnim un nedzīviem priekšmetiem. Viņš ticēja, ka pasaulē ir kāda netieša pazīme vai neskaidri jaušams signāls, kas viņam norādīs, vai viņa Afrodīte vēl elpo vai arī viņas krūtis jau sastingušas. Viņš iznāca no blindā-žas klajā laukā, apstājās pie vientiesīgas zilas puķītes, ilgi raudzījās tanī un pēdīgi jautāja: «Nu? Tu tur vari labāk redzēt, tu esi vienota ar visu zemi, bet es staigāju savrup, pasaki — vai Afrodīte ir dzīva vai ne?» Puķe nepārvērtās no viņa skumjām un jautājuma, tā klusēja un dzīvoja savu dzīvi, vējš vienaldzīgi slīdēja pār zāles galiem, kā varbūt nule bija slīdējis pār Afrodītes kapu vai arī pār viņas dzīvo smejošo seju. Fomins raudzījās tālē, kur virs apvāršņa peldēja skaidras gaismas piestaroti mākoņi, un domāja, ka no turienes — no augstās tāles laikam gan varētu saredzēt, kur patlaban atrodas Afrodīte. Viņš ticēja, ka visa daba ir viena kopēja saimniecība un, tanī ielūkojoties, var pamanīt skumjas par zaudēto vai arī apmierinātību par savu saglabāto piederumu, un caur visu dzīvo un mirušo kopsakaru gribēja saskatīt pasaulē tikko jaušamo slēpto vēsti par savas sievas Afrodītes likteni, par viņas dzīvību vai nāvi.

Afrodīte pazuda kara sākumā starp ļaudīm, kas, bēgdami no vāciešiem, devās uz austrumiem. Nazars Ivanovičs Fomins pats tolaik jau bija armijā un nekādi nespēja palīdzēt mīlamajai būtnei izglābties. Afrodīte bija jauna sieviete, saprātīga, piemīlīga, un nebūtu varējusi pazust bez pēdām vai nomirt badā savu ļaužu vidū. Var, protams, pieļaut nelaimes gadījumu tālos ceļos vai nejaušu bojā eju. Tomēr ne dabā, nedz cilvēkos nevarēja samanīt nekādas balss, nekādu trīsu, kas apliecinātu bēdu vēsti atklātai, gaidpilnai cilvēka sirdij, tātad Afrodītei jābūt dzīvai šai pasaulē.

Fomins nodevās atmiņām, atkārtodams sevī reiz pārdzīvoto, kas palicis viņā kā mūžīga, savā skrējienā apturēta laime ... Atcerē viņš redzēja nelielu saules apmirdzētu pilsētu, žilbinošas balsinātas namu sienas un kārniņu jumtus, augļu dārzus, kas siltā svētlaimē kuploja zem zilajām debesīm. Pusdienas stundā Fomins parasti gāja brokastot kafejnīcā netālu no ugunsdrošo ēku celtniecības kantora, kur viņš strādāja par darbu vadītāju. Kafejnīcā spēlēja patafons. Fomins devās pie bufetes, palūdza desiņas ar kāpostiem, tā saucamo «meteni», proti, sālītus zirņus, ko met mutē ar platu vēzienu un piedevām ņēma vēl kausu alus. Sieviete, kas strādāja speciāli pie alus, lēja dzērienu krūzē, un Fomins vēroja alus strūklu, aiz principa pieprasīdams, lai pielej līdz svītrai un nepiepilda tilpumu ar tukšām putām; šai ikdienas cīniņā ar alus putām viņš ne reizi nebija vērīgi ielūkojies sejā sievietei, kas viņu apkalpoja, un, izgājis no kafejnīcas, to vairs neatcerējās. Bet tad reiz šī sieviete nevijus un nelaikā dziļi nopūtās, un Fomins ar ilgu skatienu paraudzījās uz šo sievieti viņpus letes. Ari viņa raudzījās pretī: putas gāja pāri krūzes malām, bet kalpotāja aizmirsusies nepievērsa tam uzmanību. «Stop!» Fomins viņai tad pateica un pirmoreiz pamanīja, ka sieviete ir jauna, skaidru seju, spožām, melnām acīm, ar dīvainu, reizē domīgu un zobgalīgu izteiksmi tanīs, bieziem, nevaldāmiem melniem matiem. Fomins novērsa skatienu, taču viņa jūtas jau bija savaldzinājis šās sievietes tēls, un šīs jūtas vairs nerēķinājās ne ar viņa saprātu, nedz ar viņa dvēseles mieru, bet gāja ar spītu, vezdamas cilvēku pretim viņa laimei. Nu viņš lūkojās alus putās uz galda, un viņam jau bija vienalga, ka putas velti krājas uz letes marmora virsas. Vēlāk viņš smaidīdams nosauca Na-taļju Vladimirovnu par Afrodlti, kuras tēlu šķita iznirstam virs putām, kaut arī tās nebija jūras ūdens, bet cita šķidruma putas. Un kopā ar savu Afrodlti Nazars Ivanovičs nodzīvoja kā vīrs ar sievu divdesmit gadus, ja neskaita vienu pārtraukumu, kas ilga divarpus gadu, un tikai karš viņus izšķīra; un tagad viņš velti taujā par viņas likteni stādiem un visiem labiem zemes radījumiem un ar to pašu jautājumu ielūkojas pat debess parādībās, mākoņos un zvaigznēs. Izziņu birojs evakuēto jautājumos jau sen neatlaidīgi meklēja Nataļju Vladimirovnu Fominu, bet pagaidām vēl nebija viņu atradis. Nazaram Ivanovičam nebija tuvāka cilvēka par Afrodīti; visu kopdzīves laiku viņš bija pieradis ar viņu runāties, jo tas palīdzēja viņam domāt un iedvesa paļāvību darāmajam darbam. Un tagad, karā, ceturto gadu šķirts no Afrodītes, Nazars Iva-novičs Fomins ik brīvu brīdi raksta viņai garas vēstules un sūta uz evakuēto pilsoņu izziņu biroju Buguruslanā, lai šīs vēstules tiktu nodotas adresātam, tiklīdz tas būs atrasts. Pa kara laiku šādu vēstuļu izziņu birojā droši vien sakrājies kaudzēm — dažas no tām nonāks adresātu rokās, citas nekad, tās saplēnēs nelasītas. Nazars Ivanovičs rakstīja sievai mierīgi un visu sīki jo sīki, ticēdams, ka viņa ir dzīva un viņi atkal satiksies, taču vēl ne reizi nebija saņēmis no Afrodītes atbildi. Fominam padotie sarkanarmieši un virsnieki rūpīgi sekoja pastam, lai komandierim adresētā vēstule nepazustu, jo viņš bija pulkā gandrīz vai vienīgais cilvēks, kas nesaņēma vēstules ne no sievas, nedz no radiniekiem.

Tagad sen aizgājuši tie laimīgie miera gadi. Tie nevarēja ilgt mūžīgi, jo arī laimei ir jāmainās, lai tā saglabātos. Karā Nazars Ivanovičs Fomins atrada savu otru laimi, citādu nekā agrākais mierīgais darbs, bet sev tikpat radniecīgu; turpretim pēc kara viņš cerēja iepazīt cildenāku dzīvi nekā tā, kuru jau bija izbaudījis, būdams darbarūķis un karotājs.

Mūsu avangarda daļas bija ieņēmušas dienvidu pilsētu, kurā pirms kara bija dzīvojis un strādājis Fomins. Fomina pulks stāvēja rezervē un netika sūtīts kaujā, jo pagaidām nebija vajadzības.

Fomina pulks bija novietojies pilsētas rajonā otrā ešelonā, lai pēc tam celtos un maršētu tālu uz rietumiem. Pašā pirmajā dienā Nazars Ivanovičs uzrakstīja vēstuli Afrodītei un devās pakavēties pilsētā, kas viņam bija vismīļākā visā Krievzemē.

Pilsēta bija sagrauta artilērijas ugunī, nodedzināta ugunsgrēku liesmās, izturīgās ēkas ienaidnieks bija saspridzinājis pīšļos. Fomins jau bija pieradis redzēt mašīnu nostampātas druvas, tranšeju brūces zemes vaigā, ar šāviņu triecieniem nomēztus cilvēku mitekļus; tas bija kara arums, kur zemē sēja gan to, kam nekad vairs nevajadzētu dzīt jaunus asnus, proti, ļaundaru līķus, gan to, kas bija dzimis labai, darbīgai dzīvei, taču nolemts tikai mūžīgai piemiņai, — mūsu karavīru miesas, kas vēl pēc nāves zemē vēro kritušo ienaidnieku.

Fomins izgāja cauri augļu dārzam līdz tai vietai, kur savā laikā bija atradusies Afrodītes kafejnīca. Bija decembra mēnesis. Kailie augļu koki stinga ziemas gaidās un mēmi ļāvās skumjam miegam, un to izstieptie zari, kas rudenī bija auklējuši augļus, tagad, ložu kārtu sašķērēti, nevarīgi nokarājās lejup, turēdamies pēdējās atlikušajās koksnes šķiedru paliekās, un tikai retais zars bija patvēries vesels un neskarts. Bet daudzus kokus vācieši bija pavisam nozāģējuši, gādādami materiālu nocietinājumu būvei.

Nams, kurā vairāk nekā pirms divdesmit gadiem bija atradusies kafejnīca un pēc tam dzīvoklis, nu gulēja samalts gružos un drazā, nogalināts un miris, vēju dzenājams klaidā. Fomins vēl atcerējās šā nama apveidu, bet drīz, ar laiku arī tas viņā nodzisīs, un viņš to aizmirsīs. Varbūt kaut kur tālā, pamestā laukā šobrīd tāpat guļ saltais, raženais, mīļais Afrodītes ķermenis un to grauž maitu kustoņa, tas pamazām izšķīst ūdenī un gaisā, to žāvē un kliedē vēji, lai visa Afrodītes dzīvības viela izputētu pa pasauli vienmērīgi un bez pēdām, lai cilvēks tiktu aizmirsts.

Viņš gāja tālāk uz pilsētas nomali, kur bija dzīvojis bērnībā. Tukšums bez cilvēkiem stindzināja viņa dvēseli, vēls pēcnāves vējš vēdīja apklusušo mājokļu drupās. Viņš redzēja vietu, kur agrā bērnībā bija dzīvojis un rotaļājies. Vecais koka nams nodedzis līdz pašam pamatam, no stiprā karstuma sadrupušie kārniņi gulēja virs viņa bērnības mitekļa uz izdegušas zemes. Papele sētsvidū, zem kuras mazais Nazars vasarās bija gulējis, nozāģēta un nogāzta blakus savam celmam nedzīva, ar satrupējušu mizu.

Fomins ilgi stāvēja pie šā savas bērnības koka. Viņa sastingusī sirds pēkšņi kļuva it kā nejūtīga, lai neuzņemtu sevī vairāk bēdu. Tad Fomins salasīja nedaudzos nesadrupušos kārniņus un sakrāva mazā, kārtīgā grēdiņā, gluži kā gatavodams materiālu nākamajai celtnei vai vākdams sēklas, lai no jauna apsētu Krievzemi. Šie kārniņi un visi citi, kas vien ir šai apkārtnē, bija taisīti darbnīcās, kuras senos miera laikos šeit bija ierīkojis Fomins un gadiem tās pārzinājis.

Fomins izgāja stepē; tur verstis divas no pilsētas viņš kādreiz bija licis pamatus un uzcēlis savu pirmo aizsprostu dīķim. Viņš tolaik bija laimīgs celtnieks, taču patlaban viņa jaunības lauks bija tukšs un skumjš, kara izvagots un neauglīgs, nepazīstamas smildziņas vietumis rēgojās virs seklā kūstošā sniega un vienaldzīgas pret cilvēku padevīgi šūpojās vējā ... Zemes aizsprosts bija uzspridzināts ar visu pamatni un ūdens krātuve izsusējusi, bet zivis tanī nobeigušās.

Fomins atgriezās pilsētā. Viņš atrada Ševčenko ielu un māju, kurā bija dzīvojis, kad pārbrauca no Rostovas, beidzis tur politehnisko skolu. Mājas nebija, bet bija palicis sols; agrāk tas stāvēja zem viņa dzīvokļa logiem; uz šā sola viņš pa vakariem sēdēja, sākumā viens pats, vēlāk kopā ar Afrodīti, un šai tagad sagrautajā mājā viņi tolaik dzīvoja divatā vienā istabā ar logiem uz ielu. Viņa tēvs, meistars metāllietuvē, pēkšņi nomira, kad Fomins vēl mācījās Rostovā, māte apprecējās otrreiz un pārcēlās uz pastāvīgu dzīvi Kazaņā. Jaunais Nazars Fomins tad palika viens, taču visa pasaule, saules apspīdētā, pievilcīgu cilvēku pilnā, valdzinošā, jaunības un neatminētu mūžīgu noslēpumu pasaule, vēl neiekārtota un nabadzīga, taču strādnieku boļševiku gribas un cerību apgarota, — šī pasaule gaidīja jaunekli, un pazīstamā dzimtā zeme, pirmā pasaules kara posta izvārdzināta un noplicināta, gulēja viņa priekšā.

Fomins apsēdās uz sola, kur daudz klusu vasaras vakaru bija pavadījis sarunās un mīlestībā ar Afrodīti. Tagad viņa acu priekšā pletās tukša, izpostīta pasaule, un viņa labākā drauga varbūt vairs nebija šai saulē. Viss tagad jāsāk no jauna, lai turpinātu to, kas iecerēts jau pirms gadsimta ceturkšņa.

Droši vien Nazara Fomina dzīve būtu pavērsusies gluži citā virzienā, ja aizgājušajās jaunības dienās viņu neiedvesmojusi ticība strādnieku šķiras dzīves jēgai. Iespējams, ka viņš savu mūžu būtu nodzīvoj is mierīgāk, taču tā būtu bēdīga un neauglīga dzīve; viņš būtu guvis savu īpašu daļu, taču nebūtu iepazinis to likteni, kad, uzticējis tautai vienīgi savu sirdi, izjuta un uzzināja vairāk, nekā lemts vienam atsevišķam cilvēkam, un sāka dzīvot ar visas cilvēces elpu. Viens cilvēks nevar izprast savas esības jēgu un mērķi. Bet, kad viņš piekļaujas tautai, kas viņu radījusi, un ar tās starpniecību dabai un pasaulei, pagājušajam laikam un nākamības cerībai, — tad viņa dvēselei paveras tas slēptais avots, no kura cilvēkam jādzer, lai gūtu neizsīkstošu spēku savam darbam un stipru pārliecību par savas dzīves nepieciešamību.

Padomju Krievija tolaik tikko sāka veidot savu likteni. Tauta izgāja lielā, neapturamā gaitā — uz to vēsturisko nākamību, kurp vēl neviens pirms tās nebija gājis: tā tīkoja atrast visu savu cerību piepildījumu, ar darbu un varonību sasniegt mūžīgas vērtības un cilvēka cienīgu dzīvi un dalīties tanīs ar citām tautām ... Reiz jaunībā Fomins Azovas jūrā redzēja kādu vienkāršu parādību. Viņš stāvēja uz krasta — un vientuļš zvejas burinieks slīdēja projām tālē pa zilo jūru zem mirdzošām gaiši zeltainām debesīm; kuģis arvien vairāk attālinājās, baltā bura ar savu maigo krāsu atspoguļoja sauli, un cilvēki krastā vēl ilgi varēja kuģi redzēt; tad kuģis nozuda pavisam aiz burvīgā apvāršņa. Nazars tobrīd sajuta smeldzīgu prieku, it kā kāds, kas viņu mīl, aicinātu viņu sev līdzi mirdzošajos debess un ūdens plašumos, bet viņš vēl nevarēja tam sekot. Un, gluži kā to kuģi, kas nozuda pasaules tālē, viņš tai brīdī šķita redzam Padomju Krieviju, aizejošu Visuma un laika tālē. Viņš atcerējās kādu piemirstas dienas pusdienas stundu. Nazars gāja pa lauku, kāpdams lejup ar leknu savvaļas zāli aizaugušā gravā; saule no debess augstumiem sauca visus pie sevis, un no zemes tumsas pie viņas sērst cēlās stādi un visāda dzīva radība — tie visi bija dažādās krāsās — ikviens savādāks un nevienam citam līdzīgs: kā kurš mācējis, tā arī veidojies un guvis dzīvību zemē, lai tikai tiktu no tās ārā elpodams un gavilēdams un pabūtu savu nolikto laiku kopā ar visu pastāvošo, lai pagūtu iemīlēt tos, kas dzīvo, un tad atkal uz visiem laikiem šķirtos no tiem. Jauno Nazaru Fominu tad pārņēma lielas, mēmas visas pasaules bēdas, ko var izprast, izteikt un uzveikt vienīgi cilvēks, un to darīt ir viņa uzdevums. Nazars tolaik priecājās par šo savu cilvēka pienākumu; viņš jau iepriekš zināja, ka to izpildīs, jo strādnieku šķira un boļševiki bija uzņēmušies visas cilvēces pienākumus un nastas, un, varonīgi strādājot un pareizi izprotot savu nozīmi virs zemes, darba tauta veiks savu uzdevumu, un cilvēces tumšo likteni apmirdzēs patiesības gaisma. Tā Nazars Fomins domāja jaunībā. Viņš tolaik vairāk juta, nekā zināja, viņš vēl neprata izteikt visas cilvēces ideju skaidriem vārdiem, taču viņam pietika vienīgi ar laimīgu pārliecību, ka krēslība, kas sedz pasauli un aizēno cilvēka sirdi, nav mūžīga tumsa, bet tikai pirmsausmas migla.

Komjauniešus un boļševikus, kas bija vienos gados ar Nazaru Fominu, iedvesmoja tā pati ideja par jaunas pasaules radīšanu, tāpat kā Nazars viņi bija pārliecināti, ka Ļeņins viņus aicina piedalīties visas pasaules cilvēces varoņdarbā, lai beidzot zemes virsū iestātos īsta dzīve, lai piepildītos visas ļaužu cerības, jo viņi to nopelnījuši ar gadsimtu darbu un smagiem upuriem un saglabājuši ilgā pieredzē un pacietīgās pārdomās ...

Beidzis speciālo skolu Rostovā pie Donas, Nazars Fomins atgriezās dzimtenē, šai pašā pilsētā, kur viņš patlaban sēdēja vientulībā. Nazars tolaik kļuva par tehniķi celtnieku, un ar to sākās viņa mūža darbs. Visu materiālo, pelēcīgo un parasto viņš ņēma tik tuvu pie sirds, ka tas kļuva apgarots un rosināja viņā kaismi strādāt. Patlaban viņš vairs neatcerējās — vai tolaik apzinājies, ka viss patiesi cildenais dzimst tikai no ikdienišķām vajadzībām; taču pats savām rokām viņš tad veica šo materiālā pārvēršanu garīgajā un ticēja revolūcijas patiesībai, jo pats to īstenoja un redzēja, kā tā ietekmē tautas likteni.

Sākumā Nazars Fomins vadīja ugunsdrošo celtņu būvi lauku rajonā; tas neskaitījās nekāds lielais amats. Taču viņu šis darbs iejūsmoja, viņš to ieslēdza sirdī — ne tikai kā darāmu darbu, bet kā savas esības jēgu — un kvēlām acīm lūkojās uz pirmajiem primitīvā darbnīcā izgatavotajiem kārniņiem; viņš noglāstīja pirmo kārniņu, apostīja to un aiznesa līdzi uz istabu, kurā dzīvoja, lai vakarā un ci-turīt to vēlreiz nopētītu — vai tiešām plāksnīte ir pilnīgi laba un izturīga, lai uz ilgiem gadiem nogultos salmu vietā uz lauku māju jumtiem un ar to pasargātu zemnieku mājokļus no ugunsgrēkiem. Viņš tūliņ uz vietas pēc zemstes ziņām izpētīja oficiālo statistiku par ugunsgrēkiem savā rajonā un aprēķināja, ka, nomainot salmu jumtus ar kārniņiem, zemniecība par tiem līdzekļiem vien, kas ietaupīsies, samazinoties uguns nodarītajiem zaudējumiem, varētu, piemēram, pēc trim gadiem ierīkot katrā ciemā artēzisko aku, bagātu ar veselīgu ūdeni, bet nākamajos trijos četros gados par tiem pašiem līdzekļiem, ko kārniņi saglābs no uguns, uzcelt vietēju elektrisko staciju ar dzirnavām un putraimgaņģi. Šādu apsvērumu vadīts, Nazars Fomins varēja negarlaikodamies ilgi lūkoties uz kārniņa plāksnīti un gudrot, kā to padarīt vēl izturīgāku un lētāku, — ar kārniņu tolaik saistījās viņa jūtas un pārdzīvojumi, tas aizstāja viņam grāmatu un draugu — cilvēku; vēlāk viņš saprata, ka nekāds priekšmets cilvēku aizstāt nevar, taču jaunībā viņam pietika vienīgi ar iztēli par cilvēku.

Mēdz būt laiki, kad cilvēki dzīvo vienīgi no cerībām un sava likteņa pārvērtību gaidām; mēdz būt laiks, kad tikai atmiņas par pagātni mierina patlaban dzīvojošo paaudzi, un mēdz arī būt laimīgs laiks, kad pasaules vēsturiskā attīstība saskan ar cilvēku sirds vēlmēm. Nazars Fomins dzīvoja savas tautas laimīgajā laikā un sākumā, tāpat kā daudzi citi viņa vienaudži un domu biedri, domāja, ka ir iestājies rāma prieka, miera, brālības un labklājības laikmets, kas pamazām izplatīsies pa visu zemi. Lai tas tiešām tā būtu, pietiek tikai celt un strādāt: tā tolaik ticēja jaunais cilvēks Fomins.

Un Nazars Fomins rada sirdsmieru mīlestībā uz sievu Afrodīti un savā uzticībā viņai; ar to viņš apslāpēja sevī visas mulsās kaislības, kas rāva viņu tumšajās jutekliskās pasaules dzīlēs, kur var tikai velti, kaut arī varbūt tīksmi izniekot savu dzīvi, un viņš ar visiem spēkiem nodevās darbam un idejai, kas bija kļuvusi par viņa sirds aicinājumu, — nodevās tam, kas neļāva cilvēkam izsīkt, bet lika atkal un atkal no jauna atdzimt un kļuva viņam par baudu, nevis niknu un vārdzinošu, bet rāmu kā klusa labestība.

Nazars Fomins tais laikos, tāpat kā visa viņa paaudze, pūlējās iedvesmot pasauli, kas līdz šim bija nīkusi nožēlojamā nevarībā, savrupībā un bez kādas kopīgas skaidras jēgas.

Sācis strādāt, Fomins gatavoja kārniņus ugunsdrošiem segumiem; pēc tam viņa pienākumi gāja plašumā, un drīz viņu ievēlēja par ciemata padomes priekšsēdētāja vietnieku, bet patiesībā viņa darbība bija tik nozīmīga, ka viņš kļuva par galveno inženieri, kas pārzināja visus ciematā un rajonā veicamos darbus. Toreiz šī pilsēta vēl skaitījās ārciems un bija rajona vai pagasta centrs.

Fomins būvēja aizsprostus, ierīkodams sausajā stepē lopu dzirdinātavas, raka ciematos akas, nostiprinādams tās ar betona grodiem, un bruģēja ar vietējo akmeni ceļus pa visu apkārtni, lai visādiem līdzekļiem uzveiktu saimniecisko nabadzību un piepulcinātu visai tautai savrupo zemnieka dvēseli.

Taču jau tolaik viņš domāja par kaut ko svarīgāku, un pat sapņos viņu nepameta viena un tā pati doma, iedvesdama cerību uz laimi. Divus gadus Fomins gatavojās savam darbam, līdz rajona izpildkomiteja uzticēja viņam to uzsākt. Sis darbs bija — uzcelt ārciemā elektrisko staciju, pakāpeniski paplašinot elektrības tīklu un iekļaujot tajā visu pagastu, visu rajonu, lai dotu cilvēkiem gaismu grāmatu lasīšanai, mašīnu spēku viņu darba atvieglošanai un ziemas laikā siltumu dzīvokļiem un lopiņu mitekļiem. Realizējot šo vienkāršo sapni, mainītos viss ļaužu dzīves satvars un cilvēks tad justos atbrīvots no nabadzības un posta, no smagā darba, kas izvārdzina viņu līdz kaulam un tomēr ir nedrošs un nesniedz viņam labklājību.

Atmiņu ēnas slīdēja patlaban pār pulkveža Fomina seju, viņam te sēžot starp drupām izpostītajā pilsētā, kuru viņš savā laikā kopā ar biedriem bija cēlis. Atmiņas iezīmēja viņa sejā drīz smaidu, drīz skumjas, drīz rāmu senās pagājības atēnu.

Tolaik viņš bija uzcēlis elektrisko staciju. Pagasta politiskās izglītības klubā notika balle par godu spēkstacijas atklāšanai, kad tika laista darbā tiem laikiem neparasti lielas jaudas elektroietaise, un Afrodīte dejoja šai elektriskās gaismas piestrā-votajā ballē pie triju bajānu orķestra skaņām un jutās laimīgāka par pašu Nazaru, jo viņas vīra darbs bija izdevies.

Grūti gan tolaik Fominam bija būvi veikt. Pagasta līdzekju pēc budžeta piešķīra maz; tāpēc vajadzēja visiem pagasta iedzīvotājiem ieskaidrot, kādu labumu dos elektrība, lai ļaudis ieguldītu stacijas un elektriskā tīkla izbūvē savu darbu un visi kopā arī pašu uzkrātos līdzekļus. Lai to panāktu, Fomins toreiz organizēja trīsdesmit četrus zemnieku kolektīvus elektrifikācijas darbu veikšanai un apvienoja tos pagasta mērogā. Tas viņam prasīja daudz sirdsasiņu, uztraukumu un nemierpilna darba. Viņš atcerējās kādu zemnieku meiteni — bāreni Jevdokiju Remeiko; vecāki viņai bija atstājuši nelielu līgavas pūru, viņa to visu bez atlikuma iemaksāja par savu paju un pēc tara centīgāk un sirsnīgāk par daudziem citiem strādāja kā otrās šķiras namdaris pie stacijas ēkas būves. Tagad jau nu Jevdokija Remeiko, ja vien vēl dzīvo šai pasaulē, ir sieviete pusmūža gados, bet, bijusi viņa jauna, tad droši vien kalpotu Sarkanajā Armijā vai arī karotu partizānu vienībā. Fomins atcerējās vēl daudzus cilvēkus, kas tais laikos bija strādājuši kopā ar viņu, — zemniekus un zemnieces, ārciema iedzīvotājus, vecus vīrus un jaunekļus. No visas sirds un neliekuļoti, likdami lietā visu savu prasmi, viņi cēla jaunu pasauli virs zemes: viņu slēptās, apspiestās spējas tad lauzās ārup un sāka attīstīties apzinātā, svētīgā darbā; viņu dvēsele, viņu dzīves izpratne tad noskaidrojās un auga, kā izaug stādi no zemes, kurai noņemts akmens segums. Stacija vēl nebija līdz galam uzcelta un iekārtota, bet Fomins jau ar gandarījumu vēroja, ka tas cēlēji — zemnieki, kas strādāja brīvprātīgi, ārpus sava maizes darba tīrumos, tik tālu iedziļinājās veicamajā pasākumā un reizē ar to sāka just interesi cits par citu un savas saites ar strādnieku šķiru, kas bija izgatavojusi mašīnas elektrības ražošanai, — ka nožēlojamā dvēseles savruplba no viņiem atkāpās un pamazām viņus atstāja ari šaurajā vienpatņa sētā izaugusi vienaldzība pret visu nepazīstamo pasauli un bailes no tās. Tiesa, ikviena cilvēka zemapziņā slēpjas vēlēšanās aiziet no savas sētas, no savas vientulības, lai saskatītu un pārdzīvotu visu plašo pasauli, taču ir jāatrod iespējami un visiem pieejami ceļi uz to. Vecais zemnieks Jeremejevs toreiz mazliet juceklīgi izteica Fominam savas domas šai jautājumā:

«Neba mēs nesamanām, Nazar Ivanovič, ka padomju vara dod mūsu dzīvei žiglumu: rīkojies, sak, priecājies un atbildi pats par labo un par ļauno, tu, sak, tagadlt neesi uz zemes nepiederīgs garāmgājējs. Bet kāda tad agrāk bija dzīve: kamēr guli mātes miesās, tamēr sevi neapzinies, kolīdz sprūc laukā — māc tevi likstas un nediena, dzīvo dūmistabā tikpat kā kazemātā, gaismas neredzēdams, bet, kad nomirsti, — guli zārkā rāms un aizmirsti, ka esi dzīvojis. Visur mums bija šaurība, Nazar Ivanovič, — mātes miesas, kazemāts un kaps — viena vienīga bezziņa. Un ikviens tak visiem bija pa kājām! Bet tagadlt ikviens visiem palīdz — tā jau ir tā padomju vara un kooperācija!»

Kur gan šis vecais Jeremejevs ir tagad? Varbūt ir vēl dzīvs, kaut gan — diez vai, ir jau krietns laika sprīdis aiztecējis ...

Elektriskā stacija nestrādāja ilgi; septiņas dienas pēc palaišanas nodega. Nazars Fomins todien atradās četrdesmit verstu attālu no ārciema; viņš bija izbraucis uz Dubrovkas viensētu apskatīt aizsprostu, ko bija izskalojuši rudens pali, un noskaidrot darbu apjomu tā atjaunošanai. Par ugunsgrēku viņam pavēstīja jāšus ieradies ziņnesis, un Fomins nekavējoties brauca atpakaļ.

Arciema nomale, kur vēl vakar bija jaunā, no samana celtā elektrostacijas ēka, tagad kļuvusi tukša. Viss izplēnējis pelnos. Palikuši tikai mašīnu — vertikālā motora un ģeneratora nedzīvie ķermeņi. Taču no karstuma motoram iztecējušas visas vara daļas; pār pamatu kā asaru straumes izplūduši un tur sacietējuši gultņi un armatūra; ģeneratoram izkusuši un notecējuši kontaktgredzeni, dūmos izkūpējis tinums un izvārījies un izgaisis viss varš.

Nazars stāvēja pie savām nedzīvajām mašīnām, kas raudzījās viņā akliem izdegušo maigo daļu dobumiem, un raudāja. Negants vējš apnicīgi rībināja uz grīdas sakritušos, no pārciestā karstuma sačokurojušos skārda gabalus. Šai savas dzīves melnajā nestundā Fomins pacēla acis uz debesīm: tur augšā joņoja tumši, drūma nelaiķa dzenāti rudens mākoņi; tur bija skumīgi un nebija līdzjūtības cilvēkam, jo visa daba, lai arī liela, ir tomēr vientuļa, tā nepazīst nekā cita kā vien pati sevi. Vienīgi šeit, kur viss sadedzis ugunī, bija kas cits; te bija pasaule, ko radījuši cilvēki līdzjūtā cits citam, šeit nelielā apjomā bija piepildījusies cerība uz labāku dzīvi, uz pārvērtību un rosmi, kas nākamībā uzveiks visu grūtumu un smagmi, ar kādu daba žņaudz pati sevi, — cerība, kas varbūt visā pasaulē

433

28 - 1132

mīt vienīgi cilvēka sirdī un apziņā, un ne jau ikviena, bet tikai tā cilvēka apziņā, kurš pirmais, ziedodamies darbam un revolūcijai, aizlauzies līdz tādai sava likteņa izpratnei. Cik gan niecīgs, ja tā padomā, ir šis labais spēks milzu pasaules mērogā un cik ļoti to vajadzētu saudzēt.

Nazaram Fominam iestājās grūts laiks; izmeklēšanas orgāni viņam paziņoja, ka spēkstacija nav vis nodegusi aiz nejaušības vai nolaidības, bet to nodedzinājusi ļaundara roka. To Fomins uzreiz nespēja aptvert — kā gan tas, kas nes labumu visiem, var izraisīt naidu un kļūt par ļaundarības cēloni. Viņš devās paraudzīties uz cilvēku, kas bija nodedzinājis spēkstaciju. Noziedznieks pēa izskata likās parasts cilvēks un savu nodarījumu nenožēloja. Viņa vārdos Fomins jauda nesamierināmu naidu, ar to noziedznieks pat apcietinājumā kveldināja savu garu. Pašlaik Fomins vairs sīki neatcerējās tā seju un vārdus, taču atmiņā bija iespiedies neslēptais niknums, ar kādu tas vērsās pret viņu, Fominu, galveno iznīcinātās sabiedriskās ēkas celtnieku, izskaidrodams savu nodarījumu kā nepieciešamu rīcību sava saprāta un sirdsapziņas gandarīšanai. Fomins toreiz klusēdams noklausījās noziedzniekā un saprata, ka ar vārdiem viņa pārliecību grozīt nevarēs, ar darbu pārliecināt varētu, tikai viņš jau nu nekad nepaļaus iespēju darbu izdarīt līdz galam, viņš pastāvīgi postīs un jau pašā sākumā iznīcinās to, ko pats nebūs cēlis.

Fomins redzēja radījumu, par kuru bija domājis, ka tā vai nu nemaz pasaulē nav, vai arī tas pēc revolūcijas jau velk garu nevarīgs un nekaitīgs. Turpretim patiesībā šis radījums dzīvoja neganti spraigu dzīvi, tam bija pat savs saprāts, kura patie-slbai tas ticēja. Un tad Fomina ticību drīzai labklājībai virs zemes sagrāva šaubas; visa gaišās nākamības aina viņa gara acu priekšā it kā aizslīdēja aiz miglaina apvāršņa, un zem viņa kājām atkal pletās pelēka, cieta, nepārejama zeme, pa kuru vēl ilgi ko iet līdz tai gaišajai pasaulei, kas bija šķitusi tik tuva un sasniedzama.

Zemnieki, elektrostacijas cēlēji un paju īpašnieki, sanāca uz sapulci. Sapulcē viņi noklausījās Fomina ziņojumu un klusu ciezdami nogrima domās, neslēpdami savas kopīgās bēdas. Tad iznāca priekšā Jevdokija Remeiko un bikli pateica, ka vēlreiz jāsavāc līdzekļi un nodegusī spēkstacija jāuzceļ no jauna; gada vai pusotra laikā var visu par jaunu sastrādāt ar pašu rokām, Remeiko sacīja, un varbūt pat vēl daudz ātrāk. «Ko tu runā, meitēn,» no savas vietas viņai iesmiedamies uzsauca kāds tēvainis, «vienu pūra tiesu jau ugunī aizlaidusi, otru turpat sagrūdīsi: tā tu līdz kapa malai pie vīra netiksi, tā arī nonīksi vecavās!»

Apsprieduši, cik ugunsgrēka gadījumā izsniegs valsts apdrošināšanas pārvalde, kādu palīdzību cerams saņemt valsts aizdevuma veidā, cik būs jāpieliek pašiem no saviem sūrā darbā sastrādātiem līdzekļiem, paju īpašnieki nolēma ar kopējām pūlēm uzcelt spēkstaciju no pašiem pamatiem otrreiz. «Elektrība ir apdzisuši,» sacīja mājamat-nieks mucu meistars Jevtuhovs, «bet mēs arīdzan turpmāk dzīvosim neapdzisdami! Un tev, Nazar Ivanovič, mēs visi kā viens komerendējam karika-toriskā kārtā būvēt pēc plāna un maštāba, tāpat kā bijis!» Jevtuhovs mēdza gan lielas, gan mazas lietas rekomendēt izpildīšanai kategoriskā kārtā; viņš arī pats dzīvoja kategoriski un revolucionāri un bija izgudrojis apaļu bumbveida mucu. It kā silta gaisma tobrīd ielija Nazara Fomina satumsušajā dvēselē. Neattapdams, ko vajadzētu darīt vai sacīt, viņš pieskārās Jevdokijai Remeiko un, no ļaudīm kautrēdamies, gribēja noskūpstīt viņu uz vaiga, taču uzdrīkstējās noskūpstīt tikai tumšos matus virs auss. Tā bija toreiz, un dzīvā laimes izjūta, meitenes matu smarža, viņas maigais tēls līdz pat šim laikam ir saglabājies Fomina atmiņā.

Un Nazars Fomins vēlreiz tai pašā vietā uzcēla elektrisko staciju ar divkārt lielāku jaudu nekā tā, kas bija aizgājusi bojā uguni. Šis darbs paņēma turpat divus gadus. Pa šo laiku Afrodīte atstāja Nazaru Fominu; viņa iemīlēja citu cilvēku, kādu inženieri, kas bija atbraucis no Maskavas montēt radiomezglu, un apprecējās ar to. Fominam bija daudz draugu starp strādniekiem un zemniekiem, taču bez savas mīlamās Afrodltes viņš jutās bārs un viņa sirds bija pārsalusi vientulībā. Agrāk viņš vienmēr bija domājis, ka viņa uzticīgā Afrodīte ir dieviete, taču tagad tā viņam šķita nožēlojama savās alkās, savā prasībā pēc jaunas mīlas tīksmes, savā pieķērībā priekam un baudai, kas bija stiprāki par viņas gribu, stiprāki par viņas uzticību un lepno pastāvību attieksmē pret to, kurš viņu mīlēja vienmēr un vienu vienīgo. Tomēr, arī izšķīries ar Afrodīti, Nazars Fomins nevarēja atrast no viņas un mīlēja viņu tāpat kā agrāk; viņš arī negribēja cīnīties ar savām jūtām, kas tagad bija pārvērtušās par sāpēm: lai arī apstākļi bija atņēmuši viņam sievu un fiziski tā no viņa attālinājusies, bet nav taču nepieciešami katrā ziņā cilvēku gūt un priecāties tikai viņa tiešā tuvumā — pietiek just mīlamo cilvēku pastāvīgi mājojam savā sirdī; tiesa,

tas gan ir grūtāk un sāpīgāk nekā tuvībā gūts apmierinājums, jo mīla pret vienaldzīgo dzīvo vienīgi ar savas uzticības spēku, neko nesaņemot pretim. Bet vai tad Fomins un citi viņa zemes ļaudis vērš pasauli pretim labākam liktenim tālab, lai pēc tam valdītu pār to vai izmantotu to kā savu personisku īpašumu? ... Fomins vēl atcerējās, ka viņam tolaik bija radusies dīvaina doma, kas tā arī palika neizskaidrojama. Atšķirtībā no Afrodītes viņš juta, ka ļaundarīgs spēks atkal nostājas viņa dzīves ceļā; savā pirmcēlonī tas varbūt bija tas pats spēks, kura dēļ nodega elektrostacija. Viņš saprata šo notikumu atšķirību, viņš redzēja tos katru par sevi, un tomēr tie nežēlīgi postīja viņa dzīvi, un tiem pretim stāvēja viens un tas pats cilvēks. Iespējams, ka viņš pats bija vainīgs Afrodītes priekšā — gadās taču, ka ļaunu nodara negribot, netīšām un nemanot, un pat tad, kad cilvēks visiem spēkiem pūlas darīt otram cilvēkam labu. Jādomā, tas notiek tāpēc, ka ikviena sirds ir citāda nekā otra: viena, saņemdama labo, to pilnā mērā izmanto savām vajadzībām, un no labā nekas neatliek citiem; daža sirds turpretim spēj arī ļauno pārveidot, pārvērst par labu un par spēku — sev un citiem.

Zaudējis Afrodīti, Nazars Fomins saprata, ka vispārējā labklājība un dzīves baudīšana, kā viņš tās iedomājies līdz šim, ir maldīgs sapnis un ka tā nav cilvēka iekšējā patiesība un viņa īstā labklājība. Pārvarēdams savas sāpes, paciezdams to, kas varēja viņu pazudināt, no jauna celdams sagrauto, Fomins negaidot sajuta atbrīvotības prieku, kas nav atkarīgs ne no ļaundara, nedz no nejaušības. Viņš apjēdza savu agrāko vientiesību, visa viņa daba pa-

mazām nocietinājās, nelaimēs gūdama briedumu, un mācījās spēju uzveikt, izdeldēt bēdu klintis, kas pacēlās viņa dzīves ceļā; un tad pasaule, kas līdz šim viņam bija šķitusi tik skaidra un pieejama, pletās plašumā, gaisdama tālā, noslēpumainā miglā — ne jau tāpēc, ka to patiešām tītu tumsa, skumjas vai baismas, bet gan tāpēc, ka tā patiesi papletusies lielāka visos virzienos un visu reizē to vairs nevar pārredzēt — ne cilvēka dvēselē, ne parastā telpā ārpus viņa. Un šis jaunais priekšstats apmierināja Fominu vairāk nekā tā nožēlojamā labklājība, kuras dēļ tikai — kā viņš agrāk domāja — cilvēki ari dzīvoja.

Taču tolaik viņš kopā ar savu paaudzi atradās visas krievu padomju tautas dzīves ceļa pašā sākumā; un viss, ko Nazars Fomins tai laikā pārdzīvoja, bija tikai ievads viņa grūtajam liktenim, jaunā cilvēka sākotnējā pārbaude un sagatavošana nepieciešamam vēsturiskam darbam, kuru paveikt uzņēmusies viņa tauta. Patiesību sakot, tieksmē pēc laimes tikai sev vienam ir kaut kas zemisks un nedrošs; tikai no varoņdarba, izpildot savu pienākumu pret tautu, kas devusi sākumu viņa dzīvei šai pasaulē, sākas cilvēks, un tas ir viņa augstākais gandarījums vai patiesa mūžīga laime, ko vairs nevar iznīcināt nekāda nelaime, ne bēdas, nedz izmisums. Taču tolaik viņš nespēja apslēpt savas bēdas par paša likstām, un, nebijis viņam līdzās cilvēku, kuri viņu mīlēja kā domubiedru, varbūt viņš būtu galīgi zaudējis dūšu un nebūtu vairs atguvies. «Apmierinies,» ar skumju izpratni viņam teica kāds tuvs biedrs, «apmierinies! Ko tu citu gaidīji, kas lai mums šeit būtu gādājis prieku un taisnību? Mums tie jārada pašiem, taisni tāpēc jau

mūsu partija rada saturu dzīvei pasaulē... Mūsu partija — tā ir cilvēces gvarde, un tu esi gvardsl Partija audzina nevis svētlaimīgus teļus, bet gan varoņus dižam karu un revolūciju laikmetam ... Mums radīsies aizvien lielāki uzdevumi, mēs pacelsimies tādos augstumos, no kuriem kļūs redzami visi apvāršņi līdz pašam pasaules galam! Ko tad tu smilksti un skumsti! Dzīvo vienkop ar mums — vai tad tev siltumu dod vienīgi paša mājas pavards un sieva, vai? Tu pats esi gudrs — tu zini, mums nav vajadzīgi vārgi radījumi, kas sevi saudzē! Tagad ir citi laiki!»

Fomins tad pirmo reizi dzirdēja vārdu «gvarde» ... Viņa dzīve ritēja tālāk. Afrodīte, Nazara Fomina sieva, otrā vīra neuzticības aizvainota, reiz sastapusi Nazaru, izteicās, ka viņai klājoties bēdīgi, sacījās skumstot pēc viņa, esot aplam sapratusi dzīvi, vēlēdamās tikai priecāties un nelikties zinot ne par kādiem pienākumiem, nedz uzdevumiem. Nazars Fomins klusēdams noklausījās Afrodītē; vēl viņā gailējās greizsirdība un aizvainota patmīlība, gan apslāpētas, gandrīz mēmas, taču joprojām vēl dzīvas kā riebīga, neiznīdējama kustoņa. Taču viņa prieks, redzot Afrodīti savā tuvumā, viņas sirdspuksti, kas tiecās viņam pretim, nonāvēja Fominā nožēlojamās skumjas, un vairāk nekā pēc diviem šķirtības gadiem viņš noskūpstīja Afrodītes roku, ko tā viņam sniedza.

Sākās jauns dzīves posms. Daudzkārt apstākļi pārvērta Fominu par upuri, noveda pie bezdibeņa malas, taču viņa gars vairs nevarēja izsīkt bezcerībā vai grūtsirdībā. Viņš dzīvoja, domāja un strādāja, it kā pastāvīgi juzdams stipru roku, kas maigi un stingri vadīja viņu uz priekšu — varoņu

liktenī. Un tā pati roka, kas stingri veda viņu uz priekšu, tā pati spēcīgā roka sildīja viņu, un tās siltums iespiedās viņā līdz pat sirdij.

* * *

— Uz redzēšanos, Afrodīte! — Nazars Fomins skaļi teica.

Lai kur viņa patlaban būtu, dzīva vai mirusi, tik un tā šeit, šinī tukšajā, cilvēku atstātajā pilsētā, līdz pat šim laikam zemē vēl slēpās viņas kāju iemītas pēdas un pelnos pārvērstas glabājās lietas, ko viņa kādreiz bija turējusi rokās, atstājot uz tām savu pirkstu siltumu, — šeit par viņas dzīvi liecināja gandrīz nemanāmas zīmes, kuras nekad pilnīgi neiznīks, lai cik dziļi pasaule pārvērstos. Fomina jūtas pret Afrodīti savā pieticībā apmierinājās pat ar to, ka savā laikā viņa šeit elpojusi un dzimtenes gaiss vēl izkliedētu glabā viņas lūpu siltumu un viņas izgaisušās miesas vāro smaržu — pasaulē taču nekas neiznīkst bez pēdām.

— Uz redzēšanos, Afrodīte! Patlaban es tevi jūtu tikai savās atmiņās, taču es gribu redzēt tevi visu, dzīvu un veselu ...

Fomins piecēlās no sola, palūkojās uz pilsētu, zemu noplakušu savās drupās, tagad brīvi pārredzamu no viena gala līdz otram, palocījās tai un devās atpakaļ uz pulku. Viņa sirds, kas bija mācījusies paciesties, spētu panest varbūt pat mūžīgu atšķirtību un saglabāt uzticību un pieķeršanos līdz sava mūža galam. Klusībā viņš slēpa sevī karavīra lepnumu, kas tam liek veikt jebkuru veikumu, jebkuru cilvēka varoņdarbu; un Fomins jutās laimīgs, kad notrieca pretinieku, kas bija ieaudzis betonā un zemē, vai kad savas dvēseles izmisumu pārvērta par cerību un cerību — par veiksmi un uzvaru.

Raitnieks aizdedzināja mazo stearīna gaismekli uz vienkārša koka galda. Fomins novilka šineli un apsēdās rakstīt vēstuli Afrodītei: «Dārgā Nataša, tici man un neaizmirsti mani, tāpat kā es turu prātā Tevi. Tici man, ka viss notiks tā, kā tam jānotiek, un mēs atkal dzīvosim nešķirami. Un mums abiem būs brīnišķīgi bērni, kuriem vēl jādzimst. Viņi liek manai sirdij tvīkt ilgās pēc Tevis ...» 1945—1946

ATGRIEŠANAS

Gvardes kapteinis Aleksejs Aleksejevičs Ivanovs atstāja armiju pēc demobilizācijas. Daļā, kur viņš bija nokalpojis visu kara laiku, Ivanovu pavadīja, kā tam ar! jābūt, ar nožēlu, ar mīlestību, ar cieņu, ar mūziku un vīnu. Tuvie draugi un biedri brauca Ivanovam līdzi uz dzelzceļā staciju un tur, galīgi atvadījušies, atstāja viņu vienu. Vilciens tomēr bija nokavējies par daudzām stundām un, kad šīs stundas bija aizritējušas, kavējās vēl. Nāca jau virsū salta rudens nakts; stacijas ēka bija karā sagrauta, kur pārnakšņot nebija, un Ivanovs ar gadījuma mašīnu atgriezās atpakaļ daļā. Otrā dienā Ivanova dienesta biedri vadīja viņu vēlreiz: atkal dziedāja dziesmas un apskāvās ar aizbraucēju, apliecinādami mūžīgu draudzību, taču savas jūtas nešķieda vairs tik dāsni, un atvadas noritēja šaurā draugu pulciņā.

Tad Ivanovs aizbrauca uz staciju pa otram lāgam; tur viņš uzzināja, ka vakardienas vilciens aizvien vēl nav pienācis un tāpēc Ivanovs īstenībā būtu varējis vēlreiz atgriezties savā daļā pārnakšņot. Taču šķita neērti trešoreiz pārdzīvot atvadas, traucēt biedrus, un Ivanovs palika garlaikojamies uz tukšā asfaltētā perona.

Pie stacijas pirmās pārmijas bija saglabājusies neskarta pārmijnieku būda. Uz sola pie šās būdas

sēdēja sieviete vateni mugurā un ap galvu apsējusies siltu lakatu; arī vakar viņa tur bija sēdējusi pie savām mantām un sēž vēl tagad, gaidīdama vilcienu. Vakar, taisoties braukt atpakaļ uz daļu, Ivanovam bija uz mirkli iešāvies prātā: nez vai nepaaicināt arī šo vientuļo sievieti, lai pārnakšņo pie medmāsām siltā istabā, ko viņa te sals cauru nakti, nav nemaz zināms, vai jelmaz varēs apsildīties pārmijnieka būdā. Bet, kamēr viņš vēl domāja, gadījuma mašīna sāka braukt, un Ivanovs par sievieti piemirsa.

Tagad nu šī sieviete joprojām nekustīgi sēdēja turpat, kur vakar. Šī viņas pastāvība un pacietība liecināja par sievietes sirds uzticību un nemainīgumu — vismaz attieksmē pret mantām un savām mājām, uz kurām viņa, jādomā, devās atpakaļ. Ivanovs piegāja pie viņas: varbūt arī viņai divatā ar viņu nebūs tik garlaicīgi kā vienai pašai.

Sieviete pagriezās ar seju pret Ivanovu, un nu viņš to pazina. Tā bija meitene, saukta «Maša — pirtnieka meita», jo viņa pati sevi kādreiz bija tā nodēvējusi, tiešām arī būdama pirts kalpotāja meita. Pa kara laiku Ivanovs viņu reižu reizēm bija saticis, iegriezdamies kādā aerodroma apkalpes bataljonā, kur Maša strādāja ēdnīcā par pavāra palīdzi pēc brīva līguma.

Rudenīgajā dabā ap viņiem šobrīd vēdīja skumjas un grūtsirdība. Vilciens, kuram vajadzēja aizvest uz mājām gan Māšu, gan Ivanovu, kavējās nez kur pelēkajā plašumā. Vienīgais, kas varēja mierināt un iepriecināt cilvēka sirdi, bija otra cilvēka sirds.

Ivanovs sāka tērzēt ar Māšu, un viņam kļuva labi. Maša bija piemīlīga, atklāta un jauka ar savām lielajām darba cilvēka rokām un veselīgu jaunas meitenes augumu. Ari viņa brauca atpakaļ uz mājām un domāja, kā gan viņa tagad dzīvos jauno miera laika dzīvi: viņa bija pieradusi pie savām kara laika draudzenēm, pieradusi pie lidotājiem, kas viņu mīlēja kā vecāko māsu, dāvāja viņai šokolādi un sauca par «plašo Māšu», ņemot vērā viņas lielo augumu un patieso māsas sirdi, kas savā mīlestībā ieskāva visus brāļus un nevienu atsevišķi. Un tagad Mašai šķita neparasti, dīvaini un pat bail braukt uz mājām pie radiem, no kuriem viņa jau bija atjūkusi.

Ivanovs un Maša patlaban bez armijas jutās bāri; taču Ivanovs nespēja ilgi nodoties bēdīgai un grūtsirdīgai noskaņai; viņam šķita, ka tādos brīžos kāds iztālēm smejas par viņu un ir laimīgs viņa vietā, bet viņš pats paliek tikai tāds īdzīgs vientiesīgs. Tāpēc Ivanovs ātri pievērsās dzīves rosmei, proti, viņš atrada sev kādu nodarbošanos vai mierinājumu, vai arī, kā pats izteicās, vienkāršu viegli paķeramu prieku — un tā tika laukā no savas grūtsirdības.

Viņš pievirzījās Mašai tuvāk un palūdza atļauju tīri biedriski noskūpstīt viņu uz vaiga.

— Pavisam vieglītēm, — Ivanovs sacīja, — vilciens kavējas, garlaicīgi to gaidīt.

— Tikai tāpēc, ka vilciens kavējas? — vaicāja Maša un vērīgi ielūkojās Ivanovam seja.

Bijušajam kapteinim pēc izskata varēja būt gadi trīsdesmit pieci; sejas āda brūna, vēju aprauta un saulē iedegusi; Ivanova pelēkās acis raudzījās Mašā kautri, pat bikli, un runāt viņš runāja, kaut arī tieši, taču delikāti un laipni. Mašai patika viņa dobjā, piesmakusī padzīvojuša cilvēka balss, tumšā, rupjā seja ar spēka un reizē nevarības izteiksmi tanī. Ivanovs ar īkšķi apdzēsa pīpē uguni, šķiet, nejuzdams karstās sprikstis, un nopūtās, gaidīdams atļauju. Maša atvirzījās no Ivanova. Viņš stipri dvakoja pēc tabakas, sausas, apgrauzdētas maizes, mazliet pēc degvīna — pēc tām tīrajām vielām, kas radušās no uguns vai pašas var radīt uguni. Tā vien likās, ka Ivanovs pārtiek tikai no tabakas, sausiņiem, alus un degvīna.

Ivanovs atkārtoja lūgumu.

— Es uzmanīgi, Maša, tikai pieskaršos ... Iedomājieties, ka esmu jūsu tēvocis.

— Esmu jau iedomājusies... Iedomājos, ka jūs esat mans tētis, nevis tēvocis.

— Skat, kā ... Tātad jūs atļaujat...

— Tēvi meitām atļauju neprasa, — Maša iesmējās.

Vēlāk Ivanovs sev atzinās, ka Mašas mati smaržo kā birušas rudens lapas mežā, un viņš nekad vairs nevarēja tos aizmirst... Pagājis sāņus no sliežu ceļa, Ivanovs sakūra nelielu ugunskuru, lai uzceptu olu kulteni vakariņām Mašai un sev.

Naktī pienāca vilciens un aizveda Ivanovu un Māšu uz viņu dzimto pusi. Divas dienas viņi brauca kopā, un trešajā Maša bija nokļuvusi līdz pilsētai, kurā pirms divdesmit gadiem bija dzimusi. Maša savāca vagonā savas mantas un palūdza Ivanovu sakārtot ērtāk viņai uz muguras somu, taču Ivanovs uzsvieda viņas mugursomu sev plecos un līdzi Mašai izkāpa no vagona, kaut gan viņam līdz savai pieturai vēl bija atlicis, ko braukt vairāk par diennakti.

Maša jutās izbrīnījusies un aizkustināta par Ivanova uzmanību. Viņa baidījās uzreiz palikt viena pilsētā, kurā bija dzimusi un dzīvojusi, bet kura viņai tagad šķita gandrīz sveša. Mašas māti un tēvu vācieši bija no šejienes aizdzinuši, nebija zināms, kur un kā tie ņēmuši galu, un tagad Mašai dzimtenē bija palikušas tikai māsīca un divas tēv-māsas, bet tām Maša neko daudz pieķērusies nebija.

Ivanovs pie dzelzceļa komandanta noformēja uzkavēšanos pilsētā un palika pie Mašas. Īstenībā viņam būtu vajadzējis drīzāk steigties uz mājām, kur viņu gaidīja sieva un divi bērni, kurus viņš nebija redzējis četrus gadus. Tomēr Ivanovs atlika priecīgo un satraucošo tikšanos ar ģimeni. Viņš pats nezināja, kāpēc tā dara, — varbūt tādēļ, ka gribēja vēl mazliet padzīvoties savā vaļā.

Maša par Ivanova ģimenes stāvokli nekā nezināja un aiz meitenīgas kautrības viņam par to nejautāja. Viņa uzticējās Ivanovam ar visu savas sirds labestību, ne par ko vairāk nedomādama.

Pēc divām dienām Ivanovs brauca tālāk uz savu dzimto vietu. Maša viņu pavadīja līdz stacijai. Ivanovs pa paradumam noskūpstīja viņu un vēlīgi apsolīja viņas tēlu mūžam paturēt atmiņā.

Maša par atbildi pasmaidīja un sacīja:

— Kāpēc mani mūžam paturēt atmiņā? Tas nav vajadzīgs, jūs tik un tā aizmirsīsiet... Es taču no jums nekā nelūdzu, aizmirstiet mani.

— Mana dārgā Maša... Kur jūs bijāt agrāk, kāpēc es jūs sen, sen jau nesastapu?

— Pirms kara es biju desmitgadīgajā skolā, bet sen-sen manis nemaz nebija ...

Pienāca vilciens, un viņi atvadījās. Ivanovs aizbrauca un neredzēja, kā Maša, palikusi viena, apraudājās, jo viņa nekad nevarēja aizmirst ne drau-

dzeni, ne biedru, ar kuru kaut reizi liktenis viņu savedis kopā.

Ivanovs pa vagona logu raudzījās uz garām slīdošajām mājiņām šai pilsētiņā, kuru diez vai kādreiz savā mūžā vairs redzēs, un domāja, ka tādā pašā mājiņā, tikai citā pilsētā, dzīvo viņa sieva Ļuba ar bērniem Petjku un Nastju, un tie viņu gaida; viņš jau no daļas bija aizsūtījis sievai telegrammu, ka bez kavēšanās izbrauc uz mājām un ilgojas iespējami drīzāk noskūpstīt viņu un bērnus.

Ļubova Vasiļjevna, Ivanova sieva, trīs dienas pēc kārtas gāja uz visiem vilcieniem, kas nāca no rietumiem. Viņa izprasījās no darba, neizstrādāja normu un pa naktīm negulēja aiz prieka, klausīdamās, cik gausi un vienaldzīgi kustas sienas pulksteņa vēzeklis. Ceturtajā dienā Ļubova Vasiļjevna sūtīja uz staciju bērnus — Pjotru un Nastju — sagaidīt tēvu, ja viņš atbrauktu dienā, bet uz nakts vilcienu atkal gāja pati.

Ivanovs atbrauca sestajā dienā. Viņu sagaidīja dēls Pjotrs; pašlaik Petrušam jau ritēja divpadsmitais gads, un tēvs uzreiz nepazina savu dēlu nopietnajā pusaudzī, kas šķita vecāks par saviem gadiem. Tēvs redzēja, ka Pjotrs ir sīka auguma kalsnējs puika, toties prāvu galvu un platu pieri, seja mierīga, it kā sen jau pieradusi pie ikdienas rūpēm, bet mazās, brūnās acis raudzījās pasaulē drūmi un neapmierināti, it kā visur redzētu vienu vienīgu nekārtību. Apģērbts un apauts Petruša bija akurāti: kurpes gan apvalkātas, taču vēl palabas, bikses un jaka vecas, pārtaisītas no tēva pirmskara uzvalka, tomēr bez plīsumiem — kur vajadzīgs, tur aizdiegts, kur prasījies ielāps, tur uzlikts ielāps, un Petruša caur un cauri izskatījās pēc maza, trūcīga, bet kārtīga zemnieciņa. Tēvs pabrīnījās un nopūtās.

— Vai tu esi tēvs, vai? — Petruša novaicāja, kad Ivanovs viņu apskāva un, pacēlis uz augšu, noskūpstīja. — Tātad tēvs.

— Tēvs ... Labdien, Pjotr AJeksejevič.

— Labdien ... Ko tik ilgi brauci? Mēs gaidījām, gaidījām.

— Vilciens, Petja, nāca gausi... Kā klājas mātei un Nastjai: vai sveikas un veselas?

— Normāli, — Pjotrs atteica. — Cik tev ir ordeņu?

— Divi, Petja, un trīs medaļas.

— Bet mēs ar māti domājām, ka tev uz krūtīm ne brīvas vietas nava. Mātei arī ir divas medajas, viņai par nopelniem iedeva ... Ko tad tev tik maz mantu — viena pati mugursoma?

— Man vairāk nevajag.

— Bet, kam ir lādīte, vai tam grūti karot? — dēls apvaicājās.

— Tam grūti, — tēvs apliecināja. — Ar mugursomu vien vieglāk. Lādes tur nevienam nav.

— Bet es domāju, ka ir. Es lādē būtu glabājis savas mantas, somā var salūzt un noburzīties.

Viņš paņēma tēva mugursomu un nesa uz mājām, bet tēvs gāja nopakaļ.

Māte viņus sagaidīja uz mājas lievenēm; viņa atkal bija atprasījusies no darba, sirds viņai it kā vai juta, ka šodien vīrs atbrauks. No rūpnīcas viņa vispirms iegriezās mājās, lai pēc tam ietu uz staciju. Viņa baidījās, vai mājās šobrīd nav ieradies Semjons Jevsejevičs: viņš dažkārt mēdz dienā piestaigāt; viņam ir tāds paradums — atnāk dienas laikā un sēž kopā ar piecgadējo Nastju un Petrušu.

Tiesa, Semjons Jevsejevičs nekad nenāk tukšu roku, viņš ikreiz bērniem kaut ko atnes — konfektes vai cukuru, vai baltmaizi, vai ari orderi rūpniecības precēm. Ļubova Vasiljevna pati no Semjona Jevsejeviča nekā slikta nav pieredzējusi; visus šos divus gadus, kopš viņi viens otru pazina, Semjons Jevsejevičs bija pret viņu labs un pret bērniem izturējās kā īstens tēvs, pat uzmanīgāk par dažu labu tēvu. Taču šodien Ļubova Vasiļjevna negribēja, ka vīrs redzētu Semjonu Jevsejeviču; viņa uzkopa virtuvi un istabu, mājā vajadzēja būt spodri, un lai te nebūtu nekā lieka. Bet vēlāk, rīt vai parīt, viņa pati vīram izstāstīs visu patiesību, kā bija. Par laimi, Semjons Jevsejevičs šodien neieradās.

Ivanovs tuvojās sievai, apskāva viņu un tā palika stāvam, neatiedams, juzdams aizmirsto un pazīstamo mīlamā cilvēka siltumu.

Mazā Nastja iznāca no istabas un, paskatījusies uz tēvu, ko viņa neatcerējās, ņēmās grūst viņu no mātes nost, atspērusies pret viņa kāju, un tad sāka raudāt. Petruša klusēdams stāvēja tēvam un mātei blakām ar tēva mugursomu plecos, pagaidījis brītiņu, viņš ierunājās:

— Gana nu, citādi Nastjka raud, viņa nesaprot.

Tēvs atvirzījās no mātes un paņēma klēpī Nastju,

kas aiz bailēm raudāja.

— Nastjka! — Petruša viņu apsauca. — Atjēdzies tak, kad tev saka! Tas ir mūsu tēvs, viņš mums ir tuvinieks! . ..

Iegājis iekšā, tēvs nomazgājās un apsēdās pie galda. Viņš izstiepa kājas, aizvēra acis un juta sirdī klusu prieku un rāmu apmierinātību. Karš bija garām. Tūkstošiem verstu bija nostaigājušas viņa kājas pa šiem gadiem, gurduma grumbas vagoja viņa seju un sāpes graizīja acis zem aizvērtajiem plakstiem — tagad tās vēlējās atpūtu krēslībā vai tumsā.

Kamēr viņš sēdēja, visa viņa ģimene rosījās pa istabu un virtuvi, gatavojot svētku mielastu. Ivanovs aplūkoja pēc kārtas ik priekšmetu mājās — sienas pulksteni, trauku skapi, termometru pie sienas, krēslus, puķes uz palodzēm, krievu krāsni virtuvē . .. Ilgi tie te bija mituši bez viņa un skumuši pēc viņa. Nu viņš bija atgriezies un lūkojās uz tiem, no jauna iepazīdamies ar katru kā ar tuvinieku, kas dzīvojis bez viņa skumjās un nabadzībā. Viņš ieelpoja mīļo, kopš laikiem iestāvējušos mājas smaržu, kurā jaudās koka trunējums, bērnu miesas siltums, krāsns kuldas birga. Sī smarža bija tāda pati kā pirms četriem gadiem, tā nebija izgaisusi un nebija pārvērtusies, viņam prom esot. Nekur citur Ivanovs nebija sajutis šo smaržu, kaut gan pa kara laiku pabijis dažādās zemēs simtiem dzīvokļos; tur dvesa cita elpa, kurā tomēr nebija dzimtās mājas smaržas. Ivanovs atcerējās vēl Māšu, kā smaržoja viņas mati; tie atgādināja birušas lapas mežā, nepazīstamu, aizaugušu taku, nevis mājas, bet atkal trauksmes pilnu dzīvi. Ko viņa dara patlaban, kā iekārtojusi savu miera laika dzīvi, Maša — pirtnieka meita? Dievs ar viņu ...

Ivanovs redzēja, ka visrosīgāk pa māju rīkojas Petruša. Viņš ne vien pats visu laiku strādāja, bet vēl izrīkoja māti un Nastju, ko vajag darīt un ko nevajag, un kā darīt pareizi. Nastja padevīgi klausīja Petrušam un vairs nebaidījās no tēva kā no svešinieka. Viņai bija ņipra, saspringta sejiņa, kā daždien bērnam, kas dzīvē visu dara notiesīgi un nopietni, un laba sirds, jo viņa nedusmojās uz Petrušu.

— Nastjka, izgāz no krūzes kartupeļu mizas, man trauks vajadzīgs ...

Nastja paklausīgi iztukšoja un izmazgāja krūzi. Māte pa tam lāgam steigā gatavoja ātro pīrāgu, kas bija iejauts bez rauga, lai liktu to krāsnī, kur Petruša jau bija iekūris uguni.

— Apsviedies, māt, apsviedies veicīgāki — Petruša komandēja. — Tu redzi, krāsns man jau gatava. Pieradusi vīstīties, stahanoviete!

— Tūliņ, Petruša, tūliņ, — māte klausīgi atsaucās. — Piebēršu tikai vēl rozīnes, un gatavs, tēvs taču, jādomā, rozīnes sen nav ēdis. Es rozīnes jau ilgi taupu.

— Ir gan ēdis, — Petruša apstrīdēja. — Mūsu karaspēkam dod arī rozīnes. Mūsējie karavīri, tu tikai paskaties, kādiem resniem purniem staigā, brangi noēdušies... Nastjka, ko tā apsēdies — ciemā esi atnākusi, vai? Mizo kartupeļus, cepsim uz pannas pusdienām ... Ar pīrāgu vien saimi ne-pabaros!

Kamēr māte gatavoja pīrāgu, Petruša ar lielām poda dakšām iestūma krāsnī čuguna podu ar kāpostiem, lai uguns nedeg par tukšu, un pie reizes aizrādīja arī pašai ugunij krāsnī:

— Ko tā dedz kā sapinkājusies — paskat tikai, uz visām pusēm dīdās! Dedzi līdzenāk! Sildi to vietu, kur ēdiens, vai koki malkai mežā par velti auguši, vai... Un tu, Nastjka, ko tā pa roku galam skaidas krāsnī sagrūdusi, vajadzēja salikt tā, kā es mācīju. Un kartupeļiem tu atkal griez biezas mizas, vajag mizot plānas; kāpēc tu kartupeļiem visu labumu tes nost: tā tak mums barība iet zudumā . . . Cik reižu neesmu tev teicis, tagad saku pēdējo reizi, pēc tam dabūsi pa kaklu!

— Ko tu, Petruša, visu laiku Nastju urdi, — māte lēnīgi ierunājās. — Ko viņa tev dara? Vai nu viņai izmaņa tik daudz kartupeļu piemizot un tad vēl tik smalki, lai miziņa tīri vai cauri spīd ... Pie mums tēvs atbraucis, bet tu visu laiku sirdies!

— Es nesirdos, es tikai to, kas ir . . . Tēvam ēst jāpadod, viņš no kara pārnācis, bet jūs labu mantu maitājat. . . Cik mums ar kartupeļu mizām pa veselu gadu labuma nav aizgājis zudumā? Bijusi mums cūcene, gada laikā ar mizām vien būtu varējuši nobarot un sūtīt uz izstādi, un izstādē mums medāli iedotu . . . Redziet, kas būtu, bet jūs nesaprotat.

Ivanovs nebija zinājis, ka viņam izaudzis tāds dēls, nu viņš sēdēja un brīnījās par puikas saprātu. Taču labāk viņam patika mazā, lēnīgā Nastja, kas tāpat ar savām mazajām rokām rīkojās pa saimniecību, un viņas rociņas bija jau veiklas un prasmīgas. Tātad bērni sen pieradināti pie mājas darbiem.

— Ļuba, — Ivanovs pajautāja, — ko tad tu man nekā nestāsti, kā šo laiku bez manis dzīvoji, kā tev ar veselību un kādu darbu īsti strādā? ...

Ļubova Vasiļjevna tagad kautrējās no vira gluži kā līgava: viņa bija no tā atjūkusi. Viņa pat sarka, kad virs viņu uzrunāja, un viņas sejai, tāpat kā jaunības dienās, pārlija kautra un baiļpilna izteiksme, kas Ivanovam tik ļoti patika.

— Nekas, Aļoša ... Dzīvojām tā nekas. Bērni slimoja reti, es viņus audzināju . . . Slikti, ka mājās pie viņiem esmu tikai pa nakti. Es strādāju ķieģeļu rūpnīcā pie spiednes, ko iet līdz turienei tālu...

— Kur strādā? — Ivanovs nesaprata.

— Ķieģeļu rūpnīcā pie spiednes. Kvalifikācijas taču man nekādas nebija, sākumā strādāju ārpusē dažādus darbus, pēc tam mani apmācīja un nolika pie spiednes. Darbs nav slikts, tikai bērni visu laiku vieni un vieni... Redzi, kādi izauguši. Paši visu māk darīt, tīri kā pieauguši cilvēki, — Ļubova Vasiļjevna klusu noteica. — Vai tas uz labu, Aļoša, pati nezinu . ..

— Gan jau tad redzēsim, Ļuba . . . Tagad mēs visi būsim kopā, tad jau izšķirsim — kas labi, kas slikti...

— Ar tevi viss būs labāk, bet tā viena pati es nezinu — kas pareizi, kas aplam, visu laiku baidījos. Tagad nu domā tu pats, kā mums bērnus audzināt ...

Ivanovs piecēlās un pastaigāja pa istabu.

— Tātad vispār, tu saki, noskaņojums te pie jums bija tā nekas?

— Nekas, Aļoša, nu jau viss garām, esam izcietuši. Tikai pēc tevis stipri ilgojāmies, un bailes bija, ka tu nekad pie mums neatbrauksi, ka ņemsi tur galu tāpat kā citi...

Viņa apraudājās, nolīkusi pār pīrāgu, kas jau bija ielikts skārda veidnē, un viņas asaras pilēja uz mīklas. Viņa tikko bija noziedusi pīrāga virsu ar sakultu olu un ar delnu vēl glauda mīklu, tagad apziezdama svētku pīrāgu asarām.

Nastja ar rokām apķērās mātei ap kāju, piekļuva sejiņu pie viņas brunčiem un caur pieri bargi uzlūkoja tēvu.

Tēvs noliecās pie viņas.

— Kas tad tev? ... Nastjeņka, ko tu tā? Vai esi dusmīga uz mani?

Viņš paņēma meiteni klēpi un noglaudīja viņai galviņu.

— Nu, ko tu tā, meitiņ? Tu mani nemaz neatcerējies, maziņa biji, kad es aizgāju karā ...

Nastja nolika galvu tēvam uz pleca un ari ieraudājās.

— Kāpēc tā, Nastjeņka, manu bērniņ?

— Mamma raud, tad es arī.

Petruša, kas neizpratnē stāvēja pie krāsns kul-das, bija neapmierināts.

— Ko jūs visi tā? ... Ar nez kādiem pekstiņiem noņematies, bet krāsns dziest laukā. Par jaunu kurināsim, vai, bet kas mums malkai jaunu orderi dos? Pēc vecā esam visu saņēmuši un nokurinājuši, nieka mazumiņš šķūni vēl palicis — pagales desmit, no tām pašām viena apses ... Dod šurp, māt, miklu, kamēr karstums nav izkūpējis.

Petruša izvilka no krāsns lielo podu ar kāpostiem un izpltināja ogles pa krāsns kuļu, un Ļubova Vasijjevna steigšus, it kā cenzdamās žiglāk izdarīt Petrušam pa prātam, iešāva krāsnī divas veidnes ar pīrāgiem, aizmirsusi otru pīrāgu apziest ar olu.

Dīvaina un vēl ne gluži izprotama Ivanovam šķita dzimtā māja. Sieva bija tāda pati kā agrāk — ar miju, biklu, kaut arī jau stipri nogurušu seju, arī bērni tie paši, no viņa dzimušie, tikai izauguši pa kara laiku, kā tam arī jābūt. Taču kaut kas traucēja Ivanovu ar visu sirdi izjust pārnākšanas prieku, — jādomā, viņš bija pārāk atradinājies no mājas dzīves un nevarēja uzreiz saprast pat vistuvākos, mīļākos cilvēkus. Viņš raudzījās uz Petrušu, savu izaugušo pirmdzimto, klausījās, kā tas komandē un rīko māti un mazo māsu, vēroja tā nopietno, raižpilno seju un ar kaunu atzinās pats sev.

ka viņa tēva jūtas pret šo puišeli — viņa tiekšanās pie tā kā pie dēla — nav pietiekami spēcīgas. Vēl vairāk Ivanovs kaunējās par savu vienaldzību pret Petrušu, apzinādamies, ka Petrušam vairāk nekā jebkuram citam būtu vajadzīga mīlestība un saudzība, jo patlaban žēl bija uz viņu skatīties. Ivanovs sīkumos nezināja, kā ģimene situsies cauri bez viņa, un nevarēja vēl skaidri apjēgt, kāpēc Petrušam izveidojies tāds raksturs.

Pie galda, sēdēdams ģimenes lokā, Ivanovs aptvēra savu pienākumu. Viņam iespējami drīz jāķeras pie darba, proti, jāsāk strādāt, lai pelnītu naudu un palīdzētu sievai pareizi audzināt bērnus, tad pamazām viss ies uz labo pusi, arī Petruša skraidīs kopā ar citiem bērniem, sēdēs pie grāmatas, nevis ar poda dakšām rokās komandēs pie krāsns.

Petruša pie galda ēda mazāk par visiem, bet saslaucīja visas nobirzušās drupatiņas un sabēra mutē.

— Ko nu tā, Pjotr, — tēvs viņu uzrunāja, — tu ēd drupatas, bet savu pīrāga gabalu vēl neesi notiesājis ... Hd taču! Māte tev nogriezīs vēl.

— Apēst var visu ko, — Petruša, pieri saraucis, atbildēja, — bet man pietiek.

— Viņš baidās, ja ēdīs vairāk, tad arī Nastja, uz viņu skatīdamās, ēdīs daudz, — Ļubova Vasiļ-jevna vientiesīgi sacīja, — bet viņam ir žēl.

— Un jums nekā nav žēl, — Petruša vienaldzīgi ■noteica. — Bet es gribu, lai jums tiek vairāk.

Tēvs un māte saskatījās un nodrebēja par dēla vārdiem.

— Un kāpēc tu tik maz ēd? — tēvs pajautāja mazajai Nastjai. — Vai tu uz Pjotru skaties, vai?... Ēd, kā nākas, citādi tā arī paliksi maziņa . . .

— Esmu jau liela izaugusi, — Nastja iebilda.

Viņa apēda mazu gabaliņu pīrāga, bet otru gabalu, kas bija lielāks, pabīdīja tālāk un apsedza ar drāniņu.

— Kāpēc tā? — māte viņai jautāja. — Vai gribi, es tev pīrāgu ar sviestu apziedīšu?

— Negribu, es jau paēdu ...

— Nu tad ēd tāpat... Kādēļ pīrāgu atstūmi malā?

— Atnāks tēvocis Semjons. To es viņam atstāju. Pīrāgs nav jūsu, es pati to pataupīju, neapēdu. To es noglabāšu zem spilvena, citādi atdzisīs ...

Nastja nokāpa no krēsla, aiznesa drāniņā ietīto pīrāga gabalu uz gultu un pabāza zem spilvena.

Māte atcerējās, ka arī viņa bija apsegusi ar spilveniem gatavo pīrāgu, ko cepa uz Pirmo Maiju, lai pīrāgs neatdziest, līdz atnāks Semjons Jevsejevičs.

— Un kas tas tāds ir, šis tēvocis Semjons? — Ivanovs sievai noprasīja.

Ļubova Vasiļjevna nezināja, ko atbildēt, un sacīja:

— Nezinu, kas viņš ir... Nāk te viens pie bērniem, viņa sievu un bērnus vācieši nobendējuši, viņš pieradis pie mūsu bērniem un nāk ar viņiem spēlēties.

— Kā — spēlēties? — Ivanovs brīnījās. — Ko tad viņi te pie tevis spēlējas? Cik viņam gadu?

Petruša pameta žiglu skatienu uz tēvu un māti; mate nekā tēvam neatbildēja, tikai skumjām acīm lūkojās uz Nastju, bet tēvs nelabi pasmīnēja, piecēlās no krēsla un aizsmēķēja papirosu.

— Kur tad ir tās mantiņas, ar kurām tēvocis Semjons ar jums spēlējas? — tēvs noprasīja Pet-rušam.

Nastja nokāpa no krēsla, uzrāpās uz otra krēsla pie kumodes, paņēma no kumodes grāmatas un pienesa tēvam.

— Tās ir tās mantiņas — grāmatiņas, — Nastja tēvam paskaidroja, — tēvocis Semjons tās lasa man priekšā: re, kāds jocīgs Miška, tas ir gan mantiņa, gan grāmatiņa ...

Ivanovs paņēma rokās šīs mantiņas — grāmatiņas, ko viņam sniedza meita: par lāci Mišku, par rotaļu lielgabalu, par mājiņu, kur dzīvo vecmāmuļa Domna ar mazmeitu un vērpj linus ...

Petruša atcerējās, ka laiks taisīt ciet aizšaujamo ierēs, citādi viss siltums no mājas izgaisīs.

Aiztaisījis aizšaujamo, viņš teica tēvam:

— Viņš ir vecāks par tevi — Semjons Jevse-jičs!... Viņš mums labu dara, lai dzīvo vien ...

Paskatījies drošības pēc pa logu, Petruša pamanīja, ka pie debesīm peld pavisam citādi mākoņi, nekā vajadzētu septembrī.

— Nez ko tie mākoņi peld, — Petruša ieteicās, — tīri tādi kā no svina — no tiem, jādomā, sniegs gāzīsies! Varbūt jau rīt agra ziema būs klāt? Ko tad mēs iesāksim: kartupeļi visi uz lauka, saimniecībā nekas nav iegādāts . . . Šito negalu! . . .

Ivanovs raudzījās uz dēlu, klausījās viņa vārdos un juta biklumu pret viņu. Viņš bija gribējis sievu sīkāk iztaujāt, kas tad īsti ir šis Semjons Jevseje-vičs, kas jau pāris gadu piestaigā pie viņa ģimenes, un pie kā tas īpaši nāk — pie Nastjas vai arī pie viņa izskatīgās sievas, —- taču Petruša novirzīja Ļubovu Vasiļjevnu uz saimniecības rūpēm:

— Iedod man, māt, rītdienas maizes kartītes un talonus reģistrēšanai. Arī petrolejas talonus iedod — rit pēdējā diena, koka ogles arī jā izņem, bet tu esi pazaudējusi maisu, un tur izsniedz tikai mūsu tarā, ej tagad meklē maisu, kur gribi, vai šuj no lupatām jaunu, bez maisa mēs dzīvot nevaram! Un Nastjka lai rīt nevienu mūsu sētā pēc ūdens nelaiž, citādi aku par daudz izsmeļ: uznāks nupat ziema, ūdens nokritīsies, un mums virvei garuma nepietiks spaini nolaist, sniegu jau nesūkāsim, bet, lai to izkausētu, — tur vajag malkas.

Runādams Petruša vienlaikus pieslaucīja krāsns priekšā grīdu un sarindoja kārtībā virtuves piederumus. Tad viņš izvilka no krāsns podu ar kāpostiem.

— Uzkodām pīrāgu, tagad nu ēdīsim treknus kāpostus ar maizi, — Petruša visus parīkoja. — Un tev, tēv, rīt no rīta vajadzētu aiziet uz rajona padomi un kara komisariātu, stāsies uzreiz uzskaitē — drīzāk dabūsim tev kartītes.

— Es aiziešu, — tēvs paklausīgi piekrita.

— Aizej gan, tikai nepiemirsti, citurit vari aizgulēties un piemirst.

— Nē, neaizmirsīšu vis, — tēvs apsolījās.

Savas pirmās kopējās pusdienas pēc kara, kāpostus ar gaļu, ģimene iebaudīja klusuciešot, pat Petruša sēdēja mierīgi, it kā tēvs ar māti un bērni baidītos ar nejaušu vārdu iztraucēt kluso ģimenes kopbūtnes laimi.

Tad Ivanovs apjautājās sievai:

— Kā jums, Ļuba, ar drēbēm, — droši vien esat applīsuši?

Valkājām vecās, nu jau gan lūkosim tikt pie jaunām, — Ļubova Vasiļjevna pasmaidīja. — Bērniem pielāpīju to, kas viņiem bija, un tavu uzvalku, divējas lavas bikses un visu tavu apakšveļu pāršuvu viņiem. Zini, liekas naudas mums nebija, bet bērnus vajadzēja apģērbt...

— Pareizi darīji, — Ivanovs sacīja. — bērniem neko nežēlo.

— Es jau nežēloju, mēteli lai pārdevu, ko tu man nopirki, tagad staigāju ar vateni.

— Vatenis viņai ir par īsu — tikmēr staigās, kamēr sasaldēsies, — Petruša izteicās. — Es salīgšu pirti par kurinātāju, dabūšu algu un iegādāšu viņai mēteli. Tirgū no rokas pārdod, es tur aizgāju, noskatīju, cik maksā, tur ir piemēroti...

— Iztiksim bez tevis, bez tavas algas, — tēvs noraidīja.

Pēc pusdienām Nastja uzlika uz deguna lielas brilles un apsēdās pie loga lāpīt dūrainīšus, ko māte tagad vilka zem darba cimdiem, — laiks metās auksts, rudens klāt.

Petruša paskatījās uz māsu un apskaitās:

— Ko te blēņojies, kāpēc tēvoča Semjona brilles esi uzlikusi? . . .

— Es tak neskatos caur brillēm, bet pāri.

— Tā tik vēl trūka! Redzu gan! Samaitāsi acis un kļūsi akla, pēc tam visu mūžu dzīvosi apgādājama un pensijā. Tūliņ liec brilles nost, kad tev saka! Un lāpīšanu met malā, gan māte salāpīs vai arī es pats ķeršos klāt, kad apdarīšos. Ņem burtnīcu un velc svītriņas, kur tas laiks, ka neesi mācījusies!

— Ko, vai Nastja iet skolā? — tēvs vaicāja.

Mate atbildēja, ka vēl ne, viņa ir maza, bet Petruša liek viņai katru dienu mācīties, nopirka viņai burtnīcu, un nu viņa velk svītriņas. Petruša māca māsai ari rēķinus, salikdams un atņemdams viņai priekšā ķirbju sēklas, bet burtus Nastjai ierāda Ļu-bova Vasijjevna pati.

Nastja nolika pie malas dūrainiti un izvilka no kumodes burtnīcu un spalvaskātu ar spalvu, un Petruša, apmierināts, ka visi rīkojumi tiek kārtīgi izpildīti, uzvilka mugurā mātes vateni un devās pagalmā skaldīt rītdienai malku; saskaldīto malku Petruša parasti ienesa jau vakarā un sakrāva aizkrāsnē, lai pa nakti tur pažūst, tad tā dega karstāku liesmu un mazāk izgāja.

Vakarā Ļubova Vasijjevna laikus lika galdā vakariņas. Viņa gribēja, lai bērni agrāk aizmieg, tad varētu pasēdēt ar viru divatā un parunāties. Taču bērni pēc vakariņām tik drīz neiemiga; Nastja, kas gulēja uz koka dīvāna, ilgi raudzījās no segas apakšas uz tēvu, un Petruša, apgulies uz krievu krāsns, kur viņš parasti gulēja, lai ziemu, lai vasaru, trinās, krekstēja, nez ko čukstēja un vēl labu laiku nevarēja aprimt. Taču pienāca vēla nakts stunda, Nastja aizvēra gurdās acis, un Petruša krāsnsaugšā sāka krākt.

Petruša gulēja modru un tramīgu miegu; viņš vienmēr baidījās, ka naktī kaut kas var notikt un viņš tad nedzirdēs: var izcelties ugunsgrēks, var ielīst zagļi un laupītāji, vai arī māte piemirsīs aizkrampēt durvis, un nakti tās atspruks vaļā, un viss siltums izies laukā. Šonakt Petruša pamodās no satrauktām vecāku balsīm istabā blakus virtuvei. Cik pulkstenis — ap pusnakti vai varbūt jau uz rīta pusi, — viņš nezināja, bet tēvs ar māti negulēja.

— Nekliedz, Aļoša, pamodīsies bērni, — māte klusu runāja. — Nevajag viņu lamāt, viņš ir labs cilvēks, viņš tavus bērnus mīl...

— Nevajag mums viņa mīlestības, — tēvs atcirta. — Es pats savus bērnus mīlu... Ko tu neteiksi, svešus bērnus iemīlējis! Es tev atestātu sūtīju, tu arī pati strādāji, — kam viņš tev bija vajadzīgs, šis Semjons Jevsejevičs? Asins tevī vēl kūsā, vai?... Ek tu, Ļuba, Ļuba! Un es tur par tevi pavisam citādi domāju. Tātad par muļķi tu mani esi pataisījusi. . .

Tēvs apklusa un tad uzrāva sērkociņu, lai aizdedzinātu pīpi.

— Ei nu, Aļoša, ko tu runā! — māte skaļi iesaucās. — Bērnus taču es izvilku, viņi man tikpat kā nemaz neslimoja, arī miesās nav izkritušies ...

— Nu un tad! ... — tēvs nerimās. — Dažam citam pa četri bērni palika, bet dzīvoja tīri labi, arī bērni izauga, nemaz sliktāki par mūsējiem. Bet tev, ek, Petruša — kas par cilvēku izaudzis — prātā kā vecaistēvs, bet lasīt varbūt vairs neprot.

Petruša krāsnsaugšā nopūtās un izlikdamies atsāka krākšanu, lai varētu klausīties tālāk. «Labi,» viņš nodomāja, «lai esmu vecaistēvs, bet kas tev nekaitēja gatavā maizē.»

— Toties viņš iepazinis visu, pašu grūtāko un svarīgāko dzīvē! — sacīja māte. — Arī ar mācībām pakaļ nepaliks.

— Kas viņš tāds ir, šis tavs Semjons? Nemēģini tu man zobus apvārdot, — tēvs sirdījās.

— Viņš ir labs cilvēks.

— Tu viņu mīli, vai?

— Aļoša, es esmu tavu bērnu māte ...

— Nu tālāk! Atbildi taisni!

— Es mīlu tevi, Aļoša. Esmu māte, bet sieviete biju sen, tikai ar tevi, esmu jau aizmirsusi, kad.

Tēvs klusēja un tumsā sūca pīpi.

— Es pēc tevis skumu, A]oša ... Tiesa, pie manis bija bērni, taču tevi aizstāt viņi nevar, un es visu laiku gaidīju tevi, ilgus, briesmīgus gadus, man rītos pat mosties negribējās.

— Un kas viņš ir pēc amata, kur strādā?

— Viņš strādā materiālās apgādes daļā mūsu rūpnīcā.

— Skaidrs. Blēdis.

— Viņš nav blēdis. Es zinu. Visa ģimene viņam aizgājusi bojā Mogiļevā, trīs bērni bijuši, meita jau līgava.

— Nav svarīgi, viņš dabūja vietā citu gatavu ģimeni — ari meitieti tīri pajaunu, izskatīgu, tā ka viņam atkal silta dzīvīte.

Māte nekā neatbildēja. Iestājās klusums, bet pēc brītiņa Petruša sadzirdēja, ka māte raud.

— Viņš bērniem par tevi stāstīja, Aļoša, — māte ierunājās, un Petruša sajuta viņas acīs lielas aizturētas asaras. — Viņš bērniem stāstīja, kā tu tur karo mūsu dēļ un ciet... Tie viņam jautāja: kāpēc? Un viņš tiem atbildēja, tāpēc, ka tu esi labs ...

Tēvs iesmējās un izkratīja sprikstis no pīpes.

— Paskat tikai, kāds viņš jums ir — šis Sem-jons-Jevsejs. Pat redzējis mani nekad nav, bet slavē. Tas tik ir zellis!

— Redzējis jau viņš tevi nav. Viņš pats to tīšuprāt sadomāja, lai bērni no tevis neatjūktu, lai tēvu mīlētu.

— Bet kādēļ, kādēļ viņam tas bija vajadzīgs? Lai drīzāk iegūtu tevi? ... Tu pasaki — ko viņam vajadzēja?

— Varbūt viņam ir laba sirds, Aļoša, — tāpēc viņš ir tāds. Kā gan citādi?

— Muļķe tu esi, Ļuba. Neņem ļaunā, lūdzama. Bez aprēķina nekas nenotiek.

— Semjons Jevsejevičs bieži vien bērniem kaut ko atnesa, ikreiz nesa — gan konfektes, gan bīdeļ-miltus, gan cukuru, nesen atnesa Nastjai veltenī-šus, taču tie nederēja — bija par maziem. Bet pašam viņam nekā no mums nevajag. Arī mums nevajadzēja, mēs, Aļoša, bez viņa dāvanām būtu iztikuši, bijām pieraduši, bet viņš saka, ap sirdi esot vieglāk, kad rūpējoties par citiem, tad tik stipri neskumstot par savu mirušo ģimeni. Tu viņu redzēsi — tas nav tā, kā tu domā ...

— Tas viss ir sazin kādas blēņas! — sacīja tēvs. — Nemuļķo tu mani... Garlaicīgi man ar tevi, Ļuba, bet es vēl gribu dzīvot.

— Dzīvo kopā ar mums, Aļoša ...

— Es ar jums, bet tu ar Seņku-Jevsejku?

— Nē taču, Aļoša. Viņš nekad vairs pie mums nenāks, es pateikšu viņam, lai vairs nenāk.

— Tātad ir bijis, ja vairs ne? . .. E, kāda tu esi, Ļuba, jūs sievietes visas esat tādas.

— Un kādi tad esat jūs? — māte aizvainota atjautāja. — Ko nozīmē — mēs visas tādas? Es neesmu tāda ... Es strādāju dienu un nakti, mēs gatavojām ugunsdrošos ķieģeļus lokomotīvju kurtuvēm. Sejā izkritos, ka ne pazīt, man pat ubags dāvanas nelūgtu. Arī man bija grūti, un bērni mājās vieni. Pārnāku dažkārt, māja nekurinātā, vārits nekas nav, tumsa, bērni sēž noskumuši, ne jau uzreiz viņi iemanījās paši saimniekot kā tagad, arī Petruša vēl bija mazs . . . Un tad pie mums sāka nākt Semjons Jevsejevičs. Atnāk — un sēž ar bērniem. Viņš taču dzīvo gluži viens. «Vai drīkst,» viņš man vaicā, «es pie jums nākšu ciemos, pie jums es atsilšu!» Es viņam saku, ka pie mums arī ir auksti, ka malka mums slapja, bet viņš atbild: «Nekas, man visa dvēsele ir izsalusi, es kaut pie jūsu bērniem pasēdēšu, bet krāsni kurināt manis dēļ nevajag.» Es teicu — labi, nāciet pagaidām: bērniem ar jums nebūs tik bail. Vēlāk ari es pie viņa pieradu, un mums visiem bija labāk, kad viņš atnāca. Es skatījos viņā un atcerējos tevi, it kā tu būtu pie mums... Bez tevis bija tik skumji un grūti: lai vismaz kāds atnāk, tad nav tik bēdīgs prats un laiks paiet ātrāk. Kam mums laiks, kad tevis nav!

— Nu, tālāk, kas talak? — tēvs steidzināja.

— Tālāk nekā. Tagad atbrauci tu, Aļoša.

— Nu, ko tur, labi, ja tā, — tēvs noteica. — Laiks gulēt.

Taču māte palūdza tēvu:

— Pagaidi, neaizmiedz vēl. Parunāsimies, es esmu tik priecīga, ka tu esi mājās.

«Neparko nerimsies,» Petruša krāsnsaugšā pukojās, «salabuši ir, un miers; mātei rīt uz darbu, agri jāceļas, bet viņa tikai līksmoties — sapriecājusies nelaikā, neraud arī vairs.»

— Un šis Semjons tevi mīlēja? — tēvs ievaicājās.

— Pagaidi, es iešu apsegšu Nastju, viņa pa miegam nospārdās un salst.

Māte apsedza Nastju ar segu, izgāja virtuvē un uz brītiņu apstājās pie krāsns paklausīties — vai Petruša aizmidzis. Petruša saprata māti un sāka krākt. Tad māte iegāja atpakaļ un viņš izdzirdēja tās balsi.

— Laikam jau mīlēja. Viņš tā mīlīgi manī lūkojās, es redzēju, bet kāda tad es izskatos — vai gan es tagad esmu glīta? Rūgti viņam bija, Aļoša, un kādu taču vajadzēja mīlēt.

— Būtu tu viņu kaut noskūpstījusi, ja jau tas jums tā bija iegājies, — tēvs laipnīgi piebilda.

— Kas nu vēl nebūs! Viņš pats gan mani divas reizes noskūpstīja, kaut arī es negribēju.

— Kādēļ tad viņš tā darīja, ja tu negribēji?

— Nezinu. Viņš teicās esot aizmirsies, savu sievu atcerējies, es esot viņa sievai mazliet līdzīga.

— Vai viņš arī ir līdzīgs man?

— Nē, nav līdzīgs. Tev neviens nav līdzīgs, tu esi viens, Aļoša.

— Es viens, tu saki? Ar vienu jau tad skaits arī sākas: viens, pēc tam divi.

— Tad viņš taču mani tikai uz vaiga noskūpstīja, nevis uz lūpām.

— Tas vienalga — kur.

— Nē, nav vienalga, Aļoša... Ko tu saproti no mūsu dzīves?

— Ko saprotu? Visu karu esmu cauri karojis, nāvi redzējis tuvāk nekā tevi .. .

— Tu karoji, bet es šeit beidzos vai nost tevis dēļ, aiz bēdām man rokas trīsēja, taču dūšu palaist nedrīkstēju, bija jāstrādā, lai izticinātu bērnus un lai valstij tiek, ar ko cīnīties pret ienaidniekiem fašistiem.

Māte runāja mierīgi, taču sirds viņai sāpēja; un Petrušam bija mātes žēl; viņš zināja, ka viņa bija iemācījusies pati lāpīt apavus sev un viņam ar Nastju, lai nebūtu dārgi jāmaksā kurpniekam, un par kartupeļiem laboja kaimiņiem elektriskās plītiņas.

— Un es nevarēju izturēt dzīvi un ilgas pēc tevis, — māte runāja. — Bet, ja būtu izturējusi, es būtu nomirusi, es zinu, ka būtu tolaik nomirusi, bet man ir bērni. . . Man vajadzēja sajust ko citu, Aļoša, kaut kādu prieku, lai es varētu atpūsties. Viens cilvēks sacījās mani mīlot, un viņš izturējās pret mani tik maigi kā citkārt senās dienās tu...

— Kas tas tāds, atkal šis Semjons-Jevsejs? — tēvs noprasīja.

— Nē, cits cilvēks. Viņš strādā par mūsu arodbiedrības rajona komitejas intrukloru, viņš ir evakuētais . . .

— Nu, velns ar viņu, lai būtu kas būdams! Tad tā ari notika, viņš tevi iepriecināja?

Petruša par šo instruktoru nekā nezināja un brīnījās, kāpēc viņš to nepazina. «Ko tu neteiksi, mūsu māte arī ir manīga,» viņš klusībā nočukstēja.

Māte tēvam atbildēja:

— Nekā es no viņa nesaņēmu, nekāda prieka, un pēc tam man bija vēl grūtāk. Mana dvēsele tiecās viņam pretim tāpēc, ka pati bija pie miršanas, bet, kad viņš kļuva man tuvs, pavisam tuvs, es biju vienaldzīga, es tai brīdi domāju par savām mājas rūpēm un nožēloju, ka esmu viņam ļāvusi būt man tuvam. Es sapratu, ka tikai ar tevi varu būt mierīga, laimīga un pie tevis atpūtišos, kad tu būsi tuvu. Bez tevis man nav dzīves, es nespēju saglābt sevi bērniem ... Dzīvo ar mums, Aļoša, mums būs labi!

Petruša dzirdēja, kā tēvs piecēlās no gultas, aizsmēķēja pīpi un apsēdās uz ķeblīša.

— Cik reižu tu ar viņu satikies tā, ka biji pavisam tuvu? — tēvs pratināja.

— Tikai vienu reizi, — sacīja māte. — Vairāk nekad. Cik tad vajadzēja?

— Cik gribi, tava darīšana, — tēvs atcirta. — Kāpēc tad tu teici, ka esi mūsu bērnu māte, bet sieviete esi bijusi tikai ar mani — un arī tas jau sen...

— Tas ir patiesība, AJoša ...

— Nu kā tad tā, kas tā par patiesību? Arī ar viņu tu taču biji sieviete?

— Nē, ar viņu es nebiju sieviete, gribēju būt, bet nevarēju ... Es jutu, ka eju bojā bez tevis, man vajadzēja — lai kāds pie manis būtu, biju pagalam izmocījusies, mana sirds bija aptumsusi, pat savus bērnus vairs nespēju mīlēt, bet viņu dēļ, tu zini, es visu varētu izciest, viņu dēļ arī pati sevi nežēlotu! ...

— Pagaidi! — tēvs iebilda. — Tu taču sakies esot vīlusies šai savā jaunajā Seņkā-Jevsejkā, nekāda prieka no viņa it kā neesot saņēmusi, un tomēr tak nepazudi un bojā neaizgāji, paliki dzīva?

— Nepazudu, — māte nočukstēja, — esmu dzīva.

— Tātad arī tie ir meli? Kur tad ir tava patiesība?

— Nezinu, — māte čukstēja. — Es maz ko zinu.

— Labi. Toties es zinu daudz, esmu pārdzīvojis vairāk nekā tu, — tēvs pateica. — Padauza tu esi — un vairāk nekas.

Māte klusēja. Tēvs — varēja dzirdēt — strauji un smagi elpoja.

— Tātad esmu mājās, — viņš sacīja. — Kara vairs nav, bet tu mani ievainoji pašā sirdī. Nu, ko tad vairāk, dzīvo vien tagad ar Seņku un Jevsejku! Par laika kavēkli, par apsmieklu tu mani esi pataisījusi, bet es arī esmu cilvēks, nevis paijiņa..

Tēvs sāka pa tumsu ģērbties un auties. Tad viņš uzdedza petrolejas lampu, apsēdās pie galda un uzvilka rokas pulksteni.

30*

467

— Pulkstenis četri, — viņš pats sev sacīja.

— Vēl tumšs. Taisnību saka, sievišķu daudz, bet sievas vienīgas nav.

Mājā iestājās klusums. Nastja miegā vienmērīgi elpoja uz koka dīvāna. Petruša piekļāvās pie spilvena uz siltās krāsns un aizmirsa, ka viņam jākrāc.

— Aļoša! — māte laipnā balsī ierunājās.

— Aļoša, piedod man.

Petruša dzirdēja, kā tēvs ievaidējās un kā pēc tam nobrakšķēja stikls; pa aizkara spraugu Petruša redzēja, ka istabā, kur bija tēvs un māte, kļūst tumšāks, taču uguns vēl dega. «Lampas cilindru pārspiedis,» Petruša apjēdza, «cilindru tagad nekur nav.»

— Tu esi sagriezis roku, — māte ieminējās.

— Tev asinis tek, paņem no kumodes dvieli.

— Klusu! — tēvs uzkliedza. — Es tavu balsi dzirdēt negribu ... Modini augšā bērnus, modini tūliņ uz vietas ... Modini, kad tev saka! Es viņiem pastāstīšu, kāda viņiem ir māte! Lai viņi ziņai

Nastja izbailēs iekliedzās un pamodās.

— Mamma! — viņa pasauca. — Vai var pie tevis?

Nastjai patika nakti ielīst gultā pie mātes un sildīties zem viņas segas.

Petruša krasnsaugšā paslējās sēdus, nolaida kājas par malu un uzsauca visiem:

— Laiks gulēt! Ko jūs mani uzmodinājāt? Vēl nav rīts, ārā tumsa! Ko jūs taisāt troksni, arī gaismu uzdeguši?

— Guli, Nastja, guli, vēl agrs, es tūliņ pati pie tevis aiziešu, — atbildēja māte. — Arī tu, Petruša, necelies, nerunā vairs.

4G8

— Un kāpēc tad jūs runājat? Ko tēvam vajag? —■ Petruša noprasīja.

— Kas tev par daļu — ko man vajag! — tēvs iesaucās. — Paskat, seržants, kāds nebijis!

— Un kāpēc tu lampai cilindru plēs kopā? Kam māti baidi? Viņa jau tāpat ir vāja, kartupeļus bez pavalga ēd, pavalgu atdod Nastjai.

— Bet vai tu zini, ko māte te darīja, ar ko nodarbojās? — tēvs iekliedzās žēlabainā balsi kā bērns.

— Aļoša! — Ļubova Vasiļjevna lēnīgi apsauca viru.

— Zinu gan, es visu zinu! — Petruša sacīja. — Māte pēc tevis raudāja, gaidīja tevi, bet tu atbrauci, un viņa atkal raud. Tu pats nezini 1

— Tu vēl nekā nesaproti! — tēvs noskaitās. — Ir nu gan mums izaudzis atzars!

— Es visu līdz pēdējam saprotu, — Petruša no krāsnsaugšas attrauca. — Tu pats nesaproti. Mums jāstrādā, dzīvot vajag, bet jūs ķīvējaties kā tādi nejēgas...

Petruša apklusa; viņš atlika galvu uz spilvena un neviļus, nedzirdami apraudājās.

— Lielu vaļu tu mājās esi ieņēmies, — tēvs sacīja. — Bet nu jau vienalga, dzīvo šeit par saimnieku ...

Noslaucījis asaras, Petruša tēvam atteica:

— Ek tu, šitāds tēvs, runā tik vien, bet pats vecs un karā bijis... Aizej ritu uz invalīdu kooperatīvu, tur tēvocis Haritons stāv aiz letes, griež maizi, nevienam svaru nenorauj. Viņš arī bija karā un pārnāca mājās. Ej pavaicā viņam, viņš visiem stāsta un smejas, es pats dzirdēju. Viņam ir sieva Aņuta, izmācījās par šoferi, tagad izvadā maizi, pali laba, maizi nezog. Arī viņa draudzējās un gāja ciemos, tur viņu pacienāja. Šitais viņas paziņa bija ar ordeni, viņš ir bez rokas un strādā par galveno veikalā, kur uz taloniem dod rūpniecības preces ...

— Ko tu tur mels, labāk guli, drīz svīdīs gaisma, — māte viņu apsauca.

— Bet jūs arī man gulēt neļāvāt... Gaismas tik drīz vēl nebūs. Šitais vienrocis sadraudzējās ar Aņutu, viņiem sāka labi klāties. Bet Haritons bija karā. Tad Haritons pārbrauca un sāka ar Aņutu lamāties. Augu dienu lamājās, bet naktī dzer degvīnu un ēd uzkodu, bet Aņuta raud, nekā neēd. Lamājās, lamājās, tad apklusa, Aņutu ilgāk vairs nemocīja un sacīja viņai: tev, muļķa meitieti, viens pats vienrocis bijis, bet, ek, man bez tevis ij Glaška bija, ij Aprosjka bija, ij Marusjka bija, ij tava vārda-masa Ņuška bija un piedevām vēl Magdaļinka. Un pats smejas. Arī krustmāte Aņuta smejas, pēcāk viņa pati lielījās: Haritons vēl ir labs diezgan, labāka nekur nav, viņš fašistus galēja un no visādiem sievišķiem nevar ne atkauties. Tēvocis Haritons mums visu veikalā stāsta, maizes klaipus ar skaitu pieņemdams. Un tagad viņi dzīvo mierā, pa labam. Bet tēvocis Haritons atkal smejas, saka: «Piemānīju es savu Aņutu, nevienas man nebija — ne Glaškas, ne Ņuškas, ne Aprosjkas, arī Magdaļin-kas piedevām ne, karavīrs — tas ir tēvuzemes dēls, tam nav vaļas velnu dzīt, viņš ar visu sirdi ienaidniekam pretim stāj. Es tāpat vien tīšuprāt Aņutu pabaidīju...» Liecies gulēt, tēv, pūt nost lampu, ko uguni kvēpāt bez cilindra . ..

Ivanovs ar izbrīnu klausījās, ko viņa Petruša stāstīja. «Skat, kas par sumpurni!» tēvs prātoja par dēlu. «Man likās, viņš ari manu Māšu tūliņ pieminēs ...»

Petruša bija nokusis un sāka krākt. Tagad viņš no tiesas gulēja.

Viņš pamodās, kad bija jau liela diena, un satrūkās, ka aizgulējies un nav apkopis mājā rīta soli.

Mājā bija tikai Nastja. Viņa sēdēja uz grīdas un šķirstīja bilžu grāmatu, ko māte jau sen viņai bija nopirkusi. Viņa to skatījās diendienā, jo citas grāmatas nebija, un vilka pirkstiņu pa burtiem it kā lasīdama.

— Ko tā grāmatu no rīta savazā? Liec lai stāv vietā! — Petruša māsai pavēlēja. — Kur māte, aizgāja uz darbu?

— Uz darbu, — Nastja klusu atbildēja un aizvēra grāmatu.

— Un kur palika tēvs? — Petruša aplūkojās apkārt virtuvē un istabā. — Viņš paņēma savu mugursomu?

— Viņš paņēma savu mugursomu, — Nastja apliecināja.

— Ko viņš tev teica?

— Viņš neteica, viņš mani uz mutes un actiņām nobučoja.

— Tā, tā, — Petruša domīgi novilka.

— Slienies augšā no grīdas, — viņš pavēlēja māsai, — nāc, es tevi nomazgāšu tīrāk un apģērbšu, mēs abi iesim laukā ...

Viņu tēvs šai laikā sēdēja stacijā. Viņš jau bija iedzēris divsimt gramu degvīna un no rīta paēdis pusdienas, ko viņam izsniedza uz talona, pēc kura saņemama pārtika ceļā. Jau naktī viņš bija galīgi izlēmis braukt uz to pilsētu, kur bija atstājis Māšu, lai tur alkal satiktu viņu un varbūt nekad no viņas nešķirtos. Slikti, ka viņš ir daudz vecāks par šo pirtnieka meitu, kuras mati smaržoja pēc meža un lauka. Bet gan jau tad redzēs, kā tur sanāks, nevar visu tā uz priekšu paredzēt. Ivanovs tomēr cerēja, ka Masa kaut drusciņ priecāsies, viņu atkal ieraudzījusi, un ar to viņam pietiks; tātad arī viņam ir cits tuvs cilvēks, turklāt jauks, jautrs un labu sirdi. Gan jau tad redzēs!

Drīz pienāca vilciens, kas gāja uz to pusi, no kurienes tikai vakar bija ieradies Ivanovs. Viņš paņēma savu mugursomu un dzirās kāpt vagonā. «Maša nu gan mani negaida,» Ivanovs domāja. «Viņa man teica, ka es tik un tā viņu aizmirsīšot un mēs nekad vairs neredzēšoties, bet es patlaban braucu pie viņas uz visiem laikiem.»

Viņš iegāja vagona tamburā un palika tur, lai tad, kad vilciens sāks iet, pēdējo reizi palūkotos uz nelielo pilsētu, kur bija dzīvojis pirms kara, kur bija dzimuši viņa bērni ... Viņš gribēja vēlreiz paraudzīties uz māju, ko bija atstājis; no vagona to varēs saskatīt, jo māja, kurā viņš bija dzīvojis, atrodas ielā, kas ved uz dzelzceļa pārbrauktuvi, un vilciens ies pāri šai pārbrauktuvei.

Vilciens sakustējās un lēni virzījās pa stacijas pārmijām pretim tukšiem rudens laukiem. Ivanovs ieķērās vagona kāpnīšu rokturos un no tambura raudzījās uz mājiņām, ēkām, šķūnīšiem, uz pilsētas ugunsdzēsēju torni, kas viņam šķita tuvs. Viņš sa-zīmoja tālumā divus augstus dūmeņus: viens bija ziepju fabrikā, otrs — ķieģeļu rūpnīcā; tur pie ķieģeļu spiedes pašlaik strādāja Ļuba; lai viņa tagad dzīvo pa savam prātam, viņš dzīvos pa savam. Varbūt viņš varētu arī piedot, bet kāda tam jēga? Tik un tā viņa sirds ir kļuvusi pret viņu cieta un tanī nav piedošanas cilvēkam, kas skūpstījies un dzīvojis ar citu, lai pa kara laiku un atšķirtībā no vīra nebūtu tik skumji un vientulīgi. Bet tas, ka Ļuba kļuvusi tuva savam Semjonam vai Jevsejam tāpēc, ka dzīvot bijis grūti, ka viņu mocījis trūkums un grūtsirdība, tas nav nekāds attaisnojums, tas tikai apliecina viņas jūtas. Mīla jau allaž izaug no trūkuma un grūtsirdības; ja cilvēkam nekā netrūktu un nebūtu skumji, viņš nekad neiemīlētu otru cilvēku.

Ivanovs jau dzīrās iet no tambura vagonā un likties gulēt, nevēlēdamies pēdējo reizi pamest skatienu uz māju, kur bija dzīvojis un kur palika viņa bērni; nevajag sevi velti mocīt. Viņš palūkojās uz priekšu — vai tālu vēl līdz pārbrauktuvei — un tūliņ to ieraudzīja. Dzelzceļa stigu šeit šķērsoja zemesceļš, kas veda uz pilsētu; uz šā ceļa mētājās no vezumiem pabirušas salmu un siena šķipsnas, kārklu klūgas un zirgāboli. Parasti šis ceļš bija tukšs, izņemot divas tirgus dienas nedēļā; retu reizi pa to aizklidzina zemnieks ar siena vezumu uz pilsētu vai arī tukšā atpakaļ uz sādžu. Tā bija arī patlaban; ciema ceļš stiepās tukšs: tikai no pilsētas, no ielas, kurā ceļš iesniedzās, tālumā skrēja divi bērni, viens lielāks, otrs mazāks, un lielākais, saņēmis mazāko aiz rokas, ātri rāva to sev līdzi, bet mazākais, lai cik ļoti steidzās, lai cik centīgi tipināja kājelēm, nekādi netika lielākajam līdzi. Tad tas, kurš bija lielāks, raušus rāva mazo uz priekšu. Pie pēdējās mājas viņi apstājās un palūkojās uz stacijas pusi, jādomā, pārlikdami, vai iet turp vai neiet. Tad viņi paraudzījās uz pasažieru vilcienu, kas nupat jau bija uz pārbrauktuves, un teciņiem joza pa ceļu taisni uz vilcienu, it kā uzreiz iegribējuši to panākt.

m

Vagons, kurā stāvēja Ivanovs, šķērsoja pārbrauktuvi. Ivanovs pacēla no grīdas mugursomu, lai ietu vagonā un liktos gulēt uz augšējā plaukta, kur cili pasažieri netraucēs. Taču nez vai paspēja tie divi bērni atskriet kaut vai līdz vilciena pēdējam vagonam? Ivanovs izliecās no tambura un palūkojās atpakaļ.

Divi bērni, rokās saķērušies, aizvien vēl skrēja pa ceļu uz pārbrauktuvi. Viņi pakrita — abi reizē, — piecēlās un atkal skrēja uz priekšu. Lielākais no abiem pacēla brīvo roku un, pagriezies ar seju pret aizejošo vilcienu, māja ar roku uz savu pusi, it kā aicinādams kādu atgriezties pie viņa. Un tad viņi atkal nostiepās gar zemi. Ivanovs saskatīja, ka lielākajam vienā kājā veltenis, bet otrā galoša — tāpēc arī viņš tik bieži klupa.

Ivanovs aizvēra acis, nevēlēdamies redzēt un just pakritušo, spēkus zaudējušo bērnu sāpes, un pats sajuta karstu svelmi ielīstam krūtīs, it kā tanīs ieslēgtā sirds, ilgas tvīkdama, būtu nemitīgi un veltīgi situsi visu mūžu un tikai tagad izlauzusies brīvē, pildīdama visu viņa būtni ar siltām trīsām. Pēkšņi viņš visu, ko bija zinājis agrāk, saredzēja daudz skaidrāk un patiesāk. Agrāk viņš dzīvi bija izjutis cauri patmīlas un savtīgu interešu žogiem, nu pēkšņi viņš tai pieskārās ar atsegušos sirdi.

Viņš vēlreiz no vagona kāpslīšiem paskatījās uz vilciena pakaļgalu, uz bērniem, kas nu jau bija tālu. Tagad viņš jau zināja, ka tie ir viņa bērni, Pet-ruša un Nastja. Tie, jādomā, redzēja viņu, kad vagons gāja pa pārbrauktuvi, un Petruša sauca viņu uz mājām pie mātes, bet viņš tobrīd skatījās uz tiem nevērīgi, domāja par ko citu un nepazina savus bērnus.

Patlaban Petruša un Nastja skrēja tālu nopakaļ vilcienam pa smilšainu taciņu blakus sliedēm; Petruša, tāpat kā pirmīt, turēja pie rokas mazo Nastju un vilka vilkšus, kad viņa nejaudāja izskriet tam līdzi.

Ivanovs izsvieda mugursomu no vagona zemē, tad nokāpa uz zemākā kāpslīša un izlēca no vilciena uz tās pašas smilšainās taciņas, pa kuru viņam pakaļ skrēja viņa bērni.

VĒL KĀDA MAMMA

BET es, kad izaugšu liels, es skolā neiešu! — teica Artjoms savai mātei Jevdokijai Aleksej evnai.

— Vai tiesa, mamm?

— Tiesa, tiesa, — māte atsaucās. — Ko nu tu tur iesi!

— Ko es tur iešu? Nav ko iet! Citādi — es aiziešu, un tev bez manis būs bēdīgs prāts. Labāk nevajag!

— Nevajag, — māte piekrita, — nu ka nevajag!

Bet, kad pagāja vasara un Artjomam palika septiņi gadi, Jevdokija Aleksejevna ņēma dēlu pie rokas un veda uz skolu. Artjoms gribēja no mātes izmukt, bet nevarēja izraut savu roku no viņējās; roka mātei tagad bija cieta, agrāk bija mīksta.

— Nu, ko tur! — Artjoms noteica. — Toties es drīz nākšu mājās! Drīz tak, vai ne?

— Drīz, drīz, — māte apstiprināja. — Mazdrusciņ pamācīsies un nāksi uz mājām.

— Es mazmazdrusciņ, — Artjoms bija ar mieru.

— Tu tikai mājās pēc manis nebēdājies!

— Nē, jau, nē, dēliņ, nebēdāšos.

— Nē, tu maznieciņ pabēdājies, — Artjoms atļāva. — Tā tev būs labāk, — kā nu citādi! Un mantiņas no kakta nevajag vākt malā: es pārnākšu un tūliņ spēlēšos, es skriešiem atskriešu mājās.

— Un es tevi gaidīšu, — māte apsolīja, — es tev šodien pankūkas izcepšu.

— Tu mani gaidīsi? — Artjoms kļuva priecīgs.

— Tev tik būs ko nogaidīties! Eh, grūti gan tev būs! Bet tu neraudi pēc manis un nebaidies, un pielūko, ka nenomirsti, bet gaidi mani!

— Labi jau, labi! — Art joma māte iesmējās.

— Gan jau sagaidīšu tevi, manu mīļumiņ, kazi, nenomiršu!

— Tu tikai elpo un cieties, tad nemirsi, — Artjoms pamācīja. — Paskaties, kā es elpoju, tā tu arī.

Māte nopūtās, apstājās un rādīja dēlam tālumā. Tur ielas galā slējās jauna, liela, no baļķiem cirsta skola, augu vasaru to bija cēluši, un aiz skolas sākās tumšs lapu koku mežs. No šejienes līdz skolai vēl bija tālu, šaipus tās stiepās gara māju virtene, savu desmit vienpadsmit sētu.

— Tālāk nu ej viens pats, — māte sacīja. — Pierodi staigāt viens. Skolu tak tu redzi?

— Kā nu ne! Ekur pat ir!

— Nu ej, ej, Artjomuška, ej viens pats. Skolotāju klausi, viņa tev tagad būs manā vietā.

Artjoms kļuva domīgs.

— Nekā vis, tavā vietā viņa nebūs, — Artjoms klusu noteica, — viņa ir sveša.

— Pieradīsi, Apolinārija Nikolajevna tev būs kā savējā. Ej nu vien!

Māte noskūpstīja Artjomu uz pieres, un viņš gāja tālāk viens pats.

Pagājis gabaliņu, viņš atskatījās uz māti. Māte stāvēja uz vietas un noraudzījās viņam pakaļ. Ar-tjomam nāca raudiens un gribējās griezties atpakaļ pie mātes, taču viņš gāja vien uz priekšu, lai māte uz viņu nedusmotos. Arī mātei gribējās panākt

Artjomu, ņemt viņu pie rokas un kopā iet atpakaļ uz mājām, taču viņa tikai nopūtās un devās mājup viena.

Drīz Art joms atkal pagriezās, lai vēl paskatītos uz māti, bet viņu vairs nevarēja redzēt.

Un tā nu viņš gāja viens un sāka raudāt. Te uzreiz zostēviņš pastiepa kaklu caur žogu, nošņācās un iecirtās ar knābi Artjomam bikšu starā, aizķerdams pie reizes arī stilba dzīvo ādu. Artjoms parāvās nost un izglābās no zostēviņa. «Tie ir briesmīgi meža putni,» Artjoms nolēma, «viņi dzīvo kopā ar ērgļiem!»

Citā sētā vārti bija vajā. Artjoms ieraudzīja pinkainu dzīvnieku, aplipušu dadžu pogaļām; dzīvnieks stāvēja ar asti uz Artjoma pusi, bet tik un tā bija dusmīgs un redzēja viņu.

«Kas nu tas tāds?» Artjoms nodomāja. «Vilks, vai?» Artjoms atskatījās uz to pusi, kur bija aizgājusi māte, — vai viņu tur vēl neredz, — un ja nu šis vilks skrien turp? Māti neredzēja, jādomā, viņa jau mājās, — tas ir labi, vilks viņu neapēdīs. Te uzreiz pinkainais dzīvnieks pagrieza galvu un atņirdza pret Artjomu platu zobainu muti.

Artjoms pazina suni Plušķi.

— Plušķi, vai tas esi tu?

— R-r-r! — suns-vilks atbildēja.

— Aiztiec tikai! — Artjoms padraudēja. — Aiztiec vien! Zini, kas tev par to būs? Es eju uz skolu! Rekur to var redzēt!

— Mmm, — Plušķis miermīlīgi noteica un piekrizdams paluncināja asti.

— E, liels gabals vēl līdz skolai! — Artjoms nopūtās un turpināja ceļu.

Nez kas pēkšņi un sāpīgi iesita Artjomam pa vaigu, it kā iecirtās ādā un uz vietas izlīda atpakaļ.

— Kas nu tas vēl nebūs? — Artjoms tīri vai sabijās. — Ko tu kaujies, es tev gan... Man jāiet uz skolu. Es esmu skolnieks — vai neredzi!

Viņš palūkojās apkārt, taču neviena nebija, tikai vējš čaukstinājās pa nobirušajām lapām.

— Paslēpies? — Artjoms novaicāja. — Parādies tik tu man!

Zemē gulēja resna vabole. Artjoms to pacēla, tad nolika uz dadža lapas.

— Laikam tu man no vēja uzkriti. Tagad nu dzīvo, dzīvo labi aši, ziema nāk virsū.

Tā pateicis, Artjoms joza uz skolu, lai nenokavētos. Sākumā viņš skrēja pa stidziņu gar žogu, bet tur nez kāds zvērs uzpūta viņam karstu dvašu un uzsauca: ffurfurči!

— Neaiztiec mani: man nav vaļas! — Artjoms brīdināja un izskrēja ielas vidū.

Skolas pagalmā sēdēja bērni. Artjoms tos nepazina, tie bija atnākuši no citas sādžas un, jādoma, mācījās jau sen un visi bija gudri, jo Artjoms nesaprata, ko viņi runāja.

— Vai tu treknos burtus pazīsti? Oho! — sacīja puika no svešas sādžas.

Un vēl divi stāstīja:

— Mums Afanasijs Petrovičs snuķainos kukaiņus rādīja!

— Mēs tos jau esam izņēmuši. Mēs putnus mācījāmies līdz iekšām!

— Jūs tikai līdz iekšām, bet mēs visus putnus izņēmām cauri līdz pat lidošanai.

«Bet es nemāku nekā,» Artjoms domāja, «es tikai mammu mīlu! Bēgšu uz mājām!»

Iešķindējās zvaniņš. Uz skolas lievenēm iznāca skolotāja Apolinārija Nikolajevna un, kad zvaniņš apklusa, sacīja:

— Labdien, bērni! Nāciet šurp, nāciet man līdzi!

Visi bērni gāja iekšā, vienīgi Artjoms palika

pagalmā. Apolinārija Nikolajevna pienāca pie viņa.

— Un ko tad tu? Sabijies, vai?

— Es gribu pie mammas, — Artjoma sacīja un ar piedurkni aizsedza seju. — Tūlīt ved mani uz mūsmājām!

— Nē, nēl — skolotāja atbildēja. — Skolā es esmu tava mamma!

Viņa paņēma Art jomu zem padusēm, pacēla rokās un nesa.

Artjoms pamazītēm vēroja skolotāju: vai tu re, kāda viņa ir, — viņa bija baltu vaigu, laba, acis jautri lūkojās Artjomā, it kā viņa gribētu ar to rotaļāties kā maza meitene. Un smaržoja tāpat kā māte, pēc siltas maizes un vītušas zāles.

Klasē Apolinārija Nikolajevna gribēja apsēdināt Artjomu solā, taču viņš bailēs piespiedās tai klāt un nelaidās ārā no klēpja. Apolinārija Nikolajevna apsēdās pie galda un sāka mācīt bērnus, bet Artjomu atstāja sev uz ceļiem.

— Eku vei, kas par resnu pīļtēviņu sēž klēpī! — kāds puika ieteicās.

— Es neesmu resns! — Artjoms atsaucās. — Mani tikai ērglis saknāba, es esmu ievainots.

Viņš nošļāca skolotājai no klēpja un apsēdās solā.

— Kurā vietā? — skolotāja jautāja. — Kur tev ir brūce? Parādi man to, parādi nu!

— Šiten te! — Artjoms rādīja kāju, kur zostēviņš viņam bija iekniebis.

Skolotāja aplūkoja kāju.

— Līdz stundas beigām izturēsi?

— Izturēšu, — Artjoms apsolījās.

Artjoms neklausījās, ko skolotāja stundā stāstīja. Viņš skatījās pa logu uz tālu, baltu mākoni, tas peldēja pa debesīm uz to pusi, kur dzīvo mamma viņu miļajā mājiņā. Bet vai tikai viņa ir vēl dzīva? Vai nav no kaut kā nomirusi, — re, kā tad vecmāmiņa Darja pavasari uz rāviena nomira, ne kāds domāja, ne gaidīja. Bet varbūt bez viņa tur mājiņa aizdegusies, Artjoms taču tik sen kamēr no mājām projām, vai maz kas var notikt.

Skolotāja pamanīja zēna nemieru un apjautājās:

— Kas tev ir, Artjom Fedotov, ko tu pašlaik domā? Kāpēc tu manī neklausies?

— Man bail no ugunsgrēka, mūsu māja nodegs.

— Nenodegs. Kolhozā ļaudis uzmanīs, gan viņi uguni apdzēsīs.

— Bez manis apdzēsīs? — Artjoms novaicāja.

— Bez tevis tiks galā.

Pēc stundām Artjoms pirmais drāzās ārā no klases.

— Pagaidi, pagaidi, — sauca Apolinārija Nikolajevna. — Griezies atpakaļ, tu taču esi ievainots.

Bet bērni teica:

— Vei, kāds — invalīds, bet skrien!

Artjoms apstājās durvīs, skolotāja piegāja, paņēma viņu aiz rokas un veda sev līdzi. Dzīvoklis viņai bija turpat skolā, tikai ieeja no otra lieveņa, Apolinārijas Nikolajevnas istabās smaržoja pēc puķēm, skapī klusu džinkstēja trauki, un visur bija uzkopts, spodri un jauki.

Apolinārija Nikolajevna apsēdināja Artjomu uz krēsla, apmazgāja viņam kāju bļodā ar siltu ūdeni un ar baltu marli pārsēja sarkano plankumiņu — zostēviņa knābja nodarīto vainu.

— Tava mamma nu gan būs bēdīga! — skolotāja ieteicās. — Vai, cik bēdīga!

— Nebūs vis! — Art joms atbildēja. — Viņa cep pankūkas!

— Nē, būs gan. Ē, sacīs, ko gan tas Artjoms šodien gāja uz skolu? Nekā viņš tur nedabūja zināt, bet gāja taču mācīties, — tātad viņš savu mammu ir piemānījis, tātad viņš mani nemīl, viņa teiks un sāks raudāt.

— Patiešām! — Artjoms satrūkās.

— Patiešām. Kas ir, pamācīsimies tagad!

— Tikai mazmazdrusciņ, — Artjoms sacīja.

— Labi, mazdrusciņ, — skolotāja bija ar mieru. — Nu, panāc šurp, ievainotais!

Viņa paņēma puišeli klēpī un nesa uz klasi. Artjoms baidījās nokrist un cieši piekļāvās skolotajai. Viņš atkal sajuta to pašu vāro un tīkamo smaržu, ko juta mātes tuvumā, un nepazīstamas acis, kas tepat raudzījās viņā, bija laipnas, it kā būtu sen pazīstamas. «Nav vis bail,» Artjoms nodomāja.

Klasē Apolinārija Nikolajevna uzrakstīja uz tāfeles vienu vārdu un sacīja:

— Tā raksta «mamma», — un lika viņam ierakstīt šo vārdu burtnīcā.

— Vai tas ir par manu mammu? — Artjoms vaicāja.

— Par tavu.

Tad Artjoms ņēmās centīgi vilkt savā burtnīcā tādus pašus burtus, kādi bija uz tāfeles. Viņš centās, taču roka neklausīja; viņš lūkoja tai iestāstīt, kā jāraksta, bet roka ņēma pati savu vaļu un vilka ķeburus, kas nemaz neizskatījās pēc mammas. Saskaities Artjoms atkal un atkal rakstīja piecus burtus, kuriem vajadzēja attēlot mammu, un skolotāja noņēmusies raudzījās viņā priecīgām acīm.

— Tu esi brašs puisis! — Apolinārija Nikolajevna paslavēja.

Viņa redzēja, ka nu jau Artjomam burti iznāk glīti un līdzeni.

— Māci vēl! — Artjoms palūdza. — Kas šitais ir par burtu, rau, tāds kā kliņģeris?

— Tas ir «B», — Apolinārija Nikolajevna pateica.

— Un treknie burti, kas tie tādi ir?

— Tie ir, lūk, tādi resni burti.

— Nobaroti? — Artjoms pārvaicāja. — Vai vairāk nemācīsi — nav nekā?

— Kā tad nu nav! Skat, kas par gudrinieku! — skolotāja sacīja. — Raksti vēl!

Viņa uzrakstīja uz tāfeles: dzimtene.

Artjoms jau grasījās pārrakstīt vārdu burtnīcā, bet^tad uzreiz sastinga un sāka ausīties.

Arā kāds briesmīgā, gaudulīgā balsī iedīcās: «U-ū!» — un tad vēl nez no kurienes, tā kā no pazemes atskanēja: «N-n-n!»

Un Artjoms pa logu ieraudzīja melnu vērša galvu. Vērsis pablenza uz Artjomu ar vienu asins pierietušu aci un nāca taisni virsū.

— Mamm! — Artjoms iekliedzās.

Skolotāja paķēra puisēnu un piespieda pie krūtīm.

— Nebaidies! — viņa sacīja. — Nebaidies, manu mazulīt. Es tevi viņam nedošu, viņš tevi neaiztiks.

31*

483

— U-u-ū! — vērsis nobaurojās.

Artjoms apķērās Apolinārijai Nikolajevnai ap kaklu, un viņa uzlika roku puisēnam uz galvas.

— Es vērsi aizdzīšu.

Artjoms neticēja.

— Jā. Bet tu neesi mamma!

— Esmu gani... Pašreiz es esmu tev mamma!

— Tu arī esi mamma? Tur ir mamma — un tu arī, tu šeit.

— Arī es. Es arī esmu tava mamma!

Klasē ienāca večuks gluži noputējis, ar pātagu rokā; viņš paklanījās un teica:

— Labudienu jūsmājās! Vai nevaida kvasa kāda lāse, ko padzerties, kauču vai ūdens? Ceļš pārliekām sauss...

— Bet kas jūs esat, no kurienes? — Apolinārija Nikolajevna apjautājās.

— Mēs esam tālīni, — vecais atbildēja. — Mēs te cauriedami, ciltsbuļļus dzenam, kas pēc plāna noņemti. Dzirdat, kā šie no pilnas sirds mauro? Neganti zvēri!

— Viņi taču var bērnus sabadīt, tie jūsu zvēri! — Apolinārija bažījās.

— Kas par runāšanu! — vecais saņēma ļaunā. — Par ko tad es te esmu? Bērnus es gan nosargāšu!

Vecais vēršu dzinējs padzērās no toverīša vārītu ūdeni — viņš izdzēra turpat vai pustoverīti, — izvilka no tarbas sarkanu ābolīti un iedeva Artjo-mam. «Ēd,» viņš teica, «asini zobus!» Un aizgāja.

— Bet vai man ir vēl kādas mammas? — Artjoms noprasīja. — Kaut kur tālu, tālu?

— Ir, — skolotāja atbildēja. — Tev viņu ir daudz.

— Bet kādēļ daudz?

— Nu, tādēļ, lai tevi vērsis nenobada. Ari visa mūsu dzimtene ir tev mamma.

Drīz pēc tam Artjoms gāja uz mājām, bet otrā rītā jau ar mazu gaismiņu posās uz skolu.

— Kurp tad tu? Vēl agrs, — māte iebilda.

— Jā, bet tur ir skolotāja Apolinārija Nikola-jevna! — Artjoms atbildēja.

— Nu, un kas tad ir, ka skolotāja? Viņa taču laba.

— Viņa, jādomā, būs jau nogaidījusies, — Artjoms sacīja. — Man laiks iet.

Māte noliecās un atvadām noskūpstīja dēlu.

— Nu, ej, ej lēnītiņām. Mācies un audz liels.

1947

SATURS

Pļavu meistari.....

Trešais dēls......

Fro........

Kleķa mājiņa nomales dārza . Miglā tītas jaunības ausmā .

Jūlija negaiss.....

Svaigs akas ūdens .

Pusnakts debesīs.....

Mašīnista sieva.....

Skaistajā un negantajā pasaule .

Dzelzs vecene.....

Iedvesmas vadītie cilvēki

Uz rieta pusi.....

Septiņsētes aizstāvēšana .

Meitene Rozā.....

Male........

Govs........

Mazais karavīrs.....

Bezdvēseles ienaidnieks .

Trīs karavīri......

Vējš arājs......

Labirinta ieņemšana . . . .

Ziediņš smiltīs.....

Ņikita.......

Afrodite.......

Atgriešanās......

Vēl kāda mamma .

Andrejs Platonova d. Platonovs SKAISTAJĀ UN NEGANTAJĀ PASAULĒ

Redaktore L. Spriņfte. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore B. Dimanta.

Korektore I. Struča. Nodota salikšanai 1972. g. 12. aprīli. Parakstīta iespiešanai 1972. g. 10. novembrī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1, formāts 70X100/32. 15,28 fiz. iespiedi.; 19,88 uzsk. iespiedi.; 19,63 Izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 75 кар., auduma Iesējumā 80 кар. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25173/D-405. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Sovtfskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 1132.

1

Tolaik vēl bija kungi: pirmskara laiks.

Content

Platonovs Andrejs Skaistajā un negantajā pasaulē. Stāsti

PĻAVU MEISTARI

TREŠAIS DĒLS

FRO

KLEĶA MĀJIŅA NOMALES DĀRZĀ

MIGLĀ TĪTAS JAUNĪBAS AUSMĀ

JŪLIJA NEGAISS

SVAIGS AKAS ŪDENS

PUSNAKTS DEBESIS

MAŠĪNISTA SIEVA

SKAISTAJĀ UN NEGANTAJĀ PASAULĒ

DZELZS VECENE

IEDVESMAS VADĪTIE CILVEKI

UZ RIETA PUSI

SEPTIŅSĒTES AIZSTAVESANA

MEITENE ROZA

MĀTE

GOVS

MAZAIS KARAVĪRS

BEZDVĒSELES IENAIDNIEKS

TRĪS KARAVĪRI

VĒJŠ ARĀJS

LABIRINTA IEŅEMŠANA

ZIEDIŅŠ SMILTīS

ŅIKITA

AFRODĪTE

ATGRIEŠANAS

VĒL KĀDA MAMMA

SATURS

1