Šolohovs Mihails

Plēsums

MIHAILS Šolohovs

PLĒSUMS

.

PIRMĀ GRĀMATA

.

1. nodaļa

Janvāra beigas, pirmā atkušņa apvēsmoti, tīkami smaržo ķiršu dārzi. Ap dienasvidu aizvējā (ja saulīte silda) vietumis uzvēdī sērīgs, tikko jaušams ķiršu mizas aromāts kopā ar kūstoša sniega saldīgsnējo velgmi, kopā ar spēcīgo un pirmatnējo dvašu, ko izelpo šur tur no sniega un mirušo lapu pārklāja izspraukusies zeme.

Liega, daudzkrāsaina smarža nerimtīgi tvan virs dārziem līdz zilgajam mijkrēslim, līdz tam laikam, kamēr caur kailajiem zariem parādās zaļgani apsūbējušais mēness rags un jau brangi apvēlušies zaķi pamet sniegā savu pēdu pūkainos lāšumiņus…

Bet tad vējš no slepes pakalniem atnesīs dārzos sala apsvilināto vērmeļu netverami maigo dvesmu, aprimsies dienas smaržas un skaņas, pa vībotnēm un nezālāju, pa ru- gainēs izbalējušām sarenēm un arumu viļņotajiem pauguriem nedzirdami — kā palsa vilku māte no austrumiem piezagsies nakts, atstādama aiz sevis stepē mijkrēšļa ēnu dzīparu pēdas.

Pa stepei vistuvāko sānceļu 1930. gada janvāra vakarā Dārdu Gravas ciemā iegriezās jātnieks. Pie upītes viņš apturēja nogurušo, paslēpenēs lēkšķaini nosarmojušo zirgu un nokāpa zemē. Augstu pāri tumsas pielietajiem dārziem, kas stiepās gar šaurā ceļa abām pusēm, pāri papeļu audžu skupsnām stāvēja dilstošs mēness. Ceļš bija tumšs un kluss. Kaut kur aiz upītes spalgi gaudoja suns un dzelteni mirgoja uguntiņa. Jātnieks kāri caur degunu ierāva salto gaisu, gausi novilka cimdu un aizsmēķēja, tad

sajoza stingrāk seglu siksnu, pabāza pirkstus zem sviedr- auta un, sajutis karsto, sasvīdušo zirga muguru, veikli uzmeta seglos savu lielo augumu. Seklo, ari ziemā neaizsalstošo upīti viņš pārjāja brišus. Dobji klakšķinādams pakavus pa upītes gultnes o]icm, zirgs ejot tiecās padzerties, taču jātnieks viņu paskubināja, un, liesai noklunk- šķot, tas izlēca lēzenajā krastā.

Izdzirdis priekšā balsis un slieču čirkstoņu, jātnieks atkal apstādinaja zirgu. Tas tramīgi sakustināja ausis un sagriezās sāņus. Sudraba uzkrāts un ar sudrabu apkaltais augstais kazaku seglu loks, iekļuvuši mēness staros, pēkšņi ceļa tumsā iezaigojās baltā, žilbinošā spozmē. Jātnieks uzmeta pavadu uz seglu loka, aši uzmauca galvā kazakiem ierasto kamieļvilnas bašliku, kas līdz šim bija karājies uz pleciem, aizsedza seju un laida tālāk platā riksī. Ticis garām pajūgam, viņš atkal sāka jāt soļos, bet bašliku vairs nenoņēma.

Iejājis jau ciematā, viņš apvaicājās pretim nākošajai sievietei:

—    Saki, krustmāt, — kur šeit dzīvo Jakovs Ostrovnovs?

—    Vai Jakovs Lukičs?

—    Jā.

—    Tepatās aiz papeles ir viņa māja ar kārniņu jumtu, — vai redzat?

—    Redzu. Paldies!

Pie plašās, ar kārniņiem apjumtās mājas viņš nokāpa no zirga, ieveda to pa vārtiņiem sētā un, klusām ar pletnes rokturi pie loga pieklauvējis, pasauca:

Saimniek! Jakov Lukič, panāc uz brītiņu ārā!

Bez cepures, ar plecos uzmestiem svārkiem saimnieks iznāca uz lievenēm; ielūkodamies svešinieka sejā, viņš nokāpa leja.

Ko nelabais attrencis? — iesirmajās ūsās smaidīdams, viņš jautāja.

—   Vai nepazīsti, Lukič? Dod naktsmājas. Kur lai siltumā ievedu zirgu?

—    Nē, dārgais biedri, nepazīstu vis. Vai nebūsiet no rajona izpildkomitejas? Varbūt no zemes nodaļas? Tā kā būtu redzēts . .. Balss rādās tāda kā pazīstama …

Noskūtās lupas smaidā savilkdams, svešinieks paplēta bašliku.

—    Vai Polovcevu neatceries?

Jakovs Lukičs pēkšņā izbīli palūkojās apkārt, nobālēja - un saka čukstēt:

-— Jūsu labdzimtība! No kādas pasaules malas?.. . Je- saula kungs! . . . Zirdziņu tūdaļ pievietosim … Ievedīsim stallī. . . Kur tie gadi. ..

—    Nu, nu, klusāk! Daudz laika aiztecējis … Vai zirgu sega tev ir? Un mājās nav neviena sveša cilvēka?

Ciemiņš pasniedza pavadu saimniekam. Kūtri paklausot svešas rokas kustībai, izstiepis -kaklu un augstu atmetis galvu, gurdi vilkdams pakaļkājas, zirgs iegāja stallī. Sajutis sveša zirga mājīgo smaku, tas skaudri noklauksti- nāja pakavu pret koka grīdu un iekrācās. Sveša cilvēka roka uzgūlās viņa purslām, veikli un saudzīgi pirksti atbrīvoja noberzētās smaganas no sājās apaušu dzelzs, un zirgs pateicīgi tvēra pēc siena.

—    Siksnas es palaidu vaļīgāk, lai kādu brīdi pastāv tāpat, kad maķenīt atdzisīs, tad noseglošu, — sacīja saimnieks, rūpīgi pārklādams zirgam aukstumā izvēsēto segu. Un, aptaustījis seglojumu, pēc tā, cik cieši bija savilkta šķērsjosta un cik svabadi, līdz galam atlaistas kāpšļu atsaites, jau paguva izdibināt, ka ciemiņš ieradies no tālienes un šaja dienā nojājis prāvu ceļa gabalu.

—    Vai graudi tev vēl turas, Jakov Lukič?

-— Kāds mazumiņš atradīsies. Padzirdināsim un iebērsim graudus. Nu, eima istabā, kādā vārdā jūs tagadiņ godināt, gan nezinu … Pa vecam — esmu atradinājies un itin kā nebūtu ērti… — saimnieks tumsā mulsi pasmaidīja, lai gan zināja, ka viņa smaidu neviens neredz.

—   Sauc vārdā un tēva vārdā. Vai neesi aizmirsis? — ciemiņš atbildēja, pirmais iziedams no staļļa.

Kur nu! Visus vācu kara gadus kopā nolauzām, un arī šajā iznāca… Bieži jūs pieminēju, Aleksandr Aņisi- movič. Kopš tā laika, kad Novorosijskā ar jums pajukām, ne miņas vairs netiku dzirdējis. Domāju, ka jūs kopā ar kazakiem uz Turciju būsiet aizlaidušies.

Viņi iegāja karsti sakurinātajā virtuvē. Polovcevs noņēma bašliku un augsto baltas aunādas jērenīcu, atsegdams varenu, stūrainu, ar palsiem, retiem matiem klātu galvaskausu. Caur stāvo, pliko, punaino vilka pieri viņš pārlaida istabai ātru skatienu un, smaidā samiedzis gaiš.- zilās, dziļajos dobuļos smagnēji zvīlošas ačeles, paklanījās uz sola sēdošajām sievietēm — saimniecei un vedeklai.

Sveicinātas, sie veli Ies!

Paldies dievam, — saimniece atturīgi atbildēja, nogaidot jautājoši palūkodamās virā: «Sak, kas tas par cilvēku, ko tu esi atvedis, un ka pret viņu jāizturas?»

—    Sadabūjiet kaut ko vakariņām, — saimnieks strupi pavēlēja, aicinādams viesi goda istabā pie galda.

Ciemiņš, strēbdams kāpostu viru ar cūkas gaļu, sieviešu klātbūtnē runājās par laiku, par dienesta biedriem. Viņa milzīgais, it ka akmeni cirstais apakšžoklis gausi kustējās; viņš košļāja lēnām, gurdeni, kā gremo nogūlies piekusis vērsis. Pēc vakariņām piecēlās, noskaitīja lūgsnu ar apputējušām papīra puķēm rotāto svētbilžu priekšā un, nopurinājis 110 veca, plecos pārāk šaurā virskrekla maizes drupatas, sacīja:

—   Tencinu, Jakov Lukič, par cienastu! Tagad aprunāsimies.

Vedekla un saimniece aši nokopa galdu un, paklausīdamas saimnieka uzacu mājienam, izgāja virtuvē.

2. nodaļa

Partijas rajona komitejas sekretārs, tuvredzīgs un kustībās kūtrs, apsēdās pie galda, iesāņus pablenza uz Davi- dovu, tad, acis samiegdams un zem tām grumbu maisiņus savilkdams, sāka lasīt viņa dokumentus.

Aiz loga telefona vados svilpoja vējš; pie dārza zedeņiem, pavada piesiets, stāvēja zirgs, bet tam pa kārno muguras kumbru kaut ko knābādama, sāniski sašķiebu- sies, staigāja žagata. Vējš lauzīja tai asti, paceldams putnu spārnos, bet tas atkal nometās uz vecišķi izmocītā, pret visu vienaldzīgā ādinieka muguras un ar plēsonīgu uzvarētājas aci palūkojās apkārt. Pāli staņicai zemu traucās vēja sapluinītas padebešu driskas. Retumis caur mākoņu plaisām izlauzās slīpi lejup krītoši saules stari, atmirdzēja vasarigi zilgs debess nostūrītis, un tad pa logu redzamais Donas izloks, mežs aiz tā un tālā nokalne ar sīkām vēje- nītēm pie apvāršņa ieguva aizkustinoši maigus apveidus.

— Tātad tu aizkavējies Rostovā slimības dēļ? Ko lai dara ,.. Pārējie astoņi divdesmitpiectūkstošnieki ieradās pirms trim dienām. Notika mītiņš. Kolhozu pārstāvji sagaidīja viņus. — Sekretārs domīgi nožļebināja lūpas. — Patlaban pie mums ir sevišķi sarežģīts stāvoklis. Kolektivizācijas procents rajonā — četrpadsmit un astoņas desmitdaļas. Lielāko liesu — zemes kokapstrādāšanas sabiedrības. Turīgajām budžu saimniecībām vel palikuši parādi labības sagādē. Vajadzīgi cilvēki. Ļo-oti! Kolhozi pieprasījuši četrdesmit trīs strādniekus, bet jūs esat atsūtīti tikai deviņi.

Un no uztūkušo plakstu apakšas savādi, vērīgi un ilgi ielūkojās Davidovam acu zīlēs, it kā novērtēdams, ko īsti spēj šis cilvēks.

—    Tātad tu, dārgo biedri, esi atslēdznieks! Ļo-oti labi! Bet vai sen, kamēr tu strādā Putilova rūpnīcā? Aizpīpē!

—    Kopš demobilizācijas. Deviņi gadi. — Davidovs pastiepa roku pēc papirosa, uti sekretārs, pamanījis Davidovam uz delma blāvi zilganu tetovējumu, pavīpsnāja ar atkareno lūpu kaktiņiem.

—    Rota un lepnums? Flotē dienēji?

—    Jā.

—   Tāpēc skatos, tev enkurītis …

—    Biju jauns, saproti… zaļš un muļķa prātā, tādēļ uz- kodināju … — Davidovs īdzīgi pavilka piedurkni lejup un nodomāja: «Paskat, cik āķīgs, kur nevajag! Bet labības sagādi gandrīz vai izlaidis no acīm.»

Sekretārs brīdi klusēja, un tūlīt no viņa slimīgi izbur- bējušās sejas nozuda arī nenozīmīgais viesmīlības smaids.

—          Tev, biedri, jau šodien kā rajona komitejas pilnvarotajam jābrauc veikt vispārēju kolektivizāciju. Vai tu esi lasījis novada komitejas pēdējo direktīvu? Zini to? Tad nu tev jābrauc uz Dārdu Gravas ciema padomi. Atpūsties varēsi vēlāk, pašreiz nav laika. Jāpanāk simtpro- - centīga kolektivizācija. Tur ir sīks artelītis, bet mums jārada giganti. Tikko būsim noorganizējuši aģitkolonnu, aizsūtīsim pie jums. Bet pagaidām brauc un, piesardzīgi paspaidot budžus, organizē kolhozu. Visas trūcīgās un vidējās saimniecības tev jāiesaista kolhozā. Pēc tam radīsiet arī sabiedrisku sēklas fondu visām tūkstoš deviņi -simti trīsdesmitā gadā kolektivizētajām sējumu platībām. Rīkojies piesardzīgi! Vidējam zemniekam nedomā ne pirkstu piedurt! Ciemā ir partijas šūniņa ar trim komunistiem. Šūniņas sekretārs un ciema padomes priekšsēdētājs — lāga puiši, agrāk bijuši sarkanie parlizāņi. — Un, atkal lūpas pažļebinājis, piebilda: — Ar visām no tā izrietošām sekām. Saprati? Politiski maz izglītoti, var izdarīt aplamības. Gadījumā, ja rodas grūtības, brauc uz rajonu. Eh, telefona sakaru vēl nav, tas ir neiadzīgi! Jā, vēl kas: šūniņas sekretārs apbalvots ar S«rkanā Karoga ordeni, ir skarbs, caurcaurēm vienās šķautnēs, un visas tas… griezīgas.

Sekretārs pabungoja ar pirkstiem pa porlfe|a slēdzi un, redzēdams, ka Davidovs pieceļas, žirgti piebilda:

—    Pagaidi, vēl kas: katru dienu ar ziņnesi jāšus sūti atskaites, uzpurini puišus. Tūlīt ieej pie mūsu orgdaļas vadītāja un brauc prom. Es pasacīšu, lai tevi aizved ar rajona komitejas zirgiem. Tātad uzdzen kolektivizāciju līdz visiem simt procentiem. Pēc procentiem mēs novērtēsim arī tavu darbu. No astoņpadsmit ciema padomēm noorganizēsim kolhozu gigantu. Vai nebūs lieliski? Lauksaimniecības Sarkanais Pulilovietis, — un pasmaidīja par salīdzinājumu, kas pašam patika.

—   Tu ieminējies par piesardzīgu apiešanos ar budžiem. Kā tas jāsaprot? — Davidovs pavaicāja.

—    Redzi, — sekretārs pārākuma apziņā pasmaidīja, — ir budži, kas izpildījuši labības sagādes uzdevumu, bet ir arī tādi, kas to ietiepīgi neizpilda. Ar šiem otriem, lieta skaidra: simt septīto pantu tādiem — un gatavs! Bet ar pirmajiem ir sarežģītāk. Kā tu, piemēram, ar viņiem rīkotos?

Davidovs padomāja …

—    Es viņiem dotu jaunu uzdevumu.

—    Te nu bija! Nē, biedri, tas neder. Tā var sagraut uzticību jebkuram mūsu pasākumam. Bet ko tādā gadījumā sacīs vidējais zemnieks? Viņš sacīs: «Paskat, kāda ir padomju vara! Zemnieku āzē gan šā, gan tā.» Ļeņins mums mācīja nopietni ņemt vērā zemnieku noskaņojumu, bet tu saki «jaunu uzdevumu». Tas, brāl, ir puiciskums.

—   Puiciskums? — Davidovs tumši pietvīka. — Staļins, acīm redzot… ir kļūdījies, tavuprāt, ko?

—    Kapec te iejaukt Staļinu?

—    Vai tu viņa runu marksistu … nu, kā šos sauca … konferencē esi lasījis? Nu, ar zemes padarīšanām viņi noņemas … velns parāvis … kā tādus sauc? Nu, zemieši vai. kā tur!

—    Agrārieši?

Jā, jā!

—    Un kas tad ir?

—    Sadabū «Pravdu», kur šī runa nodrukāta.

Lietu pārvaldnieks atnesa «Pravdu». Davidovs kāri meklēja ar acīm.

Sekretārs, nogaidoši smaidīdams, lūkojās viņam sejā.

—    Paskat. Ko tu teiksi?… «… Budžu ekspropriācija nebija pieļaujama, kamēwnēs pieturējāmies pie ierobežošanas viedokļa…» Nu, un tālāk… lūk: «Bet tagad? Tagad — cita lieta. Tagad mums ir iespējams sēkt izšķirīgu uzbrukumu budžiem, salauzt viņu pretestību, likvidēt viņus kā šķiru…» Kā šķiru, saprati? Kāpēc labības sagādē nevar uzlikt viņiem jaunu uzdevumu? Kāpēc viņus nevar paņemt aiz dziesmas?

Sekretārs aizgaiņāja no sejas smaidu, kļuva nopietns.

—    Tur tālāk sacīts, ka budžu ekspropriāciju izdara nabadzīgo un vidējo zemnieku masas, iestādamās kolhozos. Vai nav tā? Lasi!

—    Esi gan tu cilvēks!

—    Ko tu te cilvēkojies! — sekretārs saskaitās, un pat balss viņam iedrebējās. — Ko tad tu ierosini? Administratīvus soļus pret katru budzi, bez jebkādas izšķirības. Un to — rajonā, kur kolektivizēti tikai četrpadsmit procenti, kur vidējie zemnieki tikai vēl grasās i^Slāties kolhozos. Tā jau viens divi sprandu var lauzt. Sabrauc ar visādi, kam nav nekādas sajēgas par vietējiem apstākļiem … — Sekretārs savaldījās un jau klusāk turpināja: — Ar tādiem uzskatiem tu vari ievārīt pamatīgu putru.

—    Kā lai to saka…

—    Esi mierīgs! Ja tādi līdzekļi būtu nepieciešami un savlaicīgi, novada komiteja mums tieši pavēlētu: «Iznīdēt budžus!…» Tad lū-dzu! Viens divi — un darīts. Milicija, viss aparāts jūsu rīcībā… Bet pagaidām mēs tikai daļēji — ar tautas liesas palīdzību pēc simt septītā panta ekonomiski sodām budžus, kas slēpj labību.

—    Tātad, tavuprāt, iznāk, ka kalpi, trūcīgie- un vidējie zemnieki ir pret budžu iznīdēšanu? Aizstāv budžus? Bet vai viņi nebūtu jāsaceļ pret budžiem?

Sekretārs spalgi noklikšķināja portfeļa slēdzi un strupi atteica:

— Tu esi iedomājies pēc savas saprašanas iztulkot katru vadoņa vārdu, bet par rajonu atbild rajona komitejas birojs un es personiski. Papūlies tur, kur mēs tevi sūtām, realizēt mūsu līniju, nevis kādu paša sagudrotu. Atvaino, man nav laika ar tevi diskutēt. Man ir arī citi darbi. — Un viņš piecēlās.

Davidovam vaigos atkal iešļācās tumšs asins vilnis, taču viņš savaldījās un sacīja:

—    Es ievērošu partijas līniju, bet tev, biedri, gāzīšu atklāti acīs pa strādnieku paražai: tava līnija ir aplama, politiski nepareiza, fakts!

—    Es par savu līniju atbildu . .. Bet tavi vārdi — «pa strādnieku paražai» — ir novecojuši kā . . .

Iezvanījās tālrunis. Sekretārs paķēra klausuli. Istabā sāka pulcēties cilvēki, un Davidovs aizgāja pie orgdaļas vadītāja.

«Viņš klibo ar labējo kāju… Fakts!» Davidovs nodomāja, iziedams no rajona komitejas. «No jauna pārlasīšu visu agrāriešiem sacīto runu. Vai tiešām es būtu alojies? Nē, brāl, atvaino! Ar savu bībeles iecietību tu budžus esi izlutinājis. Apgabala komitejā gan teica «izdarīgs puisis», bet budžiem, paskat, — labības parādi. Paspaidīt — tā viena lieta, bet iznīdēt viņus ar visām saknēm kā kaitniekus — cita. Un kāpēc tu nevadi masas?» domās turpinādams strīdu, viņš griezās pie sekretāra. Kā jau vienmēr, vispārliecinošākie pierādījumi ienāca prātā par vēlu. Tur, rajona komitejā, viņš bija iekarsis, uztraucies, ķēries pie katra iebilduma, kas pagadījās pa rokai. Būtu vajadzējis aukstasinīgāk. Davidovs gaja, šļūkādams pa ledus klātajām paltīm, klupdams pret tirgus laukumā sasalušajiem vēršu mēslu pikučiem.

—    Žēl, ka tik ātri beidzām, citādi es tevi būtu piespiedis pie sienas, — Davidovs skaļā balsī noteica un īdzīgi apklusa, redzēdams, ka pretim nākošā sieviete paiet garām smaidīdama.

Ieskrējis «Kazaku un zemnieku mājā», Dcividovs paņēma savu čemodāniņu un pasmaidīja, atcerēdamies, ka viņa galvenā mantība, neskaitot divus pārus veļas, zeķes un uzvalku, bija skrūvgrieži, plakanknaibles, skrāpjvīle, šķērscirtnis, ārtausts, zviedru atslēga un citi vienkārši instrumenti, kas viņam piederēja un ko viņš bija paņēmis līdz no Ļeņingradas. «Velna būšana, ko es ar tiem iesākšu! Domāju, rasi, iznāks kādu traktoriņu padakterēt, bet te traktoru nemaz nav. Liekas, vajadzēs klenderēt pa rajonu kā pilnvarotajam. Uzdāvināšu kādam kolhoza kalējam, lai viņu piķis,» Davidovs nosprieda, iemezdams čemodānu kamanās.

Brangie, ar auzām nobarotie rajona komitejas zirgi raiti aizauļoja vieglās Krimas kamanās ar raibo, kliedzošos toņos izkrāsoto atzveltni. Davidovam sāka salt, tikko bija izbraukuši no staņicas. Veltīgi viņš tīstīja seju mēteļa nobružātajā aitādas apkaklē un vilka žokejcepuri pari ausīm: vējš un drēgnā apsala spiedās aiz apkakles, piedurknēs, uzdzina saltus drebuļus. Sevišķi sala kājas plānajās vecajās kurpēs.

Ceļš no staņicas līdz Dārdu Gravas ciemam divdesmit astoņus kilometrus veda pa vientuļu pauguru verdzi. At- kusušiem mēsliem brūngani nošķiestais ceļš stiepās pa uzkalnu kumbru. Visapkārt, cik tālu vien sniedzās skatiens, neskarts sniega klajums. Sērīgi līkšņā apsnigušās vībotņu un baltdadžu galotnes. Tikai gravu nogāzēs smilš- māla acīm uz pasauli nolūkojas zeme; vēja trenktais sniegs tur nav spējis noturēties, vienīgi gravu un nokrauju tērces līdz augšai piestrēgtas sablīvušām sniega kupenām.

Davidovs ilgi skrēja, turēdamies pie kamanu apmales, lai sasildītu kājas, tad alka! ielēca pajūgā un, čokurā sarāvies, iesnaudas. Smilkstēja slieču pakaļas, sausi nogurkstē- damas, sniegā ieurbās pakavu radzes, žvadzēja labējā pie- jūga zirga zveņģele. Pa nosarmojušo plakstu apakšu Davidovs lāgiem ieraudzīja, kā mēļā zibens atplaiksnā saulē iezvīļojas krauķu spārni, putniem straujā uzlidojumā paceļoties 110 ceļa, bet tad atkal acis viņam aizvērās saldā snaudā.

Davidovs pamodās no aukstuma, kas bija sažņaudzis sirdi kā maiglēs, un, acis atdarījis, caur visās varavīksnes krāsās uzdzirkstošām asarām ieraudzīja salto ziemas sauli, mēmās stepes bezgalīgo tāli, svina pelēkās debesis apvāršņa pamalē, bet turpat tuvumā uz kurgāna baltās sniega cepures — sarkandzeltenu, ugunīgi margojošu lapsu. Tā medīja peles. Izslējās pakaļkājās, izlocīdamās palēcās uz augšu un, ar priekšķepām pieplakusi pie zemes, aši raka, ietīdamās sidrabaini mirdzošos putekļos, bet zvēriņa aste, mīkstiem un līganiem izlokiem slīdēdama, nogūla sniegā kā sarkana liesmu mēle.

Dārdu Gravas ciemu viņi sasniedza pievakarē. Ciema padomes plašajā pagalmā stāvēja tukšas divjūga ragavas. Pie lieveņa smēķēdami drūzmējās kādi septiņi kazaki. Zirgi ar sviedros izmirkušu, grīslainu, punkās sasalušu spalvu apstājās pie lievenēm.

— Sveicināti, pilsoņi! Kur šeit zirgu stallis?

—    Būsiet veseli! — par visiem atbildēja pusmūža kazaks, paceldams roku līdz zaķādas cepures malai. — Zirgu stallis, biedri, āre, tas ar niedrujumtu.

—    Brauc turp, — Davidovs pavēlēja vedējam un izlēca no kamanām drukns un plecīgs. Vaigus ar cimdu berzēdams, viņš sekoja pajūgam.

Kazaki ari devās uz zirgu stalli, brīnīdamies, kāpēc atbraucējs, kas izskatījās pēc ierēdņa un runāja ar krievu cieto «g», iet līdzi kamanām, bet ne uz ciema padomi.

Pa zirgu staļļa durvīm siltiem vāliem vēlās mēslu garaiņi.- Rajona komitejas braucējs apturēja zirgus. Davidovs prasmīgi atraisīja atsaites cilpu no zveņģeles. Apkārt sastājušies kazaki saskatījās. Vecs, baltā sieviešu kažokā uzcirties kazaks, skrubinādams 110 ūsām lāstekas, viltīgi piemiedza aci.

—    Pielūko, biedri, iespers!

Davidovs, izņēmis slejas 110 zirga astes apakšas, pagriezās pret vectēvu un pasmaidīja ar nomelnējušām lūpām, smaidā atklādams, ka viņam trūkst viena priekšzoba.

—   Es, tētuk, ložmetējniekos esmu dienējis, tur ne ar tādiem kleperiem vien vajadzēja nojēgties!

—    Bet. zobs pagalam, vai gadījumā kāda ķēvene nebūs izspērusi? — ievaicājās cits kazaks, melns kā krauklis un līdz pat nāsīm apzēlis ar sprogainu bārdu. -

Kazaki labsirdīgi iesmējās, bet Davidovs, veikli noceldams sakas, atjokoja:

—    Nē, zobu pazaudēju jau sen, dzēruma dullumā. Bet tā arī labāk: meitieši nebaidīsies, ka varu iekost. Vai nav tiesa, vecotēv?

Joku uzņēma atzinīgi, un vectēvs, izlikdamies skumdināts, pakratīja galvu.

Es, puis, ešu atkodies. Mans zobs jau kuro gadu raugās lejup .. .

Melnbārdainais kazaks zviedza kā ērzelis zirgu barā, plati atņirdzis baltos zobus, un, it kā baidīdamies no smiekliem pārplīst, visu laiku ķerstījās pie sarkanās jostas, kas cieši apjoza garos kaukāzieša virssvārkus.

Davidovs pacienāja kazakus ar papirosiem, aizsmēķēja un devās uz ciema padomi.

—    Tur, priekšsēdētājs ir tur, ej vien! Arīdzan mūsu partijas sekretārs turpatās, — vectēvs teica, mīdams Davi- dovain vai uz papēžiem.

Pāris ievilcienos izpīpēdami papirosus, kazaki barā nāca

līdzi. Viņiem gauži bija iepaticies, ka atbraucējs neizturējās tā kā dažkārt viens otrs no rajona priekšniecības: no kamanām izlēcis un portfeli padusē iežmiedzis, nemetās garām cilvēkiem uz ciema padomi, bet pats sāka izjūgt zirgus, palīdzēdams braucējam un apliecinādams šajā darba pieredzējuša cilvēka ķērienu un izmaņu. Taču tajā pašā laikā tas viņus arī pārsteidza.

—    Kā tev, biedri, nav pretešķīgi noķēpāties ar zirgiem? Vai tas, tā sacīt, ir ierēdņa darbs? Priekš kam tad braucējs? — melnbārdainais nenocietās.

—   Sitanā būšana mūs gaužām izbrīnīja, — vaļsirdīgi atzinās vectēvs.

Davidovs nepaguva atbildēt.

—    Viņš taču kalējs! — kā vīlies iesaucās jauns kaza- ciņš ar dzeltenam ūsām un norādīja uz Davidova rokam, kas no biežās saskares ar metālu bija delnās svinaini aprepējušas, vecu rētu izrepuļotiem nagiem.

—   Atslēdznieks, — Davidovs piebilda. — Bet kāpēc jūs nākat uz ciema padomi?

—    Intereses pēc, — par visiem atbildēja vectēvs, apstādamies uz lieveņa apakšējā pakāpiena. — Gribam redzēt, kālabad tu teitan esi atkūlies. Ja atkaliņ labības padarīšanās …

—    Kolhozu dēļ.

Vectēvs sarūgtināts gari nosvilpās un pirmais novērsās no lieveņa.

No zemās istabas kodīgi uzdvingoja atvilgušu aitādas puskažociņu un malkas pelnu slcāņā dvaka. Pie galda, uzgriezdams lampas degli, ar seju pret Davidovu stāvēja liela auguma cilvēks taisniem pleciem. Uz viņa aizsarg- krāsas krekla sārti blāvoja Sarkanā Karoga ordenis. Davidovs noprata, ka šis pats cilvēks ir ciema partijas šūniņas sekretārs.

—   Es esmu rajona komitejas pilnvarotais. Vai tu, biedri, būsi šūniņas sekretārs?

—   Jā, es esmu šūniņas sekretārs Naguļnovs. Sēdieties, biedri, padomes priekšsēdētājs tūdaļ ienāks. — Naguļnovs ar dūri norībināja pa sienu un piegāja pie Davidova.

Viņam bija platas krūtis un knaiblēm līdzīgi izliektas jātnieka kājas. Virs dzeltenīgajām acīm ar neparasti lielajiem, kā darvas pielietajiem redzokļiem bija kopā saaugušas skumšķainas uzacis. Viņam piemistu vīrišķīgi savdabīgs, neuzkrītošs, bet prātā paliekošs skaistums, ja nelielā ērgļa deguna nāsis nebūtu pārāk plēsonīgi veidotas un acis neklātu duļķaina uzplīva.

No blakus istabas iznāca plecīgs kazaciņš uz pakauša atbīdītā pelēkā kazādas ziemenē, no šineļa auduma šūdinātos pelēkos virssvārkos un baltās vilnas zeķēs ieautās, lampasiem rotātās kazaku platbiksēs.

—   Tas, āre, ir padomes priekšsēdētājs Andrejs Raz- mjotnovs.

Priekšsēdētājs smaidīdams noglauda ar plaukstu gaišās, kuplās ūsas un cienīgi pastiepa roku Davidovam.

—    Bet kas jūs tāds būsiet? Ra jona komitejas pilnvarotais? A-ā! Jūsu dokumentus… Tu jau redzēji, Makar? Jūs laikam kolhoza lietās? — Viņš aplūkoja Davidovu naivā nekautrībā, bieži mirkšķinādams acis — tik dzidras kā vasaras debestiņa. Viņa melnīgsnējā, sen neskūtajā- sejā ar zilganas rētas ieslīpi pāršķelto pieri skaidri iezīmējās nepacietīgas gaidas.

Davidovs apsēdās pie galda, pastāstīja par uzdevumiem, ko izvirzījusi partija sakarā ar divos mēnešos veicamo vispārējas kolektivizācijas kampaņu, un ierosināja jau rīt sasaukt trūcīgo zemnieku un aktīva sapulci.

Naguļnovs, apgaismodams stāvokli, pastāstīja par ciema zemes kopapstrādāšanas sabiedrību.

Razmjotnovs arī viņu uzklausīja tikpat vērīgi, retumis iemezdams starpā pa vārdam un neatņemdams delnu no rūsgani pietvīkušā vaiga.

—    Teitan pie mums pastāv tā sauktā zemes kopapstrādāšanas sabiedrība. Bet es jums teikšu, biedri strādniek, kolektivizācijai tā ir gatavais izsmiekls un padomju varai skaidrs zaudējums, — runāja manāmi satrauktais Naguļnovs. — Tajā ir astoņpadsmit sētas — visplikākie ļautiņi. Un kas no tā iznāk? Neizbēgama ņirgāšanās. Salikās viņi kopā, uz astoņpadsmit sētām četri zirgi un viens pāris vēršu, bet ēdāju — simt septiņi. Kā šiem sevi attaisnot dzīves priekšā? Protams, viņiem dod ilgtermiņa kredītus mašīnu un vilcējkustoņu pirkšanai. Kredītus viņi ņem, bet atmaksāt nespēs arī pēc ilga laika. Tūdaļ paskaidrošu — kādēļ: ja viņiem būtu traktors, tad pavisam cita runāšana, taču traktoru viņiem nedeva, bet ar vēršiem ātri bagāts nekļūsi. Vēl es teikšu, ka viņi piekopj draņķīgu politiku, un es jau sen viņus būtu iztrenkājis, tāpēc ka šie palīduši zem padomju varas kā sprāgoņa telēns — zīstin zīž, bet brangumā nepieņemas. Un viņu starpā ir ar šitādu domāšanu: «Eh, gan jau mums tāpat dos! Bet par parādiem nebūs ko ņemt.» Tādēļ disciplīna viņiem galīgi čupā, un šī kopapstrādāšanas sabiedrība jau rīt atstieps kājas. Tā ir gaužām pareiza doma: savākt visus kolhozā. Tā tik būs dzīvošana! Bet kazaki, tā sacīt, ir iesīkstējuši ļaudis, viņus vajadzēs pielauzt…

—    Vai kāds no jums ir šajā sabiedrībā? — Davidovs iejautājās, pārlaizdams skatienu sarunas biedriem.

—    Nē, — Naguļnovs atbildēja. — Es divdesmitajā gadā iestājos komūnā. Pašlabumnieku dēļ tā vēlāk iznīka. Es atteicos no sava īpašuma. Esmu niknuma pilns pret to, tāpēc atdevu vēršus un inventāru kaimiņu komūnai numurs seši (tā vēl tagad pastāv), bet man pašam ar sievu nekas nepieder. Razmjotnovs nevarēja parādīt šitādu paraugu: pats gan atraitnis, bet viņam ir veca māte. Ja iestāsies — aplips ar pārmetumiem kā dadžu pogaļām. Sacīs: «Uzgrūdis mums kaklā veceni kā čigānam kankarus, taču pats tīrumā nestrādā.» Teitan — smalka padarīšana. Bet trešajam mūsu šūniņas biedram — viņš pašreiz ir izbraucis — nav vienas rokas. Kuļmašīna norāva. Viņam sirdsapziņa neļauj iet artelī, sak, ēdāju tur bez manis diezgan.

—    Jā, ar mūsu kopapstradašanas sabiedrību negals vien ir, — Razmjotnovs apstiprināja. — Priekšsēdētājs, tas pats Arkaška Losevs, ir slikts saimnieks. Atraduši, ko ievēlēt! Jāatzīstas, ka mums šeitan misējies. Nevajadzēja šo pielaist tādā amatā.

—   Kas viņam vainas? — Davidovs apvaicājās, pārlūkodams budžu sarakstu.

—    Vaina tāda, — Razmjotnovs smaidīdams paskaidroja, — ka viņš ir slims cilvēks. Viņam savā dzīvē būtu vajadzējis par tirgoni kļūt. Uz to viņš kā apsēsts: allažiņ kaut ko maina, pērk un pārdod. Galīgi izputināja mūsu kopapstrādāšanas sabiedrību! Nopirka sugas bulli, bet tad sagudroja apmainīt pret motociklu. Apvārdoja saviem biedriem zobus, ar mums neaprunājās, un kādu dienu skatāmies — ved no stacijas braucamo rīku. Mēs mutes vien ieplētām un galvas saķērām! Nu, atveda, bet nevienam no braukšanas nekādas sajēgas. Un kāda velna pēc viņiem šis braucamais? Raudies vai gaudies. Aizveda uz staņicu

Tur pratēji apskatīja un pateica: «Labāk kapeiku saudzē un šo grabažu izmet iūžņu kaudzē.» Tam trūka tādu daļu, kādas tikai rūpnīcā var uztaisīt. Viņiem par priekšsēdētāju derētu Ostrovnovs. Tam tik ir galva! Izrakstīja no Kras- nodaras jaunus melonopusas šķirnes kviešus — nekādā sausvējā neiznīkst, tīrumos allaž aiztur sniegu, raža viņam vienmēr labāka. Ieaudzējis sugas lopus. Kauču kādu nieku pakrekšķ, kad mēs viņu ar nodevām spaidām, bet saimnieks ir labs, uzslavas rakstu saņēmis.

—    Viņš kā savvaļas zostēviņš mājputnu vidū, arvien sāņus turas, kaut kur nomalītē. — Naguļnovs šaubīdamies pakratīja galvu.

—   Nē, kur nu! Viņš ir pašu cilvēks, — pārliecinātā balsī noteica Razmjotnovs.

3. nodaļa

Tajā naktī, kad pie Jakova Lukiča Ostrovnova atjāja viņa bijušais sotņas komandieris jesauls Polovcevs, abiem bija ilga saruna. Jakovu Lukiču uzskatīja ciemā par cilvēku ar lielu saprašanu, lapsas viltību un piesardzību, taču arī viņš nespēja noturēties savrup no ciematos spīvi uzliesmojušās cīņas, kas viņu ierāva notikumu virpulī kā atvara vērpetēs. Kopš tās dienas Jakova Lukiča dzīve nokļuva uz bīstamas slīpnes …

Toreiz, pēc vakariņām, Jakovs Lukičs sameklēja tabakas maku, apsēdās uz lādes, pieraudams zem sevis biezā vilnas zeķē ieauto kāju, un sāka runāt, izgāzdams visu, kas gadiem ilgi bija rūgti kūsājis sirdī:

—    Ko gan lai saka, Aleksandr Aņisimovič? Nav mūsu dzīvošanā nekada prieka un līksmības. Kazaciņi sāka pamazītēm atkopties, kļuva turīgāki. Nodevas divdesmit sestajā vai arī divdesmit septītajā bija, tā sacīt, samērīgas. Bet tagadiņ viss atkal sagājis šķērsām. Vai pie jums staņicā kaut kas dzirdams par kolektivizāciju vai nekas?

—    Dzirdams, — ciemiņš strupi atbildēja, ar siekalām saslapinādams papīriņu un vērīgi caur pieri pablenzdams uz namatēvu.

—    Tātad visur šo dziesmu sagaida ar sūrām asarām? Tūdaļ pasacīšu jums arī par sevi: no atkāpšanās es atgriezos divdesmitajā gada. Pie Melnās jūras palika divi pāri zirgu un visa mantība. Atgriezos tukša mājā. No tā laika plēsos dienām un naktīm. Produktu sadalē biedri pirmo reizi nodarīja pāri: pievāca visu labību līdz pēdējam graudam. Bet vēlāk pārestības vairs ij saskaitīt nejaudāju. Kauču gan saskaitīt tās varētu: nodara pārestību un izraksta kvīti, lai neaizmirstu. — Jakovs Lukičs piecēlās, aizbaza roku aiz spoguļa un, apcirptajās ūsās vīpsnādams, izvilka no turienes papīru žūksni. — Te, āre, tās ir, kvītis par to, ko esmu nodevis divdesmit pirmajā gadā: bet devu es ij labību, ij gaļu, ij sviestu, ij ādas, ij vilnu, ij mājputnus, ij veselus vēršus vedu uz sagādes kantori. Bet teitan nodevu paziņojumi par vienoto lauksaimniecības nodokli, par pašaplikšanos un atkal kvītis par apdrošināšanu . .. Arī par dūmiem no skursteņa esmu maksājis un par to, ka lopiņi laidarā dzīvi… Drīz man būs vesels maiss šādu papīrīšu. Vārdu sakot, Aleksandr Aņisimovič, tā es sitos — pats no zemes pārtiku, un citi pārtika no manis. Kauču man ne vienreiz vien ādu nodīrāja, es to allaž no jauna ataudzēju. Sākumā iegādāju vērsēnu pāri, tie paauga. Vienu nodevu kronim gaļai. Par sievas šujmašīnu nopirku otru. Pēc kāda laika, ap divdesmit piekto gadu, no paša govīm pieauga vēl viens paris. Tagad man bija divi pāri vēršu un divas govis. Balsstiesības neatņēma, vēlāk gan ieskaitīja mani par pārtikušu vidējo zemnieku.

—    Bet vai zirgs tev ir? — ciemiņš ieinteresējās.

—    Pagaidiet maķcnit, pastāstīšu arīdzan par zirgiem. Nopirku no kaimiņietes viengada kumeļu — māte tīr- asiņu Donas sugas ķēve (viena vienīgā bija palikusi visā ciemā) izloloja ķēvīti, tā sacīt, tīro pundurīti! Augumā sīciņa, ierindai nederīga, pusveršoka trūkst,[1] bet varen ņipra — otras tādas neatradīsi! Novada lauksaimniecības izstādē saņēmu par viņu godalgu un apliecību kā par sugas lopiņu. Sāku uzklausīt agronomus, zemi kopu kā sasirgušu sievišķi. Mana kukurūza ciemā bija pirmajā vielā, raža brangāka par visiem. Es ij graudus kodināju, ij sniegu aizturēt iemanījos. Vasarājus sēju tikai rudenī sastrādātā zemē, bez aršanas pavasarī, papuves man allaž vislabākās. Vārdu sakot, kļuvu kulturāls saimnieks, un man par to ir uzslavas raksts no novada ZP, no novada, tā sacīt, zemkopības pārvaldes. Āre, paskatieties!

Ciemiņš pameta paviršu skatienu Jakova Lukiča pirksta virzienā uz koka ietvarā ielogolu un ar laku apzīmogotu papīra lapu, kas karājās pie svētbildēm līdzās Vorošilova portretam.

—    Jā, atsūtīja rakstu, un agronoms šķipsniņu manu šķirnes kviešu pat aizveda uz Rostovu parādīt valdīšanai, — Jakovs Lukičs ar lepnumu turpināja. — Pirmajos gados apsēju desetīnas piecas, bet vēlāk, kad biju atžirdzis un sāku brašāk krūtis izriezt, trīs, piecas un pat septiņas jomas ', āre, šitā! Strādājām es un dēls ar savu sievu. Tikai pāris reizites karstākajā darba laikā pieņēmu algādzi. Ko padomju valdīšana šajos gados sludināja? — Sēj cik iespējams vairāk! Es arī sēju klupdams un krizdams, tik tiešām kā dievs debesīs! Bet tagadiņ, Aleksandr Aņisimovič, labdari manu, ticiet, es baidos! Baidos, ka šo septiņu jomu pēc vilks mani caur adatas aci, apdīrās kā budzi. Mūsu padomes priekšsēdētājs sarkanais par- tizānis biedrs Razmjotnovs, vienkāršāk sakot, Andrjuška, ieķēpājis mani šajā grēkā, lai dievs viņam stāv klāt! «Sēj,» viņš allažiņ uzplijās, «sēj, Jakov Lukič, cik vien jaudā, palīdzi padomju varai, labība tai tagadiņ pārlieku vajadzīga.» Uzmācās gan man bažas, bet tagad tā vien rādās, ka šitās gaužās cenšanās dēļ salieks mani ragā, lai viņiem dieva sods!

—    Vai pie jums ļaudis ierakstās kolhozā? — ievaicājās ciemiņš. Viņš stāvēja pie mūrīša, rokas uz muguras salicis, platiem pleciem, lielu galvu un drukns kā labības maiss.

—    Kolhozā? Līdz, šim pārlieku neurdījās, bet rīt būšot trūcīgo sapulce. Pakrēslī apstaigāja sētas un paziņoja. Pašu ciematā kladzina jau kopš ziemas svētkiem: «Iestājies, iestājies!» Taču ļaudis nebija pierunājami, neviens neierakstījās. Kurš gan pats sev ļaunu vēlēs? Jādomā, arī rītdien mēģinās apvārdot zobus. Melš, ka pievakarē no rajona atbraucis kāds strādnieks un visus sadzišot kolhozā. Mūsu dzīvītei pienācis gals. Plēsos un pūlējos, sastrādāju pilnas delnas tulznu un kupri mugurā, bet tagadiņ atdod nu visu mantību kopīgam katlam — ij lopiņus, ij labību, ij putnus, ij pašu māju? Iznāk tā: sievu atdod tēvocim, bet pats vazājies pie … vai ne? Spriediet paši,

Aleksandr Aņisimovič, es kolhozam atvedīšu vēršu pāri (otru attapos pārdot gaļas kombināLam), ķēvi ar kumeliņu, visu iedzīvi un labību, bet viens otrs diedelnieks — utu pilnas ūzas. Sametīsimies ar viņu kopā un peļņu dalīsim uz pusēm. Vai tā nav pārestība? .. . Viņš, v rasi, visu mūžu uz krāsnsaugšas gulšņājis un par gaļas podiem domājis, bet es… eh, ko tur muti dzesināt! Are, — un Jakovs Lukičs norāva sev pār rīkli ar sarepējušās delnas malu. — Nu, pietiks par to. Bet kā jums klājas? Vai kalpojat tagadiņ kādā iestādē vai arī kādu amatu piekopjat?

Ciemiņš piegāja tuvāk Jakovam Lukičam, apsēdās uz ķeblīša un atkal sāka tīt smēķi. Viņš saspringti lūkojās tabakas makā, bet Jakovs Lukičs — uz viņa vecā virskrekla šauro apkakli, kas bija iegrauzusies brūnajā, tumīgi izblīdušajā kaklā, uz kura abās pusēs gāmuram izspiedās piemilzušas vēnas.

— Tu dienēji manā sotņā, Lukič … Atceries, reiz Je- katerinodarā, šķiet, atkāpšanās laikā man ar kazakiem bija saruna par padomju varu? Es jau. toreiz kazakus brīdināju, — atceries? «Jūs rūgti pievilsieties, puiši! Komunisti jūs piežmiegs, āža ragā salieks. Tad atjēgsieties, bet būs jau par vēlu.» — Polovcevs uz mirkli apklusa, viņa iezilgano acu zīlītes sarāvās mazas kā kniepadatu galviņas un lūpas savilkās tikko jaušamā vīpsnā. — Vai neiznāca tā, kā tiku teicis? Es no Novorosijskas neaizbraucu līdzi savējiem. Nepaguvu. Mūs toreiz nodeva, brīvprātīgie un sabiedrotie pameta. Iestājos Sarkanajā Armijā, komandēju eskadronu, bet ceļā uz poļu fronti… Viņiem bija kaut kāda komisija, filtrācijai, lai pārbaudītu bijušos virsniekus… Sī komisija atcēla mani no amata, apcietināja un sūtīja uz revolucionāro tribunālu. Nu, boļševiki būtu nokniebuši bez vārda runas vai arī iespundējuši koncentrācijas nometnē. Vai noproti, par ko? Kāds maitas gabals, līdējs, no manas staņicas bija slepus nosūdzējis, ka esmu piedalījies Podtjolkova sodīšanā. Pa ceļam uz tribunālu es izbēgu. Ilgi slapstījos, dzīvoju ar svešu uzvārdu, bet divdesmit trešajā gadā atgriezos savā staņicā. Dokumentu, ka agrāk esmu bijis eskadrona komandieris, man bija izdevies saglabāt, pagadījās lāga puiši, — vārdu sakot, paliku dzīvs. Pirmajā laikā mani vazāja uz novadu, uz Donas Čekas politbiroju. Kaut kā izlocījos un sāku strādāt par skolotāju. Un tā līdz pēdējam laikam. Bet tagad . . . Tagad pavisam kas cits. Jāju uz Ustjhopersku darīšanās un pa ceļam iegriezos pie tevis kā pie veca kara biedra.

—   Par skolotāju strādājāt? J-ā … Jūs esat skolots cilvēks, grāmatu gudrībās iemanījies. Bet kā būs tālāk? Kurp mēs ar šiem kolhoziem aizlēkāsim?

—    Uz komunismu, brālīt. Uz visīstāko. Esmu lasījis tiklab Kārli Marksu, kā arī pazīstamo Komunistiskās partijas manifestu. Vai tu zini, ar ko beigsies šī kolhozu dibināšana! Vispirms kolhozs, bet pēc tam komūna — īpašuma galīga iznīcināšana. Ne tikai vēršus, bet pat bērnus tev atņems un nodos valsts audzināšanā. Viss būs kopīgs: bērni, sievas, krūzītes, karotes. Tev iekārosies laksiņi ar zoss ķidām, bet būs jāiztiek ar maizes dziru. Būsi piesaistīts pie zemes kā dzimtcilvēks.

—    Bet ja man tā nepatīk?

—    Tev neviens pat neprasīs.

—    Kā tad tā?

—    Tāpat vien.

—    Smalki!

—   Un kā vēl! Bet tagad es tev jautāšu: vai iespējams tā tālāk dzīvot?

—    Tālāk nav kur iet.

—   Bet, ja tālāk nav kur iet, tad kaut kas jādara, jācīnās.

—   Ko jūs, Aleksandr Aņisimovič! Mēs jau mēģinājām, cīnījāmies … Nekādas iespēšanas. Pat iedomāties nejaudāju!

—   Bet tu pamēģini! — Ciemiņš pievirzījās sarunas biedram pavisam klāt, palūkojās uz cieši aizvērtajām virtuves durvīm un, pēkšņi nobālējis, sāka runāt pusčuk- stus: — Sacīšu tev tieši: es ceru uz tevi. Mūsu staņicā kazaki gatavojas sacelties. Tikai nedomā, ka tā ir blēņošanās, tāpat pa jokam. Mums ir sakari ar Maskavu, ar ģenerāļiem, kas tagad dien Sarkanajā Armijā, ar inženieriem, kas strādā fabrikās un rūpnīcās, un pat tālāk: ar ārzemēm. Jā, jā! Ja mēs visi ka viens organizēsimies un uzstāsimies tieši tagad, tad ar ārvalstu palīdzību Dona uz pavasara pusi būs tīra. Laukus apsēsi pats ar saviem graudiem un sev vienam pašam … Pagaidi, tu varēsi runāt vēlāk! Mūsu rajonā mums ir daudz līdzjutēju. Viņus vajag apvienot un sapulcināt. Tāpēc es arī jāju uz Ustjho- persku. Vai tu pievienojies mums? Mūsu organizācijā ir jau vairāk nekā trīs simti dienesta kazaku. Dubrovskas, Karaspēka, Tubjanskas, Malo—Oļhovatskas un citos ciemos ir mūsu kaujas grupas. Tāda pati grupa jānodibina arī pie jums, Dārdu Gravas ciemā … Nu, runā!

—    Ļaudis kurn pret kolhoziem un pret labības nodevām . . .

—    Pagaidi! Runa nav par ļaudīm, bet par tevi. Es tev vaicāju. Nu?

—    Vai tad tādas lietas vienā grābienā izlemjamas?… Teitan jāliek galva uz bluķa.

—    Padomā . .. Pēc pavēles reizē uzbrūkam no visiem ciemiem. Ieņemam jūsu rajona staņicu; miličus un komunistus aplasīsim pa vienam dzīvokļos, tālāk liesmas izplatīsies arī bez vēja.

—    Ar ko?

—    Gan atradīsies! Arī tev droši vien kas saglabajies?

—   Piķis viņu zina … Rasi, kaut kur mētājas kāda ku- meļkāja … šķietas, austriešu parauga …

—    Mums tikai jāuzsāk, bet pēc nedēļas ārzemju tvaikoņi atvedīs gan lielgabalus, gan šautenes. Ari lidmašīnu netrūks. Nu?

—   Ļaujiet padomāt, jesaula kungs! Nepiespiediet uzreiz …

Ciemiņš ar vēl vienmēr neizgaisušo bālumu sejā atzvē- las pie mūrīša un dobjā balsī sacīja:

—    Mēs nedibinām kolhozu un neviena nepiespiežam. Dari, kā pats redzi, bet muti… pielūko, Lukič! Sešas tev, bet septīto… — un viņš kabatā vieglītēm noknakšķināja nagaha veltnīti.

—    Par muti varat nešaubīties. Tomēr jūsu padarīšana nedroša. Un es neslēpšu: baisi ielaisties tādā dēkā. Bet arī dzīvošanai ceļš ir nogriezts. — Jakovs Lukičs brīdi klusēja. — Ja bagātos nevajātu, es šobrīd, rasi, ar savu cenšanos būtu pirmais cilvēks ciemā. Pie brīvas dzīvošanas man tagadiņ, kazi, pat automobilis būtu! — namatēvs pēc īsa klusuma brīža ar rūgtumu ierunājās. — Bet atkal vienam kaut ko tādu iesākt… Tūdaļ noraus galvu kā pogu.

—    Kāpēc vienam? — ciemiņš viņu īdzīgi pārtrauca.

—   To es tāpatās pateicu, bet — ko tad citi darīs? Kā būs ar kaimiņiem? Vai ļaudis nāks līdzi?

—   Ļaudis — tie tikpat kā aitu bars. Viņus vajag vadīt. Bet vai par sevi tu esi izlēmis?

—    Es jau teicu, Aleksandr Aņisimič …

—    Man noteikti jāzina: esi izlēmis vai ne?

—          Nav kur sprukt, tālab ari izlemšu. Tomēr ļaujiet padomāt. Rit no rīta pateikšu gala vārdu.

—          Tev bez tam vēl jāpierunā uzticami kazaki. Meklē tādus, kam uz padomju varu būtu zobs, — jau pavēles tonī noteica Polovcevs.

—    Kam tad pie šitādas dzīvošanas tas nebūtu.

— Un ko tavs dēls?

—    Kur paliks pirksts bez rokas? Kur es, tur ari viņš.

— Kāds viņš ir, drošs puisis?

—    Labs kazaks, — ar klusu lepnumu noteica namatēvs.

Ciemiņam goda istabā blakus mūrītim paklāja pelēku,

izrakstītu kamanu segu un kažoku. Viņš noāva zābakus, bet neizģērbās un aizmiga uzreiz, tikko ar vaigu bija pieskāries vēsajam, pēc spalvām smaržojošam spilvenam.

… īsi pirms rītausmas Jakovs Lukičs uzmodināja savu astoņdesmit gadus veco māti, kas gulēja blakus kambarī, un pāris vārdos pastāstīja, kāpēc ieradies viņa bijušais sotņas komandieris. Vecene sēdēja, pārkārusi pār mūrīša malu melni cīpslainās kājas ar reimatisma izkropļotajam locītavām, un klausījās, dzelteno auss skrimstalu ar delnu atliekusi.

—          Vai dosiet savu svētību, māmuļ? — Jakovs Lukičs nometās ceļos.

—           Ej, ej pret viņiem, negantniekiem, manu bērniņ! Dievs tas kungs svētīs! Baznīcas slēdz … Mācītājiem neļauj dzīvot… Ej! …

No rīta Jakovs Lukičs uzmodināja ciemiņu.

—    Esmu izlēmis! Pavēliet!

—           Izlasi un paraksti! — Polovcevs izņēma no krūšu kabatas papīru.

«Ar mums ir dievs! Es, Visulielā Donaš karaspēka kazaks, iestājos «Dzimtās Donas atbrīvošanas savienībā», apņemos visiem spēkiem un līdzekļiem pēc savu priekšnieku pavēles līdz pēdējai asins lāsei cīnīties pret komunistiem — boļševikiem, kristīgās ticības niknākajiem ienaidniekiem un Krievijas tautas apspiedējiem. Apsolos bez iebildumiem paklausīt saviem priekšniekiem un komandieriem. Apņemos visu savu mantu ziedot uz pareizticīgās tēvijas altāra. To es apliecinu ar savu parakstu.»

4. nodaļa

Trīsdesmit divi cilvēki — Dārdu Gravas ciema aktivs un trūcīgie zemnieki elpoja vienu elpu. Davidovs nebija diez- cik veikls runātājs, taču sākumā viņu klausījās tā, kā neklausās pat vismutīgākajā pasaku teicējā.

—    Es, biedri, pats esmu Sarkanās Putilova rūpnīcas strādnieks. Mani pie juras atsūtīja mūsu Komunistiskā partija un strādnieku šķira, lai palīdzētu organizēt kolhozu un iznīcināt budžus kā mūsu kopīgos asinssūcējus. Es runāšu īsi. Jums visiem jāiestājas kolhozā, jāapvieno zeme, visi instrumenti un lopi. Bet kāpēc jāiet kolhozā? Tāpēc, ka dzīvot tā uz priekšu nekādā ziņā nav iespējams! Ar labību ir grūtības, jo budži pūdē to zemē, no viņiem tā ar plēšanu jāizplēš. Jūs labprāt nodotu, bet pašiem maz. Ar to labību, ko saņem no vidējiem un trūcīgajiem zemniekiem, Padomju Savienību nevar paēdināt. Jāsēj vairak. Bet kā tu ar spīļarklu vai vienlemešnieku vairāk apsēsi? Tikai traktors var glābt. Fakts! Es nezinu, cik pie jums Donā ar vienu arklu rudeni var uzart…

—    Ja turēsies pie arkla balstiem no tumsas līdz tumsai — desetīnas divpadsmit līdz ziemai uzrušināsi.

—    Kur nu! Divpadsmit? Bet ja pagadās smagāka zeme?

—    Ko jūs tur muldat! — iespiedzās meitieša balss. — Arklā jājūdz trīs un pat četri jūgi spēcīgu vēršu, bet kur mēs tos grābsim? Ir vienam otram kāds pāris draņķa sprāgoņu, bet visvairāk arklā liekam tādus vēršus, kam zem vēdera ciči. Bagātajiem pavisam cita būšana, tiem pat vējš pūš no muguras . ..

—    Ne jau par to ir runa! Būtu labāk brunču stērbeli iekodusi zobos un klusējusi, — noducināja kāds aizsmacis bass.

—    Atradies gudrelis! Pamāci savu sievu, nevis mani!

—    Bet cik varētu ar traktoru? …

Davidovs nogaidīja, kamēr iestājas klusums, tad atbildēja:

—    Ar traktoru, kaut ar mūsu pašu putilovieti, labi, gudri traktoristi diennaktī divās maiņās tapat var uzart * divpadsmit desetīnu.

Sapulci pāršalca izbrīna. Kāds apjukumā neglīti izlamājās.

—    Jā-ā, tas nu gan ir ko vērts! Ar tādu kumeļu gribētos paart… — cits iesvilpdamies skaudīgi nopūtās.

Davidovs ar delnu noslaucīja uztraukumā apžulgušās lūpas un turpināja:

—     Redziet, mēs rūpnīcā ražojam jums traktorus. Trūcīgajam un vidējam zemniekam vienam pašam to nopirkt nav iespējams: spēciņš par vāju! Tātad, lai iegādātos traktoru, kalpiem, trūcīgajiem un vidējiem zemniekiem jāapvienojas kolektīva. Traktors, kā jūs paši zināt, ir tāda mašīna, ka trenkāt to pa mazu zemes ielāpiņu nav izdevīgi, tam vajadzīgs plašums. No sīkajiem arteļiem arī tik vien jēgas, cik no āža piena.

—    Rasi, vēl mazāk, — kaut kur pēdējās rindās kāds noburkšķēja svarīgā basā.

—    Tātad ko lai iesākam? — Davidovs turpināja, nepiegriezdams starpsaucienam vērību. — Partija paredz vispārēju kolektivizāciju, lai ar traktoru izrautu jūs no posta. Ko biedrs Ļeņins teica pirms nāves? Tikai kolhozos darba zemniekam ir glābiņš no nabadzības. Citādi viņam gals klāt! Vampīrs budzis izsūks pēdīgo asins lāsīti. . . Un jums pa norādīto ceļu jāiet stingri. Savienībā ar strādniekiem kolhoznieki aiztrieks ratā visus budžus un ienaidniekus. To es pareizi saku. Bet tagadiņ pāriešu pie jūsu kopsabiedrības. Tā ir maza kalibra, vārga, un tās stāvoklis tādēļ ļoti bēdīgs. Bet ar to pašu tiek liets ūdens uz dzirnavām .. . Vārdu sakot, ne tur kāds ūdens, nekā, vienīgi zaudējums. Bet mums šī sabiedrība jāpārslēdz uz kolhozu, jāatstāj par mugurkaulu, un ap šo kaulu apaugs vidējie…

—    Pagaidi, es tevi maķenīt pārtraukšu! — Piecēlās mūsainais šķībacainais Djomka Ušakovs, kas vienu laiku bija sastāvējis kopsabiedrībā.

—    Lūdz vārdu un tad sper vaļā, — stingri pamācīja Na- guļnovs, kas sēdēja pie galda blakus Davidovam un Andrejam Razm jotnovam.

—    Es bez visām lūgšanām speršu vaļā, — Djomka atmeta ar roku un sašķobīja acis tā, it kā reizē skaLītos gan uz prezidiju, gan uz sapulces dalībniekiem. — Bet kālab — es, tā sacīt, atvainošanos izsaku, — mēs esam kļuvuši par zaudējumu un padomju varai par apgrūtināšanu? Kāpēc — es jums pavaicāšu — mēs dzīvojam, tā sacīt, kredītsabiedrības apgādāšanā? Tāpēc, ka teitan vainīgs ir mūsu dārgais kopapstrādāšanas sabiedrības priekšsēdētājs! Tāpēc, ka tā ir Arkašas Mitenieka vaina!

—         Muldas kā tāds elements! — pakaļējos solos atskanēja spalgs gaiļa tenoriņš. Un Arkaška, elkoņiem grūstīdamies, airējās uz prezidija galda pusi.

—    Es pierādīšu! — Djomka nobālēja, un acis viņam sašķiebās pret virsdeguni. Nepievērsdams uzmanības tam, ka Razmjotnovs ar milzīgo kaulaino dūri dauza pa galdu, viņš pagriezās uz Arkaškas pusi. — Nekur tu nespruksi! Ne jau tāpēc mēs ar savu kolhozu iekūlāmies nabadzībā, ka mūsu maz, bet tavas mītniecības pēc. Bet par šito «elementu» es tev piešūšu atbildēšanu pēc visas bardzības. Vai tu bez aprunāšanās izmiji bulli pret mocikletu? Izmiji! Kas sagudroja izmīt dējējas vistas pret. ..

—   Atkal jau muldies! — priekšā spraukdamies, aizstāvējās Arkaška.

—    Kas pierunāja atdot trīs teķus un goteli pret. ta- čanku? Tirgonis, degunu s… iegrūdis! Tā tas ir! — uzvārētājā balsī brēca Djomka.

—    Rimstieties! Ko jūs plūcaties kā gaiļi! — Naguļnovs pūlējās nomierināt, bet vaiga muskuļi viņam jau uzvilnīja zem pietvīkušās ādas.

—    Dodiet man vārdu, kā pienākas, — izlauzies līdz prezidija galdam, lūdza Arkaška.

Gaišo bārdeli saujā ņurcīdams, viņš jau dzīrās runāt, bet Davidovs viņu apstādināja:

—    Es beigšu, bet tagad, lūdzams, nejaucies starpā … Tātad, biedri, es saku: tikai ar kolhozu var…

—    Tu mūs neaģitē! Mēs ar mīļu pratu iesim kolhozā, — viņu partrauca sarkanais partizānis Pavlo Ļubiškins, kas sēdēja tuvāk pie durvīm.

—    Piekrītam kolhozam!

—    Artelī pat miesīgu tēvu ar patikšanu var notēst.

—    Tikai prātīgi jāsaimnieko.

Saucienus apklusināja tas pats Ļubiškins: viņš piecēlās no krēsla un noņēma melno, pārmērīgi drūmo jērenīcu, ar savu vareno augumu un sakārņainai siekstai līdzīgajiem pleciem aizsegdams durvis.

—    Ko tu, joks tāds, mūs par padomju varu aģitē? Mēs paši kara leitan to uz.kājām nostādījām, paši ar pleciem atbalstījām, lai tā nešķobītos. Mēs apjēdzam, kas ir kolhozs, un iesim tajā. Dodiet mašīnas! — viņš izstiepa sarepējušo plaukstu. — Traktors ir labs daikts, nav vārdam vietas, bet maz jūs, strādnieki, tos esat uztaisījuši, āre, par ko mēs jūs lamājam. Mums nav pie ka pieķerties, tur tā nelaime. Bet ar vēršiem — viena rokā pātagu vicināt, otrā asaras birdināt — var arī bez kolhoza. Es pats pirms kolhozu dibināšanas gudroju aizrakstīt Kaļiņinam vēstuli, lai palīdz zemesrūķiem uzsākt jaunu dzīvošanu. Bet pirmajos gados tāpat kā pie vecā režīma — maksā nodokļus un dzīvo, kā proti. Bet priekš kam tad Krievijas Komunistu partija? Uzvarējām — labi, bet kas pēc tam? Atpakaļ pie vecā, meimuro aiz arkla, ja tev ir ko tajā jūgt. Bet kam nav? Iet pie baznīcas diedelēt? Vai zem tilta ar milnu skrodelēt, padomju tirgoņiem un kooperatīvu andelma- ņiem apkakles drākelēt? Bagātajiem atļāva zemi nomāt, atļava viņiem nolīgt algādžus. Vai astoņpadsmitajā gada revolūcija to diktēja? Jūs tai miglu acīs iepūtāt! Bet, kad ieminies: «Par ko tad mēs kāvāmies?» — skrīverīši, kas pulveri nav oduši, par šo vārdu ņirgājas, un viņiem līdzi ņirdz visādi baltie draņķi! Nē, tu mums zobus nevārdo! Ne mazums jauku vārdu esam dzirdējuši. Dod mums labāk mašīnu — uz parāda vai pret labību, tikai ne kaut kādu skrāpētāj u vai lobītāju, bet īstu mašīnu! Dod traktoru, par kādu mums teilan klāstīji! Par ko es šito dabūju? — spraukdamies garām sēdētāju ceļgaliem, viņš gāja tieši pie galda, pa ceļam atpogādams nodriskāto bikšu jozmeni. Bet piegājis pacēla uz augšu krekla apakšmalu un ar zodu piespieda to pie krūtīm. Uz melnīgsnējā vēdera un gurna paklausīgi atsedzās baismīgās rētās sa- červelējusies āda. — Par ko man uzkapāti šitādi kadetu cienasti?

—    Bezkaunīgais sātans! Būtu jele pavisam bikses nolaidis! — sašutušā, smalkā balstiņā iespiedzās atraitne Aņisja, kas sēdēja blakus Djomkam Ušakovam.

—    Gribētos gan tev? — Djomka nicīgi pablenza uz viņu.

—    Ciet klusu, krustmāt Aņisja! Man teitan nav jākaunas savas ievainošanas strādnieka cilvēkam parādīt. Lai skatās! Tādēļ ka, šitanā vīzē tālāk dzīvojot, man tā kā tā nebūs ar ko visu šo mūziķi apsegt, velns parāvis! Jau tagadiņ tās ir bikses tikai vārda pēc. Dienas laikā meičām nedrīkst garām iet, pārbiedēs šīs līdz nāvei.

Aizmugurē sāka smieties un trokšņot, bet Ļubiškins bargu skatienu palūkojās apkārt, un atkal kļuva dzirdams, kā, klusi sprakšķēdams, gruzd lampas deglis.

—     Acīm redzot, esmu karojis ar kadetiem tāpēc, lai bagātie atkal dzīvotu labāk par mani? Lai viņi ar kārumiem mielotos, bet es krimstu maizi ar sīpoliem? Vai nav tā, biedri strādniek? Tu, Makar, man nemirkšķini! Es runāju vienreiz gadā, es drīkstu.

—    Turpini, — Davidovs pamāja ar galvu.

—           Turpināšu. Es šogad iesēju trīs desetīnas kviešu. Man ir trīs bērneļi, kropla māsa un slima sieva. Vai es savu tiesu labības pēc plāna esmu nodevis, Razmjotnov?

—    Jā. Bet tu nebļausties.

—          Nē, es bļaustīšos! Bet budzis Frols Plēstais, kauču viņu . . . nolādēto!

—    Nu-nu! — Naguļnovs pabungoja ar dūri.

— Vai Frols Plēstais savu plānu nodeva? Nē?

—           Par to liesa viņam uzlika sodu, arī labību atņēma, — Razmjotnovs piebilda, jestrās acis nozibsnīdams un ar redzamu patiku Ļubiškinā klausīdamies.

«Tevi šeit vajadzētu atvest, mīkstpēdiņ!» Davidovs atcerējās rajona komitejas sekretāru.

—           Šogad viņš atkal būs Frols Ignatičs! Un pavesarī. atkal nāks mani derēt! — Ļubiškins nosvieda Davidovam pie kājām savu melno jērenīcu. — Ko tu man muldi par kolhoziem?! Pārgrieziet budžiem dzīslas, tad mēs iestāsimies. Atdodiet mums budžu mašīnas, viņu vēršus, atdodiet viņu spēku, tad mums būs vienlīdzība! Citādi tik tukša pļāpāšana, sak, budžus vajag izdeldēt, bet viņi ar katru gadu aug augumā kā velna dadži un drīz aizsegs mums sauli.

—           Atdos mums Frola īpašumu, bet Arkaška Mītenieks to apmainīs pret airoplānu, — Djomka izmeta.

—    Oh-ha-ha-ha! …

—    Uz to viņam nags.

—    Būsiet liecinieki šitai apvainošanai!

—    Tpū! Klausīties neļauj, kuš!

—    Vai jūs, sātanus, neviens nevar savaldīt?

—    Beidziet taču reiz, klusāk! …

Davidovam ar pūlēm izdevās pārtraukt kņadu.

—           Tā jau ir arī mūsu partijas politika! Ko tu lauzies vaļējās durvīs? Iznīcināt budžus kā šķiru, viņu mantu atdot kolhoziem, fakts! Un tu, biedri partizān, veltīgi no- meti cepuri zem galda, tā vēl noderēs galvai. Zemes nomāšana un algādžu derēšana tagad nevar nolikt! Budžus mēs piecietām trūkuma pēc: viņi deva vairāk labības nekā kolhozi. Bet tagad ir otrādi. Biedrs Staļins šo aritmētiku smalki izrēķinājis un sacījis: budžiem vakars! Atdot viņu mantu kolhoziem … Tu gaudies par mašīnām …

Piešķirti pieci simti miljoni sudraba rubļu, lai palīdzētu kolhoziem. Vai par to tu esi dzirdējis? Ko tad tu ārdies? Vispirms jānodibina kolhozs, pēc tam var parūpēties par mašīnām. Bet tu gribi papriekš sakas nopirkt un tad pielāgot tām zirgu. Ko tu smejies? Tā taču iznāk!

—    Ļubiškins sācis staigāt ar dibengalu pa priekšu!

—    Ho-ho …

—    Mēs taču ar mīļu prātu ejam kolhozā!

—    Par sakām … tur viņš labi trāpīja . . .

—    Kauču šo pašu vakaru!

— Tūdaļ pieraksti!

—   Vediet graut budžus!

—          Kas pierakstās kolhozā, lai paceļ roku, — Naguļ- novs uzaicināja.

Saskaitot paceltās rokas, iznāca trīsdesmit trīs. Apmulsumā kāds bija pacēlis abas.

Smacīgā sutoņa piespieda Davidovu nomest mēteli un svārkus. Viņš atpogāja krekla apkakli un smaidīdams gaidīja sapulci aprimstam.

—           Apzinīgums jums teicams, fakts! Bet vai tik jūs nedomājat, sak, iestāsimies kolhoza — un gatavi milti? Nē, ar to par maz! Jūs, trūcīgie zemnieki, esat padomju varas balsts. Jums, parauj viņu kociņš, ne tikai pašiem jāiestājas kolhozā, bet jāvelk sev līdz arī vidējā zemnieka svārs- stīgā figūra.

—           Bet, kā tu pavilksi, ja šis negrib? Vai tad viņš vērsis, vai, kam var uzmaukt jūgu un vest? — Arkaška Mite- nieks ierunājās.

—           Pārliecini! Kas tu esi par mūsu taisnības cīnītāju, ja nevari citus aizraut? Rīt būs sapulce. Pats nobalso «par» un pierunā arī savu kaimiņu — vidējo zemnieku. Tūlīt mes sāksim apspriest jautājumu par budžiem. Vai nolemsim viņus izsūtīt no Ziemeļkaukaza novada robežām vai ka citādi?

—    Lai notiek!

—    Līdz pašai saknei viņus!

—           Nē, labāk jau ar visu sakni nekā līdz saknei, — Davidovs izlaboja un griezās pie Razmjotnova: — Nolasi budžu sarakstu. Tūlīt nolemsim viņus aprakstīt.

Andrejs izņēma no aktu vākiem sarakstu un pasniedza to Davidovam.

—          Frols Damaskovs. Vai viņš ir tāda proletāriešu soda cienīgs?

Rokas pacēlās vienprātīgi. Bet, saskaitot balsis, Davidovs redzēja, ka viens atturas.

—          Vai tu nepiekriti? — Viņš sarauca sviedriem aprasojušās uzacis.

—          Es atturos, — īsi atbildēja lēns neizskatīgs kazaciņš, kas nebija balsojis.

—    Kāpēc tā? — Davidovs lūkoja izdibināt.

—           Tāpēc, ka viņš ir mans kaimiņš un daudz laba man darījis. Tālab nevaru pret viņu pacelt roku.

—          Atstāj sapulci, tūliņ! — Naguļnovs pavēlēja drebošā balsī, it kā seglu kāpšļos paceldamies.

—           Nē, tā nevar, biedri Nagulnov! — Davidovs viņu skarbi pārtrauca. — Neej, pilsoni! Paskaidro savu līniju!. Ka tu domā — vai Damaskovs ir budzis vai nav?

—          Ko es tur saprotu? Esmu nemācīts un lūdzu atlaist mani no sapulces.

—          Nē, tu, lūdzams, paskaidro muins: kādus labumus esi no viņa saņēmis?

—           Viņš man visu laiku palīdzēja, vēršus deva, aiztapi- nāja sēklu . . . vai mazums kā … Bet es palieku uzticīgs valdīšanai. Es — par valdīšanu …

—           Vai viņš lūdza, lai tu viņu aizstāvētu? Varbūt izmaksāja naudā vai arī graudā! Saki droši, nebaidies! — sarunā iejaucās Razmjotnovs. — Nu, runā: ko viņš tev apsolīja? — un neveikli pasmaidīja aiz kauna par ļaužu un saviem pārāk tiešajiem jautājumiem.

—    Bet varbūt neko. Kā tu zini?

—           Nemuldies, Timotej! Tu esi pērkams cilvēks un, izrādās, ari budžu rokaspuisis! — kāds iesaucās no vidus.

—    Apsaukājiet, kā gribat, jums teikšana .. .

Davidovs noprasīja, it kā nazi pie rīkles pielikdams:

—           Tu esi par padomju varu vai par budžiem? Tu, pilsoni, nedari kaunu trūcīgo šķirai, saki sapulcei skaidri un gaiši: kurā pusē tu esi?

—           Ko ar tādu ķēpāties! — sašutušā balsī iesaucās Ļubiškins. — Par sīva pudeli viņu var nopirkt ar visiem kankariem. Uz tevi, Timotej, pat skatīties negribas!

Timotejs Borščevs, kas nebija nobalsojis, beigās liekuļotā padevībā atbildēja:

—           Es esmu — par valdīšanu. Ko jūs man piesienaties? Esmu tumšs ļautiņš, tādēļ arī apjuku … — taču, otrreiz balsojot, roku pacēla ar acīm redzamu nepatiku.

Davidovs atzīmēja bloknotā: «Timofejs Borščevs, šķiras ienaidnieka apstulbināts. Apstrādāt.»

Sapulce vienbalsīgi apstiprināja vēl četras budžu saimniecības.

Bet, kad Davidovs sacīja:

—    Tits Borodins. Kas «par»? — sapulcē iestājās smags klusums. Naguļnovs neziņā saskatījās ar Razmjotnovu. Ļubiškins ar jērenīcu sāka slaucīt mitro pieri.

—    Kāpēc klusējat? Ko tas nozīmē? — Davidovs neizpratnē pārlaida acis sēdošo cilvēku rindām, bet, nesa- stapis neviena skatiena, palūkojās uz Naguļnovu.

—    Redzi, kāda būšana, — Naguļnovs nedroši iesāka. — Šitais Borodins, savā starpā mēs viņu par Titoku saukājam, kopā ar mums astoņpadsmitajā gadā brīvprātīgi iestājās Sarkanajā gvardē. Būdams nabadzīga dzimuma, viņš cīnījās sīksti. Savainots un ieguvis balvu — sudraba pulksteni par revolucionāru darbošanos. Viņš dienēja Du- menkova nodaļā. Un nu saproti, biedri strādniek, kā mums viņa pēc sirds aptecējās. Mājās pārradies, zobiem iekodās saimniecībā kā suns sprāgoņā … Un iedzīvojās mantībā, kauču arī mēs viņu brīdinājām. Plēsās dienu un nakti, apauga ar mantu kā mežonis ar spalvām, vienās nātna ūzās ziemu un vasaru staigāja. Iedzīvojās trijos jūgos vēršu un šļukas kaitē no visādu smagumu cilāšanas, bet arvien vēl viņam par maz! Sāka derēt algādžus pa divi, pa trīs. Iedzīvojās vējenēs, pēc tam nopirka piecu zirgspēku tvaikmašlnu, sāka iekārtot eļļas spiestuvi un tirgoties ar lopiem. Pats slikti ēd un arī algādžus badā mērdē, lai gan viņi strādā pa divdesmit stundām dienā un vēl naktī reizes piecas ceļas pabarot zirgus un lopiem pasviest ēdamo. Mēs viņu vairāk reižu izsaucām šūniņā un uz padomi, kauninājām ar briesmīgu negodu un sacījām: «Rimsties, Tit, nestājies mūsu dārgajai padomju varai šķērsām pār ceļu! Tu taču pats tās dēļ pret baltajiem frontēs gana esi dabūjis ciest…» — Naguļnovs nopūtās un noplātīja rokas. — Bet, ko padarīsi, ja cilvēku reiz nelabais apsēdis? Redzam, īpašums viņu dzen galīgā pazudināšanā! Atkal izsaucam, atgādinām cīniņus un mūsu kopīgās ciešanas, lūkojam pierunāt, draudam, ka zemē stāvus ietrieksim, ja viņš ceļā šķērsām nostājas, kļūst par buržuju un negrib sagaidīt vispasaules revolūciju.

—    Tu īsāk, — Davidovs nepacietīgi viņu palūdza.

Naguļnova balss ietrīsējās un kļuva klusāka.

—    Par to nevar īsāk. Tā ir tāda sāpe, ka sirds asiņo … Bet viņš, tas ir, Titoks, mums atbild: «Es izpildu padomju varas pavēli, paplašinu sējumus. Bet algādži man pēc likuma: sieva sirgst ar meitiešu kaitēm. Es nebiju nekas, bet kļuvu viss, man ir viss, par to es arī karoju. Un padomju vara, tā sacīt, nemaz neturas jūsu pusē. Es ar savam rokām dodu tai, ko vēderā grūst, bet jūs, portfeļnieki, esat man tukša vieta.» Kad mēs ar viņu par karu un kopīgi pārciestām grūtībām runājamies, viņam dažreiz acīs paspīd asara, bet viņš nedod tai likumīgu virzienu, aizgriežas, nocietina sirdi un saka: «Kas bijis, tas izbijis!» Mēs viņam atņēmām pilsoņa balsošanas tiesības. Viņš paskraidelēja šurp un turp, rakstīja papīrīšus uz novadu un Maskavu. Bet es saprotu šitā, ka centrālās iestādēs galvenos posteņos sēž veci revolucionāri un viņi apjēdz: ja tu reiz esi nodevis, tad skaities ienaidnieks un nekādas žēlastības negaidi!

—   Tu tomēr mēģini īsāk …

—    Tūdaļ beigšu. Arī tur viņš nekā nepanāca un vēl arvien ir tajā pašā stāvoklī, algādžus gan atlaidis, tas taisnība . . .

—    Nu, un kas par to? — Davidovs vērīgi ielūkojās Na- guļnovam sejā.

Bet tas aizsedza acis ar strupajām, saulē apsvilinātajām skropstām un atbildēja:

—    Tādēļ sapulce arī klusē. Es tikai paskaidroju, kāds dārgajā pagātnē bija Tits Borodins, tagadējais budzis.

Davidovs saknieba lūpas un satumsa.

—    Ko tu mums te gaudu dziesmas velc? Bija partizā- nis — gods un slava viņam par to, kļuvis par budzi, pārvērties par ienaidnieku — miltos samalt! Ko tur vēl muti dzesināt?

—    Es jau ne tādēļ, ka man viņa būtu žēl. Tu, biedri, mani veltīgi neapvaino!

—    Kas ir par to, lai Borodinu kā budzi apraksta? — Davidovs pārlaida skatienu rindām.

Gausi- cita pēc citas rokas tomēr pacēlās.

Pēc sapulces Naguļnovs uzaicināja Davidovu pie sevis pārnakšņot.

—    Bet rīt jau sameklēsim jums mājvietu, — viņš teica, taustīdamies pa padomes tumšo priekštelpu, lai atrastu izeju.

Viņi gāja blakus pa gurkstošo sniegu. Naguļnovs, atsitis vaļā puskažociņu, paklusā balsī ierunājās:

— Es, dārgo biedri strādniek, vieglāk uzelpoju, kolīdz uzzināju, ka visi zemesrūķu īpašumi jāsakopo kolhozā. Man jau no puikas gadiem ienaids pret īpašumu. Skolotie biedri Markss un Engelss pareizi rakstījuši, ka viss ļaunums nāk 110 tā. Un arī pie padomju varas ļaudis kā vepri pie siles plēšas, urkšķ un grūstās šīs nolādētās sērgas pēc. Bet kas notika agrāk, vecā režīma laikā? Pat iedomāties briesmīgi! Mans tēvs bija mantīgs kazaks ar četriem jūgiem vēršu un pieciem zirgiem. Sējas platība mums bija milzīga, sešdesmit septiņdesmit un pat līdz simt desetīnu. Arī ģimene liela un strādīga. Iztikām paši vien. Padomājiet tik: man bija trīs precējušies brāļi. Un prātā iespiedies šāds gadījums, kas mani ari sakūdīja pret īpašumu. Kādu dienu kaimiņu cūka bija ielavījusies mūsu dārzā un izrakņājusi dažus kartupeļu cerus. Māte, to redzēdama, paķer no katla stopā verdošu ūdeni un saka man: «Dzen viņu, Makarka, bet es nostāšos aiz vārtiņiem.» Man tolaik bija gadu divpadsmit. Es, protams, dzinu šo nelaimīgo cūku. Māte tai uzgāza verdošu ūdeni. Sari vien nokūpēja! Bija vasaras laiks, cūkai iemetās tārpi, arvien vairāk un vairāk, līdz tā nosprāga. Kaimiņš turēja ļaunu prātu. Un pēc nedeļas mums stepē sadega divdesmit trīs kviešu stati. Tēvs jau zināja, kas to izdarījis, nenocietās un iesūdzēja tiesā. Un tāds naids izcēlās viņu starpā, ka ne acu galā viens otru nevar ieraudzīt! Kolīdz mazlietiņ iemetuši — tūdaļ kautiņš. Gadus piecus tiesājās un nonāca līdz slepkavībai… Meteņos atrada kaimiņa dēlu piedarbā beigtu. Kāds ar dakšām vairākās vietās bija sadūris viņam krūtis. Pēc dažām pazīmēm noģidu, ka to izdarījuši mani brāļi. Bija izmeklēšana, bet slepkavniekus neatklāja . .. Sastādīja aktu, ka viss noticis dzērumā. Bet es kopš tā laika aizgāju no tēva par algādzi. Iesauca mani karā. Tā nu guļu ierakumos, bet vācietis gāž virsu ar smagajiem lādiņiem, vanda gaisā melnus dūmus un smiltis. Guļu un domāju: «Kalab, kāda īpašuma dēļ man te jācieš bailes un nāves mokas?» Un tā vien gribas, kauču es būtu nagla: tad iesprauktos zemē līdz pašai galviņai! Eh, mā- mulīt mīļo! Gāzes sarijos, biju saindēts. Vēl tagadiņ, kad tik kādu nieku kalnā jāpakāpjas, — aizelsa smacē nost, asinis sitas galvā, netieku uz priekšu. Gudri ļaudis vēl frontē mani pamācīja, pārnācu kā boļševiks. Bet pilsoņu karā, eh, kapāju riebekļus bez žēlastības! Pie Kastornajas mani kontuzēja, pēc tam sāka uznākt lēkmes. Bet tagadiņ, palūk, šī zīme, — Naguļnovs uzlika ordenim milzīgo delnu, un viņa balsī ieskanējās jauni, savāda maiguma apdvesti toņi, — no tā man tūdaļ top siltāk. Es tagadiņ, dārgo biedri, jūtos kā pilsoņu karā, kā pozīcijās. Kauču vai zemē jāierokas, bet kolhozā visi jāiesaista, 'lāču tuvāk pasaules revolūcijai.

—   Vai tu Titu Borodinu labi pazīsti? — Davidovs domīgi apvaicājās.

—    Ka nu ne, mēs ar viņu draugos bijām, bet tādēļ arī izšķīrāmies, ka viņš pārlieku sīksts īpašuma piekritējs. Divdesmitajā gadā mēs ar viņu apspiedām sacelšanos kādā Doņeckas novada pagastā. Divi eskadroni un sevišķo uzdevumu nodaļa gāja uzbrukumā. Aiz ciemata palika guļam daudz sakapātu mazkrievnieku. Titoks nakti pārradās mājās, iestiepa istabā saiņus. Papurināja tos un izbēra uz grīdas astoņas nocirstas kājas. «Vai tu saprašanā esi jucis, vai, kauču tevi deviņi zibeņi?!» biedrs šim uzbrēc. «Tūliņ vācies prom ar visu!» Bet Titoks viņam atbild: «Nebun- tosies vairs, m . . . Četri pāri zābaku man noderēs. Visai ģimenei būs ko kājās aut.» Viņš atkausēja tās uz krāsns un sāka plēst nost zābakus. Ar zobenu atārda stulmam šuvi un novelk. Basās kājas aiznesa un ierušināja salmu kaudzē. «Apbedīju,» viņš saka. Ja toreiz būtu uzzinājuši, nošautu kā riebekli! Bet biedri neizdeva. Vēlāk es tincināju viņu: vai tas taisnība? «Taisnība,» viņš saka, «citādi novilkt nevarēju, kājas salā bija sastingušas kā bluķi, tālab nocirtu ar zobenu. Man, kā jau apavniekam, žēl, ka labi zābaki zeme satrusēs. Bet tagadiņ,» viņš saka, «pašam nāk šaušalas. Reizēm naktī pat uztrūkstos un lūdzu sievišķi, lai laiž mani sienmali, ārpusē bail…» … Tā, raugi, tepat jau arī mans miteklis. — Naguļnovs iegāja pagalmā un noklakšķināja durvju tverekli.

5. nodaļa

Andreju Razmjotnovu izvadīja aktīvajā kara dienestā 1913. gadā. Pēc toreizējās kartības viņam vajadzēja stāties ierindā ar savu zirgu. Taču ne tikai zirgu, pat kazakam pienācīgu formas tērpu viņam nebija par ko nopirkt. No nelaiķa tēva viņš bija mantojis vienīgi vectēva zobenu nobružātā, apsūbējušā makstī. Savu mūžu Andrejs neaizmirsīs rūgto pazemojumu. Staņicas sapulcē vecaiņi nosprieda sūtīt viņu dienestā uz karaspēka rēķina: nopirka lētu, rūsganu ādinieku, seglus, divus šineļus, divus pārus bikšu, zābakus… «Ar kopības līdzekļiem mēs tevi, An- drjuška, sapošam, pielūko, neaizmirsti mūsu labdarīšanu, nenodari kauna staņicai, kalpo caram cītīgi…» vecaiņi piekodināja Andrejam.

Bet bagāto kazaku dēli jāšanas sacīkstēs lepojās ar simtiem rubļu dārgiem zirgiem, kas bija cēlušies no Ko- roļkovas ķēvnīcām vai Provaļjas sugas ērzeļiem, ar grezniem segliem, sudrabā rotātiem iemauktiem, jauniem tērpiem .. . Andreja zemes riežu pievāca staņicas valde un visu laiku, kamēr viņš mētājās pa frontēm, aizsargādams svešu mantu un svešu cilvēku pārticīgo dzīvi, izrentēja to. Vācu karā Andrejs izpelnījās trīs Jura krustus. «Krustu» naudu viņš sūtīja sievai un mātei. No tā arī pārtika vedekla un māmuļa, kuras sūrām asarām slacītās vecuma dienas Andrejs pārāk vēlu varēja remdināt.

Uz kara beigām Andreja sieva, strādādama rudenī pie kulšanas, dabūja iekrāt drusku naudas un aizbrauca uz fronti apciemot vīru. Viņa tur padzīvoja dažas dienas (11. Donas kazaku pulks, kurā dienēja Andrejs, atradās atpūtā), pagulējās vīra apkampienos. Kvēlojošā atblāzmā aizmirdzēja šīs vasaras naktis. Bet vai daudz laika vajadzīgs putna grēkam, sievietes laimes alkām? No turienes viņa atgriezās ar gaiša prieka apstarotām acīm un pēc nosacītā laika bez kliedzieniem un asarām it kā neviļus turpat tīrumā dzemdēja gluži kā pēc tēva izlietu puisēnu.

Astoņpadsmitajā gadā Razmjotnovs uz īsu laiku atgriezās Dārdu Gravas ciemā. Mājā viņš nodzīvoja neilgi: salaboja ietrunējušos spīļarklus un pūnīšu spāres, uzara pāris desetīnu zemes, pēc tam veselu dienu auklēja dēlēnu, sēdināja to uz sava plecos ierautā, ar zaldatu smaku pie- smirdušā kakla, skraidelēja pa istabu un smējās, bet sieva, pamanījusi viņa gaišo, allaž panikno acu kaktiņos sarie- šamies asaras, nobālēja: «Vai tu taisies ceļā, Andrjuša!» — «Rītu. Salūko ēdmaņu.»

Un nākamajā dienā viņš, Makars Naguļnovs, atama- nietis Ļubiškins, Tits Borodins un vēl astoņi frontes kazaki no rīta sapulcējās pie Andreja mājās. Apseglotie dažādas spalvas zirgi iznesa viņus aiz vējenēm, un ilgi uz ceļa virpuļoja gaisīgie pavasara putekļi, ko bija uzvirmojušas viegliem vasaras pakaviem apkaustītās zirgu kājas.

Šajā dienā pāri Dārdu Gravas ciemam, pāri palu ūdeņiem, pari stepei, pāri visai zilgajai pasaulei no dienvidiem uz ziemeļiem debess plašās vecaines augstienē aiz- traucās bez klaigām — klusēdami aizlidoja melnspārnaino jūras un meža zosu bari.

Kamenskā Andrejs nošķīrās no biedriem. Ar kādu no Vorošilova karaspēka daļām viņš devās uz Marozovskajas- Caricinas pusi. Makars Naguļnovs, Ļubiškins un pārējie nokļuva Voroņežā. Bet pēc trim mēnešiem pārsiešanas punktā pie Krivaja Muzgas Andrejs, ko viegli bija ievainojusi granatas šķemba, no nejauši sastapta novadnieka uzzināja, ka pēc Podtjolkova nodaļas sagrāves baltie kazaki Dārdu Gravas ciemā, atriebdamies Andrejam par aiziešanu pie sarkanajiem, neganti piesmējuši viņa sievu. To uzzinājuši ciema iedzīvotāji, Jevdokija nav spējusi paciest melno kaunu un padarījusi sev galu.

.. . Salta diena. Decembra beigas. Dārdu Gravas ciems. Dzīvojamās mājas, gubeņus, zedeņus un kokus klāj baltas sarmas pūkas. Aiz tālās nokalnes notiek kauja. Dobji ducina ģenerāļa Guseļščikova lielgabali. Pievakarē uz putās saskrieta zirga Andrejs ieauļoja Dārdu Gravas ciemā. Un līdz pat šai dienai viņš atceras — tikai jāaizver acis un atmiņu sraujais tecējums jāpavērš pagātnē . . . Iečīkstas vārtiņi. Aizelsdamies Andrejs velk pavadu, lai ievestu sēta aiz noguruma grīļojošos zirgu. Māte neapsegusies izskrien no priekšnama.

Eh, cik spalgi Andreja ausīs iegriezās viņas skaļās vaimanas pēc nelaiķes!

—   Ak tu, manu dārgo dē-ē-ēliņ! Aizvērušās viņas skaidrās a-a-a-ctiņas! …

It kā svešā sētā iejājis, Razmjotnovs aptina pavadu ap lieveņa margām un tūlīt — istabā. Ar iedubušām, miruša cilvēka acīm izdurstīja tukšo istabu, tukšo šūpuli.

—    Kur bērns?

Māte, iegrūdusi seju aizkaros, šūpoja retiem, iesirmiem matiem klāto galvu.

Ar pūlēm viņš izdabūja atbildi.

—   Nenosargāju savu balodīti! Otrā nedēļā pēc Duņuš- kas … ar kakliņu.

—    Nebrēc. .. Man vajadzētu! Man vajadzētu asaras rast! Kas piesmēja Jevdokiju?

—    Aņikejs Devjatkins vilka viņu uz piedarbu … Man ar pletni… sasauca puišus. Viņas baltās rociņas ar zobena maksti dauzīja, atnāca vienos zilumos … Tikai acis ..,

—    Vai viņš tagad mājās?

—    Atkāpās kopa ar mūsējiem.

—    Vai kāds cits no viņiem ir mājās?

—   Viņa sievišķis un pats večuks. Andrjuša! Nesodi viņus! Par cita grēku viņi nevar atbildēt…

—   Tu! … Tu mani mācīsi?! — Andrejs sejā kļuva melns, aizelsās. Atrāva vaļā šineli, blūzi un kreklu.

Ar kailam, ribainām krūtīm pieplacis čuguna podam, dzēra ūdeni un ar zobiem koda trauka malas. Tad izslējās un, acis nepaceldams, iejautājās:

—    Māmuļ! Ko viņa lika man pasacīt pirms nāves?

Matē iespraucās istabas goda kaktā un no svētbilžu

plaukta izvilka apdzeltējušu papīra gabaliņu. Un kā tuva, dārga balss ieskanējās pirmsnāves vārdi: «Mans visu mīļais Andrjušeņka! Apgānīja mani, nolādētie, aplēja mani samazgām un manas sirds mīlestību uz Tevi. Nelūkošos es vairs Tevī un neredzēšu vairs šo sauli. Sirdsapziņa neļauj man dzīvot ar nelabo slimību. Andrjušeņka mans, manu dārgo ziediņi Jau kuro nakti neguļu un spilvenu asarās mērcēju. Mūsu mīlestību ar Tevi es atceros un vēl viņā saulē atcerēšos. 2ēl man tikai viena — bērna un Tevis, ka ar Tevi mūsu dzīvošana un mīlestība bija tik īsa. Ja atvedīsi mājās citu, lai viņa, dieva dēļ, pažēlo mūsu puisēniņu. Pažēlo arī Tu viņu, manu sērdienīti. Māmuļai piesaki, lai viņa manus brunčus un lakatiņu, un blūzītes atdod māšelei. Viņa ir līgava, viņai noderēs …»

Uz Devjatkinu sētu Andrejs aizdrāzās auļos, nolēca no zirga un, izrāvis zobenu no maksts, uzskrēja uz lievenēm. Aņikeja Devjatkina tēvs, garš, sirms vecis, ieraudzījis viņu, pārmeta krustu un nokrita pie svētbildēm ceļos.

—    Andrej Stepanič! — viņš tikai izteica, paklanījās Andreja priekšā līdz zemei, bet vairāk nebilda ne vārda un sārto, pliko pauri nepacēla no grīdas.

—   Tu atbildēsi man par dēlu! Jūsu dievu, jūsu krustu priekšā! … — Andrejs ar kreiso roku satvēra veča sirmo bārdu, ar kājas spērienu atgrūda durvis un, grīdai dārdot, vilka Devjatkinu pa lievenēm.

Vecene nesamaņā gulēja pie krāsns, bet Devjatkinu vedekla — Aņikeja sieva sarausa čupā bērneļus (viņai to bija pavisam seši gabali) un gaudodama izskrēja uz lieve- nēm. Andrejs bāls kā stepes vēju aplaizīts miroņa kauls, sāņus paliecies, jau atvēzējās ar zobenu pār veča kaklu, bet tai pašā mirklī brēkdami, spiegdami, raudādami viņam pie kājām sabira nosmulējušies bērneļi.

—    Apkapā viņus visus! Visi viņi ir Aņikeja dzimuma kucēni! Sacērt mani! — kliedza Avdotja, Aņikeja sieva, un gāja virsū Andrejam, iesārto kreklu atpogājusi un izkaltušās, sakrunkojušās krūtis kā daudzbērnu kuce purinādama.

Bet Andrejam pie kājām mudžēja bērneļu varza, cits par citu mazāki…

Mežonīgi apkārt skatīdamies, viņš atmuguriski kāpās atpakaļ, iegrūda zobenu maksti un, vairāki lāgi paklupdams līdzenā vietā, devās pie zirga. Līdz pašiem vārtiņiem viņam līdzi klunkuroja vecis, raudādams aiz prieka un pārciestā izbija, un par varēm mēģināja pieklupt pie kāpšļa, lai to noskūpstītu, bet Andrejs, šķebīgi viebdamies, rāva kāju sāņus un gārdza:

—   Tava laime! … Bērneļi! …

Mājās viņš trīs dienas žūpoja, dzēruma skurbulī raudāja, otrā naktī nodedzinaja pūni, kurā pie sijas bija pakārusies Jevdokija, bet ceturtajā diena uzblīdis un briesmīgs klusam atvadījās no mātes, un tā, pieglauzdama viņa galvu pie savām krūtīm, dēla gaišajā cekulā pirmo reizi ieraudzīja sirmus pavedienus, baltus kā stepes līga.

Pēc diviem gadiem Andrejs no poļu frontes atgriezās Dārdu Gravas ciemā. Kādu gadu noklaiņoja pa Augšdonas apvidu ar pārtikas sagādes vienību, bet tad metās uz saimniekošanu. Uz mātes paskubinājumiem atkal apprecēties neatbildēja ,ne vārda. Taču kādu reizi māte neatlaidīgi centās izdabūt atbildi.

—    Precies, Andrjuša! Man nav vairs pa spēkam izcilāt čuguna podus. Katra meiča nāks pie tevis palēkdamās. Pie kuras sūtīsim preciniekus?

—    Es neprecēšos, māmuļ, neuzpli jies!

—    Ieņēmies penterēt vienu un to pašu! Palūko, tev jau salna iemetusies matos. Kad. tu vienreiz sadūšosies? Kad balts būsi kļuvis, vai? Māte tev bijusi nebijusi! Bet es domāju, ka dabūšu mazbērnus paauklēt. No divām kāzām mīkstu vīlniņu esmu sakrājusi, varētu bērniņiem zeķītes noadīt. . . Aptīrīt viņus, apmazgāt — tas būtu mans darbs. Govi slaukt man jau grūti: pirksti jau galīgi stīvi. — Un sāka raudāt: — Kami tu tāds maitas gabals esi iedzimis? Iecirties kā bullis un šņāc. Nu, ko tu klusē? Nešķistais gars!

Andrejs paņēma cepuri un klusēdams izgāja no istabas. Taču vecīte nerimās: sākās pārrunas ar kaimiņienēm, sačukstēšanās, padomi…

—   Pēc Jevdokijas es nevienas citas mājā nevedīšu, — Andrejs drūmi palika pie sava.

Tad mātes niknums pārsviedās uz nelaiķa vedeklu.

—    Ieēdinājusi viņu šī čūska! — tā teica vecenēm, sastopoties olnīcā vai ari novakarē sēžot mājas priekšā. — Pati pakārās un arī viņam dzīvošanu izjaukusi. Viņš negrib citas ņemt. Bet vai man vieglas dienas! E-ē, māsiņ mīļā! Kā palūkojos uz svešiem mazbērniem, tā asaras aumašām plūst: citām vecenēm iepriecināšana un mierinājums, bet es viena kā susliks savā alā …

Šajā pašā gadā Andrejs sapinās ar Marinu, pie Novo- čerkaskas kritušā vahmistra Mihaila Pojarkova atraitni. Viņai to rudeni palika četrdesmit gadu, bet Marinas druknajā, spēcīgajā augumā un melnīgsnējā sejā bija saglabājies stepes rāmais skaistums.

Oktobrī Andrejs klāja meldru jumtu viņas mājelei. Krēslai metoties, Marina ieaicināja viņu istabā, veicīgi uzklāja galdu, uzlika bļodu ar boršču, uzsvieda Andrejam uz ceļiem izrakstītu tīru dvieli, pati nosēdās pretim, atbalstījusi paplato vaigu delnā. Andrejs klusēdams iesāņus vēroja viņas lepno galvu, uz kuras smagnēji gūlās spīdīgi melno matu mezgls. Mati viņai bija biezi, pēc izskata šķita asi kā zirga krēpes, bet pie mazajām ausīm savijās bērnišķīgi draiskās, mīkstās cirtās. Marina, skatienu nenovērsdama, lūkojās Andrejā ar piemiegtu, iegarenu, mazliet ieslīpu melnu aci.

—    Vai vēl ieliet? — viņa jautāja.

—   Varētu, — Andrejs piekrita un ar plaukstu noslaucīja gaišās ūsas.

Viņš atkal grasījās ķerties pie boršča. Marina, viņam pretim sēdēdama, lūkojās ar to pašu skaudri modrīgo un gaidošo skatienu, bet Andrejs, neviļus ieraudzījis uz viņas tuklā kakla strauji pulsējošu zilgu dzīsliņu, nez kāpēc samulsa un nolika karoti sāņus.

—    Kas tev? — viņa neizpratnē atvēza melno uzacu spārnus.

—    Paēdos. Paldies! Rīt no rīta atnākšu, pabeigšu jumtu.

Marina apgāja apkārt galdam. Rāmā smaidā "atsegdama ciešos zobus un piekļaudamās Andrejam ar lielu, mīkstu krūti, viņa čukstus ierunājās:

—    Bet varbūt pārnakšņosi pie manis?

—   Arī to varētu, — apmulsušais Andrejs neattapās neko citu pasacīt.

Un Marina, atmaksādama par muļķīgo vārdu, palocījās viņa priekšā ar savu piebriedušo augumu.

—   Tā gan? Tencinu, apgādnieki Pagodināji nabaga atraitni . . . Bet es, grēciniece, baidījos, domāju, ka atsacīsies …

Viņa veicīgi nopūta tauku gaismekli, tumsā uzklāja gultu, aizbultēja istabas durvis un nicīgi, ar tikko sajau- šamu īgnumu sacīja:

—   Tevī no kazaka dūšas tik, cik melns aiz naga. Tam- bovas mucinieks tevi taisījis.

—   Kā tā? — Andrejs apvainojās un pat mitējās vilkt nost zābaku.

—    Tāpat kā visus citus. Pēc acīm spriežot… tās tev drosmīgas, bet sievišķim palūgt kautrējies. Un kara vēl esot krustus izpelnījies! — Viņa sāka runāt neskaidrāk, atraisot pīnes un matadatas zobos turēdama. — Vai tu manu Mišu atceries? Augumā viņš bija mazāks par mani. Tu esi manā garumā, bet viņš kādu nieku sīkāks. Viņu, redzi, es mīlēju par drošsirdību. Viņš pat visstiprākajam vīram dzertuvē nekad nepiekāpās, kaut arī deguns vienās asinis, bet vēl turas. Varbūt tādēļ viņš arī galu ņēma. Zināja taču, par ko es viņu mīlēju … — viņa lepni nobeidza.

Andrejs atcerējās nostāstus, ko bija dzirdējis no ciemata kazakiem — Marinas vīra pulka biedriem un viņa nāves lieciniekiem: izlūku gājienā viņš vedis savu vadu uzbrukumā pret skaitā divas reizes lielāku sarkanarmiešu jātnieku patruļu, tie ar «Luisa» patšauteni piespieduši kazakus bēgt, dzenoties pakaļ, izsituši četrus vīrus no segliem, bet pašu Mihailu Pojarkovu atgriezuši no pārējiem un mēģinājuši notvert. Trijus no vajātājiem Mihails nogalinājis, aulēkšojot atšaudīdamies, bet pats, būdams pulka labākais džigits, sācis drasēt, lai glābtos no lodēm, un būtu izbēdzis, taču zirgam kāja iesprūdusi kādā grambā, tas nogāzies un kritienā pārlauzis saimniekam stilbu. Tad arī brašajam vahmistram pienācis gals …

Andrejs pavīpsnāja, atcerējies nostāstu par Pojarkova nāvi. Marina apgūlās un, aši elpodama, pievirzījās luvāk Andrejam.

Pēc pusstundas, turpinādama aizsākto sarunu, viņa nočukstēja:

—           Mišku mīlēju par drošsirdību, bet tevi… tāpat, ne par ko, — un ar mazo, kvēlojošo ausi piespiedās Andrejam pie krūtīm. Bet pustumsā viņam likās, ka Marinas acs zalgo ugunīgā, spītīgā mirdzumā ka straujam, neiebrauktam zirgam.

Jau pirms rītausmas viņa ievaicājās:

—    Vai rīt atnāksi pabeigt jumtu?

— Kā tad citādi? — Andrejs brīnījās.

— Nenāc …

—    Kāpēc tā?

—           Nu, kas tu par jumiķi! Vectēvs Ščukars jumj labāk nekā tu, — un skaļi iesmējās. — Es tīšām tevi aicināju! … Kā lai citādi būtu pievilinājusi? Bet tu man nodarīji zaudējumus! Mājai tā kā tā jumts jāklāj no jauna …

Pēc divām dienām vectēvs Ščukars atkal apjūma māju, saimniecei nopaļādams Andreja nevīžīgo darbu.

Bet Andrejs kopš šā laika sāka katru nakti apciemot Marinu. Un salda viņam šķita desmit gadus vecākā meitieša mīla, salda kā pirmo salnu apsvilināts ziemas mežābols…

Ciematā viņu sakars drīz kļuva zināms, un pret to izturējās dažādi. Andreja māte apraudājās un sūrojās kaimiņienēm: «Kauns un negods! Ar veceni sapinies.» Bet tad nomierinājās un apklusa. Ņurka, kaimiņu meiča, ar kuru Andrejs pie gadījuma šad un tad bija pajokojies un paknakstījies, ilgi vairījās ar viņu sastapties, bet reiz pliksalā, žagarus cērtot, satikās aci pret aci un nobālēja.

—          Vecene tevi apseglojusi? — viņa iejautājās, drebošām lūpām smaidīdama un nemēģinādama slēpt zem skropstām uzdzirkstošās asaras.

—          Pat elpu atvilkt nejaudāju! — Andrejs centās paglābties ar jokiem.

—          Rasi, jaunākas nevarēji sameklēt? — atpakaļ pakāpdamās, vaicāja Ņurka.

—           Bet es pats, palūk, kāds, — Andrejs noņēma jēreni, ar ādas dūraini norādīdams uz sirmuma piešvīkato galvu.

—           Un es, muļķe, iemīlēju tevi pat tādu, sirmu suņ- tēviņu! Bet lai jau, ardievu, — un aizgāja, apvainojumā galvu pacēlusi.

Makars Naguļnovs īsi noteica:

—    Nepiekrītu, Andrjuha! Viņa iztaisīs no tevis vah- mistru un'sīkīpašnieku. Nu-nu, es tāpat pa jokam, vai tad neredzi?

—    Appreci viņu likumīgā kārtā, — kādreiz atmaiga māte. — Lai dzīvo vedeklās.

—    Nav vērts, — Andrejs izvairīgi atbildēja.

Marina izskatījās alplaukusi, gluži ka divdesmit gadu no pleciem būtu nometusi. Pa naktīm viņa sagaidīja Andreju, apvaldīti nodzalkstīdama mazliet ieslīpās acis, apskāva viņu ar vīrišķīgu spēku, un līdz rītausmai no viņas melnīgsnējiem paplatajiem vaigiem nenozuda spilgtā ķiršu krasas kvēle. Šķita, ka viņai atgriezušies meičas gadi. Andrejam viņa šūdināja krāsainus, no dažādām zīda lupa- tiņām sadiegtus tabakas makus, padevīgi uztvēra katru kustību, centās izdabāt, bet reizēm ar negantu spēku viņā pamodās greizsirdība un bailes zaudēt Andreju. Marina saka staigat uz sapulcēm tikai tādēļ, lai novērotu Andreju, vai viņš nelakstojas ar jauniem meitiešiem. Vai nemet acis uz kādu? Šāda negaidīti uzradusies aizbildniecība Andreju sākumā kaitināja, viņš Marinu lamāja un dažas reizes pat iekaustīja, bet pēc tam pierada, un viņa vīrieša patmīlībai ši uzmaņa sāka pat glaimot. Andrejam pielabinādamās, Marina atdeva viņam visas vīra drēbes. Un, raugi, Andrejs, kas agrāk bija staigājis noskrandis, — ne- kaunēdamies, ar pēcnācēja tiesībām sāka ciema dižoties vahmistra vadmalas biksēs un kreklos, kuru piedurknes viņam manāmi bija par īsām un apkakles par šaurām.

Viņš palīdzēja savai draugaļai saimniecībā, atnesa viņai kādu nomedītu zaķi vai saišķīti irbju. Taču Marina nekad nelietīgi neizmantoja savu varu un nenodarīja pārestību Andreja mātei, lai gan viņas attiecībās pret to bija jūtams slepens naids.

Turklāt viņa pati labi spēja veikt visus saimniecības darbus un viegli būtu varējusi iztikt bez vīrieša palīdzības. Reizēm Andrejs ar slēptu paliku vēroja, kā viņa paceļ ar dakšām trīs pudu smagus, rožainiem staipekņiem apvijušos kviešu klēpjus vai arī, uz pļaujmašīnas sēdēdama, 110 tarkšķošo spārnu apakšas rauš nopļauto, pilngraudaino miežu vālus. Marinā bija ne mazums vīrieša izmaņas un spēka. Pat zirgu viņa jūdza kā vīrietis, atsperdamās saku aplocē un viena rāvienā savilkdama samestavu.

Gadiem apritot, jutas pret Marinu iesīkstēja un dziļi iesakņojas. Andrejs paretam alcerējas pirmo sievu, bet

šīs atmiņas vairs nesagādāja agrākās griezīgās sāpes. Tikai reizēm, sastopot uz Franciju emigrējošā Aņikeja Devjat- kina vecāko dēlu, viņš nobālēja: tik pārsteidzoši līdzīgs tēvam bija dēls.

Bet tad atkal darbā, cīņā par maizes kumosu, ikdienas steigā niknums izplēnēja, trulā, smeldzošā sāpe aprimās — līdzīgi tai, ko viņam lāgiem sagadāja rēta pierē — veca piemiņa no ungāru virsnieka zobena.

No trūcīgo zemnieku sapulces Andrejs devās tieši pie Marinas. Viņu gaidīdama, tā vērpa vilnu. Zemajā, karsti sakurinātajā istabiņā miegaini dūca ratiņš. Sprogains, draisks kazlēns ar sīkiem nadziņiem knakšķināja pa klonu, gribēdams ielēkt gultā.

Razmjotnovs īdzīgi saviebās:

—    Pārstāj griezt riteni!

Marina noņēma no ratiņa paminas smailā kurpē ieauto kāju un tīksmi izstaipījās, izliekdama plato, zirga krustiem līdzīgo muguru.

—    Kas labs bija sapulcē?

—    Rit sāksim budžiem izrotīt ķidas.

—    No tiesas?

—           Trūcīgie zemnieki visi kā viens iestājās kolhozā. — Andrejs, svārkus nenovilcis, atgūlās gultā un satvēra rokās kazlēnu — siltu vilnas kamoliņu. — Tu rīt aiznes pieteikumu.

—    Kādu? — Marina brīnījās.

—    Par uzņemšanu kolhozā.

Marina iesvilās un sparīgi atgrūda ratiņu pie krāsns.

—    Tu jucis esi, vai? Kas man tur meklējams?

—           Par to, Marina, neķīvēsimies. Tev jāiestājas kolhozā. Ļaudis par mani melsīs: «Citus velk kolhozā, bet savu Marinu paglābis.» Kauns būs par visu ģīmi.

—           Es neiešu! Alga viena, neiešu! — Marina pagāja garām gultai, uzdvesdama Andrejam sviedru un karstas miesas smaku.

—          Tad pielūko — vajadzēs mums savākt panckas un katram uz savu pusi.

—    Tu draudi?

—    Es nedraudu, bet citādi man nav iespējams.

—          Nu, tad vācies ar! Aizvedīšu viņiem savu gosniņu, bet kā pati iztikšu? Tu taču atnaksi, prasīsi, ko iekost!

— Piens būs kopīgs.

—    Varbūt ari sievas? Tālab tu baidi?

—    Notēstu tevi, bet nav lāgā patikas. — Andrejs nogrūda uz grīdas kazlēnu, pasniedzās pēc cepures un kā cilpu apmela ap kaklu mīkstu šalli.

«Katrs sātans lūdzams un pierunājams! Mariška — pat tā spirinās pretim. Kas gan rit notiks kopējā sapulcē? Ja pārlieku spaidīsim — kāviens kā likts,» viņš pikti prātoja, dodamies uz savu māju. Andrejs ilgi nevarēja aizmigt, valstījās un pa divi lāgi dzirdēja, ka māte piecēlās palūkot iejavu. Pūnī velnišķīgi spalgā balsi klaigāja gailis. Andrejs urdošā nemierā domāja par rītdienu, par nule sākto visas lauksaimniecības pārkārtošanu. Viņš bažījās, vai sausais un bezjūtīgais Davidovs (tāds viņš Andrejam šķita) ar kādu nepiesardzīgu soli neatgrūdīs no kolhoza vidējos zemniekus. Bet tad Andrejs atcerējās Davidova drukno, it kā stingrā kausējumā izlieto augumu, skaudri saspringto seju ar asām rievām abpus mutes un ar izsmējīgi gudrām acīm, atcerējās, kā Davidovs sapulcē, Naguļnovam aiz muguras noliekdamies uz Andreja pusi un pa trūkstošā zoba spraugu uzelpodams bērnišķīgi tīru, kā degvīns sūru dvašu, Ļubiškina runas laikā iečukstēja: «Šis partizānis ir lāga puisis, bet jūs viņu esat pametuši novārtā, neesat audzinājuši, fakts! Viņu vajag apstrādāt.» Atcerējās un jau priecīgāk nodomāja: «Nē, šis mūs nepievils, bet Makaram gan vajadzēs uzlikt iemauktus. Ka tikai viņš karstumā neizgāztu kādu podu. Ja Makaram vērzeles paies zem astes — tad rati čupā. Jā, galīgi čupā … Bet kas čupā? Rati… Kāda velna pēc te rati? Makars … Titoks … rīt…» Bija piezadzies miegs un izdzēsis apziņu. Andrejs iegrima miegā, un no viņa lūpām lēni kā rasas pilieni pa lapas rie- viņu aiztecēja smaids.

6. nodaļa

Pulksten septiņos no rīta, ieradies ciema padomē, Davidovs tur jau sastapa četrpadsmit Dārdu Gravas ciema trūcīgos zemniekus.

— Mēs jau sen jūs gaidām, kopš agra rīta, — Ļubiškins pasmaidīja, sagrābdams savā milzīgajā plaukstā Davidova roku.

—    Kā cēlāmies, tā vēlāmies… — paskaidroja vectēvs Ščukars.

Tas bija tas pats večuks, kurš jau pirmajā dienā, baltu sievietes kažoku apvilcies, ciema padomes pagalmā bala- mutējās ar Davidovu. Kopš tas dienas viņš uzskatīja sevi par tuvu Davidova paziņu un atšķirībā no citiem izturējās pret viņu ar draudzīgu familiaritāti. Pirms Davidova atnākšanas viņš jau bija lielījies: «Kā mēs ar Davidovu nospriedīsim, tā arīdzan notiks. Aizvakar mēs ilgi tērgavā- jām. Nopietnīgām runāšanām pa vidām, tā sacīt, izgrūdām palaikam kādu jociņu, bet visvairāk pārrunājām ar viņu plāntus, kā kolhozu iegrozīt. Viņš ir jautrībnieks tāpat kā es …»

Davidovs pazina Ščukaru pēc baltā kažoka un, pats to negribēdams, večuku briesmīgi aizvainoja:

—    A-ā, tu tas esi, vecotēv? Nu redzi, aizvakar tu biji tāds kā nobēdājies, kad uzzināji, kādās darīšanās esmu ieradies, bet šodien jau pats esi kolhoznieks. Vareni!

—    Nebija vaļas … nebija vaļas, tā sacīt… tālabad arīdzan aizgāju … — vectēvs Ščukars noburkšķēja, sāniski pavirzīdamies nostāk no Davidova.

Nolēma sadalīties divās grupās un iet izlikt no mājām budžus. Pirmai grupai vajadzēja doties uz ciema augšējo, otrai — uz lejas galu. Bet Naguļnovs, kuram Davidovs lika vadīt pirmo grupu, kategoriski atteicās. Skatienu krustugunis jocīgi apmulsis, viņš paaicināja Davidovu sāņus.

—    Kas tie par pekstiņiem? — Davidovs vēsi noprasīja.

—    Es labak iešu ar otro grupu uz lejas galu.

—    Kāda tur starpība?

Naguļnovs pakodīja lūpas, novērsās un izmeta:

—    Talab … Tik un tā tu uzzināsi! Mana sieva … Luška … pinas ar Timoteju, budža Damaskova dēlu. Es negribu! Sāksies tenkas. Iešu uz lejas galu, bet Razmjotnovs lai iet ar pirmo.

—   Eh, brāl, no tenkām baidies . .. bet es neuzspiežu. Iesim kopā — ar otro grupu.

Davidovs pēkšņi atcerējās, ka vēl šodien, kad Naguļ- nova sieva pasniedza brokastis, viņš tai virs acs bija pamanījis dzelteni zaļganu vecu zilumu; viebdamies un kaklu grozīdams, it kā aiz svārkiem būtu iebirusi siena smalkne, viņš apvaicājās:

—    Vai tu viņai iztaisīji zilu aci? Kausti viņu?

—    Nē, es ne.

—    Bet kas tad?

—    Viņš.

—    Kāds «viņš»?

—    Nu, Timoška … Frola dēls …

Davidovs kādu brīdi neizpratnē klusēja, tad noskaitās:

—    Pie velna! Neko nesaprotu! Ejam, vēlāk aprunāsimies!

Naguļnovs ar Davidovu, Ļubiškins, vectēvs Ščukars un vēl trīs kazaki izgaja no ciema padomes.

—    Ar kuru sāksim? — Davidovs iejautājās, neskatīdamies uz Naguļnovu. Pēc sarunas viņi abi, katrs savā ziņā, jutās kaut kā neērti.

—    Ar Titoku.

Pa ceļu viņi gāja klusēdami. No logiem ziņkārīgi nolūkojas sievas. Bērneļu varza mēģināja sekot pa pēdām, bet Ļubiškins izvilka no žoga žagaru, un atjautīgie mazuļi atstājās. Kad bija jau pienākuši pie Titoka sētas, Naguļnovs, tieši ne pie viena negriezdamies, ieminējās:

—   Šajā mājā jāierīko kolhoza valde. Plašas telpas. Bet no šķūņiem jāiztaisa kolhoza zirgu staļļi.

Māja patiešām bija plaša. Titoks to bija nopircis kaimiņu ciemā Tubjanskā bada laikos, divdesmit otrajā gada, par ālavas govi un trim pudiem miltu. Visa bijušo īpašnieku ģimene izmira. Nebija neviena, kas būtu tiesājies par plēsonīgo darījumu. Titoks pārveda māju uz Dārdu Gravas ciemu, uzlika jaunu jumtu, uzcēla no guļkokiem šķūņus un zirgu stalli, sabūvēja ēkas — tikpat kā uz mūžīgiem laikiem … No okerā krāsotās dzegas uz ceļa pusi nolūkojās ķeburaini izlocīts, krāsotāja darināts uzraksts slāvu rakstībā: «T. K. Borodins. 1923. gadā p. Kr.»

Davidovs ziņkārīgi aplūkoja māju. Pirmais pa vārtiņiem iegāja Naguļnovs. Tvereklim nožvakstot, no paklēts izlēca milzīgs, vilkam līdzīgs ķēdes suns. Viņš rāvās uz priekšu bez neviena rējiena, nozibinādams balto, pūkaino pavēderi, izslējās pakaļkājās un aizelsdamies, ar kakla siksnas aizžņaugto rīkli sēkdams, dobji ierēcās. Mezdamies uz priekšu un apveldamies uz muguras, suns vairāk reižu mēģināja pārraut ķēdi, bet, nespēdams to izdarīt, drāzās uz zirgu stalli, un virs vina, slīdēdams pa dzelzs stiepli, kas bija aizvilkta lidz zirgu stallim, skanīgi nožvadzēja ķēdes riņķis.

—           Ja tāds sātans ieklups sprandā — nekur nespruksi,— nomurmināja vectēvs Ščukars, bailīgi apkārt blenzdams un drošības dēļ turēdamies tuvāk pie zedeņiem.

Istabā iegāja visi barā. Titoka sieva, izdēdējis, garš meitietis, dzirdināja no bļodas telēnu. Negaidītos ciemiņus viņa aplūkoja ar ja%iu neuzticību. Atbildot uz sveicienu, noburkšķēja kaut ko tādu kā «nelabais jūs te attriecis».

—    Vai Tjls mājās? — Naguļnovs noprasīja.

—    Nav.

—    Kur viņš ir?

—    Nezinu, — saimniece atcirta.

—           Tu zini, Perfiļjevna, kālabad mēs esam atnākuši? Mēs … — vectēvs Ščukars mīklaini ierunājās, bet Naguļnovs tā izvalbīja acis uz viņa pusi, ka vectēvs krampjaini norija slienas, nokrekšķējās un apsēdās uz sola, tomēr vēl visai uzstājīgi sakļaudams baltā plikādas kažoka stērbeles.

—          Vai zirgi mājās? — Naguļnovs jautāja, izlikdamies nemanām nelaipno saņemšanu.

—    Mājās.

—    Un vērši?

—    Nav. Bet kālab jūs esat atnākuši?

—          Ar tevi mēs nejaudājam … — vectēvs Ščukars atkal atsāka, bet šoreiz Ļubiškins, atkāpdamies uz durvju pusi, parāva viņu aiz stērbeles; žigli priekšiņā izvilktais vectēvs tā arī nepaguva pabeigt savu sakāmo.

—    Bet kur tad vērši?

—   Tits aizbrauca ar tiem.

—    Uz kurieni?

—    Es jau tev teicu, ka nezinu.

Naguļnovs pamirkšķināja Davidovam un izgāja laukā. Iedams garām Ščukaram, viņš piegrūda tam pie bārdas dūri un pamācīja;

—           Turi muti, kamēr tev nevaicā! — un pievērsās Davidovam: — Nelāga padarīšana! Jāpaskatās, kur palikuši vērši. Ka tikai nebūtu tos kur nobēdzinājis…

—    Tad bez vēršiem …

—          Ko tu! — Naguļnovs satrūkās. — Viņam ciemā vislabākie vērši. Ragus nevar aizsniegt. Tas neder! Jādabū rokā Titoks ar visiem vēršiem.

Sačukstējušies ar Ļubiškinu, viņi aizgāja uz laidaru, no turienes uz šķūni un piedarbu. Pēc minūtēm piecām Ļubiškins, apbruņojies ar sklandu, piespieda suni atkāpties

un iedzina to paklētē, bet Nagu]novs izveda no staļļa lielu, sirmu zirgu, apglaudīja un, krēpēs ieķēries, uzlēca tam mugurā.

—    Ko tu, Makar, bez prasīšanas saimnieko pa svešu laidaru? — saimniece uzkliedza, izskrējusi uz lievenēm un rokas sānos iespriedusi. — Atgriezīsies virs, es viņam! … Viņš ar tevi parunās! …

—    Nebļausties! Būtu viņš mājās, es pats parunātu. Biedri Davidov, panāc šurp!

Davidovs, ko bija samulsinājusi Makara izrīcība, piegāja tuvāk.

—    No piedarba svaigas vēršu pēdas ved uz stepes ceļu. Tits, redzams, kaut ko saodis un aizdzinis vēršus nodot. Bet ragavas visas ir ratnīcā. Sievišķis muldas! Ejiet, vispirms izdarieties ar Kočetovu, bet es aizaujošu uz Tub- jansku. Nekur citur viņš nevarēja tos aizdzīt. Nolauz man žagaru, ar ko uzšaut zirgam.

Tieši no piedarba Naguļnovs izjāja uz ceļa. Aiz viņa uzvirmoja balti putekšņi, žilbinoši spilgtiem sudraba kristāliem lēni nosēzdamies uz zedeņiem un stepes zāļu stiebriņiem. Vēršu pēdas un tām līdzās zirga pakavu nospiedumi aizstiepās līdz ceļam un tur izzuda. Naguļnovs aizauļoja Tubjanskas virzienā kādas simt asis. Sniega sanesumos viņš redzēja vēl aizvien tās pašas zempūša tik tikko aizvilktās pēdas un, nomierinājies, ka virziens ir pareizs, sāka jāt lēnāk. Tā viņš nolocīja verstis pusotras, līdz piepeši pamanīja, ka jaunā sanesumā pēdu vairs nav. Srauji pagriezis zirgu, Naguļnovs nolēca zemē un vērīgi ielūkojās, vai tās nav aizputinātas. Sanesums bija neskarts, šķisti tīrs. Pašā apakšā varēja saredzēt žagatu pēdu krustiņus. Naguļnovs izlamājās un atpakaļ jau jāja soļiem, uzmanīgi apkārt skatīdamies. Pēdas viņš drīz atkal atrada. Izrādījās, ka vērši nogriezušies no ceļa turpat pie ganīk- lām. Strauji riksī jādams, Naguļnovs pēdas nebija pamanījis. Viņš aptvēra, ka Titoks devies pāri nokalnei tieši uz Karaspēka ciemu. «Droši vien pie kāda no saviem paziņām», Naguļnovs nodomāja, sekodams pēdām un apvaldīdams zirga skrējienu. Aiz nokalnes, pie Mirušās Gravas viņš sniegā pamanīja vēršu mēslus un apstājās: mēsli bija svaigi, nule apsaluši ar plānu ledus garoziņu. Naguļnovs puskažociņa kabatā sataustīja nagana vēso spalu. Gravā nojāja soļiem. Pēc kādas pusversts viņš turpat netālu aiz kailu ozolu skupsnas ieraudzīja jātnieku un jūga vēršu pāri. Ar valgu vēršus paskubinādams, jātnieks bija sakumpis seglos. Viņam pāri plecam uzvirmoja zilgi tabakas dūmi, aizmugurē pagaisdami rēnās strēlēs.

—   Griezies atpakaļ!

Titoks apturēja ķēvi, tā iezviedzās; atpakaļ palūkojies, viņš izspļāva smēķi un, gausi aizjājis vēršiem priekšā, paklusā balsī ierunājās:

—    Kas ir? Tprū-ū, hei, stāviet!

Naguļnovs piejāja klāt. Titoks viņu sagaidīja ar ilgu skatienu.

—    Uz kurieni tu?

—      Vēršus gribēju pārdot, Makar. Es neslēpjos. — Titoks izšņauca degunu. Rūsganās, nokarenās mongoļa ūsas viņš rūpīgi noslaucīja ar dūraini.

No zirgiem nenokāpdami, viņi bija sagriezušies viens otram pretim. Abi zirgi sprausladami saostījās. Vēja apsvilinātā seja Naguļnovam bija sakarsusi, nikna. Titoks ārēji šķita rāms un mierīgs.

—     Griez vēršus atpakaļ un dzen mājās! — Naguļnovs pavēlēja, nojādams sāņus.

Kādu mirkli Titoks svārstījās … Viņš murdzlja pavadu, galvu kā snaudā nokāris, puspiemiegtām acīm, un savā pelēkajā, pašaustajā svārkā un apdriskātajai cepurei pārmestajā kapucē atgādināja miegā iegrimušu vanagu. «Ja viņam zem svārka kas ir, tad tūlīt atkabinās āķīti,» Naguļnovs nodomāja, nenovērsdams acis no nekustīgā Tiloka. Bet tas it kā atžirdzis savicināja valgu. Vērši devās pa iemītajām pēdām atpakaļ.

—     Atņemsiet? Ieskaitīsiet budžos? — Titoks ierunājās pēc ilgas klusēšanas, ar zilganajiem acu āboliem no kapuces apakšas nodzalkstīdams uz Naguļnova pusi.

—     Nodzīvojies gan tik tālu! Dzenu tevi kā sagūstītu riebekli… — Naguļnovs neizturēja un uzbrēca viņam.

Titoks sarāvās. Līdz pat nokalnei klusēja. Bet tad iejautājās:

—    Kur jūs mani liksiet?

—    Izsūtīsim. Kas tev tur zem vamža izspiedies?

—     Isstobrene. — Titoks iesāņus pablenza uz Naguļnovu un atmeta svārka stērbeli.

No iekškabatas lūkojās baltam gurna kaulam līdzīgs, nevīžigi aptēsts, apķepis Isstobrenes spals.

—    Dod šurp, — Naguļnovs pastiepa roku, bet Titoks mierīgi to atbīdīja.

—    Nē, nedošu! — un pavīpsnāja, atšiepdams zem nokarenajām ūsām melnus, apsvēpētus zobus un skatīdamies uz Naguļnovu asām kā seskam, bet jautrām acīm. — Nedošu! Visu mantu atņemat un vēl pēdējo īsstobreni? Budzim jābūt ar īsstobreni, 1ā par viņu avīzēs stāv rakstīts. Katrā ziņā ar īsstobreni. Es, kazi, ar to dienišķu maizi sev sagādāšu, vai ne? Lauku korespondenti man nav vajadzīgi …

Viņš smējās, galvu šūpodams, rokas no seglu loka nenoņēmis, un Naguļnovs vairs neuzstāja, lai Titoks atdod ieroci. «Tur, ciemā, es tev aplauzīšu ragus,» viņš nolēma.

—    Tu, Makar, droši vien domā — kāpēc viņš īsstobreni paņēmis līdz? — Titoks turpināja. — Iekūlos ar to… Tas man, piķis zina, no kādiem laikiem, pārnesu mājās vēl no mazkrievnieku sacelšanās, atceries? Kaut kur mētājās, sāka rūsēt. Es iztīrīju, saeļļoju, — gods godam, nodomāju, kazi, vēl kādreiz noderēs pret kādu zvēru vai ļaundari. Bet vakar uzzināju, ka jūs vīkšaties budžus izpurināt… Tikai neapjēdzu, ka jau šodien būsiet klāt…. Citādi vakarnakt ar vēršiem būtu aizkomandierējies tālāk…

—    No kā tu uzzināji?

—    Runā vēl ar tadu! Malu malās par to tērgā. Jā-ā, un tā mēs ar sievišķi naktī aprunājāmies un nospriedām nogādāt vēršus drošās rokās. Šaujamo paķēru līdzi, gribēju kaut kur stepē paslēpt, lai gadījumā mājās neuzokšķerētu, kļuva žēl, bet tu — uzreiz man kaklā! Tīri vai kājas notirpa! — viņš žirgti mēļoja, zobgalīgi acis valbīdams un ar savu ķēvi spiezdamies virsū Naguļnova zirgam.

—   Jokus varēsi vēlāk dzīt, Titok! Bet pašreiz izturies rāmāk.

—    Ha! Bet man taisni tagadiņ prāts nesas uz jokiem. Izkaroju sev saldu dzīvošanu, aizstāvēju taisnīgu valdīšanu, bel. tā mani — aiz dziesmas… — Titoka balss pārtrūka kā aizcirsta.

Kopš šā brīža viņš jāja klusēdams, tīšām pieturēdams ķēvi un mēģinādams palaist Makaru kaut vai par puszirga tiesu sev priekšā, bet arī tas aiz piesardzības centās atpalikt. Vērši jau bija labā gabalā.

—    Kusties, kusties! — Naguļnovs skubināja, saspringti Titoku vērodams un naganu kabatā žņaudzīdams. Viņš taču

pazina Titok.u! Pazina tā kā neviens. — Nepaliec iepakaļ! Ja tu domā šaut, tik un tā nekas neiznāks, nepagūsi.

— Esi gan tu zaķapastala! — Titoks nosmīnēja un, uzcirtis zirgam ar valga galu, aizauļoja uz priekšu.

7. nodaļa

Andrejs Razmjotnovs ar savu grupu ieradās pie Frola Damaskova, kad saimnieks ar ģimeni pusdienoja. Pie galda sēdēja: pats FrOls — sīks, vārgs večuks ar ķiļ- bardeli un kreisajā nāsī izplēstu robu [jau bērnībā, krizdams no ābeles, viņš bija izķēmojis seju, tāpēc arī iesaukāts par Plēsto), viņa sieva, tukla un stalta vecene, dēls Timotejs, divdesmit divus gadus vecs, un meita — skuķis precību gados.

Mātei līdzīgs — smuidrs un skaists no galda piecēlās Timotejs. Viņš noslaucīja ar lupatu sārtās lūpas zem jauneklīgi pūkainajām ūsām, piemiedza nekaunīgās, izvelbtas acis un ar ciemata labākā ermoņiku spēlmaņa un meitu mīluļa vaļību pamāja ar roku:

—    Nāciet iekšā, sēdieties, dārgie varas vīri!

—           Mums nav vaļas sēdēt, — Andrejs izņēma no aktu vākiem papīra lapu. — Trūcīgo zemnieku sapulce nosprieda tevi, pilsoni Frol Damaskov, izlikt no mājām un konfiscēt visu mantu un lopus. Tālab beidz ātrāk ēst pusdienas un kravājies ārā no mājām. Mēs tūdaļ sāksim aprakstīt mantas.

—    Kālab tā? — Nometis karoti, Frols piecēlās.

—             Iznīcināsim tevi kā budžu šķiru, — Djomka Ušakovs ^ viņam paskaidroja.

Čīkstinot labus, ar ēdu apšūtus velteņus, Frols iegāja goda istabā un atnesa 110 turienes kādu papīriti.

—    Are, izziņa. Tu pats, Razmjotnov, to parakstīji.

—    Kāda izziņa?

—    Par to, ka labību esmu nodevis.

—    Labību liec mierā.

—           Bet kālab tad mani grib izdzīt no mājas un konfiscēt?

—    Trūcīgie zemnieki nosprieda, es jau tev teicu.

—           Tāda likuma nav! — spīvi iesaucās Timofejs. — Tā jr laupīšana! Tētuk, es tūlīt jāšu uz rajona izpildkomiteju. Kur segli?

—    Uz rajona izpildkomiteju, ja gribi, vari iet kdjām. Zirgu es nedošu. — Andrejs piesēdās gaida malā, izņēma zīmuli un papīru …

Izķēmotais deguns Frolam metās zils, un sāka drebēt galva. Kā stāvējis viņš noslīga uz grīdas, ar pūlēm valstīdams piemilzušo, apmelnējušo mēli.

—   S-s-sātana… Sātana izdzimums! Laupiet! Slepkavojiet!

—   Tētuk, piecelieties, Kristus dēļ! — meiča ieraudājas, satverdama tēvu zem padusēm.

Frols atžirga, piecēlās, atgūlās uz mūrīša un jau vienaldzīgi klausījās, kā Djomka Ušakovs un garais, kautrīgais Mihails Ignatjonoks diktē Razmjotnovam:

—   Dzelzs gulta ar baltām bumbām, pēlis, trīs spilveni, vēl divas koka gultas … ^

—    Glāžu skapītis ar traukiem. Vai visi trauki jānosauc? Nu, piķis ar tiem!

—    Divpadsmit krēslu, viens garš sēžamais ar atzveltni. Trīsrindu ermoņikas.

—    Ermoņikas nedošu! — Timofejs izrāva tās Djomkam no rokām. — Nebāzies, greizaci, dabūsi pa purslām!

—    Es tev tā sadošu, ka pat māte nespēs nomazgāt!

—    Dod atslēgas, saimniec!

—    Nedodiet viņiem, māmuļ! Lai lauž, ja šiem tādas tiesības!

—    Vai mums ir tiesības lauzt? — sasparodamies ievaicājās Demids Mēmiķis, pazīstams ar to, ka runāja tikai galējas nepieciešamības reizē, bet pārējo laiku klusēdams strādāja, klusēdams sapīpēja ar kazakiem, kas svētkos drūzmējās šķērscelēs, klusēdams sēdēja sapulcēs un, tikai paretam atbildēdams uz sarunu biedra jautājumiem, vainīgi un žēli smaidīja.

Apkārtējā pasaule viņam šķita pārliecīgi spalgu trokšņu pilna. Dzīve vai pāri plūda no tiēm; neaprimdamies pat naktī, tie traucēja ieklausīties klusumā, izjauca viedo lēnprātību, kas rudenī klājās pār stepi un mežiem. Demidam nebija tīkama cilvēku kņada. Dzīvoja viņš nomaļus, ciema gala, bija strādīgs un lielākais spēkonis visā apkaimē. Taču liktenis viņu apbēra pārestībām, izturējās kā pret pabērnu … Piecus gadus viņš nodzīvoja pie Frola Damas- kova algādžos, pēc tam apprecējās un sāka pats saimniekot. Nepaguva sacelt ēkas — tās nodega. Gadu vēlāk ugunsgrēks atstāja viņam sētā pēc dūmiem smirdošus apdeguļus.

Un drīz viņu pameta arī sieva, nosūrodamās: «Divus gadus nodzīvoju ar tevi un pat divus vārdus neesmu dzirdējusi. Nē, man pietiek, mitinies viens! Mežā ar vilku, ij tad būs līksmāk. Pie tevis var prātu izkūkot. Sāku jau pati ar sevi tērgaties …»

Bet šķita, ka sievišķis pie Demida jau pieradis. Tiesa, pirmos mēnešus gan raudāja un uzplijās vīram: «Demi- duška! Kauču mazdrusciņ parunājies ar mani. Nu, pasaki kādu vārdiņu!» Taču Demids tikai smaidīja rāmu bērna smaidu un kasīja spalvainās krūtis. Bet, kad no sievas uzmākšanās vairs nekāda glābiņa nebija, dobjā balsī noteica: «Nu, gatavā žagata!» — un lasījās prom. Ļaužu valodas nez kāpēc bija izdaudzinājušas Demidu par iedomīgu un viltīgu cilvēku, par vienu no tiem, kam «kaut kas aiz ādas». Varbūt tāpēc, ka viņš visu mūžu bija vairījies no dižmutīgiem cilvēkiem un skaļiem trokšņiem?

Tādēļ arī Andrejs pacēla galvu, izdzirdis virs sevis Demida balss dobjo pērkonu.

—    Tiesības? — viņš pārjautāja, lūkodamies uz Mēmiķi tādām acīm, it kā pirmo reizi būtu viņu ieraudzījis. — Ir tiesības!

Piebradādams grīdu ar slapjiem, novalkātiem kājaviem, Demids ielāčoja goda istaba. Smaidīdams viegli kā smilgu atbīdīja durvīs stāvošo Timofeju un garām stikla skapim, kur no viņa soļiem žēli ieklinkšķējās trauki, devās pie lādes. Notupies pagrozīja pirkstos smago piekaru atslēgu. Pēc brīža tā ar salauztu skavu gulēja uz lādes vāka, bet Arkaška Mītenieks neslēptā izbrīnā aplūkoja Mēmiķi un sajūsmināts iesaucās:

—   Paskat, ar tādu tēvaini gan derētu apmainīties spēkiem!

Andrejs vairs nespēja pierakstīt. No goda istabas un zāles Djomka Ušakovs, Arkaška un krustmāte Vasilisa — vienīgā sieviete Andreja grupā — cits caur citu dažādās balsīs sauca:

—    Sieviešu kažoks, Donas!

—    Puskažoks!

—   Trīs pari jaunu zābaku ar galošām!

—   Četri vadmalas gabali!

—    Andrej! Razmjotnov! Te, brālīt, mantas vezumu vezumiem! Katūns, melnais satīns un nez kas vēl. ..

Ejot uz goda istabu, Andrejs priekšiņā izdzirdēja skuķa gaudošanu, saimnieces uzkliedzienus un lgnatjonoka nomierinošo balsi. Andrejs atrāva durvis.

—      Kas te par traci?

No asarām pietūkuši strupdegune saimnieka meita, pie durvīm piespiedusies, gaudoja nelabā balsī. Kladzinādama ap viņu tekalēja māte, bet Ignatjonoks, pietvīcis un mulsi smaidīdams, vilka skuķi aiz brunču apskrotes.

—    Ko tu?! — neapjēgdams, kas notiek, un aiz dusmām slāpdams vai nost, Andrejs no visa speķa pagrūda Ignat- jonoku. Tas novēlās atmuguriski, izsliedams gaisā garās, velteņa apvalkās ieautās kājas. — Teitan caurcaurēm politika! Uzbrukums ienaidniekam, bet tu pa kaktiem knak- sties ar skuķiem? Tiesai nodot…

—    Rimsties, pagaidi! — Ignatjonoks pārbijies uzlēca no grīdas. — Kāda velna pēc man viņa, šitāda! .. . Knakstīties ap viņu! Paskaties, spīlē sev mugurā devītos lindrakus! Es to nepieļauju, bet tu grūsties …

Tikai tagad Andrejs ievēroja, ka meiča burzmā bija pamanījusies no goda istabas izstiept saini ar drēbēm un patiešam paguvusi uzvilkt mugurā veselu lēveni vilnas kleitu. Kaktā iespiedusies, viņa raustīja brunču stērbeles, dīvaini tūļīga un neveikla daudzo apģērbu dēļ, kas traucēja kustības. Andrejam apriebās viņas žēlabainās un mitrās, kā trusim piesarkušās acis. Viņš aizcirta durvis un sacīja Ignatjonokam:

—    No plikām miesām nevajag plēst nost! Ko paspējusi uzvilkt, — rauj viņu kociņš, bet saini pievāc.

Mājā atrodamo mantu aprakstīšana tuvojās beigām.

—    Klēts atslēgas, — Andrejs pieprasīja.

Frols, melns kā apgruzdējis celms, atmeta ar roku:

—    Atslēgu nav!

—    Ej uzlauz, — Andrejs pavēlēja Demidam.

Demids devās uz klēti, pa ceļam izraudams no ores dzelzs tapu.

Piecas mārciņas smago piekaru atslēgu pēc liela pūliņa atsita ar cirvi.

—    Neapkapā palodas! Klēts tagad ir mūsu, apejies kā saimnieks. Vieglītēm! Vieglītēm! — Djomka pamācīja Mēmiķi, kas ņēmās sēkdams un tusnīdams.

Sāka pārmērīt labību.

—    Varbūt tūdaļ arī atsijāt? Ače, kur apcirknī kretulis, — ieteicās aiz prieka apskurbušais Ignatjonoks.

Viņu izsmēja un vēl ilgi jokojās, bērdami mēros smagnējos kviešu graudus.

—    Teitan labības sagādei varētu nodot vēl pāris simtu pudu, — līdz ceļgaliem bradādams pa apcirkni, teica Djomka Ušakovs. Viņš ar liekšķeri šķūrēja graudus pie izgrābtnes, bārstīja tos saujā, tecināja caur pirkstiem.

—    Pārlieku briedīgi graudi, būs pamatīgs svars.

—   Vesels lēvenis! Kvieši tīra zelta, tikai rādās, zemē gulējuši: skaties, drusciņ bojāti.

Arkaška Mītenieks un vēl viens grupas puisis ņēmās pa laidaru. Rudo bārdeli glaudīdams, Arkaška rādīja uz vēršu mēsliem, kuros bija redzami nesagremoti kukurūzas graudi:

—    Kas tādiem nekaiš strādāt! Griež iekšā tīrus graudus, bet mūsu kopsabiedrībā pat sienu dod pa saujiņai.

No klēts atskanēja jautras balsis, skaļa irgošana, uzvēdīja smaržīgi labības putekļi, reizēm kāds izmeta pa krietni piparotam vārdam … Andrejs atgriezās istaba. Saimniece ar meitu krāva maisā čuguna podus un traukus. Frols, kā mironis pār krūtīm pirkstus sakrustojis, vienās zeķēs gulēja uz mūrīša. ^Timotejs jau bija aprimies, uzmetis Andrejam īsu, naida pilnu skatienu, viņš novērsās pret logu.

Goda istabā Andrejs ieraudzīja tupam Mēmiķi. Viņam kājās bija Frola jaunie, ar ādu apšūtie velteņi… Ienākušo Andreju nepamanījis, viņš ar ēdamkaroti smalstīja medu no skārda trauka, kas bija krietna spaiņa lieluma, un ēda, tīksmi vaibstīdamies, šinakstinādamies un pilinādams bārdā vilkanas, dzeltenas medus lāses …

8. nodaļa

Naguļnovs ar Titoku atgriezās ciemā tikai ap dienas vidu. Viņu prombūtnes laikā Davidovs bija aprakstījis mantu divās budžu saimniecībās un izlicis saimniekus, bet tad atgriezās Titoka mājās un kopā ar Ļubiškinu pārmērīja un nosvēra labību, kas bija atrasta kizjaka krātuvē. Vectēvs Ščukars ielika aitām karklēs pabiras un, ieraudzījis nākam Titoku, naskiem soļiem izmetās no aitu kūts."

Titoks soļoja pa pagalmu vaļā atsistu svārku un kailu galvu. Viņš gribēja iet uz piedarbu, bet Naguļnovs uzsauca:

—   Tūda] nāc atpakaļ, citādi iespundēšu tevi klēti! …

Naguļnovs bija nikns, uztraucies, vaigs viņam raustījās

stiprāk nekā parasti… Viņš nebija pamanījis, kur un kā Titoks nometis ieroci. Tikai piejājot pie piedarba, Naguļnovs bija noprasījis:

—   Vai īsstrobreni atdosi? Tik un tā atņemsim.

—   Nemels blēņas! — Titoks nosmīnēja. — Tas tev laikam sapņos būs rādījies? …

Arī zem svārka ieroča vairs nebija. Jāt. atpakaļ un meklēt nebija jēgas: dziļajā sniegā un stepes zālē tikpat neatrastu. Uz sevi skaizdamies, Naguļnovs pastāstīja par to Davidovam, un tas, visu laiku ziņkāri vērodams Titoku, piegāja pie viņa:

—    Ieroci atdod gan, pilsoni! Tā tev būs mierīgāks prāts.

—    Man nekāda ieroča nav bijis! Naguļnovs to saka aiz naida uz mani. — Titoks nosmīnēja, seska acis blisinādams.

—   Nu, tad vajadzēs tevi apcietināt un nosūtīt uz rajonu.

—    Mani?!

—   Jā, tevi! Ko tad tu domāji? Ka mēs ņemsim vērā tavu pagātni? Tu slēp labību, gatavo …

—    Mani? … — saliecies kā lēcienam, svelpjoši elsdams, Titoks atkārtoja.

Visa liekuļotā jautrība, savaldība, atturība — viss šajā brīdī viņu pameta. Davidova vārdi lika niknā izvirdumā izlauzties negantajam naidam, kas bija krājies un krājies, bet līdz šim ticis apvaldīts. Viņš paspēra soli uz Davidova pusi, kas kāpās atpakaļ, tad paklupa pret sētsvidū nomesto aizjūgu, saliecās un pēkšņi izrāva no tā smagu dzelzs tapu. Naguļnovs un Ļubiškins metās pie Davidova. Vectēvs Ščukars izļekatoja no sētas. Kā par postu viņš sapinās sava kažoka pārmērīgi garajās stērbelēs, nošļaucās zemē un sāka mežonīgi spiegt:

—    Pa-a-alīgā, ļautiņi, glābiet! Slepkavnieki!

Titoks, kura kreiso roku Davidovs bija sagrābis pie delma, ar labējo paguva iezvelt viņam pa galvu. Davidovs sagrīļojās, taču noturējās uz kājām. Asinis no iešķeltās brūces blīvā šaltī šļācās acīs, neļāva redzēt. Davidovs palaida vaļā Titoka roku un līgodamies aizsedza ar plaukstu pieri. Otrs sitiens nogāza viņu sniegā. Šajā mirklī Ļubiškins paguva satvert Titoku ap viduci. Lai gan Ļubiškins bija spēcīgs vīrs, viņš nevarēja Titoku noturēt. Izrāvies viņam no rokām, Titoks lēkšiem skrēja uz piedarbu. Pie vārtiem viņu panāca Naguļnovs un ar nagana spalu iebelza pa nolaideno, bieziem matiem noaugušo pakausi. Jezgu vēl trakāku padarīja Titoka sieva. Redzēdama, ka vīram paka] dzenas Ļubiškins un Naguļnovs, viņa aizmetās pie klēts un palaida no važas suni. Žvadzinādams ap kaklu aplikto dzelzs aploci, tas vienā rāvienā apjoza apkārt pagalmam un, parbiedetā vectēva Ščukara kliedzienu un pa sniegu vazatā kažoka pievilināts, uzklupa večukam … Šņirkstēdamas un putekļu mākoni saceldamas, no baltā kažoka lidoja skrandas un aitu vilnas lēkšķes. Vectēvs Ščukars pielēca kājās un, suni neganti spārdīdams, pulējās no zedeņiem izlauzt mietu. Pāris asu viņš uz muguras stiepa apkaklē ieķērušos saniknoto ķēdes suni, grīļodamies tā spēcīgajos rāvienos. Beidzot ar izmisīgām pūlēm viņam izdevās izraut mietu. Suns iekaukdamies atlēca sāņus, pēdējā mirklī tomēr pagūdams pārplēst vectēva kažoku divos lēveros.

— Dod man Jivolvertu, Makar! … — acis izbolījis, pilnā rīklē iebļāvās atžirgušais vectēvs Ščukars. — Dod šu, kamēr sirds vēl svilst! Abiem ar saimnieci dzīvību i-i-izpūtīšu! …

Pa to laiku Davidovam palīdzēja ieiet istabā, apcirpa matus ap brūci, no kuras burzguļodamas vēl arvien sūcas melnas asinis. Sētā Ļubiškins iejūdza Titoka zirgus divjūga ragavās. Naguļnovs pie galda veicīgi rakstīja:

«Valsts politiskās pārvaldes rajona pilnvarotajam b. Za- barčenko. Nosūtu Jūsu rīcībā budzi Titu Konstantinoviču Borodinu kā riebīgu kontrrevolucionāru elementu. Pie šā budža inantas aprakstīšanas viņš oficiāli uzbruka atsūtītajam divdesmitpiectūkstošniekam b. Davidovam un paguva divas reizes iegāzt viņam pa galvu ar dzelzs tapu.

Bez tam ziņoju, ka es redzēju Borodinam krievu parauga šauteni ar apzāģētu stobru, nevarēju viņam to atņemt aiz tādiem apstākļiem, ka atrados uz nokalnes un baidījos no asinsizliešanas. īsstobreni viņš nemanot izmeta sniegā. Pēc atrašanas nogādāsim jums kā lietišķu pierādījumu.

VK(b)P Dārdu Gravas ciema šūniņas sekretārs un ar Sarkanā karoga ordeni apbalvotais

M. Naguļnovs.»

Titoku iesēdināja ragavās. Viņš palūdza nodzerties un paaicināt šurp Nagujnovu. Makars no lievenēm uzsauca:

—    Kas tev vajadzīgs?

—           Makar! Iegaumē! — sasietās rokas purinādams, kā piedzēries kliedza Titoks. — Iegaumē: mūsu ceļi vēl krustosies! Tu mani tagad bradā kājām, bet tad es tevi. Alga viena — tā kā tā tevi nožmiegšu! Mūsu draudzībai — kaps!

—    Brauc, kontreli! — Naguļnovs atmeta ar roku.

Straujā rāvienā zirgi izjoņoja no pagalma.

9. nodaļa

Jau pievakarē Andrejs Razmjotnovs atlaida no trūcīgajiem zemniekiem izveidoto atbalsta grupu, kas bija strādājusi kopā ar viņu, no aprakstītā budža Gajeva sētas aizsūtīja pēdējo vezumu ar konfiscētajām mantām uz Titoka māju, kur tika savesta visa budžu iedzīve, un pats devās uz ciema padomi. No rīta viņš ar Davidovu bija norunājis sastapties stundu pirms kopsapulces, kurai vajadzēja sākties līdz ar tumsas iestāšanos.

Jau priekšnamā pamanījis, ka ciema padomes stūra istaba deg gaisma, viņš tur iegāja, plaši atraudams durvis. Izdzirdīs troksni, Davidovs pacēla no piezīmju grāmatiņas galvu, kas bija pārsieta ar baltu lupatu, un pasmaidīja.

—           Skaties, ari Razmjotnovs klāt. Sēdies, mēs sarēķinām, cik daudz labības atrasts pie budžiem. Nu, kā tev veicās?

—    Veicās. .. Bet kālab tu esi galvu apsējis?

Naguļnovs, kas pašlaik darināja no avīžu lapas abažūru

lampai, negribīgi sacīja:

—          To viņam Titoks. Ar tapu. Es aizsūtīju Titoku pie Zaharčenko.

—           Pagaidi, tūlīt izstāstīsim, — Davidovs atbīdīja uz galda skaitīkļus. — Pieskaiti simt piecdesmit. Ir? Simt astoņi…

—           Pag! — Naguļnovs nemierīgi nomurmināja, lēnīti- ņām ar pirkstu bīdīdams skaitīkļu kauliņus.

Andrejs paskatījās uz viņiem un, lūpām iedreboties, dobjā balsī paziņoja:

—    Es vairs nestrādāju.

—          Kā — nestrādā? Kur? — Naguļnovs nolika skaitīkļus pie malas.

—    Neiešu vairs budžus aprakstīt. Ko tu boli acis? Lēkme nāk virsū, vai?

—    Tu esi piedzēries? — Davidovs satraukts vērīgi ielūkojās niknas apņēmības pilnajā Andreja sejā. — Kas tev lēcies? Ko nozīmē — vairs neiešu?

Davidova mierīgais tenoriņš Andreju briesmīgi aizkaitināja. Uztraukumā stostīdamies, viņš iesaucās:

—    Es neesmu apmācīts! Es… Es… ar bērneļiem karot neesmu apmācīts. Frontē — cita lieta! Tur katram ar zobenu vai kā nu iznāk … Un vācieties jūs bekot! … Neiešu!

Andreja balss kā saspriegtas stīgas trinkšķēšana pacēlās arvien augstāk un augstāk, un šķita, ka tā tūlit, tūlīt pārtrūks. Taču Andrejs, džerkstoši nopūties, pēkšņi pārgāja uz dobju čukstoņu.

—    Kas tā par būšanu? Kas es īsti esmu? Bende, vai? Vai man krūtīs krama gabals? Karš manī iekrimties … — un atkal sāka kliegt: — Gajevam vienpadsmit gabali bērnu! Mēs atnācām — kā viņi sāka smilkstēt, ausis vai pušu plīst! Man mati stāvus sacēlās! Sāka dzīt viņus no mājas ārā … Nu, tad es aizmiedzu acis, aizspiedu ausis un aizlaidos uz laidaru! Sievieši — kā miroņi, vedeklu ar ūdeni vajadzēja apliet… bērneļus … Ejiet pie dieva tā tēva! …

—    Izpinkšķies! Tas palīdz, — Naguļnovs ieteica, cieši, līdz notirpumam sažmiegdams delnā trīsošo vaiga muskuli un kvēlās acis no Andreja nenovērsdams.

—    Un pinkšķēšu arī! Es varbūt savu puisīti… — Andrejs aprāvās, atņirdza zobus un spēji pavērsās ar muguru pret galdu.

Iestā jās klusums.

Davidovs gausi piecēlās no krēsla … Un tikpat gausi ar mironīgu zilgumu pārklājās viņa nepārsietais vaigs un nobālēja auss. Viņš piegāja pie Andreja, satvēra to pie pleciem, viegli pagrieza. Tad sāka runāt aizelsdamies, nenovērsdams no Andreja sejas plaši ieplesto aci.

—    Tu viņus žēlo … Tev viņu žēl. Bet vai viņi mūs žēloja? Vai par mūsu bērnu asarām ienaidnieki raudāja? Vai viņi raudāja par nogalināto bāreņiem! Ko? Manu tēvu pēc streika atlaida no fabrikas, izsūtīja uz Sibīriju … Mēs bijām mātei četri gabali… Man, vecākajam, toreiz bija deviņi gadi… Mums nebija ko ēst, un matē gāja … Skaties šurp! Māte gāja uz ielas, lai mēs badā nenosprāgtu!

Mūsu istabelē — pagrabā mēs dzīvojām — atved viesi… Tikai viena gulta bija palikusi.. . Bet mēs viņpus aizkariem …. uz grīdas … Un man deviņi gadi… Piedzērušies vīrieši nāca viņai līdz… Bet es mazajām māšelēm aizspiežu mutes, lai nebrēc… Kas noslaucīja mūsu asaras? Vai dzirdi? .. . No rīta ņemu šo nolādēto rubli… — Davidovs pastiepa» Andrejam pie sejas sarepējušo delnu un mokoši nošņarkstināja zobus, — māmuļas nopelnīto rubli — un eju pēc maizes… Un pēkšņi kā svina gabalu no visa spara trieca galda savu melno dūri, iesaukdamies: — Tu! Ka tu vari žēlot?! …

Un atkal iestājās klusums. Naguļnovs ieķērās ar nagiem galda virsā un turēja to kā vanags laupījumu. Andrejs klusēja. Smagi, kā caur šņukstiem elpodams, Davidovs kādu brīdi staigāja pa istabu, tad apskāva Andreju ap pleciem, kopā ar viņu apsēdās uz sola un aizlūzušā balsī ierunājās:

—    Eh, tu aunagalva! Atnāk un sāk bļaustīties: «Nestrādāšu … bērneļi… žēl…» Ko tikai tu nesamuldēji, atjēdzies! Ņemsim un parunāsimies. Tev kļuva žēl, ka izliek no mājām budžu ģimenes? Tad ta nelaime! Tāpēc jau izliekam, lai netraucētu mums celt dzīvi, bez tādiem, lūk .. . lai nākotnē neatkārtotos… Dārdu Gravas ciemā tu esi padomju vara, bet man vēl tevi jāaģitē! — un ar pūlēm piespiesti pasmaidīja. — Nu, izsūtīsim budžus pie velna, izsūtīsim uz Solovkiem. Viņi taču nenosprāgs? Ja strādās — tad ēst dosim. Bet, kad būsim uzcēluši, viņu bērneļi vairs nebūs budzēni. Strādnieku šķira viņus pāraudzinās. — Davidovs sameklēja papirosu paciņu un drebošiem pirkstiem ilgi nevarēja sagrābstīt papirosu.

Andrejs nenolaida acu no Naguļnova sejas, kas pārklājās ar mironīgu plīvu. Davidovam negaidot, viņš strauji piecēlās, un tūdaļ, kā tramplīna mests, arī Naguļnovs palēcās.

—    Riebekli! — viņš izdvesa dzilgā čukstā, dūres sažņaudzis. — Tā tu kalpo revolūcijai? 2ē-ē-ēlo? Bet es . .. noliec tūdaļ kauču vai tūkstošiem veču, bērneļu, sieviešu … Pasaki tikai man, ka vajag viņus … Revolūcijas dēļ vajag … Es viņus ar ložmetēju … visus nopļaušu! — Naguļnovs pēkšņi iebrēcās mežonīgā balsī, un viņa milzīgajos, izplestajos redzokļos ieplaiksnījās neprāts, lūpu kaktiņos uzburzguļoja putas.

—    Nebļausties taču! Sēdies! — Davidovs uztraucās.

Andrejs, apgāzdams krēslu, ātri piesteidzās pie Naguļ- nova, bet tas, pie sienas atbalstījies, galvu atpakaļ atmetis un acis pārgriezis, spalgā balsī stiepti iekliedzās:

—    Sakapā-ā-āšu! … — bet pats jau vēlās uz sāniem, ar kreiso roku kampdams gaisā it kā pēc zobena maksts, bet ar labējo konvulsīvi tvarstīdams neredzamo ieroča spalu.

Andrejs paguva satvert viņu uz rokām, juzdams, cik baismīgi saspringst Makara smagais ķermenis un līdzīgi tērauda atsperēm izstiepjas kājas.

—   Lēkme… Turi viņam kājas! … — Andrejs paguva uzsaukt Davidovam.

Skolā viņi ieradās, kad tur jau stāvgrūdām bija sablīvējušies uz sapulci sanākušie cilvēki. Telpā visi nevarēja iekļūt. Kazaki, sievas un meičas drūzmējās gaitenī un uz lieveņa. Pa plaši atvērtajām durvīm strāvoja garaiņi, jaukdamies ar tabakas dūmieņi.

Naguļnovs bāls, ar sarecējušām asinīm uz pārsistajām lūpām gaja pa gaileni pirmais. Zem viņa noteiktajiem soļiem čaukstēja sauleņu sēklu čaumalas. Kazaki atturīgi viņā nolūkojās, pašķirdami ceļu. Ieraugot Davidovu, sākās sačukstēšanas.

—    Vai tas ir Davidovs? — skaļā balsī noprasīja kāda meiča puķainā lakatā, norādīdama uz Davidovu ar kabatas drāniņu, kurā ciešā murskulī bija sasietas sauleņu sēklas.

—    Mētelī… Bet tāds pamazs.

—    Pamazs, bet cinkslains, paskat, kumbrs kā labam bullim! Atsūtījuši mums vaislai, — smējās viena, ar piemiegtām apaļām, pelēkām acīm Davidovā blenzdama.

—    Plecos varen plats, šis tūkstošnieks. Tam, rādās, gan ir apkampiens, meičiņas, — bezkaunīgi mēļoja zaldātiene Nataļ ja, izkrāsotās uzacis šķobīdama.

Kāds puisis padobjā, nosmēķētā balsī kodīgi izmeta:

—   Mūsu Nataļka, ja vien bikses kājās, tūdaļ veļas cisās.

—    Galva, rasi, viņam jau saknābāla. Pārsaitēta …

—    Tas, liekas, no zobiem …

—    Nē. Titoks . . .

—    Meičiņas! Ķepainītes! Ko jās tā uz svešu atbraucēju glūnekļus ieplētušas? Vai man, kā smejies, sliktāks? — Zilgani noskuvies pusmūža kazaks, skaļi smiedamies, garām rokām apskāva veselu varzu meiču un piespieda tas pie sienas.

Atskanēja spiedzieni. Pa kazaka muguru dobji sāka bungāt meiču dūres.

Davidovs nosvīda, iekams nokļuva līdz klases durvīm. Pūlis izdvašoja sauleņu eļļas, sīpolu, mahorkas un kviešu maizes atraugu skāņo dvingu. No meičām un jaunajām sievām uzvēdīja tīnēs nogulējušos goda drānu un pomā- des asās smakas. Skola dūca kā bišu saime. Un arī paši cilvēki ņudzēja melnā, virmojošā kamolā kā no stropa izvēlies bišu spiets.

—   Jums ir brašas meičas, — Davidovs mulsi sacīja, kopā ar citiem kāpdams uz skatuves.

Uz paaugstinājuma, kas bija sanaglots no apšuves dēļiem, stāvēja divi kopā sabīdīti skolas soli. Davidovs^ ar Naguļnovu apsēdās. Razmjotnovs atklāja sapulci. Airi ievēlēja prezidiju.

—    Vārds par kolhoza būšanām — partijas rajona komitejas pilnvarotajam biedram Davidovam. — Razm jotnova balss apklusa, un tūlīt, strauji saplakdams, pierima dunošais sarunu vilnis.

Davidovs piecēlās un sakārtoja pārsēju uz galvas. Viņš runāja kādu pusstundu, uz beigām aizsmakdams. Sapulce klusēja. Gaiss kļuva aizvien smacīgāks. Divu lampu nespodrajā gaismā Davidovs redzēja sviedros spīdīgās sejas pirmajās rindās, bet tālāk viss tinās puskrēslā. Davidovu ne reizi nepārtrauca, bet, kad viņš beidza un sniedzās pēc ūdens glāzes, kā lietus brāzma gāzās jautājumi:

—    Vai viss nododams kopīgai lietošanai?

— Un mājas?

—    Vai kolhozs tikai uz kādu laiku jebšu uz mūžiem?

—    Kas notiks ar viensētniekiem?

—    Vai zemi tiem neatņems?

—    Arī ēdmaņa kopīga?

Davidovs atbildēja ilgi un prātīgi. Kad vajadzēja runāt par sarežģītiem lauksaimniecības jautājumiem, viņam talkā nāca Naguļnovs un Andrejs. Nolasīja arī paraugstatūtus, taču jautājumi nerimās. Beidzot vidējās rindās piecēlās kazaks lapsādas ausainē un plaši vaļā atsistā melnā puskažociņā. Viņš lūdza vārdu. Pie griestiem uzkarinātā lampa meta slīpu gaismu uz lapsādas cepuri, tās rudais akots iezibsnījās un saka it kā dūmot.

—         Es esmu vidējais zemesrūķis un sacīšu tā, pilsoņi, ka, protams, kolhozs, nav vārdam vietas, ir lādzīga būšana, bet teitan krietni jāpadomā. Nevar tā — viens divi, putra priekšā un vico tik iekšā. Biedrs pilnvarotais no partijas teica, sak, vienkārši sametieties kopā ar spēkiem, ij tad būs savs labums. Pats biedrs Ļeņins jau tā esot sacījis. Biedram pilnvarotajam lauksaimniecības lietās ir maza sajēgšana, aiz arkla viņš, tā sacīt, savā strādnieka mūžā nav staigājis un, rasi, nezina, no kuras puses jāpieiet pie vērša. Caur to viņš drusciņ arī alojas. Kolhozā, pēc manas saprašanas, ļaudis jāsapulcē šitādā vīzē: kas ir strādīgi un ar lopiņiem — tos vienā kolhozā, plikadīdas — citā, pārtikušos — par sevi, bet visādus slaistus izsūtīt, lai Ceka viņiem iemāca strādāt. Nevar ļaudis sagāzt vienā čupā, no tādas padarīšanas ne velna neiznāks: būs kā pasakā — gulbis plāta spārnus un grib tikt gaisā, vēzis viņam diben- galā ieķēries un velk atpakaļ, bet līdaka — tā savā dullumā lien ūdenī…

Sapulce atturīgi ieirgojās. Aizmugurē spalgi iespiedzās meiča, bet tūlīt kāds sašutušā balsī apsauca:

—   Jūs tur, vājais dzimums! Meņģēties var ari laidarā! Arā no šejienes!

Lapsādas ausaines īpašnieks, ar lakatiņu noslaucījis pieri un lūpas, turpināja:

—    Ļaudis jāizvēlas tā, kā labs saimnieks izraugās vēršus. Viņš atlasa vēršus, tā sacīt, spēkā un augumā līdzīgus. Bet, ja sajūgs kopā nevienādus, kas tur iznāks? Kurš stiprāks — tas sāks vilkt, vājākais apstāsies, bet viņa dēļ arī stiprajam visādā ziņā jāapstājas. Kāda ar viņiem strādāšana? Biedrs teica: visu ciemu vienā kolhozā, nerēķinot budžus… Are, teitan arī iznāks, kā smejies: trīs kuļ, deviņi guļ! …

Ļubiškins piecēlās, sirdīgi nošķobīja melnās, spurainās ūsas un pagriezās uz runātāja pusi.

—    Pārlieku jauka un salda tev, Kuzma, reizēm vedas runāšana. Ja es būtu meitieša cilvēks — visu mūžu klausītos. (Iešalcās irgas.) Tu sapulcei apvārdo zobus kā Pela- gejai Kuzmičevai…

Nodārdēja smieklu zalve. Kā čūskas dzelonis no lampas izšāvās smaila liesmu mēle. Visai sapulcei bija saprotams mājiens, aiz kura droši slēpās kāda jautra nepieklājība. Pat Naguļnovs, arī tas pasmaidīja ar acīm. Davidovs grasījās apvaicāties viņam, kādēļ ļaudis smejas, bet šajā mirklī Ļubiškins pārkliedza rūkoņu:

—           Balss gan ir tava, bet tu dziedi svešu meldiņu! Tev labi tā izvēlēties cilvēkus. Tu laikam to iemācījies, kad kopā ar Frolu Plēsto biji vienāmašīnas kompānijā? Dampi pērn jums atņēma. Bet tagadiņ mēs tavu Frolu tā izķidī- jām, ka uguns un dūmi vien nosmirdēja! Jūs bijāt savākušies ap Frola dampi arī tikpat kā kolhozā, tikai budžu kolhozā. Vai tev no prāta izčibējis, cik jūs plēsāt par kulšanu? Vai nebija ik astotais puds? Tev, rasi, ari tagadiņ tā gribētos: samesties uz vienu roku ar bagātniekiem…

Sacēlās tāda jezga, ka Razmjotnovam tikai ar pūlēm izdevās nodibināt kārtību. Un vēl ilgi kā pavasara krusa nikni brāzmoja izsaucieni:

—    Ierāvāt gan ar savu arteli!

—    Utis vien traktors nejaudātu nospiest!

—    Budži tev sirdi nocietinājuši!

—    Aplaizi viņam!

—    Ar tavu galvu vajadzētu saulenes kult!

Pēc kārtas vārdu lūdza mazturīgs vidējais zemnieks Nikolajs Ļušņa.

—          Tu bez debatēšanas. Te lieta ir skaidra, — Naguļnovs viņu brīdināja.

—           Kā tad tā? Bet es varbūt taisni gribu debatierēšanu. Jebšu man nav brīv vārdu bilst pret tavu domāšanu? Pēc manas saprašanas: kolhozs — tā ir labprātīga būšana, ja gribi, ej tajā iekšā, ja negribi — stāvi maliņā un noskaties. Bet mēs, tā sacīt, gribam no maliņas palūkoties.

—    Kas tie tādi «mēs»? — Davidovs noprasīja.

— Zemesrūķi, tas ir …

—        Tu, tētuk, rīmā par sevi. Neviens nav savu mēli ci- '< k > tam pārdevis, paši pasacīs.

—           Varu arīdzan par sevi. Tas ir, tā sakot, par sevi jau es runāju. Gribu paskatīties, kāda tajā kolhozā būs dzīvošana. Ja būs lādzīga — ierakstīšos, bet, ja ne, — ko tad es tur līdīšu? Tikai zivs, tā sacīt, bez sajēgšanas murdā spraucas…

—    Tiesa gan!

—    Pagaidīsim ar iestāšanos!

—    Lai citi izmēģina jauno dzīvošanu!

—          Lien tik iekšā! Vai tad kolhozs ir meiča, ka iepriekš jānomēģina?

—    Vārds Ahvatkinam. Runā!

—           Es par sevi, dārgie pilsoņi, sacīšu, mēs, rau, ar paša brāli, ar Pēteri dzīvojām kopā. Bet nevarējām satikt. Te sievišķi saplēšas, ne ar ūclcni nevar izšķirt, aiz čupras katra uz savu pusi jāvelk, te mēs ar Pēteri sanākam ragos. Bet tagadiņ visu ciematu grib vienā kulē sabāzt. Iznāks briesmīga putra. Kolīdz izbrauksim stepē art, kaušanās kā likta. Ivans būs manus vēršus par daudz nodzinis, bet es nebūšu viņa zirgus pieskatījis . . . Milicijai vajadzēs visu laiku dzīvot pie mums. Visiem būs lielum lielā sūdzēšanās. Viens padarījis vairāk, otrs mazāk. Darbi mums dažādi, nav tā kā rūpnīcā, kur pie mašīnas jāstāv. Tur node- žurē astoņas stundas — paķer spieķīti un — aiziet…

—    Vai tu rūpnīcā kādreiz esi bijis?

—    Neesmu bijis, biedri Davidov, bet zinu.

—    Neko tu par strādnieku dzīvi nezini. Bet, ja neesi bijis, neesi redzējis, ko tad trin mēli? Par strādnieku ar spieķīti — tā ir budžu melšanās.

—   Nu, kauču arī bez spieķīša: nostrādā savas stundas un staigā vienā mierā. Bet pie mums — ar tumsu celies, ej laukā art. Līdz vēlam vakaram sviedri tev plūst aumaļām, uz kājām asiņainas tulznas vistas olas lielumā, pat nakts melnumā ij nedomā nokrist uz auss — jāgana vērši: ja tie nebūs pierijušies, arklu nevilks. Es kolhozā plēsīšos vai pušu, bet cits, tāds kā mūsu Koliba, vagā snauduļos. Kauču padomju valdīšana arī teic, ka starp trūcīgajiem zemniekiem slaistu neesot, ka to izdomājuši budži, bet tas nav taisnība. Koliba cauru mūžu pa mūrīti novalstījies. Visi ciemata ļaudis zina, kā viņš vienu ziemu glābies uz krāsns, kājas līdz durvīm izstiepis. No rīta kājas apsarmojušas, bet sāni uz ķieģeļiem apsvilināti. Cilvēks, kā smejies, tā palaidies slinkumā, ka pat nevīžo piecelties, lai izietu aiz pakša sevis pēc. Kā es ar tādu strādāšu? Nevaru parakstīties uz kolhozu!

—    Vārds Kondratam Maidaņņikovam. Runā!

No pakaļējām rindām uz skatuves pusi ilgi spriedās pelēka svārkā ģērbies neliela auguma kazaks. Izbalējis bud- jonovkas strupnis līgojās pāri jērenēm un ausainēm, pari daudzkrāsainiem sieviešu lakatiņiem un seģenēm.

Iznāca priekšā, nostājās ar muguru pret prezidiju un gausi sāka čamdīties pa bikšu kabatām.

—   Vai tu savu runu lasīsi? — Djomka Ušakovs smīnēdams noprasīja.

—    Noņem cepuri!

—    Gaz vaļā tāpat no galvas!

—    Viņš visu savu dzīvi uz papīra izlicis.

—   Ha-ha! Grā-ā-mat-nieks!

Maidaņņikovs izvilka nosmulētu piezīmju grāmatiņu un steidzīgi pāršķirstīja ķeburainiem burtiem pierakstītās lapiņas.

—    Nesteidzieties ar zviegšanu, kazi, vajadzēs asaras liet… — viņš sirdīgi ierunājās. — Jā, es pierakstu visu, no kā pārtieku. Un tūdaļ jums to nolasīšu. Teitan runāja gan šā, gan tā, bet neviens sajēdzīgi. Jūs par dzīvi maz domājat…

Davidovs saausijās. Pirmajās rindās uzžilba smaidi. Kā viļņu ņirboņa skolu pāršalca balsis.

—    Mana saimniecība ir vidēja, — neapmulsdams droši iesāka Maidaņņikovs. — Pērn apsēju piecas desetīnas. Kā jums visiem zināms, man ir viens jūgs vēršu, zirgs, govs, sieva un trīs bērni. Darba rokas — manis paša, citu nav. No izsējuma ievācu deviņpadsmit pudu kviešu, astoņpadsmit pudu rudzu un divdesmit trīs pudus auzu. Man pašam nepieciešami sešdesmit pudu ģimenes uzturēšanai, putniem vajadzīgs pudu desmit, bet auzas paliek zirgam. Ko es varu pārdot valstij? Trīsdesmit astoņus pudus. Rēķinot caurmērā rubli un desmit kapeikas, iznāk četrdesmit viens rublis tīra ienākuma. Nu, pārdošu putnus, aizvedīšu uz staņicu pīles un sagrabināšu vēl rubļu piecpadsmit. — Un ar raižu pilnām acīm viņš pacēla balsi. — Vai es varu par šo naudu nopirkt apavus, drēbes, petroleju, sērkokus, ziepes? Un zirgam visas četras kājas apkaus- tīt — tas arī maksā naudu. Ko jūs klusējat? Vai es tālāk varu tā dzīvot? Un labi vēl, ka ir raža — lielāka vai mazāka. Bet ja nu uzreiz nekas nepaaug? Kas tad es esmu? Kar tarbu kaklā! Kādas jums ir tiesības, velns lai parauj, atrunāt un atgrūst mani no kolhoza? Vai tiešām man tur būs Sliktāk? Blēņas! Un jums visiem, kas esat. no vidējiem zemniekiem! Bet kālab jūs tiepjaties, sev un citiem prātu jaucat, to es tūdaļ pasacīšu.

—    Sadod viņiem, kuces runčiem, Kondrat! — Ļubiškins sajūsmā iebrēcās.

—    Un sadošu arī, lai palēkā! Tādēļ jūs esat pret kolhozu, ka aiz savas goteles un šaurās strazdu būra sētas vairs pasauli neredzat. Kauču šņūkļu pika, ja tik mana! VKP jūs slumtin stumj uz jaunu dzīvošanu, bet jūs kā akls teļš: viņu stiepj pie govs ciča, bet šis ar kājām atsperas un galvu svaida. Bet, ja teļš cici nezīdīs, — nosprāgs kā likts! Tas viss. Es tūdaļ nosēdīšos un uzrakstīšu

pieteikumu uz kolhozu un ari citus uzaicinu darīt to pašu. Bet, ja kāds negrib, — lai nekavē citus.

Piecēlās Razmjotnovs.

—           Teitan viss skaidrs, pilsoņi! Lampas dziest nost, un ir jau vēls. Paceliet rokas, kas par kolhozu. Tikai māju īpašnieki lai paceļ.

No divi simti septiņpadsmit klātesošajiem saimniekiem rokas pacēla tikai sešdesmit septiņi.

—    Kas pretim?

Nepacēlās neviena roka.

—          Negribat ierakstīties kolhozā? — Davidovs jautāja. — Tātad biedram Maidaņņikovam ir taisnība?

—          Nevē-ēlamies! — caur degunu noņurdēja sievietes balss.

—    Tavs Maidaņņikovs nav nekāds noteicējs.

—    Kā tēvu tēvi dzīvojuši…

—    Tu ar varu mums neuzplijies!

Un, kad saucieni jau bija apklusuši, no pakaļējām rindām tumsā, kur atplaiksnījās tikai smēķu uguntiņas, kāda 1 nokavējusies, niknuma pilna.balss iesaucās:

—          Mūs nav ko dzīt kā stulbeņus! Titoks tev jau reiz nolaida asinis, varam vēl…

Kā pletnes cirtiens ķēra Davidovu. Baismīgā klusumā viņš kādu brīdi stāvēja, ne vārda nebilzdams, nobālējis, pa pusei atvēris muti ar trūkstošo priekšējo zobu, bet tad aizsmakušā balsī iekliedzās:

—           Tu! Naidnieka balss! Man maz asiņu nolaiduši! Es vēl nodzīvošu līdz tam laikam, kamēr tādus kā tu visus zemē iedzīsim. Bet, ja vajadzēs, es par partiju … es par savu partiju, par strādnieku varu visas savas asinis atdošu! Vai dzirdi, budžu dergli? Visas, līdz pēdējai lāsītei!

—    Kas tur trokšņoja? — Naguļnovs izslējās.

Razmjotnovs nolēca no skatuves. Pakaļējās rindās nobrīkšķēja sols, un cilvēku divdesmit liela varza ar troksni izvēlās gaitenī. Sāka piecelties arī vidējās rindās sēdošie. Plīsdams nodžinkstēja stikls: kāds bija izspiedis loga rūti. Pa izsisto caurumu iebrāzmoja spirgts vējš, vālos sagriezās balti garaiņi.

—    Tas droši vien bija Timoška. Frola Plēstā dēliņš…

—    Izsūtīt tādus no ciemata!

—          Nē, tas bija Akims. Te ari no Tubjanskas sanākuši kazaki.

—    Musinātāji, apgriezt viņiem sprandu! Triekt ratā! …

Sapulce beidzās vēlu pēc pusnakts. Runāja gan par, gan pret kolhozu, līdz galīgi aizsmaka, līdz acīs satumsa. Vietumis — un pat pie pašas skatuves — pretinieki sadrūz- mējās un, pierādīdami savu taisnību, ķerstījās cits citam krūtīs. Kondratam Maidaņņikovam viņa radinieks un kaimiņš pārplēsa kreklu līdz pat nabai. Tikko neizcēlās kautiņš. Djomka Ušakovs, lēkdams pāri soliem, garām sēdētāju galvām, jau metās palīgā Kondratam, taču Davidovs izšķīra radiniekus. Tad Djomka pirmais uzvilka uz zoba MaidaņņikOvu:

—    Nu, Kondrat, palauzi galvu, cik stundas tev vajadzēs art par saplēsto kreklu?

—    Tu labāk saskaiti, cik tavai sievai…

—    Nu, nu! Par šitādiem jokiem es izraidīšu no sapulces.

Demids Mēmiķis pēdējās rindās mierīgi gulēja zem

sola, kā meža zvērs pagriezis galvu pret vēju, kas vilka pa durvju apakšu, un aizsedzies ar svārka stērbeli, lai izsargātos no lieka trokšņa. Vecākās sievietes, kas sapulcē bija ieradušās ar saviem adīkļiem, snauda kā vistas laktā, ļaudamas nokrist kamoliem un adāmajām adatām. Daudzi aizgāja prom. Un, kad Arkaška Mītenieks pēc vairākkārtējas uzstāšanās gribēja vēl ko pateikt par labu kolhozam, viņam no kakla izrāvās negantas zoss šņācienam līdzīga skaņa. Arkaška paberzēja kāksli un sarūgtināts atmeta ar roku, taču nevarēja nociesties un sēzdamies parādīja sīvākajam kolhoza pretiniekam Nikolajam Ahvatkinam, kas ar viņu notiks pēc vispārējās kolektivizācijas: uz tabakas no- dzeltināta īkšķa naga uzlika otru nagu un — knakš! Nikolajs tikai nospļāvās, klusā balsī izgrūzdams niknu lamu.

10. nodaļa

Kondrats Maidaņņikovs gāja mājā no sapulces. Augstu virs viņa kā nedziestošs ugunskurs plēnēja Sietiņš. Apkārt pletās tāds klusums, ka tālumā varēja dzirdēt salā sprēgājam zemi un iekrikstamies stingstošu zariņu. Mājās Kondrats iegāja laidarā pie vēršiem un ielika tiem kar- klēs skopu siena klēpīti; atcerējās, ka rit tie jāved uz ko- pus kūti, paņēma milzīgu siena klēpi un skaļā balsī ierunājās:

— Tā, pienācis, raugi, šķiršanās brīdis… Palaid, balt- pieri! Četrus gadus mēs esam pūlējušies — kazaks vērša labad un vērsis kazaka labad … Un nekas prātīgs mums nav iznācis. Jūs nīkstat pusbadā, un arī man nav nekāda prieka. Tālab es jūs apmainu pret kopīgu dzīvošanu. Nu, ko tu skurini ausis, it kā patiešām ko apjēgtu? — Viņš pagrūda ar kāju vagas vērsi, atbīdīja ar roku viņa gremojošo, slīenaino purnu un, sastapies ar vērša mēļās acs skatienu, neviļus atcerējās, kā viņš šo vērsi bija gaidījis pirms pieciem gadiem. Vecā govs toreiz bija aplekusies ar bulli tik slepeni, ka ne gans, ne Kondrats neko nebija jedzē- juši. Rudenī ilgi nebija manāms, ka tā ir grūsna. «Ālavās palikusi, sasodītā!» Kondrats zūdījās, lūkodamies uz govi. Bet novembra beigās tā piebrieda kā visas vecas govis — mēnesi pirms atnešanās. Cik reižu uz ziemas svētku gavēņa beigām saltās naktīs Kondrats pietrūkās no miega un, kājas iegrūdis velteņos, vienās apakšbiksēs skrēja uz kūti skatīties, vai govs nav atnesusies. Pieturējās sprē- goņa, un teļš varēja nosalt, tiklīdz māte to būtu aplaizījusi … Gavēnim beidzoties, Kondrats tikpat kā nemaz vairs negulēja. Kādu rītu Anna, viņa sieva, ienāca priecīga, gandrīz vai svinīga:

—    Vecā dzīslas jau atlaidusi. Naktī vajadzētu būt.

Kondrats vakarā apgūlās neizģērbies, uguni vējlukturī

neizdzēsis. Septiņas reizes viņš gāja apskatīt govi. Un tikai astoto reizi pirms ausmas, vēl neatvēris kūts durvis, izdzirdēja dziļu, grūtu nopūtu un iegājis redzēja: govs pašreiz atbrīvojas no izmetuma, bet sīks teliņš ar baltu purniņu jau aplaizīts, pinkains un nožēlojami drebošs, ar nosalušām lūpām meklēja tesmeni. Kondrats paķēra izkritušo otro pusi, lai govs to neapēstu ', tad satvēra teliņu rokās un, ar elpu sildīdams un svārku stērbelē tīstīdams, teciņus aiznesa uz istabu.

—    Vērsis! — viņš priecīgi iesaucās.

Anna pārmeta krustu:

—    Paldies dievam! Uzlūkojis visžēlīgais mūsu nedienas!

Bet nedienas ar vienu zirdziņu Kondrats bija pieredzējis līdz apnikumam. Un tā vērsis uzauga un cītīgi kalpoja Kondratam vasaras svelmē un ziemas spelgoņā, neskaitāmas reizes ar savām šķeltnadžu kājām izstaigādams ceļus un tīrumus, vilkdams gan arklu, gan ratus.

1 Donas augštecē plaši izplatīts bija ticējums, ka pēc otrās puses apēšanas govs piens nav lietojams divpadsmit dienas.

Kondrats, nolūkodamies vērsi, pēkšņi sajuta iestrēdzam kaklā asu kamolu, acīs kaut kas iesūrstējās. Viņš apraudājās un aizgāja no kūts, it kā asaras būtu atvieglinājušas sirdi. Augu nakti viņš ne acu vairs neaizvēra, pīpēdams vienā pīpēšanā.

… Kā klāsies kolhozā? Vai ikviens izjutīs un apjēgs tā, kā viņš apjēdzis, ka ceļš uz turieni — vienīgais, ka tas — nenovēršams? Un, lai cik žēl būtu aizvest un svešās rokās nodot savu nabadzību, kas kopā ar bērneļiem izaugusi uz istabas klona, tas tomēr jadara. Un nekrietnās žēlabas pēc savas mantas vajag apspiest, neļaut tām ieperināties sirdī… Neredzīgām, tumsas apžilbinātām acīm vērdamies melnajās tumsas dzīlēs, Kondrats par to domāja gultā blakus sievai, kas miegā krāca. Un vēl viņš domāja: «Bet kur mēs piemitināsim jērus un kazlēnus? Tiem taču vajadzīgs silts miteklis un rūpīga kopšana. Kā viņus, resgaļus, izšķirt, ja tie visi gandrīz vienādi? Tos sajauks gan pašu mātes, gan cilvēki. Un govis? Kā vienuviet savest barību? Cik tur būs zudumu! Un, kas notiks, ja pēc nedēļas, no grūtībām izbijušies, ļaudis izklīdīs. Tad — uz raktuvēm, pametot Dārdu Gravas ciemu uz mūžīgiem laikiem. Dzīvošanai vairs nebūs jēgas.»

Uz rīta pusi viņš iegrima snaudā. Bet arī miegā viņam bija grūti un smagi. Kondratam nebija viegli pierast pie kolhoza! Ar asarām un asinīm vajadzēja pārraut nabas saiti, kas viņu turēja pie īpašuma, pie vēršiem, pie dzimtā zemes stūrīša …

No rīta viņš paēda brokastis un ilgi rakstīja iesniegumu, mokoši raukdams iedeguma svītras pārdalīto pieri. Iznāca viņam tā:

«Biedram Makaram Naguļnovam Dārdu Gravas ciema Komunistiskās partijas šūniņā.

Iesniegums

Es, Kondrats Hristofora dēls Maidaņņikovs, vidējais zemnieks, lūdzu pieņemt mani kolhozā ar manu laulāto draudzeni un bērniem, un mantu, un ar visiem kustoņiem. Lūdzu pielaist mani pie jaunās dzīves, jo es ar to esmu pilnīgi vienis prātis.

K. Maidaņņikovs

—    Vai tu iestājies? — jautāja sieva.

—    Jā, iestājos.

—    Vai lopiņus vedīsi prom?

—    Jā, tūlīt… Nu, ko tu gaudo, sasodītā muļķe? Vai maz es muti esmu klabinājis, tevi pierunādams, bet tu atkal velc veco dziesmu? Pati taču biji ar mieru!

—    Man, Kondraša, gotiņas žēl… Esmu jau, esmu ar mieru. Bet sirds gauži sāp…— viņa runāja, smaidīdama un asaras priekšautā slaucīdama.

Mātei līdzi sāka raudāt arī Hristiška, jaunākā, četrus gadus vecā meitiņa.

Kondrats izlaida no kūts govi un vēršus; apglāstīja zirgu, aizdzina lopiņus uz upi. Padzirdīja. Vērši pagriezās uz māju pusi; ar sirdī uzverdošu niknumu, jāšus uz zirga Kondrats nogrieza tiem ce]u un dzina uz ciema pusi.

No Jogiem neatiedamas, noskatījās sievas; uz ceļa nerādīdamies, caur zedeņiem glūnēja kazaki. Kondratam kļuva savādi ap sirdi. Bet, ticis aiz stūra, viņš pie ciema padomes ieraudzīja milzīgu baru vēršu, zirgu, aitu — gluži kā gada tirgū. No tuvējās šķērsceles iegriezās Ļubiškins. Viņš vilka govi aiz valga, kas tai bija apmests ap ragiem, bet mātei nopakaļ naski tecēja teliņš, kuram kaklā kuļājās saites gals.

—    Sasiesim astes kopa un dzīsim reize, — Ļubiškins mēģināja jokoties, bet seja viņam bija domīga un barga. Govs atvešana Ļubiškinam bija maksājusi ne mazumu pūļu, to liecināja skramba uz vaiga.

—    Kas tevi tā saskrāpējis?

—    Ko tur liegties: sievišķis! Velna mātīte metās pakaļ govij, — Ļubiškins ieņēma mutē ūsas galiņu un īgni caur zobiem noburkšķēja: — Drāzās virsū kā tanks. Mums pie kūts iznāca tāda asins izliešana, ka kaimiņu priekšā tagadiņ aiz kauna lien vai zemē iekšā. Ar pannas biguli uzbruka, lici vai netici. «Ak šitā,» es saku, «sarkano partizāni sist? Mēs,» es saku, «pat ģenerāļiem, arī tiem sadevām!» — un sagrābu šo aiz matiem. Kas no malas noskatījās, tam gatavie kumēdiņi. ..

No ciema padomes devās uz Titoka sētu. Rīta cēlienā vēl divpadsmit vidējo zemnieku, kas pa nakti bija apdomājušies, atnesa iesniegumus un atdzina lopus.

Naguļnovs ar diviem namdariem Titoka pagalmā tesa alkšņus karklēm. Pirmajām kopus karklēm Dārdu Gravas ciemā.

11. nodaļa

Kondrats ilgi ar lauzni kala sasalušo zemi, rakdams bedres balstiem. Viņam blakus cītīgi strādāja Ļubiškins. No melnam negaisa mākonim līdzīgās jērenes apakšas Pāvelam pilēja sviedri, seja kvēloja. Muti atņirdzis, viņš no visa spēka sirdīgi zvēla ar lauzni, sasalušās zemes kukuržņi un drupačas šķīda augšup uz visām pusēm, aši rībināda- mās pret sienām. Karkles ātri sanagloja, un divdesmit astoņus pārus vēršu, kurus komisija jau bija novērtējusi, sadzina šķūnī. Naguļnovs, izmeties aizsargkrāsas kreklā, kas bija pielipis pie sasvīdušajām lāpstiņām, iegāja šķūnī.

—    Pavicināji ar cirvīti, bet kreklu jau var izgriezt? Vājš strādnieks no tevis, Makar! — Ļubiškins pašūpoja galvu. — Paskaties kā es! — Bladāc! Bladāc! … Lauznis Titokam pamatīgs… Bladāc!… Bet tu ašāk uzvelc puskažociņu, citādi apsaldēsies un atstiepsi vēl kājas.

Naguļnovs uzmeta plecos puskažociņu. No vaigiem viņam pamazām izzuda asinssarkanais, plankumainais pie- tvīkums.

—   Tas no gāzēm. Kolīdz drusciņ pastrādāju vai kalnā kāpju, tūliņ elpa ciet un sirds sāk lēkāt… Vai tas ir pēdējais balsts? Tad labi! Paskaties, kas mums par saimniecību! — Naguļnovs pārlaida drudžaini mirdzošu skatienu garajai vēršu virtenei, kas bija sastājusies pie jaunajām, pēc svaigām skaidām smaržojošām karklēm.

Kamēr laidarā sadzina govis, atnāca Razmjotnovs ar Djomku Ušakovu. Pasaucis Naguļnovu sānis, Andrejs satvēra viņa roku.

—   Makar, draugs, neņem ļaunā, kas vakar notika . .. Saklausījos bērneļu raudas, atcerējos savu puišeliti, nu, un sažņaudzās…

—    Es tevi pašu, sātana žēlabnieku, sažņaugtu!

—   Skaidrs! Es jau pēc tavām acīm redzu, ka dusmas pārskrējušas.

—  Pietiek tarkšķēt, aunagalva! Kurp iedams? Siens jāsaved- Kur Davidovs?

—   Viņš ar Mītenieku ciema padomē izskata iestāšanās iesniegumus. Bet es eju .. . Man viena budžu saimniecība vēl palikusi neizpurināta — Semjona Lapšinova …

—   Pārnāksi un atkal sāksi? … — Naguļnovs pavīpsnāja.

—    Liecies mierā! Ko es no ļaudīm varētu paņemt līdz?

Tādas lietas notiek, sajucis viss kā kaujas laukā! Stiep lopus, ved sienu. Dažs labs jau ari sēklas labību bija atgādājis. Es aizsūtīju atpakaļ. Pie sēklas ķersimies vēlāk. Kas man varētu nākt palīgā?

—           Re, Kondrats Maidaņņikovs. Kondrat! Panāc šurp! Ej līdzi priekšsēdētājam aprakstīt budzi Lapšinovu. Bail nebūs? Vienam otram tas nepatīk, ir tādi kaunīgie kā, piemēram, Timofejs Borščevs… Aplaizīties viņam nav kauna, bet; salaupīto atņemt — sirdsapziņa neļaujot.

—    Kālab lai es neietu? Esmu ar mieru. Labprāt.

Pienāca Djomka Ušakovs, un viņi trijatā izgāja uz ceļa.

Razmjotnovs, nolūkodamies Kondratā, ierunājās:

—           Ko tu tāds sabozies? Priecāties vajag, paskaties, kā ciemats atdzīvojies, ņudz kā skudru pūznis.

—          Ar priecāšanos nav ko steigties. Grūti būs, — Kondrats strupi atteica.

—    Kādā ziņā?

—           Gan ar sēju, gan ar lopu apkopšanu. Tu jau redzēji: trīs strādā, bet desmit vīru piesēduši žogmalē un tin smēķus . ..

—          Strādās visi! Tas tikai sākumā. Kad nebūs ko grauzt, tad arī mazāk pīpēs.

Ceļa līkumā rēgojās uz sāniem sagāzušās ragavas. Blakus gulēja izbārstīls siena blāķis un mētājās salauzīti vezuma statņi. Izjūgtie vērši plūkāja vārpatu, kas sniegā šķita spilgti zaļa. Jauns puisis — kolhoznieka Semjona Kuženkova dēls laiski ar trejzaru dakšām grābšņāja sienu.

—           Nu, ko tu čamdies tik mironīgi? Es tavos gados lēkāju kā uz atsperēm! Vai tā kāds strādā? Dod šurp dakšas! — Djomka Ušakovs izrāva trejzarenes smaidīgajam puisim no rokām un notusnīdams pacēla veselu gabanu sienu.

—          Kā tev tā apgāzās? — ragavas aplūkodams, Kondrats apvaicājās.

—          Slidenā nogāzē sacirtās šķērsām, vai tad tu pats nezini?

—    Nu, aizjoz pēc cirvja, paņem tepat pie Doņeckiem.

Pacēla ragavas, notēsa un ielika statņus. Djomka rūpīgi

sakrāva un ar grābekli nokašņāja vezumu.

—           Kuženkov, eh, tu Kuženkov! Nopērt tevi ar sautētām kārkla stibām un neļaut kliegt. Paskat, cik daudz siena vērši izmīdījuši! Būtu paņēmis klēpīti un nometis žogmalē, lai ēd. Kas tad tā laiž izvazāt?

Puisis iesmējās un paskubināja vēršus.

—    Tas vairs nav mūsu, bet kolhoza.

—   Vai esat redzējuši tādu maitasgabalu? — Djomka ar sāņus izvalbītām acīm paskatījās uz Kondratu un Razmjot- novu un nešķīsti izlamājās.

Kamēr aprakstīja Lapšinova mantu, sētā sapulcējās ap trīsdesmit cilvēku. Lielāko tiesu sanāca tuvējo māju meitieši, kazaku bija mazāk. Kad Lapšinovu, liela auguma sirmgalvi ar ķīļbārdiņu, uzaicināja atstāt mājas, istabā sablīvušajā pālī sākās sačukstēšanās un klusas sarunas.

—   Tā nu iznāk! Cilvēks plēsies un krājis, bet tagadiņ — posies uz kapu kalnu.

— Bēdīga dziesma …

— Viņam, rasi, sirds pušu plīst. Vai ne?

—    Katram sava liksta sāp.

—   Patikt šim jau nepatīk, bet, kad pats vecajos spaidu laikos Trifonovam parādu dēļ atņēma mantu, tad par to nedomāja.

—    Kā mežā sauc, tā …

—   Tā viņam, bendesmaisam, bārdainajam āzim, arī vajag! Pabēra sprikstis zem astes!

—   Grēks, sievelītes, par cita nelaimi līksmot. Kazi, tā piemeklēs pašus.

—   Ne velna! Mums tik kupris mugurā, bet nauda ču- murā. Nenieka neesam saskrējuši!

—   Šovasar uz. divi dienām iedeva pļaujmašīnu, bet par to noplēsa 110 manis desmit rublēnus. Vai tas pēc taisnības?

Lapšinovs sen bija izdaudzināts par naudīgu cilvēku. Visi zināja, ka jau pirms kara viņš bija krietni iedzīvojies mantā, jo nekautrējās aizdot naudu pret neganti augstiem procentiem un klusībā uzpirka arī zagtas mantas. Vienu laiku neatlaidīgi klīda valodas, ka viņš laidarā pieturot zagtus zirgus. Laiku pa laikam, visbiežāk naktīs, pie Lapšinova iegriezās čigāni zirgu uzpircēji. Stāstīja, ka caur viņa cīpslainajām rokām zirgi gājuši pa plato zagļu ceļu uz. Caricinu, Taganrogu un Urjupinsku. Ciemā droši bija zināms, ka vecos laikos Lapšinovs trīs reizes gadā braucis uz staņicu apmainīt Katrīnas laika papīrnaudu pret zelta imperiāliem. 1912. gadā viņam bija pat mēģinājuši «iztīrīt zuteni», bet Lapšinovs — stiegrs un spēcīgs vecūksnis — aivairījis laupītājus ar pajūga tapu vien un aizauļojis. Arī viņš pats izdevīgu grābienu nelaida garām: kādreiz

Lapšinovu bija notvēruši stepē pie svešām siena kaudzēm — tas bija jaunībā, bet vecuma dienās viņš uz svešu mantu kļuva jau pārlieku kārs: pievāca visu, kas vien nebija piesiets. Taču skops bija tādā mērā, ka, nolicis baznīcā Mirlikijas Nikolaja svētbildes priekšā svecīti kapeikas vērtībā, ļauj tai degt tikai īsu mirkli, tad ņem un nopūš, pārkrustās un iebāž azotē. Tā vienu svecīti dažkārt veselu gadu dedzinājis, bet tiem, kas viņam pārmeta pārliecīgu skopulību un nevērību pret dievu, atbildēja: «Dievs ir gudrāks par jums, muļķiem! Viņam svarīga nevis svecīte, bet pagodināšana. Dievam nav nekāda vajadzība sagādāt man zaudējumus. Viņš pat ar valgu pēris tos, kas baznīcā tirgojušies.»

Lapšinovs mierīgi uzņēma paziņojumu par izlikšanu no mājas. Viņam nebija ko bīties. Viss vērtīgākais jau laikus noslēpts un nodots drošās rokās. Viņš pats palīdzēja sastādīt mantu sarakstu, pret savu veceni, kas pūta un žēlojās, piespēra bargi ar kāju, bet pēc brīža pazemīgā balsī sacīja:

—          Negaudo, māt, dievs tas kungs ievēros mūsu ciešanas. Viņš, mūsu žēlotājs, visu redz …

—           Bet vai viņš neredz arī to, kur tu jauno aitādas kažoku esi iegrūdis? — nopietnā balsi, saimnieka tonim pielāgodamies, apvaicājās Djomka.

—    Kādu kažoku?

—    To, ar kuru tu viņsvētdien uz baznīcu gāji.

—    Nav man bijis jauna kažoka.

—    Bija gan un arī tagad kaut kur glabājas!

—    Ko tu, Dementij, kā dieva priekšā saku — nav bijis!

—    Dievs tevi sodīs, vecotēv! Viņš tev tā sados pa mizu!

—          Es tev saku Kristus vārdā, par velti tu šitā … — Lapšinovs meta krustus.

—           Tu apgrēcini savu dvēseli! — Djomka pamirkšķināja pūlim, izspiezdams sievišķiem un kazakiem smaidus.

—   Neesmu vainīgs viņa priekšā, nudien!

—          Bet kažoku esi noslēpis. Pastarā tiesā tev vajadzēs atbildēt."

—          Pašam par savu kažoku, ko?! — pacietību zaudējis, Lapšinovs iesvilās.

—    Par slēpšanu vajadzēs atbildēt.

—           Tu domā, ka dievam tik vien sajēgšanas, cik tev, tukšpaurim! Viņš šajās lietās nemaz neiejauksies … Nav kažoka. Būtu jele apkaunējies par vecu vīru ņirgāties. Dieva un cilvēku priekšā apkaunējies.

—           Bet vai tu kaunējies plēst no manis trīs mērus sāres par tiem diviem mēriem, ko es no tevis aiztapināju sēklai? — Kondrats iejautājās.

Balss viņam bija klusa un aizsmakusi, vispārējā jezgā gandrīz nedzirdama, taču Lapšinovs apcirtās uz viņa pusi ar jauneklīgu žirgtumu.

—           Kondrat! Tavs tēvs bija cienījams vīrs, bet tu… Kaut vai viņa piemiņas labad negrēkotu! Svētajos rakstos sacīts: «Tev n'e^ūs krītošu grūst,» — bet ko tu dari? Kad es no tevis par divi mēriem esmu ņēmis trīs? Bet dievs? Viņš visu redz …

—           Rasi, būtu gribējis, lai šim, diedelniekam, sarīti par velti atdotu! — nelabi iespiedzās Lapšinoviene.

—           Necel traci, māt! Dievs tas kungs ir cietis un mums licis ciest. Viņš, moceklis, ērkšķu vainagu nēsāja un raudāja asiņainas asaras … Lapšinovs ar piedurkni norausa duļķainu asariņu.

Tērgājošās sievietes apklusa un nopūtās. Beidzis rakstīt, Razmjotnovs bargi noteica:

—           Nu, Lapšinovu vecotēv, vācies laukā no šejienes! Tavas asaras mūs pārlieku neiežēlinās. Daudz pārestību tu esi ļaudīm nodarījis, bet tagad mēs paši tev ragus aplaužam bez dieva palīdzības. Ejiet ārā!

Lapšinovs paņēma aiz rokas savu stostīgo, plānprātīgo dēlu, uzmauca viņam galvā ausaini un izgaja no mājas. Pūlis devās pakaļ. Sētsvidū vecūksnis nometās ceļos, iepriekš sniegā paklājis puskažociņa stērbeli. Pārmeta drūmajai pierei krustu un paklanījās līdz zemei uz visām četrām pusēm.

—    Kusties! Kusties! — Razmjotnovs pavēlēja.

Pūlis dobji iemurdējās, atskanēja saucieni:

—    Ļaujiet kauču no dzimtās sētas atvadīties!

—          Nemāžojies, Andrej! Cilvēks ar vienu kāju kapā, bet tu …

—          Viņam savas dzīves pēc ar abām vajadzētu tur līst — Kondrats izkliedza.

Viņu pārtrauca vecais Gladiļins — baznīcas kalpotājs:

—    Valdīšanai pielabinies? Slānīt šitādus vajadzētu!

—          Es tev, sirmais sesks, tā sadošu, ka ceļu mājup aizmirsīsi!

Lapšinovs klanījās, meta krustus, runāja spalgā balsī, lai visi dzirdētu un tiktu aizkustinātas žēlabām pavērtās meitiešu sirdis:

—    Ardievu, pareizticīgie! Ardievu, mīļie! Lai dieviņš jums dod veselību … lai iet labumā mani sviedri. Es dzīvoju, godīgi pūlējos . ..

—   Zagtas mantas uzpirki! — Djomka no lievenēm pasacīja viņam priekšā.

—    … sviedriem vaigā pelnīju sev dienišķo maizīti . ..

—    Ļaudis izputināji, procentus dīrāji, pats zagi, atzīsties! Vajadzētu tevi aiz čupras, suņa dvēsele, un pret zemi!

—    … dienišķo maizīti, es saku, bet tagadiņ, vecuma dienās…

Sievas sāka šņaukāties, vilka pie acīm lakatu stūrus. Razmjotnovs jau grasījās uzraut Lapšinovu kājās un izgrūst no sētas, pavēra jau muti, lai uzkliegtu: «Tu neaģitē, citādi…» — kad pēkšņi uz lievenēm, kur, pret margām atzvēlies, stāvēja Djomka, sacēlās troksnis, kņada …

Lapšinoviene izmetās no virtuves, stiepdama vienā rokā grozu ar aizperētām zoss olām, bet otrā — apklusušo, sniega un saules apžilbināto zoss mātīti. Djomka viņai itin viegli atņēma grozu, bet zosi tā sagrāba ar abām rokām.

—    Neaiztiec, nešķīsteni! Neaiztiec!

—    Tagadiņ tā ir kolhoza zoss! … — iebrēcās Djotnka, turēdams zosi aiz izstieptā kakla.

Lapšinoviene bija satvērusi zoss kājas. Viņi vilka katrs uz savu pusi, nikni viens otru pa lievenēm vazādami.

—    Atdod, šķībaci tāds!

—    Es tev gan atdošu!

—    Laid vaļā, es saku!

—    Kolhoza zostiņa! … — Djomka aizgūtnēm kliedza. — Uz pavasara pusi tā mums… zoslēnus! Vācies, vecā ragana, citādi vilkšu ar kāju pa skrimšļiem … zoslēnus … izperēs! . . . Jūs savu tiesu esat norijuši…

Lanckarainā Lapšinoviene, alsperdamās ar velteņiem pret slieksni, slienas šķiezdama, rāva uz savu pusi. Zoss, kas sākumā neganti iegāginājās, apklusa, — acīm redzot, Djomka bija tai aizžņaudzis elpu, — taču joprojām trakā ātrumā vēcināja spārnus. Ballas dūnas un spalvas kā sniega pikas uzvirmoja lievenēs. Šķita: vēl brītiņu, un Djomka uzvarēs, izraus pusdzīvo zosi no vecenes kaulainajām rokām, bet tieši šajā mirklī vājais zoss kakls, skrieme-

|iem klusu iešņarkstoties, notrūka. Lapšinoviene, lindrakiem uzplīvojot pāri galvai, ar brikšķi novēlās no lievenēm, citu pēc cita dārdinādama uzejas pakāpienus. Bet Djomka, pārsteigumā noelsdamies un zoss galvu rokās turēdams, iegāzās aiz muguras stāvošajā kurvi un sašķaidīja aizperētas olas. Smieklu šalts varenais uzbrāzmojums nobirdināja no pažobeles lāstekas. Lapšinovs pieslējās stāvus, uzmauca cepuri, pikti parāva aiz rokas savu slienaino, pret visu vienaldzīgo dēlu un gandrīz teciņus izvilka to no pagalma. Lapšinoviene piecēlās, zili za]a aiz niknuma un sāpēm. Brunčus noraustīdama, viņa pastiepās pēc bez- galvainās zoss, kas pludurojās pie pakāpieniem, bet dzeltenais kurts, gar lievenēm tekalēdams un no putna kakla burzguļojošās asinis pamanījis, pēkšņi izslēja muguras spalvas, palēcās, Lapšinovienei deguna priekšā sagrāba zosi un aizvilka to pār pagalmu, bērniem svelpjot un klaigājot.

Djomka aizsvieda Lapšinovienei nopakaļ zoss galvu, kas arvien vēl nolūkojās uz pasauli ar mūžīgas izbrīnās pilnu oranžu aci, un iegāja istabā. Bet vēl ilgi pār pagalmu un šķērsceļi uzvilnīja daudzbalsīgas spējas smieklu šaltis, satraukdamas un no sausās žagaru kaudzes aizbiedēdamas zvirbuļus.

12. nodaļa

Dzīve Dārdu Gravas ciemā saslējās pakaļkājās kā iecirtīgs zirgs grūti pārvarama šķēršļa priekšā. Kazaki dienā pulcējās šķērscelēs un istabās, ķīvējās, spriedelēja par kolhoziem, izsacīja minējumus. Četras dienas no vietas katru vakaru notika sapulces, kas ievilkās līdz pirmajiem gaiļiem.

Naguļnovs pa šīm dienām tā izdēdēja, it kā ilgāku laiku būtu gulējis grūti slims. Bet Davidovs, tāpat kā agrāk, ārēji bija mierīgs, tikai ap muti asak iezīmējās stūrgalvības dziļās rievas. Arī Razmjotnovam, kas mēdza ātri iekvēloties un tikpat ātri paļāvās neattaisnojamai panikai, viņš prata iedvest paļāvību. Apskatīdams kopīgos lopu laidarus, Andrejs staigāja pa ciematu ar drošu, dzirkstošu smīnu mazliet ļaunajās acīs. Arkaškam Mīteniekam, kas līdz valdes vēlēšanām atradās kolhoza priekšgalā, viņš bieži atkārtoja:

— Mēs viņiem aplauzīsim ragus! Visi būs kolhozā.

Davidovs aizsūtīja uz rajona komiteju ziņnesi ar atskaiti, ka kolhozā pagaidām iesaistiti tikai trīsdesmit divi procenti, bet darbs šajā virzienā turpinoties trieciena tempos.

No mājām izliktie budži bija apmetušies pie radiem un tuviniekiem. Frols Plēstais nosūtīja Timoteju tieši uz novadu pie prokurora, bet pats dzīvoja pie sava drauga Bor- ščeva — tā paša, kas trūcīgo zemnieku sapulcē reiz bija atteicies balsot. Borščeva mājā, kur bija divas nelielas, ar priekšnamu atdalītas istabas, sāka pulcēties budžu aktīvs.

Dienas laikā, lai neviens viņus neredzētu un nenoklausītos, viņi pie Borščeva parasti ieradās pa vienam vai divatā slapstīdamie?— no sētas puses vai caur piedarbiem, pūlēdamies nekrist cilvēkiem acīs un nepievērst sev ciema padomes uzmanību. Ieradās Dāvids Gajevs un rūdītais blēdis Lapšinovs, kas pēc mantas atņemšanas izlikās par «dieva dotu plānprātiņu», paretam atnāca arī Jakovs Lukičs Ostrovnovs, lai izostltu gaisu. «Štābam» piebiedrojās arī viens otrs no tiem vidējiem zemniekiem, kas noteikti bija nostājušies pret kolhozu, — Nikolajs Ļušņa un citi. Neskaitot Borščevu, tur bija divi pat no trūcīgajiem zemniekiem: viens — liela auguma kazaks bez uzacīm, allaž klusais Vasilijs Atamančukovs, apcirpies un noskuvies pliks kā ola, un otrs — Nikita Hoprovs, gvardes baterijas artilērists, Podtjolkova karabiedrs, kas pilsoņu karā visu laiku bija izvairījies no iesaukšanas, bet 1919. gadā tomēr iekļuvis kalrniku pulkveža Aštimova soda vienībā. Šis ap- staklis arī nosacīja Hoprova tālāko dzīvi pie padomju varas. Trīs ciematnieki — Jakovs Ostrovnovs ar savu dēlu un vecais Lapšinovs bija redzējuši viņu 1920. gadā atkāpšanās laikā Kuščevkā ar Aštimova soda nodaļas apakšhorunžija balto garenisko svītru uz uzplečiem, redzējuši, kā viņš ar trim kalmiku kazakiem dzinis apcietinātos dzelzceļa depo strādniekus uz nopratināšanu pie Aštimova .. . Redzējuši… Bet kādas bažas grauza Hop- rovu pēc tam, kad viņš no Novorosijskas atgriezās Dārdu Gravas ciemā un uzzināja, ka Ostrovnovi un Lapšinovs palikuši sveiki un veseli! Cik baiļu izcieta platkrūtainais gvardes lielgabalnieks bargajos kontrrevolūcijas apspiešanas gados! Un viņš, kas pie apkalšanas spēja noturēt jebkuru zirgu, sagrābis to pie pakaļējās kājas, — drebēja kā salnas skarta vēlīna ozola lapa, kad sastapās ar viltīgi smīnošo Lapšinovu. No šā veča Hoprovs baidījās visvairāk. Satiekoties viņš sēca, ar pūlēm kustinādams lūpas:

—    Vectētiņ, negrūd postā kazaka dvēseli, nenodod!

Lapšinovs ar blēdīgu sašutumu balsī viņu mierināja:

—    Ko tu, Ņikita! Dievs ar tevi! Vai tad es kaklā krustiņa nenēsāju? Bet pestītājs taču mācīja: «Zēlo savu tuvāko kā pats sevi.» Tu tā ij domāt nedrīksti, es nevienam neieminēšos ne pušplēsta vārda. Kauču ar nažiem graizi —• asinis netecēs. Esmu tāds… Bet arī tu palīdzi, ja kaut kas … Rasi, kāds sapulcē pret mani, vai arī valdīšana sāks spaidīt… Tu aizstavi, ja gadījumā … Roka roku mazgā. Bet, kas zobenu paceļ, tas no zobena arī krīt. Vai ne? Vēl būtu tada lūgšana, lai tu palīdzētu man uzart zemi. Dēlu dievs man devis prātā ķertu, vlĢš nav nekāds palīgs, bet cilvēku salīgt — dārgi iznāk …

Gadu pēc gada Nikita Hoprovs «palīdzēja» Lapšino- vam: par velti ara, pūlējās vaiga sviedros; strādādams pie kulšanas, grūda Lapšinova kuļmašīnā Lapšinova kviešus. Bet, mājā pārnācis, nosēdās pie galda, čuguna delnām aizsedza plato seju ar rudajām ūsām un domāja: «Cik ilgi tā ies? Nositīšu!»

Jakovs Lukičs Ostrovnovs neuzplijās ar lūgumiem un nedraudēja, zinādams, ka Hoprovs neiedrošināsies atsacīt pat tad, ja viņam palūgs ne tikai pudeli sīvā, bet vēl daudz ko svarīgāku. Un sīvo Jakovs Lukičs dzēra pie viņa bieži, nekad tomēr neaizmirsdams pateikties: «Tencinu par pacienāšanu.»

«Kaut tu aizrītos!» Hoprovs nodomāja, naidā vīstīdams zem galda puspuda atsvaru bumbām līdzigas dūres.

Polovcevs vēl aizvien mitinājās pie Jakova Lukiča mazajā kambarī, kur agrāk bija dzīvojusi vecā Ostrovnoviete, Viņa pārvācās uz krāsnsaugšu, bet Polovcevs viņas kambarītī gandrīz bez mitēšanās smēķēja, gulēdams uz īsā mūrīša, cīpslainās kājas pret karstajiem akmeņiem atspiedis. Naktīs viņš bieži staigāja pa aizmigušo māju (nevienas durvis neiečīkstējās, virās tās bija rūpīgi ieziestas ar zosu taukiem. Reizēm, puskažociņu plecos uzmetis un smēķi nodzēsis, viņš izgāja apskatīt pelavnīcā noslēpto zirgu. Nostāvējies zirgs viņu sagaidīja ar klusu, drebulīgu zvie- dzienu, it kā nojauzdams, ka nav tāds laiks, lai savas jūtas paustu pilnā balsī. Saimnieks to apglāstīja, ar stīviem dzelžainiem pirkstiem izspaidīja kāju locītavas. Vienreiz sevišķi tumšā naktī viņš izveda zirgu no pelavnīcas un kā plēsts aizauļoja stepē. Atgriezās pirms ausmas. Zirgs bija slapjš, sviedros kā izmazgāts, sāni tam strauji cilājās, reizēm noraustīdamies smagos, retos drebuļos. Jakovam Lukičam Polovcevs no rīta sacīja:

—   Es biju savā staņicā. Mani tur meklē .., Kazaki ir gatavi un gaida tikai pavēli.

Pēc viņa pamācības JakovS*Lukičs otrreiz sasauktajā kolhoza dibināšanas jautājumiem veltitajā ciematnieku kopsapulcē uzaicināja visus iestāties kolhozā un neizsakāmi iepriecināja Davidovu gan ar savu prātīgo, gudro runu, gan ar to, ka pēc ciematnieku acīs autoritatīva Lukiča paziņojuma par iestašanos tūlīt tika iesniegts trīsdesmit viens pieteikums.

Lieliski Lukičs norunāja par kolhozu, bet otrā dienā, apstaigādams sētas, par Polovceva naudu cienāja uzticamus, pret kolhozu noskaņotus vidējos zemniekus un, arī pats drusku iemetis, runāja pavisam ko citu:

—    Esi gan tu, brālīt, joks! Man spiedīgāka vajadzība iestāties kolhozā nekā tev, es pretim runāt nedrīkstu. Es dzīvoju pārticīgi, mani var pataisīt par budzi, bet kāds nelabais tevi tur trenc? Vai sakas neesi redzējis? Tevi, brālīt, tur iejūgs tā, ka saules vairs neredzēsi!— un klusītiņām sāka klāstīt jau galvā iekalto stāstu par gaidāmo sacelšanos, par sievu apvienošanu un, ja sarunas biedrs rādījās pieļāvīgs, savā niknumā gatavs uz visu, — pierunāja, lūdzās, draudēja ar izrēķināšanos, kad 110 ārzemēm ieradīsies «mūsējie», un galu galā panāca savu: aizgaja, saņēmis piekrišanu iestāties «savienībā».

Viss ritēja gludi un labi. Jakovs Lukičs savervēja ap trīsdesmit kazaku, stingri jo stingri piekodinādams nebilst nevienam ne pušplēsta vārdiņa par iestāšanos «savienībā» un sarunu ar viņu. Bet tad kādu dienu Jakovs Lukičs devās uz budžu štābu pabeigt iesākto darbu (uz izliktajiem budžiem un tiem, kas grupējas ap viņiem, Jakovs Lukičs un Polovcevs paļāvās nesatricināmā uzticībā, tāpēc viņu iesaistīšana kā vieglākais pasākums bija atstāts uz beigām) un šeit pirmo reizi piedzīvoja nevbiksmi . .. Svārkā satuntuļojies, Jakovs Lukičs novakarē ieradās pie Borščeva. Neapdzīvotajā goda istabā kurējās zema krāsniņa. Visi bija sapulcējušies vienuviet. Namatēvs — Timotejs Bor- ščevs, nometies ceļos, bāza krāsns mutē sīki salauzītus žagarus, uz soliem un kaktā sakrautajiem, kā Jura ordeņa lenta oranžmelni svītrotajiem ķirbjiem sēdēja Frols

Plēstais, Lapšinovs, Gajevs, Nikolajs Lušņa, Vasilijs Ata- mančukovs un lielgabalnieks Hoprovs. Ar muguru pret logu stāvēja Frola Plēstā dēls Timofejs, kas nule bija pār- radies no novada. Viņš stāstīja, cik bargi to saņēmis prokurors, iesniegto sūdzību neesot gribējis pat izskatīt, bet grasījies viņu apcietināt un nosūtīt atpakaļ uz rajonu. Kad ienāca Jakovs Lukičs, Timofejs apklusa, bet tēvs viņu iedrošināja:

—    Tas ir mūsu cilvēks, Timoša. Nebaidies no viņa.

Timofejs nobeidza savu stāstījumu un, acis nodzalkslī-

dams, piebilda:

—    Dzīvošana ir tāda, ka tūdaļ sēstos zirgā un sāktu tecināt. komunistiem asinis, ja vien tagadiņ būtu kāda banda!

—    Dzīvošana ir kļuvusi spaidīga, pārlieku spaidīga … — arī Jakovs Lukičs apstiprināja. — Ja ar to vien beigtos, tad paldies dievam.

—    Kāds negals tad vēl gaidāms? — Frols Plēstais pārskaitās. — Tevi neaiztika, tev ir salda dzīvošana, bet man drīz nebūs maizes garozas. Cara laikos dzīvojām ar tevi gandrīz vienādi, tagadiņ tu esi vīrā, bet man pēdējos velteņus norāva.

—    Es ta vien raugos, ka nenotiek kaut kas…

— Kas tad īsti?

—    Ta kā uz kariem taisās …

—    No tavas mutes dieva ausī! Palīdzi, svētais Jegorij uzvarētāj! Kauču tūdaļ! Apustuļu darbos arīdzan stāv rakstīts . . .

—    Ar mietiem ietu.

—    Dzīviem dzīslas izrautu, eh, m-m-m! . ..

Atamančukovs, kas pie Filonovas staņicas kādreiz bija

ievainots kaklā, runāja, kā gana stabuli pūzdams, — neskaidrā, pīkstošā balstiņā:

—    Tauta zvērīgi satracināta, ar zobiem saplosīs! …

Jakovs Lukičs piesardzīgi ieminējās, ka kaimiņu staņi-

cās esot nemierīgi, ka vietumis jau pārmācot komunistus pa kazaku paražai, kā tie senatnē sodījuši nevēlamus, Maskavai pielabinājušos atamanus — un sodījuši viņus gluži vienkārši — ar galvu maisā un tad ūdenī. Viņš runāja lēnām, prātīgi, apsvērdams katru vārdu. It kā starp citu ieminējās, ka Ziemeļkaukāza apgabalā viscaur esot nemierīgi, ka lejteces staņicās sievas jau padarītas par kopīpašumu un komunisti pirmie atklāti guļot ar citu sievām, un ka pavasarī gaidāms desants. To viņam esot stāstījis pazīstams virsnieks, kādreizējais pulka biedrs, kas pirms nedēļas pa ceļam iegriezies Dārdu Gravas ciemā. Jakovs Lukičs noklusēja tikai vienu — ka šis virsnieks vēl tagad slēp jas pie viņa.

Ņikita Hoprovs, kas līdz šim visu laiku bija klusējis, ievaicājās:

—    Jakov Lukič, pasaki tu vienu: labi, mēs sacelsimies, nožmiegsim savus komunistus, bet ko pēc tam? Ar milici ju mēs tiksim galā, bet, kad no staņicas uzsūtīs mums virsū karaspēka daļas, kā tad būs? Kas mūs vedīs pret tām? Virsnieku nav, mēs esam tumši ļautiņi, pēc zvaigznēm ceļu zīlējam… Bet karaspēks neiet karā uz labu laimi, tas meklē ceļus pēc plāniem, štābos zīmē kartes. Rokas mums būtu, bet galvas nav.

—    Arī galva būs! — dedzīgi iesaucās Jakovs Lukičs.

—    Virsnieki atradīsies. Viņi ir vairāk skoloti nekā sarkanie komandieri. No vecajiem junkuriem kļuvuši par priekšniekiem, augstas zinības mācījušies. Bet kādi komandieri ir sarkanajiem? Ņemsim kauču vai mūsu Makaru Naguļnovu. Galvu nocirst — to viņš var, bet vai tāds prot sotņu vadīt? Nemūžam! Vai viņam no kartēm kāda sajēgšana?

—    Bet no kurienes radīsies virsnieki?

—    Sievišķi viņus dzemdinās! — Jakovs Lukičs saskaitās.

—    Ko tu, Ņikita, manī ieķēries kā dadzis aitas ļipa? «No kurienes, no kurienes! …» Kā lai es zinu, no kurienes?

—    No ārzemēm atbrauks. Noteikti atbrauks! — Frols Plēstais drošināja un, jau iepriekš tīksminādamies par gaidāmo apvērsumu un asiņaino atriebes saldmi, aiz patikas piepūta savu vienīgo, veselo nāsi un šļurkstoši pa to ievilka piesmēķēto gaisu.

Hoprovs piecēlās, ar kāju paspēra ķirbi un, kuplās, rūsganās ūsas noglaudīdams, iespaidīgi noteica:

—    Tā nu gan būtu… Tikai kazaki tagadiņ gudrāki kļuvuši. Par dumpošanos viņi dabūjuši nāvīgu kāvienu. Negribēs vairs kustēties. Kubaņa neatbalstīs …

Jakovs Lukičs novīpsnāja iesirmajās ūsās un apgalvoja:

—    Ies visi kā viens! Arī Kubaņa iedegsies liesmas . .. Bet kautiņā atgadas tā: šobrīd es esmu apakšā, ar pleciem spiežos pret zemi, bet pēc laiciņa, paskat, guļu jau naidniekam virsū un spaidu viņu.

—          Nē, brālīši, kā nu gribat, bet es neesmu ar mieru! — apņēmības uzplūdā stingdams, ierunājās Hoprovs. — Es pret valdīšanu nesacelšos un arī citiem neieteicu. Bet tu, Jakov Lukič, veltīgi musini ļaudis uz tādiem darbiem… Virsnieks, kas pie tevis pārnakšņojis, ir svešs, tumšs cilvēks. Viņš saduļķos ūdeni un aizlaidīsies, bet mums atkal viss būs jāizstrebj. Sai karā viņi mūs sakūdīja pret padomju valdīšanu, sašuva kazakiem uz uzplečiem strīpas, uz airu roku sacepa no viņiem virsniekus, bet paši aizlaidās aizmugurē, štābos ar tievstilbainām mamzelēm lakstojās … Atceries, kad pienāca laiks norēķināties, kas maksāja par kopīgiem grēkiem? Novorosijskā sarkanie ostmalā kalmikiem cirta galvas, bet virsnieki un citi diž- maņi tajā laikā ar tvaikoņiem brauca uz svešām siltajām zemēm. Visa Donas armija kā aitu bars drūzmējās Novorosijskā, bet ģenerāļi? … Eh! Un pie reizes es gribētu pavaicāt: vai tikai šis «jūsu labdzimtība», kas pie tevis esot pārnakšņojis, vēl tagadiņ turpat neslēpjas? Pāris reižu esmu ievērojis, ka tu uz pelavnieku spainī stiep ūdeni… Kāda velna pēc, es nodomāju, Lukičs nes turp ūdeni, kas viņam tur dzirdināms? Bet pēc tam klausos — zirgs iezviedzas.

Hoprovs ar patiku vēroja, ka Jakova Lukiča seja nobāl iesirmo ūsu krāsā. Izbailes un apjukums pārņēma visus. Ļauns prieks plēsa Hoprova krūtis vai pušu, viņš izmeta vārdus, bet pats dzirdēja savu balsi it kā no malas, it kā svešā runā klausīdamies.

—    Nekāda virsnieka pie manis nav, — Jakovs Lukičs ierunājās neskanīgā balsi. — Būs zvieguši mana ķēvīte, bet ūdeni es uz pelavnieku neesmu nesis, kādreiz varbūt samazgas . .. Mums tur stāv kuilis …

—    Tavas ķēvītes balsi es pazīstu, mani tu neapmānīsi. Bet kas man daļas! Taču jūsu padarīšanā es nepiedalos, dariet, kā redzat. ..

Hoprovs uzmauca jēreni un, sāņus palūkodamies, devās uz durvīm. Viņam ceļā nostājās Lapšinovs. Vecim drebēja sirmā bārda; kaut kā dīvaini ceļgalos saļodzīdamies un rokām plātīdamies, viņš noprasīja:

—   Vai tu ej nodot, Jūdas? Uzpirkts esi, vai? Bet ja pa- pūtīsim, ka tu soda nodaļā, ar kalmikiem …

—    Tu, vecotēv, neļerksti! — Hoprovs ierunājās saltā niknumā, paceldams līdz Lapšinova bārdai savu cieto dūri. — Es pats vispirms sevi nedošu, tā arī pateikšu: biju soda nodaļā, biju apakšhorunžijs, tiesājiet… Be-e-et arī jūs pielūkojiet! Un tu, vecais ķēves valgs … Un tu … —

Hoprovs aizelsās, viņa platās krūtis iesēcās kā kalēja plēšas. — Tu man visas asinis esi izsūcis! Kauču reizīti uz tava rēķina papriecāties!

Neatvēzējies grūdienā viņš iesita Lapšinovam pa seju un izgāja, durvis aizcirzdams un nepaskatīdamies uz veci, kas bija nogāzies turpat pie palodas. Timofejs Borščevs atnesa tukšu spaini. Uz ceļiem stāvēdams, Lapšinovs noliecās pār to. Melnas asinis burzguļoja viņam no deguna — kā no pārgrieztas vēnas. Mulsajā klusumā bija tikai dzirdams, kā Lapšinovs šņukst un griež zobus, bet viņam no bārdas, skanīgi pret spaiņa malām atsizdamās, pil un tek asins strūkliņas.

—          Tagad nu esam galīgā dimbā! — ierunājās aprakstītais budzis Gajevs, kam bija liela ģimene.

Tūlīt kājās pielēca arī Nikolajs Ļušņa, neatvadījies, cepuri galvā neuzlicis, izmetās pa durvīm. Aiz viņa cienīgi izgāja Atamančukovs, čiepstošā, mazliet aizsmakušā balsī uz atvadām piebilzdams:

—    Jāizklīst, citādi laba gala neņemsim.

Jakovs Lukičs kādu brīdi sēdēja klusēdams. Viņam šķita, ka sirds pietukusi un iesprūdusi kaklā. Kļuva grūti elpot. Asinis strauji triecās gaivā, bet uz pieres izspiedās salti sviedri. Viņš piecēlās, kad daudzi jau bija prom, šķobīgi apgāja apkārt Lapšinovam, kas vēl tupēja pie spaiņa, un klusā balsī sacīja Timotejam Plēstajam:

—    Nāc man līdz, Timoteji

Timofejs klusēdams uzvilka svārkus un uzlika cepuri. Abi izgāja. Ciematā dzisa pēdējās ugunis.

—    Kur mēs iesim? — Timofejs iejautājās.

—    Pie manis.

—    Kālab?

—    Vēlāk dabūsi zināt., ejam ātrāk.

Jakovs Lukičs tīšām gāja gar ciema padomi, ugunis tur nedega, logi tumši melnoja. Iegriezās Jakova Lukiča pagalma. Pie lievenēm viņš apstājās un pieskārās Timofeja svārka piedurknei.

—    Pagaidi mirklīti teitan. Es tevi pasaukšu.

—    Labs ir.

Jakovs Lukičs pieklauvēja, vedekla atgrūda aizbīdni.

—    Tu, tēt?

—          Es. — Viņš cieši aizvēra durvis un, virtuvē neiegājis, pieklauvēja pie kambara durvīm. Piesmacis bass jautāja:

—    Kas tur ir?

— Tas esmu es, Aleksandr Aņisimovič. Vai drīkst?

—    Nāc iekšā!

Polovcevs sēdēja pie galdiņa iepretim logam, kas bija aizklāts ar melnu lakatu, un kaut ko rakstīja. Uzlicis aprakstītajai lapai savu lielo, cīpslaino delnu, viņš pagrieza platpieraino galvu.

—    Nu, kas ir? Kā veicas? …

—    Slikti. . . Nelaime! …

—    Kas? Saki ātrāk!… — Polovcevs pielēca kājās, iegrūda aprakstīto lapu kabatā, steidzīgi aizpogāja virskrekla apkakli un, asinīm pieplūzdams, tumši pietvīkdams, saliecās un saspringa kā lēcienam sagatavojies liels, plēsīgs zvērs.

Jakovs Lukičs juceklīgi izstāstīja viņam, kas noticis. Polovcevs k lausījās, ne vārda nebilzdams. No dziļajiem do- buļiem Jakovā Lukičā stingi vērās viņa zilganās ačeles. Polovcevs lēnām izslējās, vīstīja dūres, beigās drausmīgi sašķobīja noskūtās lūpas un paspēra soli uz Jakova Lukiča pusi.

—    Ma-a-aitas gabals! Vai tu, sirmais pintiķi, gribi mani pazudināt?! Pazudinat visu pasākumu? Ar savu muļķīgo nepiesardzību tu jau to pa pusei esi pazudinājis. Ko es tev pavēlēju? Ko es tev pa-vē-lē-ju? Vajadzēja pa vienam pārbaudīt, iepriekš uzzināt, kāds viņiem noskaņojums! Bet tu — kā vērsis no kraujas! … — Polovceva apslāpētie, dobjie, guldzošie čuksti lika Jakovam Lukičam nobālēt, iedvesa viņam vēl lielākas šausmas un apmulsumu. — Ko lai tagad iesāk? Vai viņš jau būs paguvis paziņot, šis Hoprovs? Ko? Nē? Atdari taču muti, vecā mēslu vabole! Nē? Vai tu izsekoji, kur viņš aizgāja?

—   Nebūt ne . .. Aleksandr Aņisimovič, labdari, tagadiņ mums gals klāt! — Jakovs Lukičs sakampa galvu. Pa viņa brūno vaigu iesirmajās ūsās ieritēja kņudīga asara.

Bet Polovcevs tikai nošņarkstināja zobus.

—   Tu! Lupata… Jārīkojas, nav ko… Vai tavs dēls mājās?

—    Nezinu … es paņēmu līdz cilvēku.

—    Kādu cilvēku?

—    Frola Plēstā dēlu.

—    A-ā! Kāpēc tu viņu atvedi?

Viņi saskatījās un sapratās bez vārdiem. Jakovs Lukičs pirmais novērsa skatienu, uz Polovceva jautājumu: «Vai puisis uzticams?» — klusēdams tikai pamāja ar galvu.

Polovcevs nikni norāva no naglas puskažociņu, no spilvena apakšas paņēma nesen iztīrītu naganu, pagrieza veltnīti, un ligzdu caurumos mirdzošā aplī iezaigojās patronu čaulītēs iespiesto ložu galviņu niķelis. Aizpogādams puskažociņu, Polovcevs skaudri — kā kaujā nokomandēja:

—          Paņem cirvi. Ved pa vistuvāko ceļu … Cik minūšu, ko iet?

—    Teitan nav tālu, mājas astoņas . ..

—    Vai viņam ir ģimene?

—    Tikai sieva.

—    Vai kaimiņi tuvu?

—    Vienā pusē piedarbs, otrā dārzs.

—    Un ciema padome?

—    Tā ir tālu …

—    Ejam!

Kamēr Jakovs Lukičs aizgāja uz malcieni pēc cirvja, Polovcevs ar kreiso roku sažņaudza Timoteja elkoni un klusā balsī noteica:

—           Bez ierunām paklausīt man! Aiziesim tur, bet tu, puis, pārmaini balsi, saki, ka esi ciema padomes dežurants, ka jānodod viņam kāds papīriņš. Jāpanāk, lai viņš pats atver durvis.

—           Jūs uzmanieties, biedri… nezinu, kā jūs … neesmu ar jums pazīstams … šis Hoprovs stiprs kā vērsis, ja ne- piesargās, ar pliku dūri var tā sašķaidīt galvu, ka … — Timofejs vaļīgi ierunājās.

—          Ciet klusu! — Polovcevs viņu pārtrauca un pastiepa roku Jakovam Lukičam: — Dod šurp! Ved!

Jakova Lukiča delnā sasilušo un apvilgušo oša koka cirvja kātu viņš aizbāza aiz bikšu siksnas zem puskažociņa un sacēla apkakli.

Pa šķērscelēm gāja klusēdami. Līdzās Polovceva plecīgajam, lielajam stāvam Timofejs izskatījās pēc pusaudža. Viņš gāja blakus gāzelīgi soļojošam jesaulam, uzmācīgi mēģinādams ielūkoties tam sejā. Taču tumsa un saceltā apkakle traucēja …

Pārlīduši pāri zedeņiem, viņi izlavījās cauri piedarbam.

—          Nāc aiz manis, lai paliktu tikai vienas pēdas, — Polovcevs čukstus pavēlēja.

Pa neskarto sniegu viņi gāja kā vilki — cits cita pēdās. Pie sētas vārteļiem Jakovs Lukičs piespieda plaukstu pie kreisajiem sāniem un sērīgi nočukstēja:

—    Kungs un dievs …

Polovcevs norādīja uz durvīm.

— Pieklauvē! … — Timofejs pēc lūpu kustībām drīzāk uzminēja nekā sadzirdēja.

Viņš klusām noklankšķināja tverekli un tūlīt izdzirdēja, cik nikni svešais cilvēks baltajā jērenē, durvju labējā pusē nostājies, ar pirkstiem gramstās gar puskažociņu un rauj vaļā pogas. Timofejs pieklauvēja vēlreiz. Jakovs Lukičs ar šausmām skatījās uz šuneli, kas bija izlīdis no vaļējā laidarā stāvošās būdas. Bet nosalušais plušķis tikai aizsmacis ievaukšķējās, nosmilkstējās un patvērās pie niedrēm segtā pagraba.

Hoprovs pārnāca mājās smagu domu pilns, pa ceļam mazliet nomierinājies. Sieva pasniedza vakariņas.

Viņš negribīgi paēda un skumji sacīja:

—    Man, Marij, pašreiz tā kā sālīta arbūza iekārojies.

—    Uz paģirām, vai? — sieva pasmaidīja.

—    Nē, neesmu šodien dzēris. Es rīt, Mašutka, paziņošu valdīšanai, ka esmu bijis soda nodaļā. Nav spēka tā vairs tālāk dzīvot.

—   Eh, ko sagudrojis! Kādēļ tu šodien tāds šķībs un greizs sameties? Pat apjēgt nevaru.

Ņikita smaidīja, plūkādams kuplās, rudās ūsas.

Bet, jau gulēt iedams, viņš atkal nopietni ierunājās:

—   Sagatavo man sausiņus vai ceļam izcep neraudzētas karašas. Iešu atsēdēt.

Un pēc tam ilgi, neklausīdamies sievas pamācībās, gulēja vaļā acīm un domāja: «Paziņošu par sevi un Ostrov- novu, lai arī viņus, sātanus, ietupina! Kas man var notikt? Nošaut taču nešaus? Nosēdēšu gadiņus trīs, pacirtīšu Urā- los malku un iziešu no turienes šķīsts. Neviens man nevarēs pagatni pārmest. Nevajadzēs vairs savu grēku dēļ citu labā strādāt. Pasacīšu skaidri un gaiši, kā nokļuvu pie Aštimova. Tā arī pateikšu: sak, glābos no frontes, kam gan patīk pieri bāzt lodēm pretim? Lai tiesā, noilguma dēļ sodu mīkstinās. Visu izstāstīšu! Cilvēkus pats šāvis neesmu, nu, bet ar pletnēm . .. Kas tur ko liegties, ar pletnēm esmu sadevis gan kazaku dezertieriem, gan vienam otram par boļševismu … Es tolaik biju tumšāks par nakti, neapjēdzu ne rīta, ne vakara.»

Hoprovs aizmiga. Drīz viņu pirmajā nomiedzī iztraucēja klauvējieni. Pagulēja vēl brīdi. «Kas tur naktī dauzās

apkārt?» Klauvējieni atkārtojās. Īdzīgi krekšķēdams, Ņi- kita slējās augšup, gribēja aizdedzināt lampiņu, bet Marija pamodās un sāka čukstēt:

—           Vai atkal uz sapulci? Nededz gaismu! Ne dienu, ne nakti nedod miera … Traki kļuvuši, sasodītie!

Ņikita basām kājām izgāja priekšiņā.

—    Kas tur ir?

—    Tas esmu es, tēvocīt Ņikita, no padomes.

Nepazīstama bērnišķīga balss… Tā ka briesmu nojausma, tā kā satraukums piezagās Ņikitam, un viņš jautāja:

—    Bet kas ir? Kādā vajadzēšanā?

—          Tas esmu es, Nikolajs Kruženkovs. Tev no priekšsēdētāja papīriņš, lika tūliņ atnākt uz ciema padomi.

—    Pabaz papīriņu zem durvīm,

… īss klusuma brīdis viņpus durvīm … Bargs, paskubinošs skatiens no baltās, pinkainās jērenes apakšas, un uz mirkli apmulsušais Timotejs atrod izeju:

—    Jāparakstās par saņemšanu, attaisi durvis.

Viņš dzird, ka Hoprovs negribīgi mīņājas, basām pēdām šļūkā pa priekšiņas klonu. Noklaudzēja aizbīdnis. Durvju četrstūrī uz tumšā fona parādījās Hoprova baltais stāvs. Šaja mirklī Polovcevs sper kreiso kāju uz sliekšņa, atvēzējas ar cirvi un zveļ Hoprovam ar pietu acu starpā.

Kā vesera sitiena apdullināts vērsis pirms kaušanas Ņikita sabruka ceļos un tad mīksti, novēlās uz muguras.

—           Iekšā! Durvis aizbultēt! — Polovcevs nedzirdami komandē. Viņš satausta tverekli un, neizlaizdams no rokām cirvi, atver istabas durvis.

Kaktā, kur novietota gulta, — rupja auduma švīkstoņa, satraukta sievietes balss:

—    Vai tu ko nogāzi? … Kas tur ir, Ņikituška?

Polovcevs nomet cirvi un ar izstieptām rokām metas

pie gultas.

—    Ai, ļautiņi mīļie! … Kas tas? .. . Pal. . .

Timofejs, sāpīgi atsities pret palodu, ieskrien istabā. Viņš dzird gārdzoņu un kņadu kaktā. Polovcevs uzvēlies virsū sievietei, ar spilvenu aizspiedis viņai seju, ar dvieli vīsta un sien tai rokas. Elkoņi viņam slīd pa līganām, padevīgi mīkstam sievietes krūtīm, atsperīgi ieliecas tās krū- šukurvis. Pūloties atbrīvoties, viņas spēcīgais ķermenis svaidās, Polovcevs sajūt tā siltumu, ašos it kā notverta putna sirds pukstus. Pēkšņi un tikai uz mirkli uzliesmo

skaudra, svilinoša iekāre, bet tad viņš ierēcas, nikni pagrūž roku zem spilvena un kā zirgam paplēš viņai muti. Zem saliektā pirksta kā gumija padodas, tad mīksti atlo- bas pārplēstā lūpa, pirksts — siltās asinīs, bet sievietes dobjie, gari stieptie kliedzieni mitējas: līdz pašai rīklei viņš tai mutē iegrūdis saņurcīto brunču vīkšķi.

Polovcevs atstāj pie sasietās iTamamātes Timoteju, bet pats, čērkstoši kā ar ienāšiem sasirdzis zirgs elsodams, iziet priekšiņā.

—    Sērkociņu!

Jakovs Lukičs uzvelk uguni. Nespodrajā gaismā Polovcevs noliecas pie augšpēdus atkritušā Hoprova. Lielgabalnieks guļ, neveikli pierāvis kājas, piespiedis vaigu pie klona. Viņš elpo, platās, paugurainās krūtis nevienmērīgi cilājas, un ar katru elpas vilcienu rudā ūsa iemērcas sarkanā lāmā. Sērkociņš nodziest. Polovcevs aptausta sitiena vielu uz Hoprova pieres. Zem pirkstiem viņam skrapst sašķaidīts kauls.

—    Atlaidiet mani… Man sirds gurst, kad jāskatās uz asinīm … — Jakovs Lukičs čukst. Viņu krata drudzis, ļimst kājas, bet Polovcevs, ne vārda neatbildēdams, pavēl:

—    Atnes cirvi. Tur … pie gultas. Un ūdeni.

No ūdens Hoprovs nāk pie samaņas. Polovcevs ar celi spiež viņam krūtis un, svelpjoši čukstēdams, tincina:

—    Vai paziņoji, nodevēj? Runā! Ei, sērkociņu!

Sērkociņš uz dažām sekundēm atkal apgaismo Hoprova

seju, viņa pusatvērto aci. Jakovam Lukičam dreb roka, dreb arī sīkā uguntiņa. Priekšiņā pa skarām, kas nokārušās no niedru jumta, lēkā dzeltenīga mirga. Sērkociņš izdeg, apsvilinādams Jakovam Lukičam pirkstus, bet viņš nejūt sāpes. Polovcevs divi reizes atkārto jautājumu, tad sāk lauzīt Hoprovam pirkstus. Ievainotais ievaidas, pēkšņi apvēršas uz vēdera, tad lēnām, ar pūlēm uzraušas četrrāpus un mēģina izslieties. Polovcevs, sasprindzinājumā stenēdams, cenšas Hoprovu atkal apgāzt uz muguras, bet lielgabalnieka lāča spēks palīdz viņam piecelties kājās. Ar kreiso roku. viņš sagrābj Jakovu Lukiču aiz jostas, ar labo — aptver Polovceva kaklu. Tas ierauj galvu plecos, slēpj rīkli, pēc kuras tiecas Hoprova saltie pirksti, un kliedz:

—   Uguni! .. . Nolādēts! Uguni, tev saka! — Tumsā viņš ar rokām nevar sataustīt cirvi.

Timofejs, izliecies pa virtuves durvīm un neapjauz- dams, kas notiek, skaļi čukst:

—    Ei, jūs! Jūs viņam ar cirvi pa skrimšļiem… Pa skrimšļiem ar cirvi, ar asmeni, tad pateiks!

Cirvis Polovcevam rokās, milzīgā sasprindzinājumā viņš izraujas no Hoprova grābienā, cērt jau ar cirvja asmeni — vienu reizi, otru. Hoprovs krīt un krizdams aizķer ar galvu solu. Grūdienā no sola nogāžas spainis. Veldamies tas nodārd kā šāviens. Zobus griezdams, Polovcevs nobeidz guļošo; ar kāju satausta viņa galvu, cērt ar cirvi un dzird, kā atbrīvotās asinis guldz un burzguļo. Pēc tam ar varu iegrūž Jakovu Lukiču istabā, aizver durvis un pusbalsī saka:

—    Tu . . . lai velns tevi… jēra dvēsele! Turi meitieti aiz galvas, jāuzzina, vai viņš paguvis paziņot, vai ne. Bet tu, puis, piespied viņai kājas!

Polovcevs ar krūtīm uzveļas sasietajai sievietei. No viņa uzvēdī kodīga sviedru dvinga. Katru vārdu atsevišķi izrunādams, viņš prasa:

—   Vai vīrs pēc tam, kad vakarā bija pārnācis, gāja uz padomi vai kur citur?

Istabas pustumsā viņš redz šausmu neprāta pielijušās, aiz neizraudātām asarām piemilzušās acis, elpas trūkumā nomelnējušo seju. Viņam kļūst nelabi, viņam gribas ātrāk tikt prom no šejienes svaigā gaisā .. . Niknumā un riebumā viņš spiež tai pirkstus aiz ausīm. Neizturamās sāpēs viņa lokās, uz mirkli zaudē samaņu. Tad atjēgusies ar mēli pēkšņi izgrūž slapjo, siekalās sasilušo sprūsli, taču nekliedz, bet drebulīgā, saraustītā čukstā aizgūtnēm lūdzas:

—    Mīļie… Dārgie, apžēlojieties! Visu pasacīšu! — Viņa pazīst Jakovu Lukiču. Tas taču viņas kūms, pirms gadiem septiņiem kopā kristījuši māsasdēlu. Ar pūlēm, it kā stostīdamās viņa kustina sakropļotās, saplosītās lūpas: — Kūm! . . . Mīļais! . .. Par ko? …

Polovcevs izbailēs ar savu plato delnu aizspiež viņai muti. Pēkšņi, vēl cerēdama uz žēlastību, ar asiņainām lūpām viņa mēģina noskūpstīt šo delnu. Viņa grib dzīvot! Viņai baigi.

—    Vai virs kaut kur gāja vai ne?

Noliedzoši viņa purina galvu. Jakovs Lukičs ķersta Polovceva rokas:

—          Jūsu … Jūsu … Ksan Aņisimič! … Neaiztiec viņu … Mēs viņai piedraudēsim, viņa nestāstīs! … Savu mūžu nevienam nestāstīs! . ..

Polovcevs atgrūž viņu. Pirmo reizi šajos grūtajos mirkļos viņš ar delnas virspusi noslauka seju un domā: «Jau rīt nodos! Bet viņa ir sieviete, kazaciete, man, virsniekam, kauns … Pie velna! … Jāaizsedz viņai acis, lai neredzētu beigas . . .»

Viņš uzrauj tai uz galvas nātna krekla apakšmalu, mirkli uzlūko šīs trīsdesmit gadus vecās, nedzemdējušās sievietes vingro augumu. Viņa guļ uz sāniem, pierāvusi kāju, kā liels, balts aizšauts putns. .. Pustumsā Polovcevs pēkšņi ierauga: krūšu iedobite un melnīgsnējais vēders sāk spīdēt, ātri pārklādamies ar sviedru plīvu. «Sapratusi, kāpēc es apsedzu galvu. Pie velna! …» Iesēkdamies viņš nolaiž cirvja asmeni uz krekla, kas aizsedz sievietes seju.

Jakovs Lukičs pēkšņi mana, ka ilgās trīsās saraujas viņa kūmas augums. Nāsīs iesitas svaigu asiņu sājā smaka . . . Grīļodamies Jakovs Lukičs aizmeimuro līdz krāsnij un sāk rīstīties briesmīgās vēmās, kas viņam apgriež otrādi visas iekšas …

Polovcevs uz lievenām sagrīļojās kā dzērumā, ar lūpām pieplaka pie margām un kāri čamstināja tur sakrājušos svaigo, pūkaino sniegu. Tad visi izgāja pa vārtiņiem. Timofejs Plēstais palika iepakaļus; apsoļojis apkārt vienam kvartālam, viņš devās uz skolas pusi, no kurienes atskanēja divrindu ermoņiku dziedošā balss. Pie skolas — līksmes. Meičas knaibīdams, Timofejs iespraucās vidū un paprasīja spēlētā jam ermoņikas.

—   Timoša! Uzspēlē mums «čigānieti» ar treļļiem, — kāda meiča palūdza.

Timofejs no īpašnieka rokām gribēja paņemt ermoņikas, bet. nevarēja tās noturēt. Viņš klusām iesmējās, atkal pastiepa rokas un atkal nenoturēja, nepagūdams pat uzmest kreisajā plecā siksnu. Pirksti viņam neklausīja. Timofejs pakustināja tos, iesmējās un atdeva ermoņikas.

—    Kaut kur jau piesūcies.

—    Paskatieties, meičiņas, patiešām pilnā!

—    Arī svārkus jau apvēmis! Ir gan! …

Meičas atvirzījās no Timofeja.

Ermoņiku īpašnieks, īdzīgi nopūzdams no plēšu krokām sniegu, nedroši sāka spēlēt, «čigānieti». Uļjana Ahvalkina, augumā vislielākā no meičām, par kuru ciematā mēdza sacīt, ka tā «pa gvardu vīzei taisīta», zemos kurpju papēžus čīkstinādama un rokas kā nēšus izliekusi, laidās dejā. «Jāpaliek šeit līdz gaismai,» Timofejs nosprieda, it kā domādams par kādu citu cilvēku, «tad izmeklēšanas gadījumā neviens nevarēs piesieties.» Viņš piecēlās un, jau apzināti izlikdamies par piedzērušu, grīļīgā solī piegāja pie kādas meičas, kas sēdēja uz skolas sliekšņa, un noguldīja viņai galvu uz siltajiem ceļiem.

—    Paieskā mani, drostaliņ!…

Bet Jakovs Lukičs, zaļš kā kāpostu lapa, iegāja istabā, ievēlās gultā un galvu no spilvena vairs nepacēla. Viņš dzirdēja, ka Polovcevs mazgā rokas, šļakstina ūdeni un sprauslo, bet pēc tam aiziet savā istabiņā. Jau pusnakti viņš pamodināja saimnieci:

—    Vai augļu virums ir, saimniecīt? Iesmel nodzerties.

Viņš padzērās (Jakovs Lukičs ar vienu aci blenza uz

viņu no spilvena apakšas), sameklēja novārītu bumbieri, sāka to šmakstināt un aizgāja, smēķi kūpinādams un sievišķīgi tuklās, kailās krūtis glaudīdams.

Kambarītī Polovcevs izstiepa basās kājas pie neatdzi- suša mūrīša. Naktīs viņam patīk sildīt no reimatisma smeldzošās kājas. Tās apsaldētas 1916. gadā, ziemā ar zirgu peldot pāri Bugas upei, ar sirdi un dvēseli kalpojot viņa ķeizariskajai augstībai, aizsargājot tēvzemi. Kopš tā laika jesauls Polovcevs tiecas pēc siltuma, pēc siltiem velteņiem . . .

13. nodaļa

Šajā nedēļā, ko Davidovs bija nodzīvojis Dārdu Gravas ciemā, kā siena viņa priekšā pacēlās vesela virkne jautājumu . .. Naktīs pēc pārnakšanas no ciema padomes vai kolhoza valdes, kas bija iekārtota Titoka plašaja mājā, viņš ilgi staigāja pa istabu, smēķēja, pēc tam pārlasīja pastnieka atvestos «Pravdas» un «Molota» numurus un pārdomās alka! atgriezās pie ciema ļaudīm, pie kolhoza, pie aizvadītās dienas notikumiem. Kā ielenkts vilks viņš mēģināja izrauties no domu loka, kas saistīja ar kolhozu, atcerējās savu cehu, draugus un darbu; kļuva mazliet skumji, iedomājoties, ka viņa prombūtnes laikā tur daudz kas mainījies, ka nevarēs vairs augas naktis nosēdēt pie kāpurķēžu motora rasējumiem, pūloties atrast jaunu pieeju ātrumu kārbas pārbūvei, ka pie viņa kaprīzā un prasīgā darbgalda tagad strādā cits — droši vien tas pats pašpārliecinātais Goldšmits; ka tagad viņu, acīm redzot, visi jau aizmirsuši, lai gan, izvadot divdesmitpiectūkstoš- niekus, bija sacītas sirsnīgas, dedzīgas runas. Un domas neviļus atkal pārslēdzās uz Dārdu Gravas ciemu, it kā viņam smadzenēs kāds sparīgi butu pārbīdījis strāvslēdzi, piešķirdams domām citu virzienu. Izbraukdams darbā uz laukiem, viņš nepavisam nebija pārāk naivs pilsētnieks, taču šķiru cīņas izvērsiens, tās samudžinātie samezglojumi un bieži vien slēptie divkosīgie veidi, ar kuriem viņš jau pirmajās dienās sadūrās Dārdu Gravas ciemā, bija daudz sarežģītāki, nekā to varēja iedomāties. Vidējo zemnieku vairākuma stūrgalvīgā nevēlēšanās iestāties kolhozā, neraugoties uz kolektīvo saimniecību milzīgajām priekšrocībām, viņam bija nesaprotama. Daudzu cilvēku un to savstarpējo attieksmju izpratnei viņš nespēja atrast atslēgu. Titoks — vakarējais partizanis — šodien ir budzis un ienaidnieks. Trūcīgais zemnieks Timofejs Borščevs atklāti aizstāv budžus. Ostrovnovs — kulturāls saimniekā apzinīgi iestājas kolhozā, bet Naguļnovs izturas pret viņu neuzticīgi un naidīgi. Visi ciema ļaudis aizsoļoja Davidova gara acu priekšā … Un daudz kas tajos viņam bi a neizprotams, aizsegts ar netveramu, neredzamu priekškaru. Ciems viņam šķita sarežģīts jaunas konstrukcijas motors, un Davidovs uzmanīgi un saspringti pūlējās :o iepazīt, izpētīt, aptaustīt katru detaļu, sadzirdēt katru traucējumu šīs sarežģītās mašīnas nerimstošajos, spriegajos ikdienas pukstos …

Trūcīgā zemnieka Hoprova un viņa sievas mīklainā noslepkavošana lika saprast, ka šajā mašīnā darbojas kāda slepena atspere. Viņš neskaidri nojauta, ka Hoprova nāvei ir cēlonisks sakars ar kolektivizāciju, ar to jauno, kas trauksmaini laužas saskaldītās saimniecības satrunējušās sienās. No rīta, kad tika atrasti Hoprova un viņa sievas līķi, viņš ilgi apspriedās ar Razmjotnovu un Naguļnovu. Arī tie mulsa nojautās un minējumos. Hoprovs bija ti ticīgais zemnieks, Pclf^dtllG — ltais, sabiedriskaja dzīvo pasīvs, kaut kādā veida sapiņķējies ar budzi Lapšinova. Izsacītās aizdomas, ka Hoprovs noslepkavots aplaupīšanas nolūkā, bija acīm redzami aplamas, jo no mantām nekas nebija aiztikts, un no viņa ari nebija ko ņemt. Razmjotnovs atmeta ar roku.

—    Būs meitiešu padarīšanās kādam sariebis. Varbūt cita sievu uz rokām paauklējis, tāpēc arī nogalējuši.

Naguļnovs klusēja, viņam nepatika runāt bez apdoma. Bet, kad Davidovs ieminējās, ka slepkavībā vainojams kāds no budžiem, un ierosināja tos steigšus izsūtīt no ciemata, Naguļnovs viņu noteikti atbalstīja:

—    Hoprovu nomušījis kāds no viņiem, tur nav ko runāt! Izsūtīt riebekļus uz aukstajām zemēm!

Razmjotnovs smējās un raustīja plecus:

—    Izsūtīt budžus vajag, nav vārdam vietas. Viņi kavē cilvēkus iestāties kolhozā. Bet Hoprovs budžu dēļ nav cietis. Viņam nebija ar tiem nekā kopīga. Taisnība gan, ar Lapšinova viņš pinās, allaž tam strādāja, bet ne jau aiz pārticības. Trūkums spaidīja, tālab gāja pie Lapšinova. Nevar vienmēr visus grēkus uzvelt budžiem, netaisiet jokus, brālīši! Nē, sakiet ko gribat, te iejaukti meitieši!

No rajona ieradās izmeklētājs un ārsts. Uzšķērda noslepkavoto līķus, nopratināja Hoprova un Lapšinova kaimiņus, lāču izmeklētājam tā arī neizdevās atklāt pavedienu, kas novestu pie slepkavības vaininieku un cēloņu atklašanas. Nakamajā dienā, 4. februārī, kolhoznieku kopsapulce vienbalsīgi nolēma izsūtīt budžu ģimenes no Ziemeļkaukāza novada robežām. Sapulce apstiprināja pilnvarnieku ievēlēto kolhoza valdi, kuras sastāvā bija Jakovs Lukičs Ostrovnovs (viņa kandidatūru dedzīgi atbalstīja Davidovs un Razmjotnovs, neņemot vērā Nagujnova iebildumus), Pāvels Ļubiškins, Djomka Ušakovs; ar lielām pūlēm valdē iekļuva Arkaška Mītenieks, bet kā piekto vienprātigi bez strīdiem ievēlēja Davidovu. To veicināja arī iepriekšējā dienā no rajona laukkopības apvienības saņemtais papīrī- tis, kurā bija rakstīts, ka partijas rajona komiteja saziņā ar rajona laukkopības apvienību kolhoza priekšsēdētāja amatam izvirza partijas rajona komitejas pilnvaroto divdesmit- piectūkstošnieku biedru Davidovu.

Davidovs vēl aizvien dzīvoja pie Naguļnoviem. Viņš gulēja uz lādes, ko no viņu laulības gultas atdalīja ne visai augsts katūna aizkars. Pirmajā istabā dzīvoja saimniece — bezbērnu atraitne. Davidovs apzinājās, ka ir Makaram par apgrūtinājumu, taču pirmajās dienās bija tik daudz rūpju un satraukuma, ka neiznāca !aika sameklēt mitekli. Naguļ- nova sieva Luška izturējās vienmēr laipni, tomēr pēc nejaušās sarunas ar Makaru, kad viņš uzzināja, ka tā satiekas ar Timoteju Plēsto, Davidovs izjuta pret Lušku grūti noslēpjamu nepatiku, un pagaidu uzturēšanās pie Naguļno- viem viņam šķita kā slogs. No rītiem Davidovs, sarunas neielaizdamies, bieži vien greizi nolūkojās uz Lušku. Pēc izskata viņai bija ne vairāk ka divdesmit pieci. Sīki vasaras raibumiņi biezi apklāja viņas iegarenos vaigus, tās raibā seja atgādināja žagatas olu. Taču kaut kāds vilinošs un nešķīsts skaistums bija viņas darvas melnajās acīs, visā kalsenajā, šmaugajā augumā. Luškas izliektās, pieglaudīgās uzacis vienmēr bija it kā drusku uz augšu savilktas, un viņa šķila nemitīgi gaidām kaut ko priecīgu; košās mutes kaktiņos aizvien slēpās smaids, bet sārtās lūpas neaizsedza cieši sakļauto, mazliet uz priekšu izvirzīto zobu pakavveidīgo loku. Arī viņas gaita, ar nolaideno plecu līganajām kustībām bija tāda, it kā Lukaša gaidītu, lai viņu kāds no muguras pieglaustu, apskautu tās meite- nīgos, šauros plecus. Viņa ģērbās tāpat kā visas ciema kazacietes, varbūt bija drusku tīrīgāka.

Reiz agri no rīta, apaudams kurpes, Davidovs izdzirdēja aiz priekškara Makara balsi:

—    Man puskažoka kabatā ir zeķturi. Vai tu liki, lai Semjons tos nopērk? Viņš vakar, pārradies no staņicas, teica, lai tev nododot.

—    Makaruška, patiešām? — Nomirdzi siltajā Luškas balsī ietrīsējās prieks …

Vienā kreklā viņa izlēca no gultas, metās pie naglā pakarinātā puskažociņa un izvilka no tā kabatas nevis apaļās prievītes, kas sažņaudza stilbus, bet pilsētniecis- kas — ar jostu un ar gaišzilas drānas apdari. Davidovs redzēja Luškas attēlu spogulī: viņa stāvēja, pielaikodama savai kalseni veidotajai kājai pirkumu, izstiepusi zēniski vājo kaklu. Davidovs spogulī redzēja smaida atstaru viņas dzirkstošajās acīs, vieglo pietvīkumu lāsumainajos vaigos. Tīksminādamās ar melno zeķi, kas cieši aptvēra kāju, viņa pagriezās ar seju uz Davidova pusi, un krekla izgriezumā nodrebēja viņas melnīgsnējās, tvirtās krūtis, kas katra atsevišķi kā kazai iesāņus sliecās lejup. Caur aizkaru tūlīt ieraudzījusi Davidovu, viņa ar kreiso roku lēnām savilka apkakli un nenovērsdamās, acis piemiegdama, pasmaidīja ilgu smaidu. «Paskaties, cik es esmu skaista!» mulsu ne- pazīdamas, runāja viņas acis.

Davidovs sparīgi atkrita uz lādes, ka nobrakšķēja vien, tumši piesarka un ar visiem pieciem atmeta no pieres spīdīgi melnās matu šķipsnas: «Velns viņu sazina! Vēl nodomās, ka es glūnu … kāds sātans mani kūdīja piecelties! Savā trakumā šī nodomās, ka es interesējos…»

—    Tu kaut sveša cilvēka priekšā nestaigā plikās miesās, — Makars ērcīgi noburkšķēja, dzirdēdams, ka Davidovs apjukumā krekšķina.

—    Viņš nevar redzēt.

—    Nē, var gan.

Davidovs aiz priekškara noklepojās.

—    Ja var, tad skatieties veseli, — Luška vienaldzīgi sacīja, pāri galvai uzvilkdama brunčus. — Svešu, Maka- ruška, nav. Tagadiņ svešs, bet rīt, ja es gribēšu, būs manējais, — viņa iesmējās un skriešus iemetās gultā. — Tu man esi rāmiņš! Jēra dvēsele! Jēra dvēselīte! T'elēniņš! . ..

Pēc brokastīm, tikko viņi bija izgājuši pa vārtiem, Davidovs noskaldīja:

—    Tev draņķīga sieva!

—    Kāda tev daļa … — Naguļnoys klusām atbildēja, nelūkodamies uz Davidovu.

— Toties tev ir daļa! Es šodien pat pāriešu dzīvot citur, skatīties pretīgi. Tu esi puisis, kā nākas, bet ap viņu slienajies. Pats taču stāstīji, ka viņa dzīvojot ar Plēsto.

—    Vai tad man viņa jākausta?

—     Kaustīt nevajag, bet ietekmēt. Es tev pateikšu skaidri un gaiši: es esmu komunists, bet šajās lietās man ir smalki nervi, es viņu būtu notēsis un aiztrencis pie velna. Viņa tevi diskreditē masu priekšā, bet tu klusē. Kur viņa vazājas caurām naktīm? Mēs pārnākam no sapulces, bet viņas kā nav, tā nav! Es neiejaucos jūsu iekšējās lietās …

—    Vai tu esi precējies?

—    Nē. Bet es noskatos tavā ģimenes dzīvē un tagad līdz kapa malai neprecēšos.

—    Tu skaties uz meitieti kā uz īpašumu.

—    Eh, velns lai parauj! Anarķists greizais! īpašums, īpašums! Tas taču vēl pastāv? Kāpēc tad tu to atcel? Ģimene taču pastāv? Bet tu.. . tavai sievai citi raušas virsū … tu pielaid netiklību, iecietīgais pravietis. Es par to runāšu šūniņā .. . Tev vajadzētu būt zemniekiem par paraugu. Ir gan paraugs!

—    Labi, es viņu nositīšu.

—    Te nu bija!

—    Zini ko.. . tagadiņ vēl nejaucies šajā padarīšanā ,., — apstājies ceļa vidū, Makars lūdza. — Es pats tikšu galā, pašreiz tikai nav laika. Ja tas nupat būtu sācies, bet es jau esmu pieradis … drusciņ pagaidīšu, tad . . . Ar sirdi esmu viņai pieķēries … Citādi jau sen . . . Kurp tu ej, uz padomi, vai? — viņš novirzīja sarunu sāņus.

—    Nē, iegriezīšos pie Ostrovnova. Gribu apskatīt viņa saimniecību un aprunāties. Viņš ir gudrs zemnieks. Vajadzētu viņu iekārtot par saimniecības pārzini. Kā tu domā? Vajadzīgs tāds saimnieks, kam kolhoza kapeika skanētu kā rublis. Ostrovnovs, liekas, ir taisni tāds.

Naguļnovs atmeta ar roku un saskaitās.

—    Atkal āzi par dārznieku! Ko jūs abi ar Andreju esat atraduši tajā Ostrovnovā! Viņš kolhozam tikpat vajadzīgs kā arhierejam zināmā lieta… Es esmu pretim. Es panākšu, lai viņu izslēdz no kolhoza. Divus gadus maksāja lauksaimniecības nodokli ar procentu uzrēķinu, turīgs riebeklis, līdz karam dzīvoja kā budzis, bet mēs viņu amatos?

—    Viņš ir kulturāls saimnieks. Vai tu domā, ka es aizstāvētu budzi?

—   Ja viņam nebūtu apcirpuši spārnus, sen būtu budžos ielidojis.

Viņi izšķīrās nevienojušies, viens ar otru gaužām neapmierināti.

14. nodaļa

Februāris …

Aukstumā zeme sažņaudzas, raujas čokurā. Sala baltkvēlē lec saule. Tur, kur vēji nolaizījuši sniegu, zeme naktīs dzilgi sprēgā. Stepes kurgāni — kā parbrieduši arbūzi — čūskveidīgās plaisās. Aiz ciema pie rudens arumiem sniega kupenas zaigo žilbinošā, neizturamā spozmē. Papeles pie upītes kā sudrabā kaltas. Rītos no māju skursteņiem kā šmaugu koku stumbri augšup stīdz oranži dūmi. Bet piedarbos kviešu salmi salā skaudrāk smaržo pēc zilgā augusta, kvēlās sausvēja dvašas, vasaras debesīm …

Saltajos laidaros līdz ritam klimst vērši un govis. Rītausmā karklēs nav atrodams vairs ne zāles stiebriņš. Ziemas atnesuma jērus un kazlēnus vairs neatstāj laidaros.

Nomiegojušās sievas naktīs iznes tos pie mātēm, bet pēc tam brunču stērbelēs stiepj atpakaļ istabu tvanīgajā siltumā, un no kazlēniem, no viņu sprogainās vilnas uzdveš ziemas gaisa, dažādu siena zaļu un salda kazas piena pirmatnēja, neizsakāmi liegā smarža. Sniegs zem sērsnas — spirdzinoša, graudaina, skraukšķoša sāls. Pusnakts tik klusa, saltā debess tik stinga trīsuļojošos zvaigžņāju zvirgzdos, ka liekas — dzīvība pasaulē izmirusi. Zilgajā stepē pa neskarto sniega paklāju aizslīd vilks. Sniegā nav redzami ķepu spilventiņu nospiedumi, bet tur, kur nagi iz- drupina apledojušās sērsnas drupaču, paliek dzirkstoša skramba — pērjainas pēdiņas.

Naktī, kad klusām iezviedzas grūsna ķēve, juzdama, ka tās melnajā atlasa tesmenī krājas piens, zviedziens dzirdams vairāku verstu plašā apkaimē.

Februāris .. .

Pirmsausmas zilgais klusums.

Apdziest tuksnesīgais Piena Ceļš.

Māju tumšajos logos atplaiksnās tumšsarkana atblāzma: iekurto krāšņu uguns versme.

Upītē zem vergas trausli šķind ledus.

Februāris …

Vēl pirms gaismiņas Jakovs Lukičs pamodināja dēlu un meitiešus. Aizkurināja krāsnis. Jakova Lukiča dēls Semjons uz galodas uztrina dūčus. Jesauls Polovcevs rūpīgi uztina autus uz vilnas zeķēs ieautajām kājām un uzvilka velteņus. Kopā ar Semjonu viņi aizgāja uz aitu kūti. Jakovam Lukičam — septiņpadsmit aitas un divas kazas. Semjons zina, kurai aitai gaidāmi jēri, kura jau atnesusies. Viņš tvarsta, aptaustot atlasa aunus, teķus, jērus un iebīda tos siltajā kūtī. Polovcevs, atstūmis uz vienas auss aitādas cepuri, sagrābj dzīvnieku pie saltā, grumbuļainā, izliektā raga, nogāž zemē, uzzvēlies ar krūtīm uz guļošā auna, atliec tam galvu un ar nazi pārgriež rīkli, atvērdams melnu asiņu strautu.

Jakovs Lukičs ir gādīgs saimnieks. Viņš negrib, lai ar viņa aitu gaļu kaut kur fabrikas ēdnīcā mielotos strādnieks vai sarkanarmietis. Viņi ir padomju cilvēki, bet padomju vara desmit gadu darījusi Jakovam Lukičam pārestības ar nodokļiem un nodevām, nav ļāvusi rosīgi saimniekot, dzīvot bagātībā — pārtikušāk par pārtikušu. Padomju vara

Jakovam Lukičam un viņš tai — visniknākie ienaidnieki, uz dzīvību un nāvi." Jakovs Lukičs visu mūžu tiecies pēc bagātības kā bērns pēc uguns liesmiņas. Pirms revolūci jas viņš pieņēmās pārticībā, cerēja dēlu sūtīt Novočerkaskas junkuru skola, cerēja iegādāties sviesta kuļamo ķērni un bija gandrīz jau sakrājis tai naudiņu, cerēja savā uzturā nolīgt kādus trīs algādžus (tolaik reizēm pat sirds saldi pamira aiz pasakainajām izredzēm, ko solīja dzīve), prātoja uzsākt tirgošanos un no paputējuša muižnieķeļa — karaspēka vecākā 2orova nopirkt tā puspamestās smalk- miltu dzirnavas . . . Domās Jakovs Lukičs toreiz redzēja sevi nevis maisaudekla biksēs, bet vieglā vasaras uzvalkā, ar zelta važiņu pāri vēderam, nevis ar tulznainām, bet mīkstām un baltām rokām, no kurām kā čūskas āda nomesti netīrie rēpuļainie nagi. Dēls kļūtu par pulkvedi un apprecētu skolotu jaunkundzi, un kādreiz Jakovs Lukičs aizbrauktu viņam pretim uz staciju nevis bričkā, bet gan personiskā automobilī, tādā, kāds ir muižniekam Novo- pavlovam… Eh, vai mazums nomoda sapņu rādījušies Jakovam Lukičam tajos neaizmirstamajos laikos, kad dzīve viņa rokās spīdēja un čaukstēja kā varavīksnainā katrīna! Revolūcija uzdvesa nepieredzētu satricinājumu salto elpu, zeme salīgojās Jakovam Lukičam zem kājām, taču viņš ne- apjuka. Ar viņam piemītošo prāta skaidrību un izmanību Jakovs Lukičs jau pa gabalu spēja saskatīt tuvojošās nedienas un ātri, kaimiņiem un citiem ciematniekiem nemanot, aizlaida iegūto mantību … Viņš pārdeva lokomobili, ko bija nopircis 1916. gadā, noraka zemē krūzi ar trīsdesmit zelta desmitniekiem un ādas somu ar sudrabu, pārdeva liekos lopus un samazināja sējumu platību. Viņš bija sagatavojies. Un revolūcija, karš un frontes aizbrāzmoja viņam pāri kā stepes viesulis zālei: noliekt nolieca, bet salauzt vai sakropļot nespēja. Vētra nolauž vai ar visām saknēm izgāž vienīgi papeles un ozolus, bet sīkstā stepes zāle tikai noliecas*līdz zemei, pieplok pie tās, lai atkal no jauna izslietos. Bet «izslieties» Jakovam Lukičam vairs neizdevās. Tāpēc viņš ir pret padomju varu, tāpēc viņš ari vilka dzīvību kā izrāmits bullis, nepazīdams ne radoša guvuma, ne arī tā izraisītā skurbā prieka, tāpēc Jakovam Lukičam tagad Polovcevs ir tuvāks par sievu, par savu paša dēlu. Vai nu iet kopā ar viņu, lai atgūtu to dzīvi, kas agrak spīdēja un čaukstēja kā varavīksnainā simtrubļu zīme, vai arī no tas atsacīties. Tāpēc Jakovs Lukičs —

kclhoza valdes loceklis apkauj savas četrpadsmit aitas. «Labāk aitas nokaut un nomest, re, šim melnajam sunim, kas pie jesaula Polovceva kājām kāri laiza kūpošās asinis, nekā nodot kolhoza ganāmpulkam, lai tās barotos un vairotos naidīgās varas izticināšanai!» Jakovs Lukičs nodomā. Un izglītotais jesauls Polovcevs pareizi saka: «Lopi jāapkauj! Vajag izraut boļševikiem zemi no kāju apakšas. Lai ap- sprāgst neapkoptie vērši, pie vēršiem mēs vēl tiksim, kad sagrābsim varu! Vēršus mums atsūtīs no Amerikas un Zviedrijas. Mēs boļševikus nožņaugsim ar badu, sabrukumu un sacelšanos. Bet par ķēvi, Jakov Lukič, noraizējies! Tas ir labi, ka zirgi padarīti par kopīpašumu. Mums tas ērti un izdevīgi… Kad sacelsimies un sāksim ieņemt ciematus, no kopīgajiem staļļiem zirgus būs vienkāršāk izvest un apseglot, nevajadzēs skraidīt no sētas uz sētu un meklēt tos. «Zelta vārdi! Jesaulam Polovcevam galva kalpo tikpat labi kā rokas…»

Jakovs Lukičs pastāvēja pie šķūņa un noskatījās, kā Polovcevs un Semjons rīkojas, dīrājot pie sijas uzkarinātās aitas. «Sikspārņa» laterna spilgti apgaismoja ādu balto iekšpusi. Strādāt bija viegli. Jakovs Lukičs paskatījās uz aitu, kas karājās, pārgriezto rīkli lejup atstiepusi, ar at- rotltu ādas murskuli līdz zilganajam vēderam apvīstīta, paskatījās uz melno aitas galvu, kas bija nomesta blakus silei, nodrebēja, it kā viņam kāds būtu iesilis pa pacelēm, un nobālēja.

Dzeltenīgajā aitas aci ar milzīgo, vēl nesastingušo redzokli — nāves šausmas. Jakovs Lukičs atcerējās Hoprova sievu, viņas šļupstošos, drausmīgos čukstus: «Kūm!… Mīļais! Par ko?» Jakovs Lukičs ar riebumu skatījās uz aitas zilgansarkano liemeni, uz tās atsegtajiem gareniskajiem muskuļu saišķiem un cīpslām. Sājā asins smaka šķebināja tāpat kā toreiz, lika sagrīļoties. Jakovs Lukičs izsteidzās no šķūņa.

—   Gaļu sirds vairs nepanes . . . Kungs un dievs! .. . Pat no smakas sametas šķērma dūša.

—    Kāda velna pēc atvilkies? Iztiksim bez tevis, mīkstčauli! — Polovcevs pavīpsnāja un asiņainiem, pēc aitu laukiem smirdošiem pirkstiem sāka uztīt smēķi.

Līdz brokasta laikam ar pūlēm visu paveica. Izstrādātos liemeņus sakāra klētī. Sievieši izgruzdināja taukastes. Polovcevs ieslēdzās savā kambarī (dienā viņš no turienes < nespēra ne soļa). Viņam atnesa svaigi vārītus kāpostus

ar aitas gaļu un taukastu dradžiem. Tikko vedekla bija novākusi tukšo bļodu, sētā nočīkstēja vārtiņi.

—          Tēt! Davidovs nāk, — iesaucās Semjons, kas pirmais ieraudzīja ienākam pagalmā Davidovu.

Jakovs Lukičs kļuva baltāks par izsi jātiem miltiem. Bet Davidovs ar slotiņu priekšnamā jau notrausa no kurpēm sniegu, skaļi klepoja, nāca drošā gaitā, stingri sperdams soļus.

«Gals klāt!» Jakovs Lukičs nodomāja. «Nāk, bendesmaiss! It kā viņam pasaule piederētu! Staigā kā pa savām mājām! Eh, beigas vien ir! Droši vien Ņikilas dēļ saņems ciet, būs ko saošņajis, slepkavnieks.»

Klauvējiens pie durvīm, skanīgs tenoriņš:

—    Vai atļausiet ienākt?

—          Lūdzami, — Jakovs Lukičs gribēja skaļi atsaukties, taču balss izplēnēja čukstā.

Brītiņu pagaidījis, Davidovs atvēra durvis. Jakovs Lukičs nepiecēlās no galda (nevarēja — un pat parāva augšup nevarīgi ļoganās, trīcošās kajas, lai nebūtu dzirdams, ka papēži drebulīgi sitas pret grīdu).

—    Labdien, saimniek!

—          Labdien, biedri! — vienā balsī atbildēja Jakovs Lukičs un viņa sieva.

—    Ārā salst…

—    Jā, pieturas sals.

—           Vai rudzi necietīs, kā tev liekas? — Davidovs iebāza roku kabatā, izvilka mutautiņu — melnu kā zeme un, dūrē to slēpdams, nošņaucās.

—          Nāciet iekšā, biedri, sēdieties, — Jakovs Lukičs aicināja.

«Ko viņš nobijies, ērms tāds?» Davidovs brīnījās, pamanīdams, ka mājastēvs nobālējis un tikko spēj kustināt drebošas lūpas.

—    Kā tad būs ar rudziem?

—          Nē, nevajadzētu viss … sniegs tos nosedzis … Varbūt maķenīt ķers, kur sniegs aizpūsts.

«Sāk par labību, bet tūdaļ, rasi, pateiks: «Nu posies!» Varbūt par Polovcevu kāds ko ziņojis? Kratīšana?» Jakovs Lukičs domāja. Viņš pamazām atžirga no izbija, sejā ar šalti ieplūda asinis, 110 porām izspiedās sviedri, tecēja pa pieri — uz sirmajām ūsām un saraino zodu.

—    Būsiet ciemiņš, nāciet goda istabā.

—    Iegriezos parunāties ar tevi. Kā tev vārdā un tēva vārdā?

—    Jakovs, Lūkas dēls.

—    Jakovs Lukičs? Redzi, Jakov Lukič, tu sapulcē ļoti labi, prātīgi runāji par kolhozu. Protams, tev taisnība, ka kolhozam vajadzīgas sarežģītas mašīnas, tikai darba organizācijas jautājumā tu nošāvi buku, fakts. Domājam tevi izvirzīt par saimniecības pārzini. Esmu dzirdējis, ka tu esot kulturāls saimnieks . . .

—    Bet nāciet taču iekšā, dārgo biedri! Gaša, uzliec patvārītī! Varbūt jūs arī kāpostiņus iestrēbsiet? Jebšu sālītu arbūzu uzgriezt? Nāciet, dārgo ciemiņ! Uz jaunu dzīvi mūs … — Jakovs Lukičs aiz priekiem rīstījās, viņam tikpat kā akmens novēlās no sirds. — Es kulturāli saimniekoju, to jūs pareizi sacījāt. Mūsu tumšos ļautiņus no sentēvu ieražām gribēju atradināt… Kā viņi apstrādā zemi! Noplicina to! Man ir uzslavas raksts no novada zemes pārvaldes. Semjon! Atnes uzslavas rakstu, kas rāmī ielikts. Nē, mēs paši ieiesim, nav vajadzīgs.

Jakovs Lukičs ieveda ciemiņu goda istabā, nemanot pamirkšķinājis Semjonam ar acīm. Tas saprata un izgāja gaiteni, lai aizslēgtu kambari, kur slēpās Polovcevs, ielūkojās tajā un izbijās: tur neviena nebija. Semjons iemetās zalē. Polovcevs vienās vilnas zeķēs stāvēja pie goda istabas durvīm. Viņš pamāja Semjonam, lai tas iet ārā, un piespieda pie durvīm savu skrimšļaino, kā plēsīgam zvēram stāvus izslieto ausi. «Drosmīgs sātans!» Semjons nodomāja, iziedams no zāles.

Ziemu lielajā, aukstajā Oslrovnova mājas zālē neviens nedzīvoja. Vienā kaktā uz krāsotās grīdas gadu no gada sabēra kaņepāju sēklas. Pie durvīm stāvēja toverītis ar skābētiem āboliem. Polovcevs apsēdās uz toverīša malas. Viņš varēja dzirdēt katru vārdu, kas tika runāts blakus istabā. Sala aizrautajos logos krēsloja sārta novakara gaisma. Polovcevam sala kājas, taču viņš sēdēja nekustēdamies, ar sīvu naidu klausīdamies ienaidnieka aizsmaku- šajā tenoriņā, ko no viņa šķīra likai vienas durvis. «Aizsmacis, suns, savos mītiņos! Es tevi. . . Eh, ja varētu tūlīt!»-Polovcevs piespieda pie krūtīm no asins pieplūduma uztūkušās dūres, iecirzdams nagus delnās.

Aiz durvīm:

—    Es jums tā sacīšu, mūsu dārgais kolhoza vadītāj: mums vecā saimniekošana neder. Ņemsim kauču vai ziemājus. Kādēļ tie izsalst un no desetīnas dod labi ja pārdesmit pudu, un daudziem nepaaug pat sēklas tiesa? Bet man tie allaž kā mūris. Reizēm apsegloju ķēvīti, aizjāju uz tīrumu un sasēju vārpas virs seglu loka. Un vārpas arī tādas, ka plaukstā nav vietas. Tas viss no tā, ka es aizturēju sniegu, zemīti dzirdināju. Viens otrs pilsonis sau- lenes nocērt līdz zemei, skopuļojas, sak, noderēs kurināmam. Viņam, maitas gabalam, vasarā nav laika sagriezt kizjaku, slinkums, tā sacīt, jālāpa, bet to viņš neapjēdz, ka stublāji, ja tiem nogriež tikai galviņas, sniegu aizturēs, neļaus vējam plosīties un aizpūst sniegu gravās. Pavasarī tāda zeme brangāka par visdziļāko rudens arumu. Bet, ja neaizturēsi sniegu, tas veltīgi nokusīs, treknās straumes noskries, un nebūs no tā labuma ne cilvēkam, ne zemītei.

—    Tas, protams, ir pareizi.

—   Ne jau veltīgi, biedri Davidov, mūsu barotāja, padomju vara, piešķīra man uzslavas rakstu. Man ir sava sajēgšana. Dažkārt arī agronomiem misējas, bet viņu mācībās ir daudz kas lieti noderīgs. Es, piemēram, izrakstīju agronomisku žurnālu, un tajā kāds gauži skolots cilvēks, viens no tiem, kas študentes apmāca, rakstīja, ka rudzi, tā sacīt, pat neizsalstot, bet aizejot bojā tādēļ, ka plika zeme, kas nav apsegusies ar sniegu, plaisā un sarausta saknes.

—    A, tas ir interesanti! To es nebiju dzirdējis.

—   Un pareizi viņš raksta. Esmu ar viņu vienis prātis. Es pats pārbaudes dēļ papētīju. Izroku un skatos: mazie, sīkie sakņu sūceklīši matiņa resnumā, taisni tie, ar kuriem izdīgušais grauds no zemes sūc melnās asinis, ar kuriem tas barojas, saplosīti, saraustīti. Graudam nav ar ko baroties, tādēļ tas aiziet bojā. Pārgriez cilvēkam dzīslas — nedzīvos taču vairs šajā saulē? Tapat grauds.

—   Jā, Jakov Lukič, to tu faktiski pateici. Sniegu vajag noturēt. Iedod man palasīt šos agronomiskos žurnālus.

«Nekāda labuma tev no tiem nebūs! Nepagūsi. Tavas dienas skaitītas!» Polovcevs nosmīnēja.

—   Vai atkal — kā rudens arumos sniegu noturēt. Aiz- sargrežģi vajadzīgi. Es jau tādu esmu sagudrojis — no žagariem… Jākaro ar gravam, tās mums katru gadu atņem vairāk nekā tūkstoš desetīnu.

—   Tas viss ir pareizi. Bet pasaki, kā mums lopu mītnes labāk apsildīt. Lai iznāktu lēti un pamatīgi, ko?

—         Laidarus? To visu mēs izdarīsim. Sievišķus jāpiespiež aizkleķēt žogus — las viens. Bet, ja ne, tad var starp diviem žogiem sabērt sausus mēslus …

—   Jā-ā-ā … Bet kā ar sēklas kodināšanu?

Polovcevs gribēja iekārtoties uz toverīša ērtāk, bet vāks

paslīdēja un ar blīkšķi nogāzās uz grīdas. Polovcevs no- šņarkstināja zobus, dzirdēdams, ka Davidovs iejautājās:

—    Kas tur nokrita?

—   Laikam kāds kaut ko nogāza. Mēs ziemu tur nedzīvojam, iziet daudz kurināmā… Jā, gribēju jums parādīt šķirnes kaņepes. Tās es izrakstīju. Pa ziemu glabājas zālē. Nāciet!

Polovcevs lēcienā metās uz izeju gaitenī, ar zosu taukiem laikus ieziestās durvis neiečīkstēdamās, bez trokšņa izlaida viņu laukā …

Davidovs aizgāja no Jakova Lukiča ar žurnālu žūksni padusē, apmierināts ar apciemojumu un vēl vairāk pārliecināts, ka Ostrovnovs ir noderīgs cilvēks. «Lūk, ar tādiem vienā gadā lauku dzīvi apgrieztu otrādi! Gudrs lau- ķis, salasījies, sātans, gramatas. Un cik labi pazīst saimniecību un zemi. Jā, tā ir kvalifikācija. Nesaprotu, kāpēc Makars skatās uz viņu greizi. Kolhozam viņš dos milzīgu labumu, fakts!» Davidovs nodomāja, iedams uz ciema padomi.

15. nodaļa

Pēc Jakova Lukiča parauga arī citi ciematnieki tagad katru nakti sāka kaut lopus. Tikko satumst, jau dzirdams, ka kaut kur atskan apslāpēts un īss aitas blējiens, klusumu pāršķeļ cūkas pirmsnāves kvieciens vai ieīdas teļš. Kāva tiklab tie, kas bija iestājušies kolhozā, kā arī viensētnieki. Kava vēršus, aitas, cūkas, pat govis; kāva vaislai atstājamos sugas lopus . . . Divās naktīs liellopu skaits Dārdu Gravas ciemā samazinājas uz pusi. Suņi sāka vazāt pa ciematu dzīvnieku zarnas un iekšas, pagrabi un klētis pildījās ar gaļu. Patērētāju biedrības veikals divās dienās pārdeva ap divi simti pudu sāls, kas pusotra gada bija nogulējusi noliktavā. «Kauj nost, tagad tā vairs nav mūsu manta!», «Kauj nost, tā kā tā atņems gaļas sagādei!», «Kauj nost, kolhoza gaļas nedabūsi ne paostīt!» klīda tumšas valodas. Un kava. Eda bez sata. Ar vēderu sirga visi, gan lieli, gan mazi. Pusdienu laikā galdi lūza no vārītas un ceptas gaļas. Pusdienu laikā visiem taukainas mutes, visi atraugājas kā bēru mielastā; no trakās rijības visiem duļķainas acis.

Vectēvs Ščukars viens no pirmajiem nogāza goteni. Divatā ar veču gribēja pakarinat to pie sijas, lai parocīgāk būtu nodīrāt un izņemt iekšas, viņi mocījās ilgi un veltīgi (trekni noēdusies gotene izrādījās varen smaga!), veča pat krustus izmežģīja, celdama teles pakaļgalu, un vēl nedēļu pēc tam pūšļotāja lika viņai uz muguras čuguna podu. Bet vectēvs Ščukars nākamajā rītā pats varīja ēst un vai nu aiz sirdēstiem par večas likstu, vai arī pārmēra rijībā pusdienās tik nesātīgi saēdās vārītas teļa ribiņas, ka vairākas diennaktis pēc šīm pusdienām neizgāja no mājām, pakulu ūzas neaizpogāja un caurām dienām lielā salā pazuda aiz puņa sauleņu laukā. Kam tajās dienās gadījās iet garām Ščukara pussabrukušajai mājelei, redzēja: dārzā sauleņu stublājos rēgojas vectēva ausaine,- rēgojas nekustēdamās; pēc tam arī pats vectēvs Ščukars pēkšņi iznirst no stublājiem un klunkuro mājup, uz ceļa pusi nepa- lūkodamies, ar rokām pieturēdams neaizpogātās ūzas. Vārgā gaitā, tikko kājas vilkdams, aizslāj līdz vārteļiem un pēkšņi, it kā kaut ko neatliekamu atcerējies, apgriežas un teciņus jož atpakaļ saulenēs. Un atkal nekustēdamās un cienīgi stublājos rēgojas vectēva ausaine. Bet sals kniebj. Un vējš mēž pa dārzu sniegu, sanesdams ap vectēvu stāvas smailkoru kupenas . ..

Otrās dienas pievakarē, nule uzzinājis, ka lopu apkaušana kļuvusi masveidīga, Razmjotnovs atsteidzās pie Davidova.

—    Tu sēdi?

—    Lasu. — Davidovs ielocīja nelielas, dzeltenīgas grāmatiņas lapu un domīgi pasmaidīja. — Paskat, brālīt, kur grāmata, — elpu ņem ciet! — viņš iesmējās, atņirgdams rauti ar trūkstošā zoba robu un ieplezdams strupās, spēcīgas rokas.

—   Romānus lasi! Vai arī kādu ziņģu grāmatiņu. Bet ciematā . . .

—    Ērms gatavais! Ērms! Romānus! Kas par ziņģu grāmatiņu! — Davidovs skaļi smējās, nosēdināja Andreju uz ķeblīša sev pretim un iegrūda viņam rokās grāmatu. — Tas taču ir Andrejeva referāts Rostovas partaktīvā. Tas, brāl, ir desmit romānu vērts! Fakts! Sāku lasīt un aizmirsu paēst, tā aizrāvos. Eh, sasodīts ar vienu aci… Tagad droši vien viss aldzisis. — Davidova melnīgsnējā sejā pavīdēja īgnums un sarūgtinājums. Viņš piecēlās, gurdeni saraustīja īsās bikses, tad, sabāzis rokas kabatās, izšļāca virtuvē.

—          Vai tu klausīsies, ko es saku? — Razmjotnovs nikni apvaicājās.

—    Kā tad citādi! Protams, klausīšos. Tūlīt.

Davidovs atnesa no virtuves māla bļodu ar atdzisušu

kāpostu viru un apsēdās. Viņš nokoda uzreiz prāvu ņuku maizes, košļādams valstīja lielus punus zem sārtajiem vaigiem un klusēdams blenza uz Razmjotnovu ar gurdi samiegtām, pelēkām acīm. Kāpostiem virsū bija sastinguši apaļīgi, spīdīgi govs tauku ripulīši oranžā krāsā, kā sarkana liesma margoja peldoša turku piparu pākstīte.

—          Kāposti ar gaļu? — Andrejs dzēlīgi iejautājās, ar apsvēpēto pirkstu norādīdams uz bļodu.

Aizrīdamies un saspringti smaidīdams, Davidovs apmierināti pamāja ar galvu.

—    Bet no kurienes gaļa?

—    Nezinu. Un kas tad ir?

—    Tas, ka ciematā apkāvuši pusi no lopiem!

—          Kas to izdarījis? — Davidovs pagrozīja maizes riku un atbīdīja riecienu tālāk.

—           Sātani! — Rēta Razmjotnova pierē pietvīka. — Ir gan kolhoza priekšsēdētājs! Gigantu dibinot! Tavi paša kolhoznieki nobendējuši, kas gan cits. Un viensētnieki. Traki kļuvuši. Kauj no vienas vietas, pat vēršus, kā sacīt, ap- slaktē.

—           Ir gan tev paradums… bļaustīties kā mītiņā … — Davidovs īdzīgi sacīja, ķerdamies pie kāpostiem. — Izstāsti man mierīgi un prātīgi, kas kauj un kāpēc.

—    Vai zinu, kāpēc?

—          Tu vienmēr ar bļaustīšanos un klaigāšanu … Jāaizdara tikai acis — un klat ir atkal mīļais septiņpadsmitais gadiņš.

—    Gan tu pats sāksi bļaustīties!

Razmjotnovs pastāstīja, kas viņam bija zināms par uzsākto lopu izkaušanu. Uz beigām Davidovs ēda, gandrīz nemaz vairs nesakošļādams, labā oma bija kā ar roku atņemta, ap acīm savilkās grumbu tīkliņš, seja viņam it kā novecoja.

—          Tūlīt ej un sasauc kopsapulci. Naguļnovu … Nē, es pats pie viņa ieiešu.

—    Kāda velna pēc sasaukt?

1 — Kā, kāda velna pēc? Aizliegsim apkaut lopus. Izdzīsim no kolhoza un nodosim tiesai. Tas taču briesmīgi svarīgi, fakts! Te jau budzis mums atkal grūž sprunguli riteņos. Nu, še — uzpīpē un taisies, ka tiec… Jā, starp cilu, es aizmirsu palielīties.

Davidovam pār seju pārlaidās laimīgs smaids, iestaro- dams acīs siltumu, un viņš nevarēja noslēpt prieku, lai cik bargi mēģināja sakniebt lūpas.

—    Es šodien saņēmu no Ļeņingradas sūtījumu … Jā, paciņu no puišiem … — Viņš noliecās, izvilka no pagultes kastīti un, aiz patikas pietvīcis, pacēla tās vāku.

Kastītē bija nekārtīgi sasvaidītas papirosu kārbiņas, cepumu tīstoklitis, grāmatas, ar grebumiem rotāta koka etvija, vēl šādas tādas paciņas un vīstoklīši.

—   Biedri atcerējušies, redz, ko atsūtījuši… Tie, brālīt, ir mūsu papirosi, Ļeņingradas … Paskat, pat šokolāde, bet kam man tā? Būs jāatdod bērneļiem … Nūja, bet te svarīgs ir fakts, nevis manta. Vai ne? Galvenais, ka atcerējušies, atsūtījuši, re, pat vēstule ir …

Davidova balss bija neparasti atmaigusi; tik mulsi laimīgu Andrejs redzēja biedru Davidovu pirmo reizi. Viņa satraukums nez kāpēc pielipa arī Razmjotnovam. Vēlēdamies pasacīt kaut ko patīkamu, Andrejs noburkšķēja:

—    Nu, tad jau lieliski. Tu esi lāga puisis, tāpēc ari atsūtījuši. Teitan, skaties, ne par vienu rubli vien visādi labumi sapirkti.

—    Ne jau tas ir svarīgi. Saproti, es, velns lai sasper, esmu it kā bez dzimtas: ne sievas, ne arī kāda cita, fakts! Bet te uzreiz — bāc! — paciņa klāt. Aizkustinošs fakts… Paskaties, cik daudz parakstu vēstulei. — Davidovs ar vienu roku sniedza papirosu kārbiņu, bet otrā turēja ar daudziem parakstiem izraibinātu vēstuli. Rokas viņam drebēja.

Razmjotnovs aizsmēķēja Ļeņingradas papirosu un iejautājās:

—    Nu, kā tev patīk jaunā mājvieta? Saimniece — nekas? Un kā ar veļas mazgāšanu? Tu varētu atnest manai mātei izmazgāt, ko? Vai arī sarunā ar saimnieci. .. Krekls tev tāds — ar zobenu nepārcirtīsi un smird pēc sviedriem kā no saskriela zirga.

Davidovs nosarka, iesvilās.

—   Jā, 1ā jau ir gan .. . Kad dzīvoju pie Naguļnova, tur bija kaut kā neērti.. . Kas bija šujams — pats sadiedzu, arī veļu šā vai tā pats izmazgāju. Bet vispār kopš atbraukšanas es mazgājies neesmu, tas ir fakts. Un vatenis ari… Ziepju šeit veikalā nav, es jau saimniecei lūdzu, bet viņa saka: «Dodiet ziepes.» Aizrakstīšu puišiem, lai atsūta veļas ziepes. Bet ar mājvietu var iztikt, bērnu nav, iespējams mierīgi palasīt un vispār. ..

—   Atnes taču mātei, viņa izmazgās. Tu, lūdzams, nekaunies. Viņa man ir lāga vecenīte.

—    Kaut kā jau iekārtošos, tu neraizējies, pateicos. Jāierīko kolhoza pirts, tas tik būtu vareni! To gan izdarīsim, fakts! Nu, ej, organizē sapulci!

Razmjotnovs papīpējis aizgāja. Davidovs bezmērķīgi pārcilāja paciņā kārbiņas, nopūtās, sakārtoja dzelteni brūnganā, apķepušā vateņa apkakli un, pieglaudis melnos, atpakaļ sasukātos matus, sāka ģērbties.

Pa ceļam viņš iegriezās pie Naguļnova. Tas viņu saņēma, platos uzacu lokus raukdams un sāņus lūkodamies.

—    Apkau j lopus … īpašumu žēlo. Sīkburžuļos tāds apjukums — ne izsacīt nav iespējams, — viņš nomurmināja pēc sasveicināšanās. Un tūlīt stingri vērsās pie sievas: — Tu, Glikerija, izej no šejienes. Pasēdi kādu brīdi pie saimnieces, kad tu esi klāt, nejaudāju runāt.

Pēc izskata skumīgā Luška izgāja virtuvē. Visas šīs dienas, kopš ar budžu ģimenēm bija aizbraucis arī Timofejs Plēstais, viņa staigāja kā ar ūdeni aplieta. Zem viņas pie- tūkušajām acīm — sērīga ezeru zilgme; arī deguns — pat tas kļuvis smails kā mironim. Redzams — ar smagu slogu sirdij uzgūlusies šķiršanās no mīļotā. Toreiz, aizvadot budžus uz saltajām polārzemēm, viņa atklāti, neviena nekaunēdarnās, augu dienu slaistījās gar Borščevu sētu, gaidīdama Timofeju. Un, kad pievakarē no Dārdu Gravas ciema izbrauca pajūgi ar budžu ģimenēm un iedzīvi, viņa iekliedzās pārvērstā, neprātīgā balsī un spārdīdamās novēlās sniegā. Timofejs grasījās no vezuma mosties pie viņas, bet Frols Plēstais bargā uzbrēcienā pasauca dēlu atpakaļ. Timofejs aizgāja vezumam pa pēdām, bieži atskatīdamies uz Dārdu Gravas ciemu un kodīdams naida svelmē nobālējušās lūpas.

Kā papeles lapas aizžūžoja Timofeja glāsmīgie vārdi — acīm redzot, Luška tos vairs nedzirdēs. Kā lai sievišķītis nenīktu ilgu smeldzē, kā lai nesērotos! Kas tagad viņai sacīs, mīļi acīs ielūkodamies: «Jums šie zaļie lindraciņi tik labi piestāv, Lūša! Jūs tajos esat košaka nekā veco

laiku virsnieku kundzene.» Vai arī meitiešu dziesmiņas vārdiem: «Nu ardievu, skaistulīti Daiļums tavs man sirdī mīt.» Tikai Timofejs prata ar glaimiem un sirsnīgu nekaunību sagrozīt Luškas dvēselīti.

No vīra viņa kopš šīs dienas pavisam atsvešinājās. Bet Makars toreiz runāja mierīgi, nosvērti un neparasti ilgi:

—    Dzīvo pie manis pēdējās dieniņas, padzīvo. Bet tad savāc savas lupatas, gumijas lentītes un pomādes pudelītes un skrej, kur gribi. Es, tevi mīlēdams, daudz negoda esmu pieredzējis, bet tagadiņ manai pacietībai gals. Ar budža dēliņu pinies — es klusēju. Bet, ja tu visu kolhoza apzinīgo ļaužu priekšā viņa dēļ lej asaras, es vairs izturēt nevaru. Es ar tevi, meiten, ne tikai līdz vispasaules revolūcijai neizvilkšu, bet varu galīgā ellē iekulties. Tu man dzīvē — lieka nasta uz kumbra. Es nometu šo nastu! Saproti?

—   Saprotu, — Luška atbildēja un apklusa.

Tai vakarā Davidovam ar Makaru bija vaļsirdīga saruna.

—    Sievišķis tevi galīgi apķēzījis. Kādām acīm tu tagad kolhoznieku masu priekšā rādīsies, Naguļnov?

—    Tu velc atkal veco meldiņu …

—    Tūļa tāds! Vērša zarna! — Davidovam pietvīka kakls, uz pieres samilza dzīslas.

—    Kā lai ar tevi runā? — Naguļnovs staigāja pa istabu, pirkstus knakšķinādams, ar kiusu, viltīgu smaidiņu uz lūpām. — Kolīdz drusku ne uz 1o pusi, tu tūdaļ ķer uz āķi: «Anarķists! Novirznieks!» Tu taču zini, kā es uz meitiešiem raugos un kādas vajadzēšanas dēļ šitādu zaimošanu cietu? Es jau tev tiku teicis, ka ne šī slaka man ir prātā. Vai tu kādu reizi par aitas taukasti esi padomājis?

—   Nē-ē-ē-. . . — Makara runas negaidītā pavērsiena apmulsināts, novilka Davidovs.

—    Bet es, raugi, esmu domājis: kālab aitai no dabas piemetināta taukaste? Liekas, tā galīgi nevajadzīga. Sacīsim, zirgs vai suns — tie ar asti mušas atgaiņā. Bet aitai piekabinātas astoņas mārciņas tauku, lopiņš tos tirina, bet mušas atgaiņāt nevar, vasarā no laukastes karsti un dadžu pogaļas tajā saķeras . ..

—   Kāda runa šeit par visādiem taukiem un astēm? — Davidovs klusībā sāka Skaisties.

Taču Naguļnovs turpinaja gluži mierīgi:

—    Tā, manuprāt, aitai pierīkota, lai apsegtu kaunīgo vietu. Neparocīga, bet kur tu aitas vietā dētos? Tā ari man meitietis, tas ir, sieva, vajadzīga kā aitai taukaste. Es viss esmu saasināts uz vispasaules revolūciju. Es viņu, mīļumiņu, gaidu . .. Bet sievišķis man — nospļauties, un vairāk nekas. Sievišķis tikai tā — starp citu. Bez meitieša arī nevar — kaunīgā vieta taču jāapsedz … Vīrišķis es esmu pašā spraigumā, kauču arī slimīgs, bet palaikam varu būt pilnīgi atbilstīgs. Ja viņa nevar priekšpusi savaldīt, lai staigā vesela. Es viņai tā arī pateicu: «Skrej pa gaisu, ja tev tāda vajadzēšana, bet pielūko — brunču stērbelē neko sev līdzi neatnes vai arī kādu nesmuku kaiti nesaķer, citādi galvu no eņģēm izgriezīšu!» Bet tu, biedri Davidov, nenieka no tā nesajēdz. Tu esi kā saliekams dzelzs coll- mērs. Un arī revolūcijā tev nav tādas ieklausīšanās … Ko tu mani par sievišķa aušībām tirdi? Viņai paliks pāri arī manai vajadzēšanai, bet tas, ka šī sapiņķējusies ar budzi un šķiras naidnieka pēc gaudojusi, ir riebeklība, un par to es viņu yienā grābienā iztrenkšu no mājas. Bet test viņu nav manos spēkos. Es stājos jaunā dzīvošanā un rokas apgānīt negribu. Tu droši vien nomizotu, vai ne? Taču kāda šajā gadījienā tad būtu atšķirība starp tevi, komunistu, un kādu izbijušo cilvēku, tā sacīt, kādu kroņa skrīveri? Tie allažiņ tēsuši sievas. Are, tā tas ir! Nē, brāl, tu mitējies man par Lušku degunā grūst. Es pats ar viņu norēķināšos, tu šajā būšanā esi lieks. Sievišķis — tā ir pārlieku nopietna padarīšana. No viņas daudz kas atkarīgs. — Naguļnovs sapņaini pasmaidīja un tad kvēli turpināja: — Kad būsim nojaukuši visas robežas, es pirmais uzbrēkšu: «Lai notiek, sievojieties ar citu asiņu meitiešiem!» Visi sajauksies, un šajā pasaulē vairs nebūs tādas negoda lietas, ka viens miesās ir balts, otrs dzeltens un trešais melns, bet baltie noniecina tos, kas citā ādas krāsā, un uzskata zemākus par sevi. Visi būs jaukiem, tumšiem ģīmīšiem un visi vienādi. Es par to reizēm naktīs domāju …

— Tu dzīvo kā pa sapņiem, Makar, — Davidovs neapmierināti noteica. — Daudz kas tevī man nav saprotams. Rasu atšķiribas — tas nu tā, bet viss pārējais … Sadzīves padarīšanās es ar tevi neesmu vienis prātis. Nu, piķis tevi. lai rauj! Tikai es pie tevis vairs nedzīvošu. Fakts!

Davidovs izvilka no pagaldes čemodānu (tajā dobji no- šķindēja dīkā guļošie instrumenti) un aizgāja. Naguļnovs pavadīja viņu uz jauno mitekli, pie bezbērnu kolhoznieka

Fiļimonova. Toreiz visu ceļu līdz Fiļimonova mājām viņi sarunājās par sēju, bet ģimenes un sadzīves jautājumiem virs nepieskārās. Kopš tā laika viņu attiecības kļuva vēl vēsākas …

Tā ari šoreiz Naguļnovs sagaidīja Davidovu, visu laiku lūkodamies kaut kur sāņus vai lejup, bet pēc tam, kad Luška bija izgājusi, ierunājās dzīvāk:

—    Kauj lopus, riebekļi! Gatavi rit par trijiem, lai tikai nevajadzētu nodot kolhozam. Es, zini ko, ierosinu: jau šodien sapulcē pieņemt lēmumu, lai atļauj tīšus apkāvējus nošaut.

—    Ko-o-o?

—    Nošaut, es saku. Kam jāprasa, lai varētu nošaut? Tautas tiesa laikam nedrīkst, ko? Ja kādus pāris no tiem, kas apkāvuši grūsnējās'govis, nolaistu no kātiem, pārējie droši vien notrūktos. Tagad vajag ar visu bardzību.

Davidovs nometa cepuri uz lādes un sāka staigāt pa istabu. Viņa balsī bija jaušama nepatika un pārdomas:

—    Atkal tu pārspīlē .., Posts ar tevi, Makar! Padomā taču: vai par govs nokaušanu var nošaut? Un nav arī tāda likuma, fakts! Bija Centrālās Izpildkomitejas un Tautas Komisāru Padomes lēmums, bet tajā par šo lietu skaidri sacīts: var uz diviem gadiem ietupināt, zemi atņemt, tīšus apkāvējus izsūtīt no novada, bet tu — ierosināt nošaušanu. Tiešām tāds kā …

—    Kāds? Nekāds es neesmu! Tu allažiņ pielāgojies un kal plānus. Bet kā mēs apsēsim laukus? Kā … ja tie, kas nav iestājušies kolhozā, apkaus vēršus?

Makars piegāja Davidovam klāt un uzlika delnas uz viņa platajiem pleciem. Viņš bija gandrīz galvas tiesu garāks par Davidovu; nolūkodamies no augšas lejup, Naguļnovs ierunājās:

—    Sjoma! Zēlumiņ manu! Ko tev pauris tik kūtrs? — Un sāka gandrīz vai kliegt: — Mēs taču postā aiziesim, ja netiksim galā ar sēju! Vai tiešām tu to neapjēdz? Divi trīs riebekļi lopu dēļ jānošauj. Budži jānošauj. Tas viņu darbs. Jālūdz augstākā valdīšana.

—    Muļķis!

—    Jau atkal es muļķis… — Naguļnovs drūmi nokāra galvu, bet tūlīt izslēja to uz augšu, kā zirgs, kas sajutis jātnieka kājas spiedienu, un sāka kliegt: — Apkaus visus lopus! Pienācis pozīciju laiks kā pilsoņu karā, ienaidnieks laužas no visām pusēm, bet tu! Tādi kā jūs iedzīs pasaules revolūciju ellē! … Jūsu — tādu ķēpaiņu dēļ tā aizies bojā! Tur visapkārt buržuji spīdzina darbaļaudis, sarkanos ķīniešus izdeldē kā spaļus vējā, visādus melnos nogalē, bet tu šeitan esi žēlīgs pret ienaidnieku. Kauna lieta! Pa visu ģīmi jānosarkst! Sirdī asinis izžūst, kad iedomājos par mūsu dārgajiem brāļiem, ko ārzemēs buržuji bendē. Es tādēļ avīzes nevaru lasīt!… Man no avīzēm visas iekšas otrādi apgriežas! Bet tu… Vai tu nedomā par mūsu dārgajiem brāļiem, ko buržuji cietumos pūdē? Tev viņu nav žēl!.,.

Davidovs saka briesmīgi šņākuļot un iegrūda visus piecus pirkstus spīdīgi melnajos matos.

—    Velns tevi parāvis! Kā tā — «nav žēl»? Fakts! Un nebļausties, lūdzams! Pats esi jucis un citus par tādiem padari! Vai es Luškas acu dēļ karā korttru žņaudzu, vai? Ko tu ierosini? Atjēdzies! Par nošaušanu ne runa nevar būt. Būtu labāk ar masām pastrādājis, izskaidrojis mūsu politiku, bet nošaut, tas ir vienkārši. Un tu vienmēr tā. Tiklīdz kas aizķeras, tu tūlīt iekriti galējībās, fakts! Bet kur tu agrāk biji?

—    Turpat, kur tu!

— Tur jau ir tas fakts. Mēs visi esam uz ausīm gulējuši, tagad vajag kļūdu izlabot, nevis klaigāt par nošaušanām. Pietiek tev histērijas taisīt! Ķeries pie darba! Kā tāda mamzele, sasper jods! Sliktāk par mamzeli ar krāsotiem nadziņiem.

—    Man tie ar asinīm krāsoti.

—    Tādi tie visiem, kas bez cimdiem karojuši, fakts!

—    Semjon, kā tu vari nosaukt mani par mamzeli?

—    Pagadījās vārds uz mēles.

—   Ņem šo vārdu atpakaļ, — Naguļnovs lēnprātīgi lūdza.

Davidovs klusēdams paskatījās uz viņu un iesmējās.

—    Labi, ņemu atpakaļ. Nomierinies — un iesim uz sapulci. Pamatīgi jāaģitē pret lopu izkaušanu.

—    Es vakar visu dienu staigāju pa mājām, atrunāju.

—    Tā ir laba metode. Jāapstaigā vēl mums visiem.

—    Tu jau atkal… Es vakar, tikko no kādas sētas izeju, nodomāju: «Nu, liekas, bušu apvārdojis!» Izeju un klausos: «Kvī-i-ī, kvī-ī-ī» — kaas puscūcis jau kviec ar tuteni pie rīkles. Bet es šim riebeklim — privātīpašniekam pirms tam veselu stundu biju skaidrojis par pasaules revolūciju un komunismu. Un kā vēl skaidroju! Lāgu lāgiem pat pašam aiz žēluma asaras pa acīm izsprāga. Nē, nevis apvārdot viņus vajag, bet zvelt pa pauri un piekodināt: «Noklausi budzi, kaitīgais riebekli! Nemācies no viņa privātīpašnieka negantības! Nekauj, neģēli, lopiņus!» Viņš domā, ka griež vērsim rīkli, bet patiesībā grūž dunci pasaules revolūcijai ribās!

—   Vienam oiram vajag zvelt, bet vienu otru pamācīt, — Davidovs neatlaidās.

Viņi izgāja sētā. Virmoja mitrs putenis. Ķēpīgas pārslas apklāja sacietējušo sniegu un kusa uz jumtiem. Melnā tumsā viņi nonāca līdz skolai. Sapulcē bija ieradušies tikai puse ciematnieku. Razmjotnovs nolasīja Centrālās Izpildkomitejas un Tautas Komisāru Padomes lēmumu «Par cīņu pret lopu ļaunprātīgu izkaušanu», bet pēc tam runāja Davidovs. Beigās viņš tieši paziņoja:

—    Mums, pilsoņi, ir divdesmit seši paziņojumi par iestāšanos kolhozā. Rīt sapulcē izskatīsim iesniegumus, un tādus, kas būs uzķērušies uz budžu makšķeres un pirms iestāšanās apkāvuši lopus, mēs neuzņemsim, fakts!

—   Bet, ja tie, kas jau iestājušies, apkauj jaunlopus, ko tad? — Ļubiškins iejautājās.

—    Tādus izslēgsim.

Sapulce nošalcās, dobji iedunējās.

—    Tad atlaidiet kolhozu! Ciemā nav tādas sētas, kur kāds lopiņš nebūtu nokauts! — Borščevs iesaucās.

Naguļnovs uzbruka viņam, dūres kratīdams:

—    Turi muti, budžu roklaiža! Nejaucies kolhoza darīšanās, iztiksim bez tevis! Vai tu pats nenokāvi aizpērnā gada vērsēnu?

—    Es saviem lopiņiem pats esmu saimnieks.

—    Rīt es tevi iesēdināšu, tur tu varēsi saimniekot!

—   Pārlieku bargi! Pārāk stingri pievelkat grožus! —: kāds kliedza aizsmakušā balsī.

Lai gan cilvēku nebija sanācis daudz, sapulce tomēr bija vētraina. Ciematnieki izklīda klusēdami un tikai pēc tam, kad bija izgājuši no skolas un sadalījušies atsevišķos bariņos, pa ceļam sāka apmainīties domām.

—    Kacls sātans mani kūdīja nokaut divas aitas! — Ļu- biškinam žēlojas kolhoznieks Semjons Kuženkovs. — Jūs šo gaļu tagadiņ no mutes izrausiet…

—    Es, puis, pats esmu apķērnājies, pārrāvu kazai rīkli … — grūti nopūlās Ļubiškins. — Blisini nu acis sapulces priekšā. Eh, negals ar velna sievišķi! Iegrūda mani apgrēcībā, kauču viņa zilos uguņos sviltu! «Kauj un kauj.»

Gaļas šai sakārojies. Ak tu, sātana aste brunčos! Pāriešu un tūlīt sadošu, ka āda atlec!

—   Vajag, vajag pārmācīt, — ar padomu talkā nāca Ļubiškina rada gabals, vecais Akims Beshļebnovs. — Tev, radiņ, pavisam nelādzīgi, tu taču esi kolhoza biedrs.

—   Tā jau ir gan, — Ļubiškins nopūtās, tumsā noraus- dams no ūsām sniega pārslas un kukuržņos klupdams.

—    Bet tu, vectētiņ Akim, raibo vērsi arī laikam nokāvi? — noklepodamies ievaicājās Djomka Ušakovs, kas dzīvoja Beshļebnovam kaimiņos.

—    Nokāvu, mīlīt. Un kā lai nekautu? Vērsis bija kāju pārlauzis, pārlauzis gan, sasodītais raibulis! Nez kāds sātans uztrenca viņu uz pagraba augšas, šis iegāzās un pārlauza kāju.

—   Nu jā, es jau gaismiņā brīnījos, ko jūs abi ar vedeklu rīkstēm viņu dzenat uz pagraba.

—    Ko tu! Ko tu muldies, Dementij! Lai dievs žēlīgs! — vectēvs Akims izbijās un pat apstājās šķērsceļa vidū, necaurredzamajā nakts tumsā aši acis mirkšķinādams.

—   Ejam, ejam, vectētuk, — Djomka viņu mierināja. — Nu, ko apstājies kā zemē iedurts spīļarkls? Uzdzini vērsi un pagrabaugšas …

—   Pats bija uzkūlies, Dementij! Negrēko. Oh, tas ir liels grēks!

—    Gudrinieks jau tu esi, bet ne gudrāks par vērsi. Vērsis var ar mēli sev zem astes izlaizīt, bet tu, rasi, tā neproti, ko? Sadomāji: «Sabendēšu vērsi, un darīti milti.»

Pāri ciemam brāzmoja mikls vējš. Pie upītes smagi šalca papeļu un vītolu skupsnas. Melna tumsa — kaut vai acis izdur — klājās pār ciemu. Mitruma apslāpētas balsis ilgi skanēja šķērscelēs. Stipri sniga. Ziema virmoja pēdējos cīruļu puteņos …

16. nodaļa

No sapulces Davidovs aizgāja kopā ar Razmjotnovu. Sniga mikls, ļepatīgs sniegs. Turnsā šur un tur mirgoja uguntiņas. Ciemā nemitīgi skanēja vēja joņu saraustīta, grūtsirdīga suņu vaukšķēšana. Davidovs atcerējās Jakova Lukiča stāstījumu par sniega aizturēšanu un nopūtās: «Nē, šogad pie tā netiksim. Bet cik daudz sniega šādā putenī sakrātos uz tīrumiem! Taisni vai žēl, fakts!»

—           Ieiesim stallī, apskatīsim kolhoza zirgus, — Razmjotnovs ieminējās.

—    Lai notiek!

Viņi nogriezās šķērsceļā. Drīz parādījās uguntiņa: pie Lapšinova siena šķūņa, kur bija iekārtots zirgu stallis,- karājās lukturis. Iegāja sētā. Pie staļļa durvīm zem nojumes stāvēja kādi astoņi kazaki.

—    Kas šodien ir dieninieks? — Razmjotnovs jautāja.

Viens no kazakiem nodzēsa smēķi pie zābaka un atbildēja:

—    Kondrats Maidaņņikovs.

—          Bet kāpēc šeit tik daudz ļaužu? Ko jūs te darāt? — Davidovs painteresējās.

—          Tāpat vien, biedri Davidov… Stāvam, kopīgi uzpīpējam …

—    Vakarā no gubeņa vedām sienu.

—          Sākām pīpēt un aizpļāpājāmies. Domājām nogaidīt, kamēr aprims putenis.

Nodalītajos steliņģos rāmi ēd zirgi. Sviedru, zirgu mēslu un mīzalu smaka jaucas ar vieglo, tveicīgo vērmeļaina stepes siena smaržu. Pie katra steliņģa uz koka vadžiem karājas sakas, slejas vai atsaites. Eja tīri nomēzta un viegli apkaisīta ar dzeltenām upes smiltīm.

—    Maidaņņikov! — Andrejs pasauca.

—    A-o! — atsaucās kāda balss staļļa otrā galā.

Maidaņņikovs ar dakšām stiepa rudzu salmu blāķi. Vir,iš

iegāja ceturtajā steliņģī no durvju puses, ar kāju piecēla apgūlušos melni un pakaisīja salmus.

—           Pagriezies! Ve-e-elns! — viņš nikni uzkliedza snauduļojošam zirgam un atvēzējās ar dakšu kātu.

Zirgs izbijies sāka klaudzināties un mīdīties kājām pa koka grīdu, nosprauslājās un pastiepās pie karklēm, acīm redzot, atmetis domas par nogulšanos. Kondrats, piesūcies zirgu staļļa un salmu smakām, pienāca pie Davidova un pasniedza viņam sarepējušu, saltu delnu.

—    Nu, kā tad ir, biedri Maidaņņikov?

—    Tā puslīdz, biedri kolhoza priekšsēdētāj.

—           Ko tu tik briesmīgi oficiāli — «biedri kolhoza priekšsēdētāj» … — Davidovs pasmaidīja.

—    Izpildu tagadiņ dienesta pienākumus.

—    Kāpēc pie staļļa drūzmē jas cilvēki?

—           Pavaicajiet viņiem pašiem! — Kondrata balsī ieskanējās sirdīgs īgnums. — Kā naktī jāapkopj zirgi, tā viņus

nelabais dīda. Nekā nevar atradināties no viensētnieku būšanas. Tie visi ir saimnieki, kas tur kvern! Atvelkas: «Vai manam bērīlim ieliki sienu?» — «Vai dūkainim pakaisīji?» — «Vai mana ķēvīte vesela?» Bet kur, piemēram, viņa ķēvīte varētu palikt? Aprišu to, vai? Visi uzbāžas, lūdzas: «Ļauj, es tev palīdzēšu apkopt!» Un katrs tā vien tīko savam zirgam iegrūst vairāk siena … Gatavais posts! Vajag pieņemt lēmumu, lai lieki cilvēki te nevazājas apkārt.

—   Vai dzirdēji? — Andrejs pamirkšķināja Davidovam ar aci un bēdīgi nogrozīja galvu.

—    Triec visus ratā! — Davidovs skarbi pavēlēja. — Lai bez dieninieka un palīgiem neviena šeit nebūtu! Cik daudz siena tu katram gribi dot? Vai ar svaru?

—   Nē, es nesveru. Pēc acumēra, — ap puspuda katram dzīvniekam.

—    Vai visiem pakaisi?

—    Kas vēl nebūs, nudien! — Kondrats pikti nopurināja budjonovku. Uz melnā skausta un novalkātā svārka apkakles viņam sabira mīksti akoti. — Musu saimniecības pārzinis, Ostrovnovs, Jakovs Lukičs, novakarē bija ienācis un teica: «Kaisi zirgiem pabiras.» Kas tad tā par būšanu? Viņš taču, sātans, skaitās labākais saimnieks, bet muld tādas aplamības!

—    Kādas?

—    Kā tad ne, Davidov! Pabiras — tā taču vēl ir laba barība. Tur ir vērmeles — smalks ēdamais — vai arī stepes zāle: aitas un kazas to notiesās ar gardu muti, pēdējo stiebriņu izlasīs, bet šis pavēl izniekot zirgiem pakaišos! Es viņam mēģināju runāt pretim, bet viņš pasaka: «Nav tava darīšana man aizrādīt!»

—   Nekaisi pabiras. Tev taisnība. Bet mēs viņam rīt asti piežmiegsim! — Davidovs apsolīja.

—   Un vēl viena lieta: aizsākta tā kaudze, ko sakrāva pie akas. Kāpēc, jājautā?

—    Man Jakovs Lukičs teica, ka tur esot sliktāks siens. Nelādzīgāko viņš grib izbarot ziemā, bet labo atstāt aršanas darbiem.

—   Ja tā, tad pareizi, — Kondrats piekrita. — Bet par paliekām viņam pasakiet.

—    Pateikšu. Še, uzpīpē Ļeņingradas papirosus… — Davidovs ieklepojās. — Man atsūtīja biedri no rūpnīcas … Vai zirgi visi veseli?

—           Tencinu. Uguntiņu dodiet. . . Zirgi visi veseli. Pagājušo nakti bija nogāzies mūsu aidinieks, bijušais JLapši- nova zirgs, nebija pieskatījuši. Citādi viss kārtībā. Ir viens tāds maitas gabals, negrib gulties. Cauru nakti nostāv kājās. Rīt visus apkalsim. Bija gāle, ledus galīgi nodeldējis radzes. Nu, ardieviņu! Es vēl visiem neesmu pakaisījis.

Razmjotnovs pavadīja Davidovu. Sarunādamies viņi nogāja vienu kvartālu, bet, nogriežoties uz Davidova mājvietas pusi, Razmjotnovs apstājās pie viensētnieka Lukaš- kas Cebakova sētas, pieskārās Davidovam pie pleca un nočukstēja:

—    Paskaties!

Pie vārtiņiem trīs soļu attālumā pavīdēja kāds stāvs. Razmjotnovs pēkšņi metās pie tā, ar kreiso roku satvēra aiz vārtiņiem stāvošo cilvēku, labajā sažņaugdams nagana spalu.

—    Tu, Luka?

—    Vai tas esat jūs, Andrej Stepanovič?

—    Kas tev labajā rokā? Tūlīt atdod! Veicīgāk!

—    Ko jūs? Biedri Razmjotnov!

—    Atdod, tev saka! Gāzīšu! . ..

Davidovs piegāja tuvāk, tuvredzīgi samiegdams acis.

—    Ko tu viņam gribi atņemt?

—    Dod šurp, Luka! Es šaušu!

—    Ņemiet jel! Kas jums par trakumu uznācis?

—           Paskat, ar ko viņš stāvējis pie vārtiņiem! Eh, tu! Kāpēc nakti stāvi ar nazi? Kam tu uzglūnēji? Droši vien Davidovam? Saki — kālab tu stāvēji ar tuteni? Kontra? Par slepkavnieku gribēji kļūt?

Tikai Andreja skaudrās mednieka acis varēja saskatīt pie vārtiņiem stāvošā cilvēka rokās naža balto asmeni. Viņš arī metās to atbruņot. Un atbruņoja. Bet, kad aizelsdamies sāka izprašņāt apjukušo Lukašku, tas atvēra vārtiņus un pārvērstā balsī sacīja:

—           Ja jau jūs tā visu pagriežat, tad es nevaru ciest klusu. Jūs nez ko par mani nodomāsiet, lai dievs pasarg, Andrej Stepanič! Iesim!

—    Kurp?

—   Kūtiņā.

—    Kāpēc?

—           Palūkosieties, un jums viss kļūs skaidrs, kālab es ar nazi rokā uzmanīju ceļu …

Iesim paskatīsimies, — Davidovs ieminējās, pirmais ieiedams Lukaškas pagalmā. — Kur jāiet?

—     Lūgtu man pakaļ!

Kūtiņā, kas bija pilna ar sagruvušas kizjaka kaudzes blāķiem, uz ķeblīša stāvēja aizdegta laterna, bet pie tās tupēja Lukaškas sieva — skaists meitietis ar apaļiem vaigiem un smalkām uzacīm. Ieraudzījusi svešus cilvēkus, viņa izbiedēta piecēlās un aizstājās priekšā diviem spaiņiem ar ūdeni un bļodai, kas bija nolikti pie sienas. Aiz viņas pašā kaktā tīros salmos, kas, acīm redzot, nule bija pakaisīti, mīdījās trekns vepris. Iegrūdis galvu milzīgā toveri, tas čamstinādams rija samazgas.

—    Redziet, kāda nediena … — uz vepri rādīdams, apjucis nesakarīgi ierunājās Lukaška. — Bijām sadomājuši suķi paklusām nožmiegt … Sievišķis to iebaro, bet es jau gribēju stiept gar zemi un durt, kad dzirdu — uz ceļa kaut kur sarunājas. «Iziešu un apskatīšos,» nodomāju, «ka taisni nestundā kāds neuzskrien.» Tāds, kā biju — ar uzro- tītām piedurknēm, skoteli un ar tuteni, — tāds ari izgāju pie vārtiņiem. Skatos — tie jūs! Bet jūs nez ko nodomājāt. Vai tad cilvēku kāds iet slepkavot skotelē un atrotītām piedurknēm? — Lukaška, noraisīdams priekšautu, mulsi pasmaidīja un aizturētās dusmās uzkliedza sievai: — Nu, ko stāvi, muļķadesa? Dzen suķi ārā!

—    Nekauj vepri, — mazliet apjucis, sacīja Razmjotnovs. — Nupat bija sapulce, lopus izkaut nav atļauts.

—    Es ari nekaušu. Visu patikšanu man atņēmāt.. .

Davidovs izgāja un visu ceļu līdz pat mājām zobojās par

Andreju:

—    Novērsi uzbrukumu kolhoza priekšsēdētāja dzīvībai! Atbruņoji kontrrevolucionāru! Ir gan varonis, fakts! Ha- ha-ha! …

—   Toties veprim paglābu dzīvību, — Razmjotnovs atjokoja.

17. nodaļa

Nākamajā dienā Dārdu Gravas ciema partijas šūniņas slēgtā sapulcē vienbalsīgi nolēma kopīpašumā pārņemt visu dzīvo inventāru: kā liellopus, tā arī sīkos dzīvniekus, kas piederēja kolhoza biedriem. Tāpat nolēma par kopīpašumu padarīt mājputnus.

Davidovs sākumā neatlaidīgi pretojās sīklopu un mājputnu ieskaitīšanai kopīpašumā, bet Naguļnovs noteikti paziņoja, ka gadījumā, ja kolhoznieku sapulce nenolems kopīpašumā pārņemt visu dzīvo inventāru, pavasara sēja tiks izjaukta, jo visus lopus apkaus un pie reizes arī putnus. Razmjotnovs viņu atbalstīja, un, kādu brīdi svārstījies, Davidovs piekrita.

turklāt tika nospriests un partijas sapulces protokolā ierakstīts: izvērst pastiprinātu aģitācijas kampaņu pret lopu ļaunprātīgu izkaušanu, šai nolūkā visiem partijas biedriem vajadzēja uzņemties pienākumu — tajā pašā dienā apstaigāt ciema mājas. Nolēma tiesai pagaidām nevienu nenodot, bet nogaidīt aģitkampaņas rezultātus.

—    Tādā kārtā lopiņi un putni tiks labāk saglabāti. Citādi uz pavasara pusi ciemā nedzirdēsim ne vērsi baurojam, ne gaili dziedam, — teica iepriecinātais Naguļnovs, protokolu ielikdams aktu vākos.

Kolhoznieku sapulce labprāt nolēma ieskaitīt kopīpašumā visus dzīvniekus, jo darba un piena lopi jau bija pārņemti sabiedrības rīcībā un lēmums attiecās tikai uz jaunlopiem, aitām un cūkām, bet. par putniem iedegās garas debates. Sevišķi pretojās sievietes. Uz beigām viņu ietiepību salauza. Milzīgi nopelni šajā ziņā bija Naguļ- novam. Tas bija viņš, kas, piespiedis pie ordeņa savas slaidās delnas, iedvesmīgi .runāja:

—    Sievelītes, manas dārgās! Nedzenieties pēc vistām un zosīm! Ja mugurā nenoturējāties, tad uz astes ne tik. Lai arī vistiņas mājo kolhozā. Uz pavasara pusi izrakstīsim kubatoru, kas mums būs klukstētāju vietā un dos simtiem cālēnu. Ir tāda mašīna — kubators, tā vareni izperina cāļus. Lūdzamas, nestīvējieties! Tās taču būs jūsu vistiņas, tikai kopus sētā. Vistu privātīpašuma nedrīkst būt, dārgās krustmāmuļas! Un kāds jums no tām labums? Tagadiņ vistas tikpat nedēj. Bet pavasara pusē ar tām raižu bez sava gala. Te viņa, tas ir, vista, iekuļas sakņu dārzā un izknābā dēstus, te atkal tā, kauču to trejkārt jupis parautu, olu nomet kaut kur paklētē, vai arī sesks tai norauj galvu . . . Vai mazums likstu var atgadīties? Un katru mīļu dieniņu jums jālien kūtī apčamdīt, kurai ir ola un kura palikusi tukšiniece. Tikmēr ložņāsi, kamēr iedzīvosies vistu utīs un citās sērgās. Tikai nonīkšana ar tām, un sirdij nekāda iepriecinājuma. Bet kāda dzīvošana vistiņām būs kolhozā? Kā pa kāzām! Apkopšana būs labu labā: pieliksim kādu večukiou, kas palicis atraitņos, kauču vai vec- tēluku Akimu Beshļebnovu, lai viņš cauru dienu tās izčamda un pa laktām ložņā. Darbs priecīgs un viegls, taisni kā priekš večukiem. No tādas padarīšanas šļuku savu mūžu nedabūsi. Dodiet, drostaliņas manas, piekrišanu.

Sievas pasmējās, nopūlās, patērgāja un «deva piekrišanu».

Tūlīt pēc sapulces Naguļnovs un Davidovs gāja apstaigāt sētas. Jau no pirmā kvartāla viņi pārliecinājās, ka lopus patiešām apkau j visās mājās . .. Ap pusdienas laiku viņi iegriezās arī pie vectēva Sčukara.

—    Viņš ir aktīvists, pats daudzināja, ka kustonīšus jātaupa. Vectēvs nebūs kāvis, — apgalvoja Naguļnovs, ieejot Ščukara pagalmā.

«Aktīvists» gulēja gultā, kājas izslējis. Krekls viņam bija uzrauts līdz pat pinkās saveltajai bārdelei, bet liesajā, bālajā, ar garu, sirmu spalvu apaugušajā vēderā bija iezīdušās otrādi apvērstas kādus sešus litrus lielas māla bļodas asās malas. Abās pusēs tai kā dēles rēgojās divi radziņi. Vectēvs Ščukars nepaskatījās uz ienācējiem. Uz krūtīm kā mironim sakrustotās rokas viņam drebēja, 110 dobuļiem izspiedušās, sāpēs ārprātīgi izvalbītās acis lēnām grozījās. Naguļnovam pat likās, ka istabā patiešām ir līķa smaka. Resna Ščukariene stāvēja pie krāsns, bet ap gultu kā žigla, melna pele rosījās pūšļotāja — vecā Mamičiene, kas visā apkaimē bija plaši pazīstama ar to, ka prata likt radziņus, uzgāzt čuguna podus, ievilkt izmežģītus kaulus, nolaist un apvārdot asinis, kā arī jzdarīt abortus ar dzelzs adāmo adatu. Pašreiz viņa «dziedināja» nelaimīgo vectēvu Sču- karu.

Davidovs iegāja un acis vien iepleta:

—   Labdien, vecotēv! Kas tev tur uz vēdera?

—    M-m-m-m-okos! Ar vē-ē-ē-ēderu! … — divos paņēmienos ar pūlēm izspieda vectēvs Ščukars. Un tūlīt arī iespiedzās smalkā balstiņā, iesmilkstēdamies kā kucēns: — Ņ-ņem nost podu! Ņem nost, ragana! Oi, man pārplīsīs vēders! Oi, mīlīši, glābiet!

—    Pacieties, pacieties! Tūdaļ būs vieglāk, — čukstus labināja vecā Mamičiene, vellīgi pūlēdamās atraut bļodas malas, kas bija iezīdušās ādā.

Bet vectēvs Ščukars pēkšņi iegaudojās kā plēsīgs zvērs, iespēra pūšļotājai un ar abām rokām ieķērās bļodā. Tad viņam palīgā piesteidzās Davidovs: paķēris 110 krāsns priekšas malkas šķilu, viņš atgrūda veceni un ar pagali zvēla pa bļodas dibenu. Tā sašķīda, no lausku apakšas svelpdams iz.brāzās gaiss, vectēvs Ščukars dziļi nožagojās, atvieglinājumā aši uzelpoja un bez pūlēm norāva radziņu. Davidovs paskatījās uz vectēva vēderu, kas pacēlās no šķembu apakšas kā milzīgs, sazilējis puns, un nokrita uz sola, smakdams nevaldāmu smieklu lēkmē. Pa vaigiem viņam plūda asaras, cepure novēlās, pari acīm nokarājās melno malu šķipsnas . ..

Vectēvs Ščukars bija sīksts! Tikko vecā Mamičiene sāka gausties par sasisto bļodu, viņš nolaida lejup kreklu un piecēlās.

—    Ak manu sūro nedienu! — vecā skaļi vaimanāja. — Saplēsa, nešķīstais gars, trauku! Šitādus dziedināt, nekādas pateikšanās.

—    Vācies prom, vecene! Tūdaļ prom no šejienes! —• Ščukars norādīja ar roku uz durvīm. — Par mata tiesu man dzīvību neizpūti! Pret tavu pauri šitano podu vajadzēja sasist! Vācies, citādā vīzē tapšu par slepkavnieku! Es šitanajās padarīšanās ešu zvērīgs!

—   No kā tas tev lēcās? — Naguļnovs iejautājās, tikko aiz Mamičienes aizcirtās durvis.

—    Oh, dēliņi, žēlumnieki, ticiet: bezmaz kājas atstiepu. Divas dienas un naksniņas no sētas neizgāju, ūzas rokā vien turēju . . . Tāda skrejamā kaite bija piesitusies — nekādā vīzē noturēt. Kauču vai izstiepies, tek vienā tecēšanā kā vārgoņa zoslēnam: katru mīļu momentiņu …

—    Gaļu sarijies?

—    Gaļu …

—   Telīti nokāvi?

—   Nava vairs telītes . .. Nekādā labumā man tā negāja . . .

Makars nokrekšķējās, naidīgi nolūkojās uz vectēvu un caur zobiem nošņāca:

—    Tev, vecajam sātanam, vajadzēja uz vēdera uzgāzt nevis bļodu, bet trīsspaiņu katlu! Lai tas tevi ar visām ķeskām iesūktu. Redzēsi, padzīsim no kolhoza, ne tāda skrejamā kaite vien piemetīsies! Kāpēc nokāvi?

—    Kārdināšanā kritu, Makaruška … Vecene apvārdo ja zobus, kā nakts dzeguze, viņa allažiņ piekūkos… Jūs pažēlojiet . .. Biedri Davidov! Mēs bijām draugos, nesviediet mani ārā 110 kolhoza. Tā jau diezgan ešu izcieties par savu labo . ..

—    Nu, ko tu ar tādu iesāksi? — Naguļnovs atmeta ar roku. — Ejam, Davidov! Paklau, vārguli! Sajauc šautenes eļļu ar sāli un izdzer, kā ar roku noņems.

Vectēvam Ščukaram apvainojumā iedrebējās lūpas.

—    Par apsmieklu mani pataisi?

—   Es taisnību runāju. Vecajā armijā mēs tā vien glābāmies ar vēderiem.

—    Vai tad es no dzelzs ešu, vai? Ar ko nedzīvu šaujamo tīra, tas man arīdzan jādzer? Neparko! Labāk saule- nēs nobeigšos, bet eļļu nedzeršu!

Otrā dienā, nepaguvis nobeigties, vectēvs Ščukars jau steberēja pa ciemu, visiem pretimnācējiem stāstīdams, ka viņu apciemojuši Davidovs ar Naguļnovu, lūguši viņam padomu par sējas inventāra remontu un citās kolhoza padarīšanās. Stāstījuma beigās vectēvs ieturēja ilgāku starpbrīdi un, smēķi uzlīdams, nopūtās:

—    Maķentiņ biju sasirdzis, bet, pavei, viņi jau klāt. Nevar bez manis iztikt. Visvisādas zāles piesolīja. «Sak, dakterējies, vecotēv, citādi, lai dievs pasarga, vēi nobeigsies, bet mēs bez tevis postā aiziesim!» Un patiešām aizietu postā, tik tiešām kā dievs debesīs! Kolīdz kas — aicina mani uz šūniņu: rasi, kādu padomiņu došu. Es pulka nerunāju, toties ar prātu. Mans vārds secen nepaies! — un pavērās sarunu biedrā ar izbalējušām, draiskām ačelēm, vērodams, kādu iespaidu atstājis stāstījums.

18. n o d a ļa

Un atkal sāka mutuļot Dārdu Gravas ciems, kas jau šķita pierimies . . . Lopu kaušana mitējās. Uz kopējām kūtīm divas dienas un naktis dzina un vilka gan melnas, gan baltas aitas un kazas, maisos stiepa vistas. Ausis krita ciet no lopu auriem, putnu kladzināšanas un ķērkšanas.

Kolhozā jau skaitījās simt sešdesmit saimniecību. Tika noorganizētas trīs brigādes. Kolhoza valde pilnvaroja Jakovu Lukiču sadalīt nabadzīgajiem zemniekiem, kuriem trūka apģērbu un apavu, budžu puskažociņus, zābakus un citas valkājamas drēbes. Iepriekš tika sastādīti saraksti. Izrādījās, ka visus apmierināt valde nespēj.

Titoka mājā, kur Jakovs Lukičs sadalīja budžiem konfiscētos apģērbus, līdz tumsai neapklusa kņada. Turpat uz vietas blakus klētij tieši sniegā noāva kājas, uzlaikoja stipros budžu apavus, vilka mugurā mēteļus, svārkus, jakas, puskažociņus. Laimes lutekļi, kuriem komisija bija nolēmusi uz turpmākās izstrādes rēķina izsniegt drēbes vai apavus, turpat klēts piejumē izģērbās, apmierināti krek- šķēdami, acīm mirdzot un melnīgsnējās sejās atplaiksnoties skopiem, trīsuļojošiem smaidiem, steidzīgi savīstīja savus vecos, ielāpu ielāpos sadiegtos kankarus, un ietērpās jaunajās drānās, kurām miesas vairs nespīdēja cauri. Bet, iekams kāds ko paņēma, bija bez sava gala sarunu, padomu, skaļi izsacītu šaubu, šķendēšanās … Davidovs bija licis izsniegt Ļubiškinam svārkus, bikses un zābakus. Sa- drūmušais Jakovs Lukičs izvandīja no lādes veselu kaudzi apģērbu gabalu un nometa Ļubiškinam pie kājām:

—    Izvēlies pēc sirdsapziņas.

Notrīcēja atamanietim ūsas, sāka» drebēt rokas … Meklēja un meklēja sev svārkus — sviedri tecēja aumaļām! Izmēģina vadmalu uz zoba, aplūko pret gaismu: vai tikai cirmeņi un kodes nav maitājuši, minūtes desmit burza melnajos pirkstos. Bet visapkārt karsta elpa, vāvuļošana:

—    Ņem ciet, bērni vēl valkās.

—   Vai tev acu pierē nav? Neredzi, ka drāna apgriezta uz otru pusi?

—    Ko nu muldies!

—    Pievāc pats!

—    Ņem ciet, Pavlo!

—    Neņem, pielaiko citu!

Ļubiškinam seja kā sarkans, apdedzināts ķieģelis, viņš košļā melno ūsu staru, kā trenkāts meža zvērs lūkojas apkārt, sniedzas pēc citiem svārkiem. Viņš izvēlējies. Svārki, ka prieks skatīties. Iegrūž savas milzīgi garās rokas piedurknēs, tās sniedzas viņam līdz elkoņiem, šuves plccos šņarkst. Un atkal, mulsi un satraukti smaidīdams, viņš rakņājas drēbju gubā. Acis šaudās apkārt kā mazam bērnam gada tirgū pie pārmērīgi bagātīga rotaļlietu klāsta; uz lūpām tik dzidrs, bērnišķīgs smaids, ka tiešām kāds varētu tēvišķīgi noglāstīt galvu septiņas pēdas garajam atamanietim Ļubiškinam. Un tā visu pēcpusdienu nevarēja izvēlēties. Bikses un zābakus uzvilka un, nopūtu apspiedis, sacīja sadrūmušajam Jakovam Lukičam:

—    Rīt vēl atnākšu uzlaikot.

No sētas aizgāja jaunās biksēs ar platiem sarkaniem lampasiem un čīkstošiem zābakiem kājās, kļuvis uzreiz par desmit gadiem jaunāks. Tišām devās pa olnīcu, lai gan tur nemaz nevajadzēja iet, šķērscelēs bieži apstājās, lai aizpīpētu vai arī patērzētu ar pretimnācējiem. Stundas trīs gāja līdz mājām, dižojās, un pievakarē pa visu ciemu jau izplatījās valodas: «Ļubiškinu saposuši kā uz karadienestu! Augu dienu meklējies drēbes… Viscaur jaunā kārtā gaja mājās, kājās svētku bikses. Soļoja kā gārnis, liekas, pat ceļa zem kājām nejuta .. .»

Djomkas Ušakova sievelīte gandrīz vai paģība uz lādes, ar mokām atvilka viņu nost. Uzģērba krokainus vadmalas lindrakus, kas agrāk bija piederējuši Titoka sievai, uzvilka jaunus kājavus, uzsedza puķainu lakatiņu, un tikai tad visiem krita acīs, tikai tad saskatīja, ka Djomkas sievelīte nepavisam nav neglīta vaigā un augumā visai smuidra. Un kā lai viņa, sērdienīte, nenoģībtu pie visiem šiem kolhoza labumiem, ja savā sūrajā mūžā ne reizes laba kumosa mutē nebija ņēmusi, jaunu jaciņu mugurā nebija vilkusi? Ka lai viņai nenobālētu nemitīgā trūkuma un izsalkumā apvītušās lūpas, kad Jakovs Lukičs no tīnes izvēla veselu gubu sieviešu tērpu? Gadu pēc gada viņa dzemdēja bērnus, tīstīdama zīdaiņus satrusējušos autiņos un novalkāta aitadas skrandā. Un pati, aiz sirdēstiem un mūžīgām nedienām zaudējusi agrāko skaistumu, veselību un žirgtumu, visu vasaru staigāja vecos — kā siets izdilušos lindrakos, bet ziemā, izmazgājusi savu vienīgo kreklu, kas mudžēt mudžēja no utīm, kaila sēdēja ar bērniem uz.krāsnsaugšas, jo nebija ko vilkt mugurā .. .

—    Mīļie! … Labiņie! . .. Pagaidiet, es varbūt neņemšu šos brunčus . .. Apmainīšu .. . Man varbūt kaut ko bērniņiem … Mišatkam… Duņaškai… — viņa dulburīgi čukstēja, ieķerdamās lādes vākā un nenovērsdama kvēlojošās acis no apģērbu daudzkrāsainā blāķa.

Davidovam, kam neviļus gadījas redzēt šo ainu, notrīsēja sirds … Viņš izspraucās pie lādes un apjautājās:

—    Cik tev, pilsonīt, bērnu?

—   Septiņi gabali… — čukstus atbildēja Djomkas sieva, saldās gaidās bīdamās pacelt acis.

—   Vai tev šeit ir bērnu drēbes? — Davidovs klusām ievaicājās Jakovam Lukičam.

—    Ir.

—   Izsniedz šai sievietei no bērnu lietām visu, ko viņa sacīs.

—    Būs viņai par treknu! …

—    Tas tik vēl trūka!,… Ko? … — Davidovs nikni atņirdza muti, atsegdams trūkstošā priekšzoba spraugu, un Jakovs Lukičs aši noliecas pie tīnes.

Parasti balamutīgais un zobgalīgais Djomka Ušakovs stāvēja aiz sievas, klusībā aplaizīdams izkaltušās lūpas un elpu aizturējis. Pēc pēdējiem Davidova vārdiem viņš paskatījās uz to. .. No greizajām Djomkas acnn kā sula no nobrieduša augļa pēkšņi izsprāga asaras. Skriešus viņš metās uz izeju, ar kreiso roku grūstīdams cilvēkus, bet ar labo aizsegdams acis. Izlēcis no pajumes, Djomka aizgāja no sētas kaunēdamies, no ļaudīm slēpdams savas asaras. Bet tās ritēja no delnas melnā vairoga apakšas pa vaigiem cita pēc citas — spodras un mirdzošas kā rasas lāses.

Pievakarē uz mantu dalīšanu atsteidzās arī vectēvs Ščukars. Gandrīz bez elpas viņš iebruka kolhoza valdes mājā — pie Davidova.

—    Būsiet sveicināti, Davidova biedri! Lai jums laba ve- selībiņa!

—    Sveicināts!

—    Uzrakstiet man blanku!

— Kādu blanku?

—    Drēbju dabūšanai.

—    Kālab lai mēs tev drēbes dotu? — Naguļnovs, kas sēdēja pie Davidova, pacēla savus platos uzacu lokus. — Par to, ka telīti nobendēji?

—    Kas vecus grēkus piemin, Makaruška, tam lai mēle nokalst, vai ne? Un kālabad lai man nedotu? Kam postu nodarīja, kad Titokam mantu aprakstīja? Man ar Davidova biedri. Viņam kauču galvu pārsita, kas tīrie nieki, bet kādā vīzē suņtēviņš man kažoku sadīrāja, ko? Atlika tikai kankari kājautiem. Padomju valdīšanas dēļ man jāizcieš mocības, bet tagadiņ nekas nepienākoties? Labāk Titoks man būtu pauri sašķaidījis nekā kažoku aizticis. Tas taču vecenes kažoks! Par to viņa mani vēl stāvus kapā iedzīs, bet kā tad būs? Eku, posis un bēdas!

—    Nevajadzēja skriet, tad kažoks būtu vesels.

—    Kā — nevajadzēja skriet? Bet. vai tu, Makaruška, nedzirdēji, kā šitanā Tiloka ragana plosījās? Rīdīja man virsū suņtēviņu, bļaustījās: «Pucī viņu! Ņem viņu, Serko! Viņš teitan viskaitīgākais!» Pavei, arīdzan Davidova biedrs var apliecināt.

—   Lai gan tu esi vecūksnis, bet muldēt muldi par deviņiem mēmiem!

—    Davidova biedri, aplieciniet!

—    Es lāgā neatceros …

—   Tik tiešām kā dievs debesis, tā viņa ārdījās! Nu, maķentiņ es nobijos un, protams, laidu ļekas vaļā. Bijis šitanais suņtēviņš kā citi taksīši, bet tas jau briesmonīgāks par tīģeri!

—   Neviens tev suni virsū nerīdīja, tu mels blēņas.

— Makaruška, vanadziņ, tu taču neatceries! Pats toreiz nobijies, nemaz vairs nebiji cilvēka ģīmī, kā lai tu atcerētos? Es, grēka gabals, toreiz vēl nodomāju: «Ma- kars tūdaļ ņems kājas pār pleciem!» Bet, kā suņtēviņš mani pa sētu vazāja, to es pārlieku skaidri atceros. Nebijis ši- tanā nezvēra, Titoks no manām rokām dzīvs neizspruktu, dieva vārds! Es ešu briesmonīgs!

Naguļnovs saviebās kā zobu sāpēs un sacīja Davidovam:

—   Izraksti viņam ātrāk, lai vācas ratā.

Taču vectēvs Ščukars šoreiz bija runīgāks nekā jebkad agrāk.

—    Es, Makaruška, jaunās dienās uz dūrēm kuru katru ..;

—    Eh, nepļurksti, apriebies! Varbūt izrakstīt tev trīs- spaiņu podu? Lai būtu ar ko vēderu dakterēt?

Līdz sirds dziļumiem aizvainotais vectēvs Ščukars klusēdams paķēra zīmi un neatvadijies izgāja. Bet, saņēmis no Jakova Lukiča rokām ērtu plikādas kažociņu, atkal atguva labo omu. Ačeles viņam apmierināti samiedzās un priekā dzirkstīja. Ar pirkstu galiem — kā sāli no trauciņa — viņš saņēma kažoka stērbeli, pacēla uz augšu kā sievišķis svārkus, vīkšīdamies brist pāri peļķei, klakšķināja mēli un dižojās kazakiem:

—    Pavei, kas par kažociņu! Sviedriem vaigā nopelnīts! Visi taču zina: kad mēs aprakstījām Titoka mantas, viņš ar tapu gāzās virsū Davidova biedram. «Pagalam mans drauģelis!» nodomāju. Tūdaļ metos palīgā un kā varonis atsitu uzbrukumu. Nebijis es tuvumā — Davidovam beigas!

—    Ļaudis runā, ka tu esot mucis no suņa un pakritis, bet suns tevi plūkājis aiz ausīm kā vepri, — ieminējās kāds no klausītājiem.

—          Muldēšanās! Kas tie tagadiņ par ļaudīm: melo ka ausis kust. Ko teitan suns? Suns ir nešķīsts muļķa lopiņš. Cilvēka valodas neapjēdz … — un vectēvs Ščukars veikli nogrieza sarunu uz citu pusi.

19. nodaļa

Nakts …

Uz ziemeļiem no Dārdu Gravas, tāltālu aiz stepes pauguru verdžu krēslainajām nogāzēm, aiz liekņām un iepla- kam, aiz mežu blīvēm ir Padomju Savienības galvaspilsēta. Pāri tai — elektrisko uguņu pali. To trīsošā, zilganā mirga kā klusa ugunsgrēka atblāzma plešas virs daudzstāvu namiem, aizēnodama pusnakts mēness un zvaigžņu nevajadzīgo gaismu.

Pusotra tūkstoša kilometru atstatu no Dārdu Gravas ciema akmenī kaltā Maskava dzīvo ari naktī: žēli un aicinoši skan lokomotīves svilpes, kā milzu harmoniku treļļi iedziedas automobiļu signāli, šķindēdami smilkst un dārd tramvaji. Bet aiz Ļeņina mauzoleja, aiz Kremļa mūriem augstu saltajā vējā pret spozmes pielietajām debesīm dreb un plīvo sarkanā karoga audekls. Baltās elektriskās gaismas apmirdzēts, tas kūsādams deg un viļņo kā plūstošas sārtas asinis. Augstu gaisā spēji uzvirpuļo vējš, uztver uz mirkli smagnēji noplakušo karogu, un tas atkal no jauna uzpland augšup, tiekdamies gan .uz rietumiem, gan austrumiem, deg un kvēlo sarkanīgās dumpja liesmās, aicina uz cīņu …

Pirms divi gadiem naktī, atrazdamies tai laikā Maskavā, Viskrievijas Padomju kongresā, Kondrats Maidaņņikovs aizgāja uz Sarkano laukumu. Paskatījās uz mauzoleju, uz debesīs uzvaroši zaigojošo sarkano karogu un steidzīgi norāva no galvas budjonovku. Ar kailu galvu, atpogātā pašaustas vadmalas svārkā viņš stāvēja ilgi un nekustīgi . ..

Dārdu Grava nakts stingst dziļā klusuma. Dzirkst vientuļie apkaimes pauguri, ko, gluži kā gulbja dūnas, klāj nesen uzsnidzis sniegs. Gravās, krantīs un stepes zālē ielijušas tumšzilgas ēnas. Greizo Ratu dīsele gandrīz pieskaras apvāršņa malai. Kā melna svece pret smagnēji augstajām, melnajām debesīm sniedzas piramīdpapele ciema padomes tuvumā. Čalodams, kā burvja vārdus murminādams, upītē ieplūst avota strauts. Tekošajā upes ūdenī var redzēt, kā, beigušas pasaulei atmirdzēt, nokrīt zvaigznes. Ieklausies nakts šķietamajā klusumā, un tu, draugs, dzirdēsi, kā zaķis, barību meklēdams, ar gremzdu sulā apdzel- tējušajiem zobiem grauž un skrubina zariņu. Mēnesnīcā uz ķirša stumbra blāvi spīguļo sasalušo sveķu dzintarai- nais receklis. Norauj to un apskaties: sveķu pikucītis, līdzīgi nobriedušai, neskartai plūmei, pārklājies ar liegu miglas plīvu. Paretam no zariņa nodrūp ledus drīksniņa — kristāla tinkšķienu nakts ietin klusuma segā. Stingi nekustīgas ir ķiršu atzarītes ar robainiem, pelēkiem pumpuri- ņiem; bērni tos dēvē par «dzeguzes asarām» …

Klusums …

Un tikai rītausmā, kad no ziemeļu puses, no mākoņu apakšas saltām spārnu vēdām noglaudīdams sniegu, atlido Maskavas vējš, Dārdu Gravā ieskanēsies agrīnās dzīves balsis: birzīs iečaukstēsies kailie papeļu zari, sasaukdamās ieparkšķēsies irbes, kas ziemu uzturas ciemata tuvumā, meklēdamas piedarbos barību. Tās aizlidos pavadīt dienu sarkankārklu audzēs, krauju smilšainajās nogāzēs, atstādamas pie pelavniekiem sniegā krustadūrieniem izrakstītus pēdu starainos dzīpariņus un salmu pabiras. Iemausies teļi, prasīdamies pie mātēm, sirdīgāk iebrēksies kopīpašumā pārņemtie gaiļi, pāri ciemam uzvēdīs kizjaka kodīgi rūgtenā dūmaka.

Bet, kamēr pār ciemu nolaidusies nakts, Kondrats Maidaņņikovs visā Dārdu Gravā, šķiet, ir vienīgais cilvēks, kas neguļ. Mutē viņam ir sūrums no pašaudzētās tabakas, galva — kā atvasaru bumba, no smēķēšanas šķērma dūša…

Pusnakts. Un Kondrats atceras līksmo uguņu blāzmu virs Maskavas un redz bargi un spīvi plīvojam sarkano audeklu, kas klājas pāri Kremlim, pāri bezgalīgajai pasaulei, kur aiz Padomju Savienības robežām rūgtas asaras lej daudzi tādi paši grūtdieņi kā Kondrats. Un prātā nāk vardi, ko kādreiz bērnībā viņam sacīja nelaiķa māte, lai nosusinātu dēla asaras:

— Neraudi, dārgumiņ Kondrat, nekaitini dievu. Nabaga ļaudis visā plašajā pasauiē katru mīļu dieniņu lej asaras, sūrojas debesu tēvam par savu postu, par bagātniekiem, kas sarausuši sev visas bagātības. Bet dievs licis nabagajiem ciest. Un viņš noskaitīsies, ka nabagie un izsalkušie allaž raud un gaužas, viņš ņems un savāks visas asaras, no tām taps migla, viņš to nometīs zilajā jūrā un ietīs debesis necaurredzamā plīvurā. Un tūdaļ jūrās apmaldīsies kuģi, pazaudēdami savus ūdens ceļus. Uzskries kuģis uz jūras ugunsakmens un nogrims. Vai arī dievs tas kungs 110 asarām iztaisīs rasu. Vienā naktī nokritīs sāļa rasa uz druvām pa visu pasauli, gan mūsējā zemē, gan arī svešās valstības aiz trejdeviņām jūrām, no asaru sūruma nokaltīs visa labība, un pasaulē celsies liels bads un sērgas … Tālab nabagiem neklājas gausties, citādi sagaudos sev postu un iznīcību .. . Vai saprati, mīļumiņ? — Un cieši piekodināja: — Lūdz dievu, Kondratuška! Tavu lūgšanu viņš drīzāk uzklausīs.

—    Bet vai mēs esam nabagi, māmiņ? Vai tētis ir nabags? — mazais Kondrats tincināja savu dievbijīgo māmuļu.

—    Nabagi, dēliņ, nabagi.

Kondrats nokrita ceļos tumšās vecticībnieku svētbildes priekšā, skaitīja lūgsnas un berzēja acis, līdz tās kļuva sausas, lai piktais dievs nemanītu nevienas asariņas.

Guļ Kondrats un kā tīkla linumu pārcilā atmiņā pagātni. No tēva puses viņš bija Donas kazaks, bet tagad — kolhoznieks. Daudz ko viņš pārdomājis neskaitāmajās un kā stepes ceļi garajās naktis. Karadienestā Kondrata tēvs kopā ar savu sotņu ar pletni bija pēris un ar zobenu kapājis streikojošās Ivanovovozņesenskas audējas, aizstāvēdams fabrikantu intereses. Tēvs nomira, Kondrats izauga liels un 1920. gadā kapāja baltos poļus un vrangeliešus, aizsargādams savu — padomju varu, to pašu Ivanovovozņesenskas audēju varu pret fabrikantu un viņu algotņu uzbrukumu.

Kondrats jau sen vairs netic dievam, bet tic Komunistu partijai, kas visas pasaules darbaļaudis ved uz brīvību, uz gaišzilgu nākotni. Viņš aizvedis uz kolhoza kūtīm visus lopiņus, visus putnus līdz pat pēdējam cālēnam. Viņš ir par to, lai maizi ēstu un zāli mīdītu tikai tie, kas strādā. Viņš cieši, neatraujami saaudzis ar padomju varu. Un tomēr Kondratam naktīs nenāk miegs… Nenāk tāpēc., ka sirdī ložņā odze — žēlums pēc savas mantas, pēc savas plikās nabadzības, no kuras pats labprātīgi atsacījies. Kā odze sirdī saritinājies žēlums stindzina sirdi saltās skumjās un smeldzē …

Agrāk caura diena viņam parasti pagāja vienā rosībā: no rīta saliek barību vēršiem, govij, aitām un zirgam, padzirdina tos; pusdienas laikā atkal stiepj no piedarba siena un salmu klēpjus, bīdamies izbirdināt kaut vai vienu stiebriņu, vakarā atkal jāapkopj. Un arī naktī vairāk reižu aizstaigā uz kūti apraudzīt lopiņus un salikt zem kājām izvazāto sienu karklēs. Saimnieka rūpes sirdij bija iepriecinājums. Bet tagad Kondrata kūts tukša un izmirusi. Nav pie kā aiziet. Tukšas stāv karkles, zedeņu vārti līdz galam vajā, un visu garo nakti nav dzirdams pat gaiļa skandiens; nav pēc kā nakts ritējumā nosacīt laiku.

Tikai tad pazūd skumjas, kad jādežurē kolhoza zirgu stallī. Dienā turpretim viņš pamanās jo ātrāk aiziet no mājām, lai nevajadzētu skatīties uz baismīgi tukšo pagalmu, lai neredzētu sievas sērīgās acis.

Lūk, patlaban viņa guļ tam blakus, elpo vienmērīgi. Uz krāsns pagrozās Hristiška, saldi nošmaukstina lūpas, miegā ielalinās: «Tētukiņ, Iēnītiņām! . … Lēnītiņām, lēnī- tiņām …» Miegā viņa droši vien redz savus īpatnējos gaišos bērna sapņus; viņai viegli dzīvot, viegli elpot. Viņu iepriecina tukša sērkoku kārbiņa. Viņa sadomās un no tās iztaisīs kamaniņas savai lupatu lellei. Ar tām varēs noņemties līdz vakaram, un nākamā diena uzsmaidīs viņai ar jauniem priekiem.

Bet Kondrats nomokās ar savām domām. Viņš sapinies ta jās kā zivs tīklā … «Kad tu reiz no manis atstāsies, sasodītā žēluma odze? Kad tu reiz iznīksi, nešķīstā ložņa? … Un kas tā par sērgu? Eju garām steliņģiem, kur stāv sveši zirgi, un man ne silts, ne auksts, bet, kolīdz nonāku pie savējā un paskatos viņam uz muguru, pa kuru līdz pašam astes stumbenim kā siksna aizstiepjas melnā svītra, vai palūkojos uz iezīmēto kreiso ausi, — tūdaļ krūtīs kas iesūrstas, un viņš man šai brīdi tuvāks par paša sievišķi. Un tā vien tīkoju nolikt viņam saldāku sieniņu, vārpot- naināku, smalkāku. Un citiem tāpat: katram sāp sirds par savējo, bet par svešiem — rauj viņu kociņš! Tagadiņ taču nav vairs svešu, visi mūsējie, bet tā nu iznāk … Vājākos negrib kopt, tie liekas sveši… Vakar dežurēja Kužen- kovs, pats neveda zirgus dzirdināt, bet norīkoja puišeli; tas uzsēdās zirgam mugurā un visu baru auļos aiztrieca pie upītes. Padzērās kāds vai nepadzērās, kas viņam raižu, atkal lēkšos atpakaļ uz stalli. Bet pamēģini vārdiņu bilst, tūdaļ ņirdz zobus: «A-ā, tev vairāk vajag nekā citiem!» Tas tālab, ka ik mazumiņš grūtos pūliņos iegūts. Kam visa kā gana, tam, rasi, nav tāda žēluma … Ka tik neaizmirstu rīt pateikt Davidovam, kā Kuženkovs zirgus dzirdināja.

Pie tādas kopšanas zirdziņš pavasari pat ecēšas pakustināt nejaudās. Rīt no rīla jāpalūkojas, kā gādā par vistām, — meitieši gvelž, ka septiņas jau nobeigušās šauro telpu dēļ. Eh, grūti gan! Un kālab vajadzēja putnus uzreiz savest kopā? Būtu pa gailītim katrā sētā atstājuši stundeņa vietā … Veikaliņā nav preču, bet Hristiša basām kājām. Kauču ^ai izstiepies — vajadzētu viņai apavus! Bet palūgt Davidovam sirdsapziņa nejau j … Nē, lai ziemu nodzīvo pa krāsnsaugšu, bet vasaru var iztikt bešā.» Kondrats domā par trūkumu, kāds, piecgadi ceļot, jāpacieš visai zemei, vīsta zem raupjās segas dūres un garā dusmīgi saka tiem Rietumu strādniekiem, kas nav komunistu pusē: «Pārdevāt mūs par labu samaksu, ko saņēmāt no saviem saimniekiem. Apmainījāt mūs, brālīši, pret pilnu vēderu! . . . Kādēļ pie jums vēl aizvien nav padomju varas? Kādēļ tāda aizkavēšanās? Ja draņķīgi klātos, jūs jau tagadiņ būtu revolūciju iztaisījuši, bet, redzams, cepts gailis jums dibengalu vēl nav izknābājis, tādēļ raustāties, nevarat sadūšoties, ejat nesaderīgi, kaut kā Jogu Jogiem … Bet gan viņš jūs paknābās! Līdz kaulam paknābās! … Jebšu jūs pāri robežai neredzat, cik grūti mums pacelt saimniecību? Kādu trūkumu mēs izciešam, staigajam gandrīz basām kājām, puspliki, bet sakožam zobus un strādājam. Kauns jums būs, brālīši, ierasties pie pilnas bļodas! Vajadzētu uzcelt tādu augstu, augstu stabu, lai jums visiem tas būtu saredzams, es uzrāptos tam pašā galā un tad gan jūs izlamātu no panckām ārā! . . .» Kondrats iegrimst miegā. No lūpām viņam izkrīt smēķis un vienīgajā kreklā izdedzina lielu, melnu caurumu. Viņš pamostas no deguma sāpēm, pieceļas un, čukstus šķendēdamies, tumsā meklē adatu, lai salāpītu kreklu, citādi Anna no rīta ieraudzīs un pāris stundu urdīs viņu par šo caurumu .. Taču adatu viņš neatrod. Un atkal aizmieg.

Gaismai austot, atmodies, viņš iziet aiz pakša sevis pēc un pēkšņi izdzird kaut ko dīvainu: kopīpašumā pārņemtie, vienā pūnī sadzītie gaiļi visi reizē daudzbalsīgā un varenā korī rauj vaļā dziesmu. Izbrīnā atplētis aiztūkušās acis, Kondrats pāris minūšu klausās saskanīgos, nerimtīgos gaiļu kliedzienus un, kad steigšus apklust pēdējais, aizkavējies «ki-ke-ri-gūuu», miegaini pasmaida: «Ir gan rīkles velna pagalēm! Taisni kā ragu mūzika. Kas viņu mitekļu tuvumā dzīvo, lai nedomā gulēt vai atpūsties. Bet agrāk — te vienā ciemata galā, te otrā. Ne saskaņas, ne atskaņas… Eh, dzīvīte!» — un aiziet pasnauduļot atmiedzi.

No rīta, iekodis brokastis, Kondrats dodas uz putnu kūti. Vectēvs Akims Beshļebnovs viņam bargi uzbrēc:

—    Ko vazājies tādā agrumā?

—   Atnācu apciemot tevi un vistiņas. Kā labi sviežas, vecotēv?

—    Kādreiz varēja iztikt, bet tagadiņ — lai nedod dievs!

—    Kas vainas?

—    Dienests pie vistām beidz nost.

—    Kālab tā?

—    Padzīvo teitan kādu dieniņu, tad redzēsi! Negantnieki gaiļi cauru dienu plēšas, bez kājām esmu palicis, tiem pakaļ skraidīdams. Arīdzan vistas — liekas, meitiešu dzimuma, bet klūp cita citai sekstē — un jezga pa visu kūti! Kauču tas izčabētu, šitāds dienests! Tūdaļ iešu pie Davidova, lai demobilizē, prasīšos pie bitēm.

—    Gan viņi saradīs, vecotēv!

—    Kamēr šie saradīs, vectēvs kājas atstieps. Un vai tā ir vīriešu padarīšana? Lai nu kā, bet esmu taču kazaks, turku karā kāvies. Bet teitan — līksmojies, sirds! — nolikuši vistām par ģenerāli. Tikai divi dieniņas, kopš amatā esmu stājies, bet jau tagadiņ bērnuki ēd nost. Kad eju mājās, viņi, nešķīstnieki, apstāj un auro: «Vectēvs vistu- rauģis! Vectēvs Akims vislurauģis!» Agrāk visi mani cienīja un godāja, bet tagadiņ — vecuma dienās būs jālien bedrē apsaukātam par visturauģi! Nē, tā nav nekāda dzīvošana!

—   Liecies mierā, vectētiņ Akim! Ko tu no bērneļiem gribi?

—   Ja tikai bērni vien muļķotos, bet tagadiņ jau arīdzan meitieši viņiem iet talkā. Vakar eju pusdienās. Pie akas stāv Doņeckoju Nasteņka, smeļ ūdeni. «Vai ar vistām tiec galā, vecotēv?» viņa apvaicājas. — «Tieku,» es atbildēju. — «Vai dēj ari kāda vistiņa, vecotēv?» — «Dēt jau dēj, gaišurniņ,» es saku, «bet pakūtri.» Tad viņa, kal- miku ķēvene, iezviedzas: «Pielūko,» šī saka, «lai uz sējas laiku piedētu pilnu vāceli, citādi liksim tev pašam vistas mīt!» Esmu par vecu tādas ņirgas klausīties. Un šitāds dienests man dara gaužu kaunu.

Vecūksnis gribēja vēl ko sacīt, bet pie zedeņiem krūtīs sacirtās divi gaiļi, vienam no sekstes strūkliņā izšāvās asinis, bet otram pie guzas pajuka krietns žūksnis spalvu. Vectēvs Akims teciņus aiztipināja pie tiem, pa ceļam apbruņojies ar žagaru.

Kaut arī bija agra rīta stunda, kolhoza valdē bija daudz ļaužu. Pagalmā pie lievenēm stāvēja kamanās iejūgts zirgu pāris, gaidīdams Davidovu, kas posās braukt uz rajonu. Apseglotais Lapšinova aidinieks kārpīja ar kāju sniegu, turpat mīņājās Ļubiškins, savilkdams seglojuma siksnas. Viņš gatavojās jāt uz Tubjansku, lai ar turienes kolhoza valdi norunātu par trijeru.

Kondrats iegāja pirmajā istabā. Pie galda pa grāmatām rakņājās nesen no staņicas atbraukušais rēķinvedis. Jakovs Lukičs, kas pēdējā laikā bija sakrities un sadrūmis, iepretim sēdēdams, kaut ko rakstīja. Turpat drūzmējās kolhoznieki, kas bija saziņoti siena vešanai. Trešās brigādes brigadieris bakurētainais Agafons Dubcovs un Arkaška Mītenieks kaktā par kaut ko strīdējās ar ciemata vienīgo kalēju Ipolitu Saliju. No blakus istabas atskanēja Razmjotnova spalgā un jautrā balss.

Tikko ieradies, viņš smiedamies steidzīgi stāstīja Davidovam:

— No rīta mazā gaismiņā atnāk pie manis četras vecenes. Par barvedi tām vecā Uļjana, Miškas Ignatjonoka māte. Tu pazīsti viņu? Nē? Milzīga vecene, savus pudus septiņus dzīvsvarā, ar kārpu uz deguna. Ieveļas. Vecā Uļjana aizsvilusies kā pakulas, aiz niknuma rīstās, pat kārpa uz deguna lēkā. Un tūlīt brūk virsū: «Ak tu šāds un tāds, un šitāds!» Man padomē cilvēki, bet viņa šķendējas nešķīstiem vārdiem. Es, protams, stingri nosaku: «Aizver žaunas un pārtrauc gānīšanos, citādi nosūtīšu uz staņicu par valsts varas apvainošanu. Par ko tu esi saniknojusies, es vaicāju?» Bet viņa: «Ko jūs esat sagudrojuši darīt ar vecenēm? Kā jums nav kauna ņirgāties par mūsu vecumu?» Ar mokām izdibināju, kas par lietu. Izrādās, viņas padzirdējušas, ka visas vecenes, kas nav darba spējīgas, kam pāri sešdesmitiem, kolhoza valde pavasarī nolikšot… — Razmjotnovs piepūtās un, smieklus valdīdams, nobeidza: — … ka visas vecenes tvaika mašīnu trūkuma dēļ, ar kurām perina cāļus, kolhoza valde nolikšot pie šā darba. Tāpēc pārskaitušās. Vecā Uļjana spiedz kā aizkauta: «Ko? Mani uz olām sēdinās? Nav tādu olu pasaulē, uz kurām es sēstos! Es jūs visus ar biguli nozvetēšu un pati noslīcināšos!» Ar pūlēm viņas nomierināju. «Neslīcinies, vecomāt Uļjana,» es saku, «tā kā tā mūsu upītē tev noslīkšanai nepietiks ūdens. Tas viss ir blēņas, budžu muldēšana.» Re, kādas lietas, biedri Davidov! Ienaidnieki izplata baumas, bremzē mūs. Es sāku tincināt, no kurienes tādas tenkas, un uzzināju: aizvakar no Karaspēka ciema atnākusi kāda mūķene, nakšņojusi pie Timofeja Borščeva un viņām sastāstījusi, ka, lūk, vistas savācot tālab, lai visas nosūtītu uz pilsētu laksiņiem, bet vecenēm uztaisīšot tādus sevišķa fasona krēsliņus, paklāšot salmus un likšot perēt olas; ja kāda celšot dumpi, to piesiešot pie krēsla.

—    Kur šī mūķene patlaban? — dzīvi iejautājās Naguļnovs, kas ari bija dzirdējis Razmjotnova stāstu.

—   Aizvākusies. Viņa nav muļķe: samuld — un laiž Iekas vaļā.

—    Tādas melnastainas žagatas vajag arestēt un nosūtīt pēc piederības. Būtu dabūjis viņu savos nagos! Uzsietu lindrakus virs galvas un sadotu ar pletni… Bet tu — skaities padomes priekšsēdētājs, taču ciematā var pārnakšņot, kam vien ienāk prātā! Ir gan kārtība!

—   Kāds velns viņus visus var uzmanīt.

Davidovs, uzvilcis virs mēteļa kažoku, sēdēja pie galda un pēdējo reizi pārlūkoja kolhoznieku sapulces apstiprināto pavasara lauku darbu plānu; acis no papīriem nepaceldams, viņš sacīja:

—    Apmelošana — tas mūsu ienaidniekiem ir vecs paņēmiens! Šie parazīti visu mūsu celtniecību grib apķēzīt. Bet mēs viņiem reizēm dodam trumpjus rokās, piemēram, ar šiem putniem …

—    Kā tā? — Naguļnovs piepūta nāsis.

—   Nu, ar to, ka putnus savedām kopā.

—    Nav pareizi!

—    Pareizi, fakts! Nevajadzēja mums ar sīkumiem no- ķēpāties. Sēklas materiāls vēl nav sagādāts, bet mēs grābstāmies gar putniem. Gatavā muļķība! Es sev tagad varētu vai pirkstos kost. Bet rajona komitejā man uzbērs ogles par sēkjas fondu, fakts! Ļoti nepatīkams fakts…

—    Pasaki — kālab putnus nevajag pārņemt kopīpašumā? Sapulce taču piekrita?

—    Ne jau sapulce te svarīga! — Davidovs sapīka. — Kā tu nevari to sajēgt — putni ir sīkums, bet mums jāizdara galvenais: jānostiprina kolhozs, jāpanāk simtprocentīga kolektivizācija, beidzot, jāveic sēja. Un zini, Makar, es nopietni ierosinu, lūk, šitādu lietu.- ar sasodītajiem putniem mēs politiski esam kļūdījušies, fakts, ka kļūdījušies! Šonakt es šo to palasīju par kolhozu organizēšanu un sapratu, kur kļūda: mums taču nodibināts kolhozs, tas ir, artelis, bet mēs rāvāmies uz komūnu. Vai ne? Tas jau ir kreisais novirziens, fakts! Tu padomā! Es tavā vietā (tu to panāci un arī mūs saaģitēji) ar boļševistisku drosmi atzītu savu kļūdu un pavēlētu vistas un citus putnus aizvākt atpakaļ uz mājām. Nu, ko tu saki? Bet, ja tu to neizdarīsi, tad es rīkošos uz savu atbildību, tikko pārradīšos no rajona. Nu, es braucu, uz redzi!

Viņš uzmauca žokejcepuri, pacēla augsto, ar naftalīnu piesmirdušo budža kažoka apkakli un, sasiedams aktu vākus, teica:

—    Visādas pusdzīvas mūķenes vazājas un ļerkšķ vienā ļerkšķēšanā, uzkūda pret mums sievas un vecenes. Bet kolhozi tik jauni un tik briesmīgi nepieciešami. Visiem jābūt mūsu pusē! Arī vecenēm un sievām! Arī meitiešiem ir sava loma kolhozā, fakts! — Un viņš izgāja platiem, smagiem soļiem.

—   Ejam, Makar, iztrenkāsim vistas pa mājām. Davidovs teica patiesīgus vārdus.

Atbildi gaidīdams, Razmjotnovs ilgi lūkojās uz Naguļ- novu .. . Tas sēdēja uz palodzes, kažociņu atpogājis, grozīja rokās cepuri un klusām čāpstināja lūpas. Tā pagāja minūtes trīs. Galvu Makars pacēla spēji, un Razmjotnovs uztvēra viņa atklāto skatienu.

—    Ejam! Nošāvām greizi. Pareizil Davidovam, bezzobainajam velnam, taisnība … — un mazliet mulsi pasmaidīja.

Davidovs iesēdās kamanās, viņam blakus stāvēja Kondrats Maidaņņikovs. Abi par kaut ko dzīvi sarunājās. Kondrats plātījās rokām, dedzīgi kaut ko stāstīdams; vedējs nepacietīgi cifāja grožus, pa tvērienam izvilkdams zem sēdekļa pabāzto spuraino pātagu. Davidovs klausījās un kodīja lūpas.

Noiedams no lieveņa, Razmjotnovs dzirdēja Davidovu sakām:

—    Tu neuztraucies! Esi mierīgāks! Viss ir mūsu rokās, visu izgrozīsim, fakts! Ievedīsim sodu sistēmu, uzliksim brigadieriem par pienākumu pielūkot uz savu personisko atbildību. Pagaidām visu labu!

Pār zirgu mugurām uzvijās un nopliukšķēja pātaga. Kamanas izzīmēja sniegā zilas, ieapaļas slieču pēdas un nozuda aiz vārtiem.

Putnu pagalmā simtiem vistu kā izkaisīti krāsaini zvirgzdi. Vectēvs Akims staiga ar žagaru rokās. Vējš draiskojas ar viņa sirmo bārdu, nosusina uz pieres rupjās sviedru lāses. «Visturauģis» iet, ar velteņiem izgrūstīdams vistas: pār plecu viņam karājas maiss, līdz pusei piepildīts ar graudu pabirām. Vectēvs kaisa graudus šaurā svītriņā no klēts līdz šķūnim, bet viņam zem kājām ņudzēt ņudz vistas, bez mitas skan aši gādīgie saucieni: «Ko-ko- ko-ko-ko-ko-ko 1»

Piedarbā, kam visapkārt mietu sēta, līdzīgi izklieslām kaļķa nogulsnēm, balo zosu pulki. Kā no pavasara palu ūdeņiem, gājputniem atgriežoties, tur skan skaļa, dzilga gāgināšana, spārnu švīkstieni, klaigas. Pie šķūņa cieši sablīvējies cilvēku pūlis. Uz āru rēgojas tikai muguras un dibengali. Galvas noliektas lejup — skatieni vērsti kaut kur zem kājām, uz apļa iekšpusi.

Razmjotnovs piegaja un palūkojās pāri mugurām, pūlēdamies saskatīt, kas tur notiek. Cilvēki sēc, pusbalsī sarunājas.

—    Sarkanais ņems virsroku.

— Ne velna! Paskat, viņam sekste jau uz sāniem.

—    Eku iecirta!

—    Knābi ieplētis, elš vien …

Vectēva Ščukara balss:

—   Nebiksti! Nebiksti! Viņš pats sāks! Nebiksti, maitas gabals! … Ka es tev iebikstīšu ribās!

Spārnus iepletuši, pa apli staigā divi gaiļi — viens spilgti sarkans, otrs — zili melnām kovārņa spalvām. Sekstes abiem saknābātas, tumšas no sarecējušām asinīm, zem kājām izplūkātas melnas un sarkanas spalvas. Kaušļi noguruši. Viņi atiet viens no otra, izliekas kaut ko knābājam, kājām kārpa apkusušo sniegu, tramīgiem skatieniem viens otru uzmanīdami. Viņu šķietamā vienaldzība ilgst īsu brīdi: melnais pēkšņi atgrūžas no zemes, sametas uz augšu kā apdegulis ugunsgrēka liesmās, sarkanais arī palecas. Gaisā viņi triecas viens pret otru, vēl un vēlreiz…

Vectēvs Ščukars blenž, aizmirsis visu pasauli. Degungala viņam salīgi dreb pile, bet viņš to nemana. Visa uzmanība pievērsta sarkanajam gailim. Sarkanajam jāuzvar. Vectēvs Ščukars saderējis ar Demidu Mēmiķi. Vissaspringtākajā mirklī Ščukaru pēkšņi iztraucē kāda roka: ta rupji rauj viņu aiz kažociņa apkakles, izvelk no apļa. Ščukars pagriežas, seju tam izķēmojis negants niknums, kauslīga gaiļa apņēmība mesties virsū pretiniekam. Bet vaigs viņam mirklī pārmainās, kļūst priecīgs un piemīlīgs: tā ir Naguļnova roka. Pieri raukdams, Naguļnovs atgrūž skatītājus, iztrenkā gaiļus un drūmi nosaka:

—    Kumēdiņus rīkojat, gaiļus sarīdāt… Tūdaļ visi pie darba, dienaszagļi! Sametiet sienu pie zirgu staļļa, ja nav nekā cita ko darīt. Izvediet mēslus uz sakņu dārziem. Divi apstaigājiet mājas un paziņojiet sieviešiem, lai nāk pievākt vistas.

—    Vai vistu kolhozu likvidierē? — iejautājas viens no gaiļu cīņas cienītājiem, viensētnieks ar lapsādas ausaini, pēc iesaukas Pirtnieks. — Redzams, viņu apzinība nav izaugusi līdz kolhoza augstumiem. Bet vai sicilismā gaiļi arī kausies vai ne?

Naguļnovs nomēri jautātāju ar smagu skatienu un nobāl.

—    Dzen velnu, bet zini, par ko! Sociālisma dēļ pats labākais ļaužu zieds ir gājis bojā, bet tu, suņa mēsls, te zobus ņirgsi? Lasies tūdaļ no šejienes, kontra, citādi, ka likšu pa īkstīm, aizpeldēsi uz viņpasauli! Vācies, riebekli, iekams neesmu no tevis mironi iztaisījis! Es arī protu velnu dzīt!

Viņš atiet sāņus no apklusušajiem kazakiem, pēdējo reizi nolukojas uz putnu pilno sētu un lēnām, mazliet sakumpis, iet uz vārtiņiem, apspiezdams grūtu nopūtu.

20. nodaļa

Rajona komitejā zili virmoja tabakas dūmi, tarkšķēja rakstāmmašīna, podiņu krāsns izdvesa karstumu. Pulksten divos dienā vajadzēja notikt biroja sēdei. Rajona komitejas sekretārs — noskuvies, sasvīdis, karstuma dēļ atpogājis vadmalas krekla apkakli — steidzās: norādījis Davidovam uz krēslu, viņš pakasīja balLo, tuklo kaklu un sacīja:

—    Man laika maz, ņem to vērā! Kā tavā pusē? Cik procenti kolektivizētu? Vai drīz uzdzīsi līdz simtam? Runā īsāk!

—          Drīz. Taču procenti nav svarīgi. Bet kā tikt galā ar iekšējo stāvokli? Es atvedu pavasara darbu plānu: varbūt tu paskatīsies?

—    Nē, nē! — sekretārs izbijās un, slimīgi miegdams acis, zem kurām bija pietūkuši maisiņi, ar kabatas lakatiņu noslaucīja no pieres sviedrus. — Ej ar to pie Lupe- tova — rajona laukkopības savienībā. Viņš paskatīsies un apstiprinās, bet man nav laika: atbraucis biedrs no novada komitejas, tūlīt sāksies biroja sēde. Jājautā, kāda velna pēc tu mums budžus uzgrūdi uz kakla. Negals ar tevi… Es taču skaidrā cilvēku valodā teicu, brīdināju: «Nesteidzies, kamēr mums nav tiešu direktīvu.» Labāk būtu pabeidzis vienlaidu kolektivizāciju, nevis trenkājis budžus un jau pirms kolhoza nodibināšanas ķēries pie budžu likvidēšanas. Un kas tev ar sēklas fondu? Vai esi saņēmis rajona komitejas direktīvu, ka nekavējoties radāmi sēklas fondi? Kāpēc vēl līdz šim nekas nav darīts, lai šo direktīvu izpildītu? Es būšu spiests jau šodien birojā ierosināt jautājumu par tevi un Naguļnovu. Man vajadzēs uzstāt, lai jums to ieraksta personiskajā lietā. Tā taču nejēdzība! Pielūko, Davidov! Par tik svarīgas rajona komitejas direktīvas neizpildīšanu vari sagaidīt visai nepatīkamus organizatoriskus secinājumus. Cik tev pēc pēdējā pārskata savākts sēklas labības? Tūlīt pārbaudīšu … — Sekretārs izvilka no galda kādu ailēs sadalītu papīra lapu, pārlaida tai samiegto acu skatienu un uzreiz tumši pietvīka. — Nu protams! Neviena puda vairāk! Ko tu klusē?

—    Bet tu jau neļauj man ne muti paplest. Par sēklas londu vēl neesam parūpējušies, tas taisnība. Jau šodien, kad atgriezīšos, sāksim. Visu laiku katru dienu sasaucām sapulces, organizējām kolhozu, valdi, brigādes, fakts! Darba ļoti daudz, nevar tā, kā tu gribi: pēc burvja mājiena, viens divi — gan kolhozu nodibināt, gan budžus dabūt nost no kakla, gan sēklas fondu savākt… To visu mēs izdarīsim, nesteidzies ar ierakstiem personiskajās lietās, gan jau vēl pagūsi. ,

—    Kā lai nesteidzas, kad apgabals un novads spiež, neļauj elpu atvilkt. Sēklas londi jārada līdz pirmajam februārim, bet tu …

—    Bet es 1o radīšu uz piecpadsmito, fakts! Februārī taču vēl nesēsim? Šodien es aizsūtīju valdes locekli uz Tubjansku pēc trijera. tur kolhoza priekšsēdētājs Gņe- dihs māžojas, uz mūsu rakstisku pieprasījumu, kad viņiem atbrīvosies trijers, uzlika rezolūciju: «Nakamajos laikos.» Paskat, par kādu zobgali pašmācības ceļā izglītojies, fakts!

—    Tu man nestāsti pa Gņedihu. Runā par savu kolhozu.

—          Organizējām kampaņu pret lopu izkaušanu. Tagad vairs nekauj. Nesen nolēmām pārņemt kopīpašumā mājputnus un sīkos dzīvniekus, bīdamies, ka tos izkaus, un vispār… Bet šodien es teicu Naguļnovam, lai putnus atdod atpakaļ.

—    Kāpēc tā?

—          Es uzskata, ka sīklopu un putnu pārņemšana kopīpašumā ir kļūda, pagaidām tas kolhozam nav vajadzīgs.

—    Bet sapulce taču pieņēma tādu lēmumu?

—    Pieņēma.

—   Bet kāpēc tad tā?

—           Mums nav putnu kopēju, kolhozniekiem dūša nošļukusi, fakts! Kāpēc viņus par niekiem uztraukt… Nav vajadzības obligāti kolektivizēt putnus, mēs taču neceļam komūnu, bet kolhozu.

—           Ir gan teorija! Bet vai dot atpakaļ bija vajadzība? Protams, nevajadzēja ķerties pie putniem, bet, ja tas izdarīts, nav nekādas vajadzības kāpties atpakaļ. Pie jums notiek mīdīšanās uz vietas, laipošana .. . Noteikti vajag saņemties! Sēklas fonds nav radīts, nav simtprocentīgas kolektivizācijas, inventāru neesat izremontējuši…

—    Šodien vieno jāmies ar kalēju.

—          Nu redzi, es jau arī saku, ka nav tempu! Katrā ziņā jāaizsūta pie jums aģitkolonna, tā jūs iemācīs strādāt.

—    Atsūti. Tas būtu ļoti labi, lakts!

—           Bet, kur nav ko steigties, tur jūs strebjat karstu putru. Smēķē, — sekretārs pasniedza' etviju. — Pēkšņi kā sniegs uz galvas uzrodas pajūgi ar budžiem. Zaharčenko no Čekas zvana: «Kur lai viņus liek? No novada nav nekādu norādījumu. Viņiem vajadzīgi veseli ešeloni. Ar ko lai sūta, kurp lai sūta?» Redzi, ko jūs esat ievārījuši! Tas nebija ne saskaņots, ne apspriests …

—    Ko tad man ar viņiem būtu vajadzējis darīt?

Davidovs saskaitās. Bet, kad viņš dusmās sāka ātrāk

runāt, tad drusku šļupstēja, jo mēle iekļuva tukšajā spraugā, kur nebija zoba, un padarīja valodu šmakstošu, neskaidru. Un tā arī patlaban viņš mazliet šļupstoši, pacilātā un kvēlā balsī sāka runāt savā skarbajā tenoriņā:

—    Vai man vajadzēja viņus sev kaklā uzkārt, vai? Viņi noslepkavoja nabadzīgo zemnieku Hoprovu un viņa sievu …

—    Izmeklēšana to nav pierādījusi, — sekretārs pārtrauca, — tur varēja būt citi iemesli.

—    Izmeklētājs bija nejēga, tāpēc arī nav pierādīts. Bet runas par citiem iemesliem — blēņas! Tas ir budžu darbs, fakts! Viņi mūs visādi kavēja organizēt kolhozu, aģitēja pretim, — tāpēc arī izsūtījām pie velna. Nesaprotu, kāpēc tu arvien to piemini. It kā tu nebūtu apmierināts? …

—    Muļķīgi minējumi! Izsakies uzmanīgāk! Es esmu pret pašdarbību tādos gadījumos, kad plāna, plānveidīgas rīcības vietā lieto partizāņu paņēmienus. Bet tu pirmais sagudroji izmest no sava ciema budžus, nostādīdams mūs ārkārtīgi grūtā stāvoklī — kur lai viņus liekam? Un bez tam — kas tas par lokālismu, kāpēc tu aizsūtīji viņus ar saviem pajūgiem tikai līdz rajonam? Kāpēc ne tieši uz staciju, uz novadu?

—    Pajūgi bija vajadzīgi.

—    Tāpēc es jau arī saku — lokālisms! Nu, pietiks! Šeit tev būs uzdevumi tuvākajam dienām: pilnīgi savākt sēklas fondu, izremontēt inventāru sējas darbiem, panākt simtprocentīgu kolektivizāciju. Tavs kolhozs būs patstāvīgs. Teritoriāli tas šķirts no pārējām apdzīvotām vietām un «Gigantā» diemžēl netiks ietilpināts. Bet novadā — lai viņus velns rāvis! — putro: te viņiem vajag «gigantus», te atkal liek sadrumstalot. Smadzenes var izmežģīt!

Sekretārs saķēra galvu, kādu brīdi sēdēja klusēdams un tad jau pavisam citā tonī ierunājās:

—    Ej saskaņo plānu rajona laukkopības savienībā, pēc tam ēdnīcā paēd pusdienas, bet, ja tur neiznāk, ej uz manām mājām, sieva tevi paēdinās. Pagaidi! Uzrakstīšu zīmīti.

Viņš ātri uzšvīkāja kaut ko uz papīra gabaliņa, iegrūda Davidovam un, dokumentos ieurbies, pastiepa vēsu, sasvīdušu roku.

—    Un tūliņ brauc mājās. Dzīvo vesels! Bet birojā par jums parunāsim. Tomēr ne. Taču saņemieties. Citādi būs organizatoriski secinājumi.

Davidovs izgāja un atlocīja zīmīti. Lielos vilcienos ar zilu zīmuli tur bija rakstīts:

«Liza! Kategoriski ierosinu nekavējoties un bez ierunām izsniegt šīs zīmītes uzrādītājam pusdienas.

G. Korčžinskis»

«Nē, labāk jau bez pusdienām nekā ar tādu mandātu,» izsalkušais Davidovs skumji nolēma, pēc zīmītes izlasīšanas dodamies uz rajona laukkopības savienību.

21. nodaļa

Pavasarī aparamās zemes platībai Dārdu Gravas ciemā pēc plāna šajā gadā vajadzēja būt 472 hektāriem, no tiem 110 hektāru plēsuma. Rudenī — saimniekojot vēl viensētās — bija uzarti 643 hektāri, ar ziemājiem apsēti 210 hektāru. Kopējo platību bija paredzēts sadalīt labības un eļļas augu kultūrām šādi: kviešu — 667 hektāri, rudzu — 210, miežu — 108, auzu — 50, sāres — 65, kukurūzas — 167, sauleņu — 45, kaņepju — 13. Kopā ir 1325 hektāri plus 91 hektārs ķirbjaugiem paredzētās smilts zemes, kas stiepās uz dienvidiem no Dārdu Gravas līdz Zalkšu Ieplakai.

Divpadsmitajā februārī — paplašinātā ražošanas apspriedē, kurā piedalījās vairāk nekā četrdesmit cilvēku no kolhoza aktīva, tika pārrunāts jautājums par sēklas fonda radīšanu, par lauku darbu izstrādes normām, par sējas inventāra remontu un par lopbarības neaizskaramo rezervju uzkrāšanu pavasara lauku darbu posmam.

Pēc Jakova Lukiča ieteikuma Davidovs ierosināja atbērt kviešu sēklu apaļos skaitļos pa septiņi pudi uz hektāra, pavisam — 4669 pudus. Bet tad sacēlās briesmīga brēka. Ikviens auroja par sevi, neklausīdamies citos, Titoka istabā no trokšņa drebēja un šķindēja logu rūtis.

—    Pārāk daudz!

—    Ka tik nedabū skrejamo kaiti!

—   Pelēkajā smilts zemē savu mūžu neesam tik daudz izsējuši.

—    Tur jau kaķiem jāsmejas!

— Pudus piecus, visaugstākais.

— Nu, piecus ar pusi.

—    Treknas zemes, kas prasa septiņus pudus uz desetīnu, mums ir tik, cik zvirbulim uz knābja. Ganīklas vajadzētu uzart, kā valdīšana paredzējusi.

—    Vai arī pie Paņuškina vatkiem noras.

—   Nu, nu! Viszāļainākās vietas uzart! Prātiņ, nāc mājās!

—    Runājiet par labību, cik ķilīšu uz šitanā paša ha vajadzīgs.

—    Nejauc mums galvu ar saviem ķilīšiem! Mērī pūriem vai pudiem!

—    Pilsoņi! Pilsoņi, klusāk! Pilsoņi, kauču jūs! … Tpū, dulli palikuši, sasodītie! Ļaujiet man vienu vārdiņu… — pilnā rīklē auroja otrās brigādes brigadieris Ļubiškins.

—    Runā, cik tik uziet, mums nav žēl!

—    Ir gan cilvēki, nolāpīts, ar vienu aci! Gatavie lopiņi! .. . Ignat! Ko tu mauro kā bullis? Galīgi zils nokliedzies . ..

—   Tev pašam putas lēkšķēm no mutes veļas kā trakam sunim!

—    Dodiet Ļubiškinam vārdu!

—    Nevar vairs izturēt, ausis krīt ciet!

Apspriede noritēja vienā negantā jezgā. IJn beidzot, kad vislielākie kliedzēji jau bija drusku aizsmakuši, Davidovs viņam neparastā niknumā uzbrēca:

—    Ka-a-as tā uzvedas apspriedē kā jūs?… Kāpēc bļaustāties? Katrs runā pēc kārtas, pārējie cieš klusu, fakts! Ar bandītismu te nav ko nodarboties! Vajag būt apzinīgiem! — Un jau klusākā balsī turpināja: — Jums jāmācās no strādnieku šķiras, kā organizēti rīkojamas sapulces. Pie mums, piemēram, cehā vai klubā notiek sapulce,- un viss tajā norit pēc kārtas, fakts. Viens uzstājas, citi klau- sas, bet jās kliedzat visi reizē, un ne velna nevar saprast.

—    Kas varkšķēs cita runas laikā, tam, nudien, ar šito pašu aizšaujamo kā vilkšu pa pauri! Kauču lai vai kājas atstiepj! — Ļubiškins piecēlās un pakratīja pamatīgi resnu ozola aizbīdņi.

—    Tā jau tu līdz sapulces beigām mūs visus par kropļiem pataisīsi! — ieminējās Djomka Ušakovs.

Apspriedes dalībnieki pasmējās, sasmēķēja un jau nopietni sāka apspriest jautājumu par izsējas normām. Un, kā drīz vien noskaidrojās, nebija jau arī ko strīdēties un klaigāt… Pirmais vārdu lūdza Jakovs Lukičs un uzreiz atrisināja visas pretrunas.

—    Veltīgi bļaustījāties un rīkles deldējāt. Kālab biedrs Davidovs ieteica septiņus pudus? Pavisam vienkārši, tas ir mūsu kopīgais priekšlikums. Vai mēs sēklu kodināsim un ar trijeru tīrīsim? Jā. Vai atbirumi būs? Būs. Un atbirumu var sanākt daudz, tādēļ ka vienam otram nevīžīgam saimniekam sēklu no izsijām atšķirt nav iespējams. To saber kopa ar pārtikas graudiem un izsēj, kā dievs devis. Nu, bet, ja būs atlikums, tas taču nezudīs? Izbarosim putniem un lopiņiem.

Nolēma — septiņus pudus. Sliktāk veicās, kad sāka apspriest izstrādes normas uz arklu. Te spriedumos atklājās tādas nesaskaņas, ka Davidovs gandrīz vai apjuka.

—    Kā tu vari man noteikt izstrādi uz arklu, ja nezini, kāds būs pavasaris? — uzbrukdams Davidovam, kliedza trešās brigādes brigadieris bakurētainais, druknais Aga- fons Dubcovs. — Vai tu zini, kā kusīs sniegs un kāda pēc tam būs zeme — mitra vai sausa? Vai tu zemei cauri redzi?

—    Bet ko tu ieteic, Dubcov? — Davidovs jautāja.

—    Ieteicu papīru veltīgi nesmērēt un patlaban neko nerakstīt. Beigsies sēja, un izkapts parādīs, kāds bijis bruceklis.

—    Kā tad tā — brigadieris būdams, tu uzstājies kā neapzinīgs elements pret plānu? Pēc tavām domām, plāns nav vajadzīgs?

—    Iepriekš nav pasakāms, kā viss iznāks! — Jakovs Lukičs negaidot atbalstīja Dubcovu. — Kas var noteikt normas? Jums, piemēram, arklā būs iejūgti trīs pāri labu vecu vēršu, bet man trīsgadīgi, pusaudži. Vai es uzaršu tikpat, cik jūs? Nemūžam!

Bet tad iejaucās Kondrats Maidaņņikovs:

—    No Ostrovnova — no saimniecības vadītāja dzirdēt tādas runas mums ir liels brīnums. Kā tu bez uzdevuma strādāsi? Atstāt dieva ziņā, cik nu katram prātā ienāks? Es arkla balstus no rokām neizlaidīšu, tu saulgozī muguru sutināsi, bet abi par to saņemsim vienādi? Tā tik tev būs zaļa dzīvošana, Jakov Lukič!

—    Tencinu par laba novēlējumu, Kondrat Hristoforič! Bet kā tu salīdzināsi vēršu spēku un zemi? Tev mīksta zeme, man — pliens, tava rieža lej ienes norā, man — pakalnā. Pasaki nu, ja esi tāds gudrinieks!

—    Cietā zemē — viens uzdevums, bet mīkstā — cits. Vēršus iejūgos var nolīdzināt. Visu var ņemt vērā, tu man miglu acīs nepūt!

—    Ušakovs grib runāti

—    Lūdzam!

—          Es, brālīši, tā teiktu: vājākiem lopiņiem, kā tas allažiņ darīts, mēnesi pirms sējas vajag dot stingru barību: labu sienu, kukurūzu, miežus. Bet teitan jautajiens: kā mums būs ar lopbarību? Labības sagāde apēdusi liekos graudus …

—    Par lopiem būs runa vēlāk. Tagad tas nav pēc būtības, fakts! Jāizšķir jautājums par dienas izstrādes normām aršanas darbos. Cik hektāru cietā zemē, cik uz arkla, cik uz sējmašīnu.

—    Sējmašīnas — tās ari ir dažādas. Es ar vienpadsmit- rindu mašīnu neapstrādāšu tikpat, cik ar septiņpadsmit- rindnieku.

—    Fakts! Iesniedz savus priekšlikumus. Bet kādēļ jūs, pilsoni, visu laiku klusējat? Aktīvā skaitāties, bet jūsu balsi vēl neesmu dzirdējis.

Demids Mēmiķis izbrīnā paskatījās uz Davidovu un dobjā basā atbildēja:

—    Es piekritu.

—     Kam?

—    Ka vajag art, tātad … arīdzan sēt.

—    Un tad?

—    Tas ir viss.

—    Viss?

—    Hm.

—   Tad nu gan parunājāmies, — Davidovs pasmaidīja un vēl kaut ko piebilda, bet vispārējos smieklos viņa vārdi nebija dzirdami.

Pēc tam Mēmiķa vietā paskaidrot ņēmās vectēvs Ščukars.

—    Viņu pie mums ciemā, Davidova biedri, iesaukuši par Mēmiķi. Visu mūžu klusējis, runā tikai galējā nepie- ciešanā, tādēļ arīdzan sieva no viņa aizmukusi. Viņš nav muļķa kazaks, tikai tāds kā paviegls vai, mīkstāk sakot, maķentiņ ķerts, it kā viņam kāds no pakša pa pauri būtu iezvēlis. Es viņu atceros kā puiškānu, bija tāds nopuņķo- jies, nekam nederīgs, bez bikšelēm skraidīja un nekādu talentu viņam nebija, bet tagadiņ, tā sācīt, izaudzis un klusē. Vecās varmācības laikā Tubjanskas pops viņam tādēļ svēto vakariņu nedeva. Pie grēku sūdzēšanas apklāja viņu ar melnu seģeni un vaicā (tas notika lielā gavēņa laikā, liekas, septītajā nedēļā): «Vai tu zodz, mans dēls?» Šitanais klusē. «Vai nododies netiklai dzīvošanai?» Atkal klusē. «Vai tabaku pīpē? Laulību ar sievišķiem pārkāp?» Tāpatās klusē. Viņam, muļķim, vajadzētu tik pasacīt: «Esmu grēkojis, tētiņ!» — un vienā momentiņā grēki būtu piedoti…

—   Beidz jel žvankstēt! — aiz muguras kāds iesaucās un atskanēja smiekli.

—    …Tūlltās, šitanajā sekundē beigšu! Bet viņš tikai šņāc un acis bola kā auns uz jauniem vārtiem. Tētiņš pagalam izsamisa, bailes viņu sagrāba, paltraks mugurā dreb, tomēr vēl tincina: «Rasi, kādreiz esi iekārojis cita sievu, viņa tuvāko ēzeli vai kādu citu lopiņu?» Nu, un vēl pulka no svētajiem evaņģēlijiem … Bet Demids tikai klusē. Un ko lai viņš teiktu? Kura sievu arīdzan būtu iekārojis, tā kā tā no šitanās būšanas nekas neiznāktu: neviena, kauču pati pēdīgā, nebūtu viņam . ..

—   Izbeidz, vecotēv! Tavs stāsts neattiecas uz lietu, — Davidovs bargi pavēlēja.

—- Tūdaliņ tas attieksies, tepatās jau būs lietai klāt. Tas tikai sākumam. Vēl vienu sekundiņu! Izjauca… Eh, kauču tu izčibētu! Aizmirsās, par ko bija runāšana! Nedod dievs tādu atmiņu! Sasodīts ar ārā! … Šitāda atmiņa! Atcerējos! — vectēvs Ščukars iesita sev pa pliko pauri un noplīkšķināja kā no ložmetēja: — Pavei, šitanajā vīzē Demida būšanas ar citu sievelēm bija pārlieku nelāgas, bet kālabad lai viņš iekārotu ēzeli jebšu kādu citu svētu lopiņu? Būdams saimniecībā bez zirga, viņš, rasi, arīdzan iekārotu, bet mūsu pusē ēzeļus netur, un viņš savu mūžu acīs to nav redzējis. Bet es jums pavaicāšu, dārgie pilson- nieki, kādā vīzē pie nnuns lai rastos ēzeļi? No laika gala tādi mūsu pusē nav mātīti. Visādi tīģeri jebšu ēzeļi un arīdzan, tā sacīt, kamieļi…

—    Vai tu reiz klusēsi? — Naguļnovs iejautājās. — Tūlīt izmetīšu ārā!

—    Tu, Makaruška, Pirmajā Maijā par pasaules revolūciju runāji skolā no diendusas līdz saulrietam. Apnicīgi, tā sakot, runāji, mali vienu un to pašu. Es lēnītiņām saritinājos uz soliņa un aizmigu, tev vidū jaukties nedomāju, bet tu, pavei, manu runāšanu pārtrauc …

—    Lai vectētuks beidz. Laika mums gana, — ieminējās Razmjotnovs, kam ļoti patika joki un jautri nostāsti.

—    Rasi, tālab viņš arīdzan klusēja, kas to lai sazin. Bet popam liels brīnums. Pabāž galvu zem seģenes pie Demi- dova un tirdīt tirda: «VarbūL tev mēmuma kaite?» Tad Demids viņam saka: «Nē, bet tu man esi apriebies!» Pops tūdaļ noskaitās, sametās zaļš no ģīmja un klusītiņām sāk šņākt, lai vecenes tuvumā nedzirdētu: «Ko tad tu, lai velns par stenderi, klusē kā stabs?» Un kā-ā-ā velk Demidam starp acīm ar mazo svečturi..

Smieklus pārmāca Demida dārdošais bass:

—    Muldies! Nesita.

—           Patiešām nesita? — vectēvs Ščukars milzīgā izbrīnā atjautāja. — Bet alga viena, tad būs gribējis sist… Un nepielaida arīdzan pie dievgalda. Nu, kas par to, pilsoņ- nieki? Lai Demids klusē, bet mēs runāsim, mums gar to nav daļas. Kauču arīdzan labs vārds, tāds kā manējais, ir sudrabs, bet klusēšana — zelts.

—          Būtu labāk visu savu sudrabu zeltā izmainījis! Citiem būtu vairāk miera … — Naguļnovs ieteica.

Smiekli gan iešvirkstējās kā sausi žagari, gan nodzisa. Vectēva Ščukara stāstījums bija izjaucis lietišķo noskaņojumu. Taču Davidovs apslāpēja sejā smaidu un iejautājās:

—          Ko tu gribēji sacīt par izstrādes normām? Ķeries pie lietas!

—          Es, vai? — Vectēvs Ščukars ar piedurkni noslaucīja aprasojušo pieri un sāka mirkšķināt acis. — Es neko par to negribēju … Es apgaismoju jautājienu par Demidu … Bet par normiem teitan nav runāšana .. .

—          Atņemu tev šai apspriedē vārdu! Vajag runāt pēc būtības, bet muldēt var vēlāk, fakts!

—           Desetīnu diennaktī uz arkla, — ierosināja viens no agropiļnvarotajiem, kolhoznieks Ivans Batajščikovs.

Bet Dubcovs sašutumā iesaucās:

—          Vai tu jucis esi, vai? Savai sievai stāsti tādas pasakas. Diennaktī desetīnu neuzarsi. Vienās putās nomocīsies, bet to nejaudāsi.

—    Es tā senāk aru. Nu, kādu nieku varbūt arī mazāk …

—    Skaidrs, ka mazāk!

—   Pusdesetīnas uz arkla. Tas — cietā zemē.

Pēc ilgiem ķīviņiem vienojās par šādu diennakts normu aršanai: cietā zemē uz arkla — 0,60 hektāra, mīkstā —■ 0,75.

Un pavasara darbos sējmašīnām: vienpadsmitrindu — 3'A hektāra, trīspadsmitrindu — 4, bet septiņpadsmit- rindu — 43 A.

Tā kā Dārdu Gravas ciemā bija 184 pāri vēršu un 73 zirgi, pavasara sējas plāns nebija pārspīlēts. Jakovs Lukičs tā arī pateica:

—    Apsēsim agri, ja čakli strādāsim. Uz katru vilcēj- spēku pavasari iznāk četrarpus desetīnas. Tas viegli padarāms, brālīši! Nav vārdam vietas.

Are, bet Tubjanskā iznāca pa astoņi uz vienu vilcēj- spēku, — Ļubiškins paziņoja.

—    Lai viņi plēšas, kamēr putas no šekuma krīt! Mēs pērno rudeni līdz salam arām rugaines, bet viņi no Marijas aizlūguma dienas sāka žagarus dalīt un slinkumu lāpīt.

Nolēma atbērt labību sēklas fondam triju dienu laikā. Noklausījās kalēja Ipolita Salija bēdīgo ziņojumu. Viņš runāja spalgā balsī, jo bija pakurls uz vienu ausi, un visu laiku melnajās, rēpaini sastrādātajās rokās grozīja ar sodrējiem apķepušo ziemeni, kautrēdamies runāt tik plašai sapulcei:

—    Visu var izremontierēt. Manas vainas dēļ darbs nepaliks nepadarīts. Bet par dzelzi vajag visiem spēkiem parūpēties, tūdaļ sagādāt. Lemešiem un arklu nažiem nav ne kripatiņas dzelzs. Nav ar ko strādāt. Ar sējmašīnām sākšu no rītdienas. Palīga vajag un ogļu. Un cik man kolhozs maksās?

Davidovs viņam sīki paskaidroja par samaksu un piekodināja Jakovam Lukičam jau rīt doties uz rajonu pēc dzelzs un oglēm. Jautājumu par lopbarības neaizskaramā krājuma radīšanu izlēma ātri.

Pēc tam runāja Jakovs Lukičs:

—    Jums, brālīši, prātīgi jāapsver, kā, kur un ko sēt, un jāievēl par laukkopi jēdzīgs un mācīts cilvēks. Pirms kolhoza nodibināšanas mums gan bija pieci agropilnvarnieki, bet viņu darbi nav redzami. Vienu laukkopi vajag izvēlēt no vecajiem kazakiem, kas pazīst visu mūsu zemi gan tepat tuvumā, gan arī tālākos gabalus. Kamēr jaunā zemes ierīcība nav izdarīta, tāds mums lieti noderēs. Es teikšu tā: tagadiņ mums kolhozā ir gandrīz viss ciems. Pamazītēm iestājas un iestājas. Kāds pussimts viensētnieku vēl palikuši, bet arī tie rītu atmodīsies kā kolhoznieki… tālab mums jāsēj pēc zinātnes, kā tajā nosacīts. Es to saku tālab, lai no divi simti desetīnām, kas mums paredzētas uzaršanai, pusi apstrādātu kā Hersonas papuvi. Šopavasar uzarsim simt desmit desetīnu atmatas, to tad arī uzplēsīsim kā Hersonas papuvi.

—    Par tādu savu mūžu neesam dzirdējuši.

—    Kas tā par Hersonu?

—          Tu mums to faktiski apgaismo, — Davidovs palūdza, klusībā lepodamies ar sava pieredzējušā saimniecības vadītāja zināšanām.

—    Tā ir, āre, šitāda papuve, citā vārdā to vēl sauc par kulišu jeb amerikāņu papuvi. Tā ir gaužām interesanti un prātīgi izdomāta. Piemēram, šogad jūs sējat rušināmās kultūras, sacīsim, kukurūzu vai saulenes, bet sējat retās rindās, uz pusi retāk nekā parasti, tādēļ arī raža būs tikai piecdesmit procentu salīdzinājumā ar īsteno, pareizo sēju. Kukurūzas vālītes noņemsiet vai aplauzīsiet sauleņu galvas, bet stublājus atstāj turpat laukā. Un tajā pašā rudenī starp stublājiem sējat ziemas kviešus.

—    Bet kā lai sēj? Sējmašīna taču stublājus aplauzīs? — ievaicājās Kondrats Maidaņņikovs, kas bija klausījies kāri, ar atvērtu muti.

—    Kādēļ aplauzīs? Rindas taču retas, mašīna stublājus neaizķer, atzari paiet garām, tādēļ starp stublājiem sakrāsies un aizturēsies sniegs. Tas kusīs lēnam un dos vairāk mitruma. Bet pavasarī, kad kvieši sazels, šos stublājus novāc, izravē. Diezgan gudri izdomāts. Kauču es pats gan neesmu tā sējis, šogad gribēju izmēģināt. Aprēķins teitan pareizs, bez misēkļa!

—    Tas tik ir gan! Atbalstu! — Davidovs zem galda piebikstīja ar kāju Naguļnovam un pačukstēja viņam: — Redzi? Bet tu visu laiku biji pret viņu …

—   Arī tagad esmu pret…

—    Tas aiz ietiepības, fakts! Atspēries kā vērsis …

Apspriede pieņēma Jakova Lukiča ierosinājumu. Pēc

tam izlēma un pārrunāja vēl daudz citu sīkāku jautājumu. Saka izklīst. Davidovs ar Naguļnovu nepaguva aiziet līdz ciema padomei, kad no padomes sētas straujiem soļiem viņiem pretim iznāca jauns neliela auguma puisis atpogātos ādas svārkos un jungšturmieša tērpā. Ar roku pieturēdams rūtaino pilsētnieka žokejcepuri un pārvarēdams brāzmainā vēja pretestību, viņš ātri tuvojās.

—    Kāds no rajona? — Naguļnovs samiedza acis.

Puisis pienāca klāt un kareivīgi piemeta roku pie cepures naga.

—    Vai jūs no ciema padomes?

—    Un kas jums vajadzīgs?

—   Vietējās šūniņas sekretārs vai padomes priekšsēdētājs.

—    Es esmu šūniņas sekretārs, bet šis — kolhoza priekšsēdētājs.

—   Tad ir labi. Es, biedri, esmu no aģilkolonnas. Mēs nupat atbraucām un gaidām jūs padomē.

Melnīgsnējais puisis ar uzrauto degunu ātri pārlaida skatienu Davidova sojai un jautājoši pasmaidīja.

—    Vai tu, biedri, neesi Davidovs?

— Davidovs.

—    Pazinu gan. Pirms pāris nedēļām mēs ar tevi satikāmies novada komitejā. Es strādāju novadā, eļļas spiestuvē, par presētāju. «

Un tikai tagad Davidovs saprata, kāpēc, puisim pienākot, pēkšņi no tā smaržīgi un saldi uzvēdīja saulgriežu eļļas aromāts: viņa noķepusī ādas jaka bija caurcaurēm piesūkusies ar šo negaistošo, tīkamo smaržu.

22. nodaļa

Uz ciema padomes lievenēm ar muguru pret pienākošo Davidovu stāvēja drukns cilvēks zemā, melnā kubaniešu cepurē ar baltu krustu virspusē, melnā, kuplā plikādas puskažociņā. Pleci šim cilvēkam ar kubaniešu cepuri galvā bija neaptverami plati, neredzēti varenā mugura pilnīgi aizsedza durvis ar visām palodām. Viņš stāvēja, iepletis strupās, spēcīgās kājas, zems un spēka pilns kā stepes goba. Zābaki ar platajiem, krokotajiem stulmiem un nošķiebtajiem papēžiem šķita ieauguši lieveņa grīdā, iespiesti tajā ar visa lācīgā auguma svaru.

—    Tas ir mūsu aģitkolonnas komandieris biedrs Kon- dratjko, — sacīja puisis, iedams blakus Davidovam. Un, pamanījis Davidova lūpās smaidu, iečukstēja: — Savā starpā mēs viņu jokodamies saukājam par «tētiņu Kvadrātiņu» . . . Viņš ir no Luganskas lokomotīvju rūpnīcas. Virpotājs. Pēc gadiem — papiņš, bet citādi puisis, ka tik turies!

Šaja brīdī Kondratjko, izdzirdīs sarunu, pagrieza tumši sārto seju pret Davidovu, un zem viņa dūkanajām, nokarenajam ūsām smaidā atžilba balti zobi:

—    Jūs laikam būsiet padomju vara? Esiet sveicināti, brāļuki! — viņš teica, jaukdams krievu un ukraiņu vārdus!

—    Labdien, biedri! Es esmu kolhoza priekšsēdētājs, bet tas — partijas šūniņas sekretārs.

—    Labi! Eima iekšā, mani puiši jau būs nogaidījušies.

Tā kā esmu aģitkolonnas galva, tad ar jums tūliņ parunāšos. Man vārdā Kondratjko, bet, ja mani puiši jums teiks, ka esmu Kvadrātiņš, tad, lūgtu, neticiet, jo viņi ir tādi zobgali un blēņdari, ka ne izsacīt nevar … — viņš skaidroja pērkonīgā basā, sāniski spraukdamies pa durvīm.

Osips Kondratjko bija nostrādājis Krievijas dienvidos vairāk nekā divdesmit gadu. Vispirms Taganrogā, tad Rostovā pie Donas, Mariupolē un, beidzot, Luganskā, no kurienes bija aizgājis Sarkanajā gvardē, lai ar saviem platajiem pleciem balstītu jauno padomju varu. Ilgus gadus dzīvodams kopā ar krieviem, viņš bija zaudējis dzimtās ukraiņu valodas tīrību, taču pēc izskata, pēc nokarenajām Ševčenko ūsām vēl varēja pazīt, ka viņš ir ukrainis. Kopa ar Donas kalnračiem, ar Vorošilovu viņš 1918. gadā gāja cauri kontrrevolucionāro dumpju liesmās degošajiem kazaku ciemiem uz Caricinu … Un jau vēlāk, kad sarunā tika pieminēti pagātnē aizlidojušie pilsoņu kara gadi, kuru atbalss nemirstīgi dzīvo tā dalībnieku sirdīs un atmiņā, Kondratjko klusā lepnumā mēdza sacīt: «Mūsu Kle- mentijs no Luganskas… Kādreiz mēs bijām labi paziņas, kazi, vēl tiksimies. Viņš mani tūlīt pazītu! Pie Caricinas, kad kāvāmies ar baltajiem, nez cik reižu ar mani jokojās: «Kā sviežas, Kondratjko? Tu vēl esi dzīvs, vecais vilks?» — «Dzīvs, Klementij Ohrimič,» es saku, «vai lad tagad laika mirt, redziet, kā ar kontru kaujamies? Uz velna paraušanu!» Ja satiktos, viņš arī tagad ar mani aprunātos,» Kondratjko pārliecināti nobeidza.

Pēc kara Kondratjko atkal nokļuva Luganskā, strādāja transporta Čekas orgānos, lad viņu pārcēla partijas darbā, bet pēc tam atkal uz rūpnīcu. No turienes partijas mobilizācijas kārtībā tika nosūtīts uz laukiem, lai palīdzētu organizēt kolektivizāciju. Pēdējos gados Kondratjko bija pieņēmies resnumā un platumā… Tagad kara biedri jau vairs nepazītu to pašu Osipu Kondratjko, kurš 1918. gadā Caricinas pievārtē sakapāja kaujā četrus kazakus un kubaniešu sotņiku Mamaligu, kam pats Vrangelis «par drošsirdību» bija pasniedzis zeltā izrakstītu sudraba zobenu. Osips uzblīda, sāka novecoties, sejā iezīmējās zilas un violetas dzīsliņas … Kā strauja auļošana un nogurums pārklāj zirgu ar baltām putām, tā Osipu laiks izbalināja ar sirmumu; pat nokarenajās ūsās — arī tur bija saviesusies nodevīgā sarma. Taču griba un spēks joprojām kalpo Osi- pam Kondratjko, bet pārmērīgā pieņemšanās tuklumā, tas viss tīrie nieki. «Tarass Bujba bija vēl resnāks par mani, bet kā viņš tesa poļus? Saturies tik! Ja vajadzēs karot, gan es pratīšu no viena virsniēķeļa iztaisīt divus. Kas par to,' ka man uz muguras pussimtiņa gadu? Cara laikos mans tēvs nodzīvoja simt gadu, bet es pie savas dārgās padomju valdīšanas izvilkšu pusotra simta!» viņš mēdza sacīt, ja kāds pieminēja viņa gadus un piebriešanu resnumā.

Kondratjko pirmais iegāja ciema padomes istabā.

—   Lūdzu, klusāk, zēni! Sis ir kolhoza priekšsēdētājs, bet tas — šūniņas sekretārs. Jāpaklausās, kā šeit iet, tad arī zināsim, kas mums darāms. Sēdieties!

Ap piecpadsmit cilvēku no aģitkolonnas sarunādamies apsēdās, divi izgāja sētā — acīm redzot, pie zirgiem. Ielūkodamies nepazīstamajās sejās, Davidovs sazīmēja trīs rajona darbiniekus: agronomu, otrās pakāpes skolas skolotāju un ārstu; pārējie bija atsūtīti no novada, daži, spriežot pēc visa, no rūpniecības uzņēmumiem. Kamēr, krēslus bīdīdami un iekāsēdamies, visi sasēdās, Kondratjko iečukstēja Davidovam:

—   Pasaki, lai mūsu zirgiem iedod sieniņu un braucēji nekur neizklīstu, — un blēdīgi piemiedza aci. — Varbūt mēs pie tevis iedzīvosimies kādā saujiņā auzu?

—   Auzu nav, palikušas tikai sēklai, — Davidovs atbildēja un tūliņ iekšēji it kā sastinga, skaudri izjuzdams neveiklību un nepatiku pašam pret sevi.

Lopbarības auzu vēl bija vairāk nekā simt pudu, bet viņš atsacījās dot tāpēc, ka tās tika taupītas sējas sākumam kā vislielākais dārgums. Jakovs Lukičs gandrīz vai'raudādams atbēra zirgiem (vienīgi valdes zirgiem!) pa liek- šķerei dārgo graudu un arī tikai pirms gariem un grūtiem braucieniem.

«Lūk, sīkīpašnieciskā stihija! Arī mani tā ierauj savā virpulī…» Davidovs nodomāja. «Agrāk nekā tamlīdzīga nebija, fakts! Eh tu… Varbūt iedot viņiem auzas? Nē, tagad jau neērti.»

—    Varbūt atradīsies miezīši?

—    Arī miežu nav.

Miežu patiešām nebija, bet Davidovs nosarka, kad Kondratjko viņu uzlūkoja ar smaidošu, saprotošu skatienu.

—    Nē, es nopietni saku — miežu nav.

—   No tevis būtu iznācis kārtīgs saimnieks… Varbūt pat budzis… — ūsās smiedamies, basa balsī noducināja Kondratjko, bet., redzēdams, ka Davidovs sarauc uzacis, apskāva viņu un pacēla drusku gaisā. — Nē, nē, es tikai pa jokam. Kad nav, tad nav! Pietaupi sev, lai grūtā brīdī būtu ar ko dzīvību izvilkt… Nu, brāļuki, tagad pie lietas! Lai būtu nāves klusums! — Un griezās pie Davidova un Naguļnova: — Esam atbraukuši pie jums, lai kaut ka palīdzētu darbā, ceru, ka tas jums zināms. Tālab pastāstiet — kā jums veicas?

Kad Davidovs bija sīki izstāstījis par kolektivizācijas gailu un sēklas fonda atbēršanu, Kondratjko nolēma ta:

— Mums visiem te nav ko darīt, — krekšķēdams viņš izņēma no kabatas piezīmju grāmatiņu un Irīsverslu mēroga karti un novilka pa to ar resnu pirkstu, — mēs laidīsimies uz Tubjansku. Līdz tam ciematam, kā redzu, no šejienes nav tālu, bet jums atsūtīsim trīs puišu brigādi, viņi jums palīdzēs. Bet, kas attiecas uz to, lai ātrāk savāktu sēklas fondu, tad es gribētu dot šādu padomu: vispirms sasauciet sapulces, zemesrūķiem smalki izstāstiet, kas par būšanu, un tad sāciet masu darbu, — viņš runāja sīki un bez steigas.

Davidovs ar patiku klausījās viņa valodā, lāgiem gan ne visai izprazdams atsevišķus izteicienus, ko neskaidrus padarīja tikai pa pusei saprotamā ukraiņu valoda, taču dziļi izjuzdams, ka Kondratjko izklāsta pamatos gluži pareizu kampaņas plānu sēklas labības atbēršanai. Bet Kondratjko tāpat nesteidzīgi iezīmēja līniju, pie kādas jāpieturas attieksmē pret viensētniekiem un ciemata iedzīvotāju turīgo daļu, ja tie, par spīti visiem paredzējumiem, sadomātu tiepties un šā vai tā pretoties pasākumiem sēklas labības savākšanai; norādīja uz vislietderīgākajām metodēm, kas bija dibinātas uz aģitkolonnas pieredzi citas ciema padomēs, un visu laiku runāja pielaidīgi, gluži bez jebkādām tieksmēm vadīt un pamācīt, savas runas laikā aizvien uzklausīdams gan Davidovu, gan Razmjotnovu, gan Naguļnovu.

Bet Davidovs, ar smaidu ielūkodamies virpotāja Kondratjko tumšsarkanajā, ar dzīsliņām izzīmētajā sejā un dziļi iegrimušo ačeļu šķelmīgajā mirdzumā, domāja: «Paskat, sātans, cik slīpēts! Negrib ierobežot mūsu iniciatīvu, it ka apspriežas ar mums, bet pamēģini runāt pretim viņa pareizajai nostādnei, — un viņš tēvi tikpat nemanot pagriezīs pēc sava prata, fakts! Esmu jau tādus redzējis, goda vārds!»

Vēl kāds sīks gadījums nostiprināja viņa simpātijas pret

biedru Kondratjko: pirms aizbraukšanas tas paaicināja sāņus brigadieri, kam vajadzēja patikt ar trim biedriem Dārdu Gravas ciemā, un viņu starpā nolika īsa saruna: > - Kāpēc tu virs svārkiem esi uzkarinājis naganu? Tūlīt

ņem nost!

—    Bet, biedri Kondratjko, budži taču … šķiru cīņa . ..

—    Ko tu man te stāsti? Budži, kas par to, ka budži? Tu esi atbraucis' aģitēt, bet, ja tu no budžiem baidies, naganu nēsāt vari, tikai ne virs drēbēm. Atradies gudrinieks! Ko domā — viņam nagans! Kā mazs bērns! Plātās ar ieroci, uzkabinājis, lai visi redz… Tūlīt bāz kabatā, citādi budžu rokaspuiši teiks: «Palūkojieties, ļautiņi, kā atbraukuši mūs aģitēt — ar naganiem!» — un caur zobiem nošņāca: — Gatavie ķēmi…

Un, jau sēzdamies ragavās, pasauca pie sevis Davidovu un, viņa mēteļa pogu virpinādams, teica:

—    Mani puiši plēsīsies kā nelabie. Tāpat arī jūs strādājiet, cik spēka, lai viss būtu jo ātri padarīts. Es būšu Tub- janskā, gadījumā, ja kāda aizķeršanās, dod ziņu. Aizbrauksim uz turieni, varbūt jau šodien būs jāsarīko izrāde. Tev vajadzētu redzēt, kā es spēlēju budzi. Man tāda komplikācija, kas ļauj tēlot budzi bez jebkādas iztaisīšanās… Eh, kas tik vectēvam Kondratjko vecuma dienās nav jāpacieš! Bet par auzām neraizējies, auzu dēļ uz tevi ne- skaišos, — un pasmaidīja, ar plato muguru atgāzdamies pret kamanu atzveltni.

—    Galva kā toveris, un kas par pleciem un kājām! — Razmjotnovs skaļi smējās. — Kā traktors! … Iejūdz arklā un pavilks viens pats, nevajadzēs trīs pārus vēršu. Ne apjēgt nevaru: ar ko tādus spēka vīrus taisa, kā tu, Makar, domā?

—   Tu taisni kā no vectēva Sčukara sugas: kļūsti par ākstu! — Makars pikti noskaldīja.

23. nodaļa

Jesauls Polovcevs, dzīvodams pie Jakova Lukiča, cītīgi gatavojās pavasarim, uz sacelšanos. Naktīs viņš līdz gai- Jtem kvernēja savā kambarītī, kaut ko rakstīja, ar ķīmisko zīmuli zīmēja kaut kadas karies, lasīja.

Reizēm, ielūkodamies Polovceva istabiņā, Jakovs Lukičs redzēja, ka tas, noliecis pār galdiņu savu platpie- raino galvu, lasa, klusam kustinādams raupjās lūpas. Bet

reizēm Jakovs Lukičs atrada viņu smagās domās iegrimušu. Tādos brīžos Polovcevs parasti sēdēja, atbalstījies uz elkoņiem, pirkstus iegrūdis plāno, bālgano matu ataugu- šajās pinkās. Saspringtie šķautnainie žokļi kustējās, it kā gremodami kaut ko nesakošļājami cietu, acis bija pus- aizvērtas. Tikai pēc vairākkārtējas uzrunas Polovcevs pacēla galvu, un viņa mazajos, baismi nekustīgajos redzokļos iesvilās niknums. «Ko tu gribi?» viņš jautāja dobjā, rejošā balsī. Tādos brīžos Jakovs Lukičs sajuta pret viņu vēl lielākas bailes un negribētu cieņu.

Jakova Lukiča pienākums bija ik dienas ziņot Polov- cevam par to, kas notiek ciemā un kolhozā; ziņoja viņš kārtīgi, bet katra diena atnesa jaunus sarūgtinājumus, iecirzdama Polovceva vaigos vēl dziļākas rievas …

Pēc tam kad no Dārdu Gravas ciema izsūtīja budžus, Polovcevs negulēja visu nakti. Viņa smagnējie, mīkstie soļi dunēja līdz rīta ausmai, un Jakovs Lukičs, uz pirkstgaliem pielavīdamies pie kambarīša durvīm, dzirdēja Po- lovcevu šņarkstinām zobus un burkšķam:

—    Izrauj pamatu zem kājām! Atņem atbalstu … Kapāt! Kapāt! Kapāt bez žēlastības!

Apstājas, sāk atkal staigāt, klusi likdams velteņos ieautās kājas, dzirdams, kā viņš nagiem skrāpē miesu, pēc paraduma kasa krūtis un atkal zemā balsī atsāk:

—    Kapāt! Kapāt! … — un liegāk, ar dobju balsenes guldzoņu: — Visužēlīgais, visuredzošais taisnais dievs! … Palīdzi! . .. Kad beidzot sitīs tā stunda? … Kungs, paātrini savu sodību!

Satrauktais Jakovs Lukičs jau rītausmā piegāja pie kambarīša durvīm nn atkal pielika ausi pie atslēgas cauruma: Polovcevs čukstēja lūgsnu, krekšķēja, metās uz ceļiem, klanījās. Pēc tam nodzēsa uguni, apgūlās un jau pusmiegā vēlreiz skaidri nočukstēja: «Kapāt visus… līdz pēdējam!» — un iekunkstējās.

Dažas dienas vēlāk Jakovs Lukičs izdzirdēja klauvējienus pie loga aizvirtņa un izgāja priekšiņā.

—    Kas tur ir?

—    Atver, saimniek!

—    Kas tur ir?

—   Pie Aleksandra Aņisimoviča… — kāds aiz durvīm čukstēja.

—    Pie ka? Te tāda nav.

—    Pasaki viņam, ka es esmu no Melnā ar sūtījumu.

Jakovs Lukičs mirkli vilcinājās, tad atvēra durvis: «Lai

notiek kas notikdams!» Ienāca bašlikā savīstījies neliela auguma cilvēks. Polovcevs ieveda viņu pie sevis, cieši aizdarīja durvis, un kādas pusotras stundas kambarītī bija dzirdama apslāpēta, steidzīga saruna. Pa to laiku Jakova Lukiča dēls atjājušā ziņneša zirgam nolika sienu, palaida va]īgāk seglu siksnas, noņēma iemauktus.

Pēc tam gandrīz katru dienu jāšus sāka ierasties ziņneši, gan vairs ne pusnaktī, bet vairāk uz rīta pusi, ap pulksten trim četriem naktī. Acīm redzot, viņi jāja no tālākas vietas nekā pirmais.

Divkosīgu, savādu dzīvi šajās dienās dzīvoja Jakovs Lukičs. No rītiem gāja uz kolhoza valdi, sarunājās ar Davidovu, Nagulnovu, ar namdariem un brigadieriem. Rūpes par laidaru ierīkošanu lopiem, graudu kodināšana, inventāra remonts nejāva viņam ne mirkli nodoties blakus domām. Darbīgais Jakovs Lukičs, pašam negaidot, bija iekjuvis savai sirdij tuvā lietišķas rosmes un nemitīgu rūpju pilnā vidē, tikai ar to būtisko atšķirību, ka tagad viņš rosījās pa ciemu, izbraukumos un dažādos darbos ne personiskās mantrausības dēj, bet gan strādādams kolhoza labā. Taču viņš priecājās arī par to, lai tikai varētu izrauties no drūmajām bažām un neko nedomāt. Darbs viņu aizrāva, gribējās strādāt, galvā radās visādi projekti. Viņš dedzīgi ķērās pie laidaru ieziemošanas un kapitāla zirgu staļja celšanas, vadīja kopīpašumā pārņemto klēšu pārvietošanu un jaunas kolhoza klēts būvdarbus, bet vakaros, tiklīdz aprima darba dienas nemiers un pienāca laiks doties mājup, jau iedomājoties vien, ka tur kambarītī tup Polovcevs kā maitu ērglis stepes kapa kalniņa, drūms un baismīgs savā vientulībā, — Jakovam Lukičam krūtīs kas iesmeldzās, kustības kļuva gurdas, ar neizsakāmu smagmi pielija visi locekļi. .. Viņš atgriezās mājās un vēl pirms vakariņām gāja pie Polovceva.

—   Stāsti, — tas pavēlēja, uztrdams smēķi, gatavs kāri klausīties.

Un Jakovs Lukičs stāstīja par kolhoza darbos pavadīto dienu. Parasti Polovcevs klausījās klusēdams, tikai vienu reizi, pēc tam kad Jakovs Lukičs bija pastāstījis par budžu apģērbu un apavu sadalīšanu trūcīgajiem zemniekiem, viņš nenovaldījās un, negantā niknumā rīstīdamies, iebrēcās:

—          Pavasarī izrausim kākšjus visiem, kas ņēma. Visiem šiem . .. Visus šos neģēļus atzīmē saraksta! Vai dzirdi?

—    Saraksts man ir, Aleksandr Aņisimič.

—    Vai tas ir šeit?

—    Pie manis.

—    Dod šurp!

Viņš paņēma sarakstu un rūpīgi pārrakstīja visus vārdus, tēva vārdus, uzvārdus un saņemtās mantas, pievilkdams krustiņu katram, kas bija dabūjis apģērba gabalus vai apavus.

Parunājies ar Polovcevu, Jakovs Lukičs gāja vakariņās, bet pirms gulētiešanas atkal iegriezās pie Polovceva un saņēma instrukcijas nākamajai dienai.

Tieši pēc Polovceva izdomas Jakovs Lukičs 8. februārī pavēlēja otrās brigādes norīkotajam nozīmēt četrus pajūgus ar cilvēkiem un pievest vēršu novietnēm upes smiltis. Smiltis atveda. Jakovs Lukičs lika rūpīgi iztīrīt novietņu zemes klonus un apkaisīt tos ar smiltīm. Uz darba beigām otrās brigādes laidarā atnāca Davidovs.

—           Ko jūs te ar smiltīm noņematies? — viņš jautāja Demidam Mēmiķim, kas bija iecelts par otrās brigādes vēršu pārzini.

—    Kaisām.

—    Kāpēc?

Klusums.

—    Kāpēc, es jautāju.

—    Nezinu.

—    Kas lika šeit kaisīt smiltis?

—    Saimniecības pārzinis.

—    Bet ko viņš teica?

—    Sak, tīrību ievērojiet… Sagudro, maitas gabals!

—           Tas ir labi, fakts! Patiešām būs tīrība, citādi šeit mēsli un smirdoņa, vēršiem vēl kāda kaite var piemesties. Arī viņiem vajag tīrību, tā veterināri saka, fakts! Un veltīgi tu, tā sacīt… neapmierinātību izrādi. Pat paskatīties uz novietni tagad tīkami: smiltiņas, tīrība, vai ne? Kā tu domā?

Taču ar Mēmiķi Davidovam valodas nevedās, — klusēdams tas aizgāja uz pelavnieku, bet Davidovs, nopriecādamies par sava saimniecības vadītāja ierosmi, devas pusdienās.

Pievakarē pie viņa atskrēja Ļubiškins un nikni noprasīja:

—   Tātad pakaišu vieta vēršiem kopš šis dienas smiltis bērsim?

—    Jā, smiltis.

—    Vai viņš, šis Ostrovnovs … P … p … prātu izdzīvojis, vai? Kur tas redzēts? Un tu, biedri Davidov? … Vai tu tiešām tādam dulnumam piekriti?

—    Tu neuztraucies, Ļubiškin! Tas viss ir higiēnas dēļ, un Ostrovnovs pareizi darījis. Kad tīrība, tad ir drošāk: sērgu nebūs.

—    Kas tā par higiēnu, piķis un zēvele! Uz kā lai vērsis guļ? Paskat, acis no pieres salst laukā! Uz salmiem viņam silti, bet uz smiltīm — ej pamēģini pagulēt!

—    Nē, tu, lūdzams, nerunā pretim! Jāizbeidz pa vecai paražai lopus kopt. Visam mums jāliek apakšā zinātniski pamati.

—    Kas tad tie par pamatiem? Eh!… — Ļubiškins ar melno jērenīcu noblīkšķināja pa zābaka stulmu un aizdrāzās, piesarcis kā biete.

Bet otrā rītā divdesmit trīs vērši nevarēja piecelties. Naktī sasalušās smiltis nelaida cauri vēršu mīzalus, dzīvnieki bija apgulušies slapjumā un piesaluši pie zemes … Daži piecēlās, atstādami uz pārakmeņotajām smiltīm ādas lēverus, četriem nolūza piesalušās astes, bet pārējie saaukstējās un sasirga.

Izpildīdams Polovceva rīkojumu, Jakovs Lukičs bija pār- centies un tik tikko noturējās saimniecības pārziņa amatā. «Nosaldē tādā veidā viņiem vēršus! Viņi, vientiesīši, noticēs, ka tu dari to tīrības pēc. Bet zirgus tu man pieskati, lai visi kauču vai šobrīd būtu derīgi ierindai!» Polovcevs bija teicis iepriekšējā diena. Un Jakovs Lukičs pavēli izpildīja.

Davidovs no rīta ataicināja viņu pie sevis; aizmetis durvīm āķīti, acis nepaceldams, noprasīja:

—    Ko tu biji sagudrojis? …

—    Man misējās, dārgo biedri Davidov! Es taču . .. žēlīgais dievs… Varu sev matus no galvas noplēst.. .

—    Ko tu, riebekli! … — Davidovs nobālēja, pēkšņi uzmezdams Jakovam Lukičam niknuma asarām pielietu skatienu. — Ar kaitniecību nodarbojies? . .. Vai tu nezināji, ka guļvietās nedrīkst kaisīt smiltis? Nezināji, ka vērši var piesalt?

—    Vērsīšiem gribēju… Kā dievs debesīs — nezināju!

—   Turi muti ar savu! … Nekad neticēšu, ka tu — tik piedzīvojis zemnieks — nezināji!

Jakovs Lukičs sāka raudāt un šņaukādamies svepstēja vienu un to pašu:

—   Tīrību gribēju ievērot… lai nebūtu mēslu … Nezināju, neiedomājos, ka tā var notikt…

—   Ej nodod savus darbus Ušakovam. Tiesā atbildēsi.

—    Biedri Davidov! …

—    Vācies, tev saka!

Pēc Jakova Lukiča aiziešanas Davidovs jau mierīgāk pārdomāja notikušo. Turēt Jakovu Lukiču aizdomās par kaitniecību viņam tagad šķita jau nejēdzība. Ostrovnovs taču nebija budzis. Un, ja kāds viņu tā arī saukāja, tad par cēloni gluži vienkārši bija personiska nepatika. Reiz, drīz pēc tam, kad Ostrovnovs bija izvirzīts par saimniecības pārzini, Ļubiškins it kā starp citu izmeta: «Ostrovnovs pats ir bijušais budzis!» Davidovs tūlit pārbaudīja un atklāja, ka Jakovs Lukičs pirms daudziem gadiem patiešām bija dzīvojis pārticībā, bet vēlāk neraža viņu izpostījusi un padarījusi par vidējo zemnieku. Davidovs domāja, domāja un tad atzina, ka Jakovs Lukičs nav vainojams nelaimes gadījumā ar vēršiem, viņš licis izkaisīt vēršu novietni ar smiltīm, dzīdamies pēc tīrības un daļēji varbūt pakļaudamies savai pastāvīgajai tieksmei pēc jauninājumiem. «Ja viņš būtu kaitnieks, tad nestrādātu ar tādu aizrautību, turklāt viņa vēršu pāris arī ir cietis,» Davidovs nodomāja. «Nē, Ostrovnovs ir mums uzticīgs kolhoznieks, un notikums ar smiltīm — vienkārši bēdīgs misēklis, fakts!» Viņš atcerējās, cik rūpīgi un saprātīgi Jakovs Lukičs ierīkoja siltos laidarus, kā taupīja sienu, kā reiz, kad trīs kolhoza zirgi bija sasirguši, tas no vakara līdz rītam uzturējās stallī un pats izdarīja zirgiem klistīru, liedams tiem iekšā kaņepju eļļu, lai mitētos graizes, bet pēc tam pirmais ieteica padzīt no kolhoza zirgu saslimšanas vaininieku — pirmās brigādes zirgkopi Kuženkovu, kas veselu nedēļu, kā atklājās, bija barojis zirgus tikai ar rudzu salmiem. Pēc Davidova novērojumiem, Jakovs Lukičs par zirgiem rūpējās varbūt vēl vairāk nekā jebkurš cits. Visu to atcerēdamies, Davidovs jutās apkaunots un vainīgs saimniecības vadītāja priekšā par neattaisnojamo dusmu uzliesmojumu. Viņam bija neērti, ka tik rupji uzbrēcis labam kolhozniekam, visu ciematnieku godātam valdes loceklim un pat turējis aizdomās par kaitniecību tādu cilvēku, kurš bija vainīgs tikai neuzmanībā. «Kādas muļķības!» Davidovs sapluinīja matus, mulsi nokrekšķējās un izgāja no istabas.

Jakovs Lukičs runājās ar rēķinvedi, turēdams rokā atslēgu saišķi, lūpas viņam aizvainojumā drebēja .. .

—    Zini ko, Ostrovnov … Nenodod darbus, turpini strādāt, fakts. Bet ja tev kaut kas tāds atkārtosies … Vārdu sakot, šitāda … Izsauc no rajona veterināro feldšeri, bet brigadieriem pasaki, lai apsaldētos vēršus neliek darbā.

Jakova Lukiča pirmais mēģinājums kaitēt kolhozam beidzās viņam laimīgi. Polovcevs pagaidām atbrīvoja Ostrov- novu no turpmākiem uzdevumiem, jo bija aizņemts ar ko citu: pie viņa bija ieradies — kā vienmēr naktī — līdz šim neredzēts cilvēks. Atbraucējs atlaida vedēju, iegāja mājā, un tūlīt Polovcevs ievilka to savā istabiņā, pavēlēdams, lai neviens viņus netraucē. Viņi runājās līdz vēlai naktij, bet otrā rītā Polovcevs jautrā omā pasauca pie sevis Jakovu Lukiču.

—    Redzi, dārgais Jakov Lukič, tas ir mūsu apvienības dalībnieks, tā sakot, cīņu biedrs, podporučiks jeb kazaku valodā — horunžijs Vaclavs Augustovičs Ļatjevskis. Uzņem viņu kā mīļu draugu. Bet šis ir mans saimnieks, vecā rūdījuma kazaks, pašlaik strādā kolhozā par saimniecības pārzini… Tā sakot, padomju darbinieks . ..

Podporučiks piecēlās no gultas un pasniedza Jakovam Lukičam baltu, platu delnu. Pēc izskata viņš bija gadu trīsdesmit vecs, dzeltenīgu seju un kalsens. Melnie, cirtainie atpakaļ sasukātie mati nokarājās līdz melnā satina krekla stāvajai apkaklei. Virs taisnajām, jautrajām lūpām sprogojās retas ūsiņas. Kreisā acs bija uz mūžīgiem laikiem piemiegta, domājams, pēc kontūzijas; zem tās kā nekustīgs bumbulis pacēlās nedzīvās grumbās saraukta āda, sausa un izžulgusi kā rudens lapa. Piemiegtā acs tomēr nebojāja, bet drīzāk vēl pastiprināja bijušā podpo- ručika Ļatjevska jautro, zobgalīgo sejas izteiksmi. Likās, viņa brūnā acs tūlīt valšķīgi pamirkšķinās, āda izlīdzināsies, starainām krunciņām pavelkoties atpakaļ uz deniņiem, bet pats dzīvespriecīgais podporučiks jauneklīgi un aizrautīgi iesmiesies. Apģērba šķietamais nevīžīgums bija tīši gribēts, tas nekavēja viņa straujās kustības un nenoslēpa iznesīgo stāju.

Polovcevs tajā dienā bija neparasti jautrs, laipns- pat pret Jakovu Lukiču. Nenozīmīgo sarunu viņš drīz nobeidza un, pavērsdamies ar seju pret Ostrovnovu, paziņoja:

— Podporučiks Ļatjevskis paliks pie tevis pāris nedēļu, bet es šodien, tikko satumsīs, aizjāšu. Visu, kas Vaclavam Augustovičam vajadzīgs, sagādā, visas viņa pavēles ir manas pavēles. Saprati? Tā, dārgo Jakov Lukič! — un, uzlikdams savu delnu ar pietūkušajām dzīslām Jakovam Lukičam uz ceļgala, nozīmīgi uzsvēra: — Drīz ies vaļā! Vēl tikai brīdi jāpaciešas. Tā arī pasaki mūsu kazakiem, lai sapurinās. Bet tagad ej, mums vēl jāaprunājas.

Bija noticis kaut kas neparasts, kas pamudināja Polov- cevu uz divi nedēļām aizjāt no Dārdu Gravas ciema. Jakovs Lukičs tvīka nepacietībā ko uzzināt. Šādā nolūkā viņš iezagās zālē, no kurienes Polovcevs kādreiz bija noklausījies viņa sarunu ar Davidovu, un ar ausi pieplaka pie plānās starpsienas. Caur sienu no mazās istabiņas viņš uztvēra tikko dzirdamu sarunu:

Ļatjevskis. Bez šaubām, jums jāuzņem sakari ar Bikadorovu… Viņa augstība, protams, satiekoties jums pastāstīs, ka plāni. .. izdevīga situācija … Tas taču ir lieliski! Saļskas novadā… bruņuvilciens… sakāves gadījumā …

Polovcevs. Kuššš! …

Ļatjevskis. Ceru, ka mūs neviens nedzird?

Polovcevs. Tomēr … Konspirācija arvien …

Ļatjevskis (vēl klusāk, tā ka Jakovs Lukičs neviļus zaudēja viņa runas pavedienu). Sakāve … protams … Afganistāna … Ar viņu palīdzību jātiek …

Polovcevs. Bet līdzekļi… Ceka … (Un tālāk tikai: «bu-bu-bu-bu-bu…»).

Ļatjevskis. Tāds variants: pāriet robežu … Min- skā … Neskarot… Es jums apgalvoju, ka robežas apsardze . .. Ģenerālštāba daļā, bez šaubām, pieņems . .. Pulkvedis, es viņa vārdu zinu . .. norunāta sastapšanās … Tā taču varena palīdzība! Tāda labvēlība… Svarīga nevis subsīdija . . .

Polovcevs. Bet «sevišķā» domas?

Ļatjevskis. Esmu pārliecināts, ka ģenerālis atkārtos . .. daudz! Man uzdots mutes vārdiem . . . Līdz pēdējam sasprindzināti, izlietojot… nepalaist garām momentu …

Balsis pārgāja čukstos, un Jakovs Lukičs, nekā nesapratis no saraustītās sarunas, nopūtās un devās uz kolhoza valdi. Nonācis līdz bijušajai Titoka mājai un pēc paraduma pārlaizdams acis pie vārtiem piestiprinātajam baltajam dēlītim ar uzrakstu: «Dārdu Gravas ciema kolhoza valde», — no jauna sajuta savu iekšējo sašķeltību. Bet tad atcerējās podporučiku Ļatjevski un Polovceva pārliecinātos vārdus: «Drīz ies vaļā!» — un, uz sevi skaizdamies, ar ļaunu prieku nodomāja: «Kauču jel drīzāk! Citādi es starp viņiem un kolhozu pārplīsīšu kā vērsis atkalā!»

Naktī Polovcevs apsegloja zirgu, salika seglu somās visus savus papīrus, paņēma pārtiku ceļam un atvadījās. Jakovs Lukičs dzirdēja, ka garām logam, seglus sajuzdams, pakaviem skaudri noklakšķot, jautri, it kā dejas solī aiz- drasēja ilgi dīkā nostāvējies Polovceva zirgs.

Izrādījās, ka jaunais iemītnieks ir nemierīgs un kareivīgi nekautrīgs cilvēks. Caurām dienām jautrs un smaidošs viņš slaistījās pa māju, jokojās ar sieviešiem, nedeva miera vecajai mātei, kas ne acu galā nevarēja ciest, tabakas dūmus, staigāja apkārt, nebaidīdamies, ka pie Jakova Lukiča varētu ierasties kāds svešs cilvēks, līdz Jakovs Lukičs viņam pat. aizrādīja:

—    Jums vajadzētu būt piesardzīgākam … Nestundā var kāds uzkulties un ieraudzīt, jūsu labdzimtība.

—   Vai tad man uz pieres rakstīts, ka esmu «jūsu labdzimtība»?

—    Nē, taču var pavaicāt, kas jūs esat, no kurienes…

—    Man, saimniek, pilnas kabatas ar visādiem dokumentiem, bet, ja es nonākšu sprukās un man neticēs, tad uzrādīšu, lūk, šo mandātu… Ar to visur tiek cauri! — un izvilka no kabatas melnu, blāvi vizmojošu mauzeri, vēl aizvien tikpat jautri smaidīdams un izaicinoši blenzdams ar stingo, aiz krunkainās ādas izciļņa slēpto aci.

Brašā podporučika jautrība sevišķi nepatīkama Jakovam Lukičam kļuva pēc tam, kad, atgriezdamies kādu vakaru 110 kolhoza valdes, viņš priekšiņā izdzirdēja apslāpētas balsis, klusinātu irgoņu, kņadu un, uzvilcis sērkociņu, ieraudzīja kaktā aiz kliju, kastes vientuļi iespīdamies Ļat- jevska aci, bet līdzās tumši pietvīkušo vedeklu, kas samulsusi nogludināja brunčus un sakārtoja uz pakauša noslīdējušo lakatiņu …

Jakovs Lukičs, ne vārda nebilzdams, gribēja ieiet virtuvē, bet Ļatjevskis panāca viņu pie sliekšņa, uzsita uz pleca un iečukstēja:

—    Tu, tēv, klusē … Neuztrauc savu dēliņu. Zini, kā pie mums, karavīriem? Straujums un neatlaidība! Kurš gan jaunībā nav grēkojis, he, hm … Še papiross, uzpīpē … Vai tu pats ar vedeklu neesi šitā? Ak tu, palaidni tāds!

Jakovs Lukičs tā apjuka, ka paņēma papirosu un tikai pēc tam, kad bija piesmēķējis no Ļatjevska pasniegtā sērkociņa, iegāja virtuvē. Bet tas, pasniedzis saimniekam uguntiņu, žāvas apspiezdams, pamācoši sacīja:

—    Kad tev pakalpo, piemēram, aizdedzina sērkociņu, vajag pateikties. Ek tu, gatavais tumsonis, un vēl esot saimniecības pārzinis! Agrāk es tevi pat par raitnieku nebūtu ņēmis.

«Ir gan sātans uzgrūdis man iemītnieku uz kakla!» Jakovs Lukičs nodomāja.

Ļatjevska nekaunība viņu nomāca. Dēla — Semjona nebija mājās, viņš bija nosūtīts uz rajonu pēc veterinārfeld- šera. Jakovs Lukičs nolēma viņam neko nesacīt, bet vedeklu pasauca klētī un tur klusītiņām to pārmācīja, nopērdams sievišķīti ar seglu siksnu; bet, tā kā viņš nesita pa seju, bet tikai pa muguru un zemāk, tad sitienu pēdas nebija redzamas. Pat Semjons neko nemanīja. Viņš atgriezās no staņicas naktī, sieva uzlika viņam vakariņas, bet pati apsēdās uz sola maliņas. Semjons vientiesīgi brīnījās:

—   Ko tad tu tā sēsties, it kā ciemos atnākusi?

—   Tā kā augonis … man uzmeties … — Semjona sieviņa nosarka un piecēlās.

—    Sakošļā sīpolu ar maizi un pieliec, tūdaļ izvilks, — Jakovs Lukičs deva žēlsirdīgu padomu, pie kurtuves vir- pinādams pavedienu ādas šūšanai.

Vedekla nodzalkstīja uz viņu ar acīm, bet atbildēja pazemīgā balsī:

—    Paldies, tētuk, pāries arī tāpat… '

Ļatjevskim paretam atveda sūtījumus. Viņš tos izlasīja un tūlīt kurtuvē sadedzināja. Uz beigām sāka pa naktīm dzert, ar Jakova Lukiča vedeklu vairs nelakstojās, kļuva drūmāks un aizvien biežāk lūdza Jakovu Lukiču vai Sem- jonu pagādāt «pusstopu», spieda viņiem rokās jaunus, čaukstošus červoncus. Dzērumā viņš labprāt runājās par politiku, sarunās tiecās uz plašiem vispārinājumiem un īstenības savdabīgi objektīviem novērtējumiem. Reiz viņš

Jakovu Lukiču pagalam apmulsināja. Iesauca pie sevis kambarītī, pacienāja ar degvīnu un, ciniski viņam pamirkšķinādams, apvaicājās:

—    Tu ārdi kolhozu?

—    Nē, kāpēc gan? — liekulīgi brīnījās Jakovs Lukičs.

—    Ar kādām metodēm tu strādā?

—    Kā?

—    Kādu darbu tu veic? Tu taču esi diversants… Nu, ko tu tur dari? Zirgus ar strihnīnu indē, darba rikus bojā vai vēl ko citu?

—   Zirgus man nav atjauts aiztikt, pat pavisam pretēji … — Jakovs Lukičs atzinās.

Pēdējā laikā viņš gandrīz nemaz nebija dzēris, tāpēc degvīna glāze viņu apskurbināja un pamudināja uz atklātību. Viņam gribējās pažēloties, cik sāpīgi ap sirdi, kad iiklab jāceļ, kā arī jāgrauj ciema sabiedriskā saimniecība, taču Ļatjevskis neļāva viņam runāt; iedzēris degvīnu un Jakovam Lukičam vairs nepiedāvādams, viņš iejautājās:

—    Bet kāpēc tu, sēnalu pakausi, sapinies ar mums? Es jautāju — kāpēc? Kāda velna dēļ? Polovcevam un man nav kur dēties, mēs ejam uz nāvi… Jā, uz nāvi! Vai ari uzvarēsim, lai gan zinu, Hamlet, izredzes uz uzvaru pavisam bēdīgas . .. Procenta simtdaļa, ne vairāk! Bet mēs taču tādi esam, mums nav ko zaudēt, vienīgi savas važas, kā saka komunisti. Bet tu? Tu, manuprāt, esi tikai upura jērs. Būtu dzīvojis, cepuri kuldams, muļķadesa … Pieņemsim, es neticu, ka tādi Hamleti kā tu varētu uzcelt komunismu, tomēr… jūs vismaz ūdeni pasaules dūksnājā saduļķotu. Bet, ja būs sacelšanās, tev, sirmajam velnam, noraus smadzeņu podu vai arī tīri vienkārši saņems tevi gūstā un kā neapzinīgu elementu izsūtīs uz Arhangeļskas guberņu. Tur tu cirtīsi priedes līdz komunisma otrreizējai atnākšanai.. . Eh, tu aitasgalva! Man ir skaidrs, kāpēc vajag sacelties, — esmu taču muižnieks. Manam tēvam bija ap pieci tūkstoši desetīnu aramzemes un meža gandrīz astoņi simti. Man un citiem, kas tādi paši kā es, briesmīgi nepatika braukt prom no savas zemes un kaut kur svešumā, tā sacīt, vaiga sviedros dienišķo maizi ēst. Bet tev? Kas tu tāds esi? Zemes arājs un maizes ēdējs! Mēslu vabole! Maz jums,' suņa dvēselēm, kazaķeļiem, pilsoņu karā ādaS mizotas!

—    Nav mums dzīvošanas! — Jakovs Lukičs iebilda. — Žņaudz ar nodevām, atņem to pašu mazumiņu, nav savrupas saimniekošanas, bet citādi, saprotams, kādam velnam jūs, muižnieki, un visādi tamlīdzīgi esat vajadzīgi. Pasargi, dievs, savu mūžu nebūtu tādā grēkā ielaidies!

—    Saki nu viens, nodevas! It kā citās valstīs zemnieki nemaksātu nodokļus. Vēl vairāk maksā!

—    Nevar būt.

—    Ka es tev saku!

—    Bet kādā kārtā jums zināms, kā tur dzīvo un ko maksā?

—    Es tur esmu dzīvojis, zinu.

— Jūs tātad no ārzemēm esat atbraucis?

— Un kas tev daļas?

—    Es tāpat, intereses pēc.

—   Daudz gribēsi zināt, ātri vecs kļūsi. Ej un atnes vēl šņabi.

Jakovs Lukičs aizsūtīja pēc degvīna Semjonu, bet pats, sailgojies vientulības, aizgāja uz piedarbu un pāris stundu nosēdēja pie salmu stirpas, domādams: «Sasodītais krun- kainis! Samuldēja pilnu galvu. Vai tik viņš mani nepārbauda, ko es sacīšu un vai nenostāšos pfet viņiem, bet pēc tam, kad pārradīsies Aleksandrs Aņisimičs, nodos viņam … un šis mani ar cirvi tāpat kā Hoprovu? Bet varbūt patiesi tā domā? Tā sacīt — kas nedzērušam galvā, tas skurbulī uz mēles … Varbūt patiešām nevajadzēja sapiņķēties ar Polovcevu, klusītiņām paciesties kolhozā vienu otru gadiņu? Varbūt valdīšana kolhozus pēc gada atlaiž, redzēdama, ka ar tiem nav nekādas jēgas? Un es atkal dzīvotu kā cilvēks .. . Ak kungs un dievs! Kur man dēties? Pagalam mana galviņa … Tagad jau alga viena … Vai nu zvel pūcei ar pagali vai pagalei ar pūci, pūce tā kā ta beigta . . .»

Zogam pāri pārvēlies, saimnieka rosībā pa piedarbu tekalēja vējš. Tas atnesa pie stirpas vārtu priekšā izbārstītos salmus, sadzina tos suņu izkārpītos caurumos, nosukāja stirpas izspūrušos stūrus, kur salmi nebija pietiekami sa- blīvuši, nomēza no kaudzes virsas sausos sniega putek- šņus. Vējš bi ja liels, spēcīgs un auksts. Jakovs Lukičs ilgi pūlējās izdibināt, no kādas puses tas pūš, bet nevarēja. Vējš šķita mīdāmies ap salmu stirpu un pūšam pēc kārtas no visām četrām pusēm. Salmos, vēja satrauktas, čabinājās peles. Pīkstēdamas tās skraidīja pa savām slepenajām alām, reizēm turpat pavisam tuvu Jakovam Lukičam, kas ar muguru bija atlaidies pret stāvo kaudzi. Ieklausoties vēja auros, salmu čaukstēšanā, pe]u pīkstēšanā un akas vindas čīkstoņā, Jakovam Lukičam uzmācās tāda kā snauda: visi nakts trokšņi viņam sāka likties kā tāla, dīvaina un sērīga mūzika. Pusaizvērtām, asarojošām acīm viņš lūkojās zvaigžņotajās debesīs, ieelpodams salmu un stepes vēja smaržu; viss apkārtējais viņam šķila jauks un vienkāršs …

Bet pusnaktī no Karaspēka ciema atjāja Polovceva ziņnesis. Ļatjevskis izlasīja vēstuli, kurai uz aploksnes bijЈ atzīme: «Ļ. steidzīgi,» — un pamodināja virtuvē guļošo Jakovu Lukiču:

— Še, izlasi!

Acis berzēdams, Jakovs Lukičs paņēma Ļatjevskim adresēto vēstuli. Ar tintes zīmuli uz piezīmju grāmatiņas lapas bija skaidri, vietumis vecajā ortogrāfijā rakstīts:

«Podporučika kungs!

Esam saņēmuši drošas ziņas, ka boļševiku CK vāc no zemnieku kārtas iedzīvotājiem labību it kā kolhozu sējas vajadzībām. Patiesībā šī labība tiks pārdota ārvalstīm, bet zemkopji, tajā skaitā arī kolhoznieki, būs nolemti nežēlīgam badam. Padomju vara, nojauzdama savu nenovēršamo un drīzo bojā eju, pārdod pēdējo labību un galīgi izposta Krieviju. Pavēlu Jums nekavējoties Dārdu Gravas ciema iedzīvotāju vidū, kur Jūs pašlaik pārstavat musu savienību, izvērst aģitāciju pret tā sauktās sēklas labības nodošanu. Dariet zināmu šis Jums sūtītās vēstules saturu J. L. un uzdodiet viņam par pienākumu steidzīgi veikt izskaidrošanas darbu. Augstākā mērā nepieciešams katrā ziņā aizkavēt labības savākšanu.»

No rīta, valdē neiegriezies, Jakovs Lukičs devās pie Baņņika un citiem clomu biedriem, ko viņš bija savervējis «Donas atbrīvošanas savienība».

24. nodaļa

Triju cilvēku brigāde, ko aģitkolonnas komandieris Kondratjko bija atstājis Dārdu Gravas ciemā, uzsāka vākt labību sēklas fondam. Brigādes štābs apmetās vienā no tukšajām budžu mājām. Jaunais agronoms Vetjutņevs no paša rīta ar Jakova Lukiča palīdzību izstrādā ja un precizēja pavasara sējas plānu, sniedza kazakiem uzziņas lauksaimniecības jautājumos, pārējo laiku nemitīgi uzraudzīja klētīs saberamās sēklas labības tīrīšanu un kodināšanu, paretam gāja arī, kā viņš pats izteicās, «dakterēt»: paārstēt kādu sasirgušu govi vai aitu. Atlīdzību par «vizīti» viņš parasti saņēma «graudā»: ēda pusdienas pie sasirgušā kustoņa saimnieka, bet reizēm pat pārnesa biedriem podu piena vai katliņu novārītu kartupeļu. Pārējie divi — Por- firijs Lubho, valcētājs novada dzirnavās, un komjaunietis Ivans Naidjonovs no eļļas spiestuves — izsauca uz štābu ciemata iedzīvotājus, pēc klētnieka saraksta pārbaudīja, cik daudz labības izsauktais pilsonis atbēris sēklai, un pēc saviem spēkiem un saprašanas nodarbojās ar aģitāciju.

Jau pirmajās darba dienās noskaidrojās, ka sēklas fonda savākšanā būs jāpārvar ne mazums grūtību un tā nebūs izdarāma paredzētajos termiņos. Visiem pasākumiem, ko brigāde un vietējā šūniņa veica, lai paātrinātu sēklas at- bēršanu, vairums kolhoznieku un viensētnieku sīvi pretojās. Ciemā klīda baumas, ka labību vācot nosūtīšanai uz ārzemēm, ka šogad neko nesēšot, ka kuru katru mirkli sagaidāms karš… Naguļnovs ik dienas rīkoja sapulces, ar brigādes palīdzību noskaidroja un atspēkoja aplamās baumas, ar visbargākiem sodiem piedraudēja tiem, ko pieķers «pretpadomju propagandā», taču labība vēl aizvien ienāca ļoti gausi. Kazaki rītos centās aizlavīties no mājām, aizbraukdami gan uz mežu pēc malciņas, gan stepē pēc siena vai arī aiziedami pie kaimiņa, lai kopā ar to kādā mierīgākā nostūrī pārlaistu satraukuma pilno dienu un nevajadzētu ierasties pēc aicinājuma ciema padomē vai brigādes štābā. Sievas nemaz vairs negāja uz sapulcēm un, kad sētas apstaigāja ciema padomes ziņnesis, strupi atrunājās: «Mana saimnieka nav mājās, bet es nekā nezinu.»

Kāda visvarena roka it kā turēja labību …

Brigādes štābā parasti notika šādas sarunas:

—    Vai sēklu atbēri?

—    Nē.

—    Kāpēc?

—    Nav labības.

—    Kā tā — nav?

—   Tāpat vien, pavisam vienkārši… Domāju aiztaupīt sēklas tiesu, tad pārpalikumu nodevu sagādei, bet pašam vairs nebija ko grauzt. Tā arī apēdu.

—    Kā tā, vai tad sēt tu nemaz netaisījies?

—    Taisīties jau taisījos, bet nav ar ko …

Daudzi atsaucās uz to, ka kopā ar sagādes labību nodevuši arī sēklai paredzēto. Davidovs — kolhoza valdē, bet Vaņuška Naidjonovs — štābā vandījās sabēršanas punkta sarakstos un kvītīs, visu pārbaudīja un tiepšām pierādīja, ka tie sniedz nepareizas ziņas, jo sēklas labība, kā izrādījās, bija palikusi pāri. Dažreiz šai nolūkā vajadzēja aptuveni aprēķināt divdesmit devītā gada izkūlumu, saskaitīt sagādei nodoto daudzumu un meklēt atlikumu. Bet arī tad, kad atklājās, ka ir labības pārpalikumi, stūrgalvis nepadevās:

—    Kripatiņa palika, nav ko strīdēties. Bet jūs, biedri, zināt, kā tas saimniecībā ir? Esam pieraduši ēst maizi bez svara, tērēt bez mērīšanas. Man iztikai atstāja pudu uz cilvēka mēnesī, bet es, piemēram, noēdu dienā trīs četras mārciņās. Noēdu tālab, ka nav sātīgāka pavalga. Un tā rodas pārtēriņš. Labības man nav, kauču vai izkratiet!

Naguļnovs šūniņas sapulcē ieteica izdarīt kratīšanu pie tiem turīgākajiem ciema iedzīvotājiem, kuri nebija atbēruši sēklu, taču Davidovs, Lubno, Naidjonovs un Razmjotnovs tam nepiekrita. Turklāt rajona komitejas direktīvā par sēklas fonda radīšanu stingri bija aizliegts izdarīt kratīšanas.

Triju dienu laikā, kopš brigāde un kolhoza valde bija uzsākušas sēklas savākšanu, kolhoza sektorā atbēra tikai 480 pudu labības, bet viensētnieku — 35 pudus. Kolhoza aktīvs savu tiesu bija atbēris pilnīgi. Kondrats Maidaņņikovs, Ļubiškins, Dubcovs, Demids Mēmiķis, vectēvs Ščukars, Arkaška Mītenieks, kalējs Šalijs, Andrejs Razmjotnovs un citi bija atveduši graudus jau pirmajā dienā. Otrās dienas rītā pie kopīgajām klētīm divos pajūgos gausi piebrauca Jakova Lukiča dēls Semjons un pats Jakovs Lukičs. Lukičs tūlīt iegāja valdē, bet Semjons sāka stiept no ragavām maisus ar labību. Djomka Ušakovs pieņēma un svēra. Semjons izbēra četrus maisus, bet, kad atraisīja piekto, Ušakovs uzklupa viņam kā vanags:

—   Šitādus graudus tavs vecais domā sēt? — un piegrūda Semjonam pie deguna sauju labības.

—    Kā — šitādus? — Semjons iesvilās. — Tu, greizaci, kviešus laikam par kukurūzu esi noturējis?

—   Nē, ne par kukurūzu! Esmu greizām acīm, bet redzu labāk par tevi, blēdi! Abi ar tēvu jūs esat labi, pazīstam jūs! Kas tā ir? Sēklas labība? Tu man degunu nešķobi! Ko tu esi piebēris tīrajai sēklai, riebekļa purns?

Djomka grūda Semjonam sejā delnu, bet tajā bija saujiņa netīru, .ar zemi un vīķiem sajauktu graudu.

—    Tūdaļ sasaukšu cilvēkus …

—    Nebļausties jel! — Semjons nobijās. — Aiz pārskatīšanās būšu paķēris citu maisu … Tūlīt pat aizbraukšu un apmainīšu … Kā tāds joks! Ko tu plosies kā mucenieka zirgs? Teicu, ka apmainīšu, iznākusi alošanās …

No atvestajiem četrpadsmit maisiem Djomka sešus nepieņēma. Un, kad Semjons lūdza, lai palīdz uzcelt viņam plecos vienu no noraidītajiem maisiem, Djomka pagriezās uz svaru pusi, it kā nebūtu dzirdējis.

—   Tātad negribi palīdzēt? — Semjons ierunājās drebošā balsī.

—    Kauna lieta! Mājās, rasi, pacēli, tur bija viegli, bet vai tagadiņ smagāki kļuvuši? Cel pats, draņķi!

Sarkans aiz piepūles Semjons šķērseniski satvēra maisu un stiepa …

Divas nākamajās dienās pievedumu tikpat kā nebija. Šūniņas sapulcē nolēma apstaigāt mājas. Davidovs dienu iepriekš bija aizbraucis kaimiņu rajonā uz selekcijas staciju, lai kaut dažu hektāru apsēšanai ārpus plāna izkaulētu sausuma izturīgus vasaras kviešus, kas teicami bija pārcietuši ilgstošu bezlietus periodu un iepriekšējā gadā selekcijas stacijas laukos devuši lielisku ražu. Jakovs Lukičs un brigadieris Agafons Dubcovs daudz runāja par jauno kviešu šķirni, ko selekcijas stacija bija ieguvusi, krustojot ievestos «Kalifornijas» kviešus ar vietējiem «baltgraudainiem», un Davidovs, kas pēdējā laikā pa naktīm cītīgi bija kvernējis pie agrotehnikas žurnāliem, nolēma aizbraukt uz staciju, lai sadabūtu jaunos kviešus.

No brauciena viņš atgriezās 4. martā, bet dienu pirms tam notika šāds atgadījums: Makars Naguļnovs, kas bija atbildīgs par otro brigādi, no rīta kopā ar Ļubiškinu apstaigāja kādas trīsdesmit mājas, bet vakarā, kad Razmjotnovs ar sekretāru bija aizgājuši no ciema padomes, sāka izsaukt uz turieni tos saimniekus, kuru mājas dienā nebi ja paguvuši apstaigāt. Cilvēkus četrus atlaida, itin neko ne- panākot. «Nav mums labības sēklai. Lai dod valsts.» Naguļnovs vispirms mēģināja pierunāt mierīgā garā, bet tad sāka zvetēt ar dūri pa galdu.

—    Ko jūs melšat, ka labības nav? Are, piemēram, tu,

Konstantin Gavrilovič, rudenī taču izkūli ap trīs simti pudu.

—    Bet valsti j tu manā vietā labibu nodevi?

—    Cik tu nodevi?

-— Savus simt trīsdesmit pudus.

—    Kur pārējā?

—    Vai nezini, kur? Apēdu!

—           Muldies! Pārsprāgtu — tik daudz maizes aprīdams! Ģimenē seši cilvēki, vai tie tādu daudzumu var noēst? Ved šurp bez tielēšanās, citādi viens divi izmetīsim no kolhoza!

—           Atlaidiet no kolhoza, dariet, ko gribat, bet labības, dievs, sodi, man nav! Lai valdība dod kauču uz procentiem …

—           Tev iekārojies izsūkt padomju varu. Vai naudu, ko tu aizņēmies sējmašīnas un zāles pļāvēja pirkšanai, kredītbiedrībai esi atmaksājis? Te nu bija! Naudiņu ievilcis un vēl tīko iedzīvoties ar labību.

—           Alga viena, tagadiņ ij sējmašīna, ij zāles pļāvējs pieder kolhbzam, pats nemaz nedabūju lietot, tādēļ nav ko pārmest.

— Ved šurp labību, citādi tev klāsies plāni! Ietiepies savā muldēšanā. Kauna lieta!

—    Es jau mīļu prātu, kauču tikai bijusi…

Lai kā Naguļnovs pūlējās, lai kā centās pierunāt, lai draudēja ar ko draudēdams, tomēr vajadzēja atlaist tos, kas negribēja sēklu atbērt.

Viņi izgāja, priekšiņā pāris minūšu parunājās, tad nočīkstēja kāpnes. Brītiņu nogaidījis, ienāca viensētnieks Grigorijs Baņņikovs. Viņš droši vien jau zināja, kā beigusies saruna ar nule no ciema padomes izgājušiem kolhozniekiem; lūpu kaktiņos viņam ņirbēja pašpārliecināts, izaicinošs smīniņš. Drebošām rokām Naguļnovs izlīdzināja uz galda sarakstu un dobjā balsī ierunājās:

—    Sēsties, Grigorij Matvejič!

—    Paldies par uzaicinājumu.

Kājas plaši iepletis, Baņņiks apsēdās.

—    Kādēļ tu, Grigorij Matvejič, neved sēklu?

—    Kālab lai es vestu?

—          Bija taču pilnsapulces lēmums — kolhozniekiem un tāpat viensētniekiem jāsaved sēklas labība. Tev taču labība ir?

—    Kā gan citādi, protams, ir.

Naguļnovs ielūkojās sarakstā: pie Baņņika uzvārda ailē «Paredzamā platība vasarāju sējai 1930. gadam» bijā ierakstīts skaitlis «6».

—   Tu šogad gribēji ar kviešiem apsēt 6 hektārus?

—   Tieši tā.

—   Tātad tev ir četrdesmit divi pudi sēklas?

—    Jā, pilnā mērā, izvētita un iztīrīta, labībiņa kā zelts!

—           Esi gan tu — varonis! — atviegloti nopūzdamies, Nagujhovs uzslavēja. — Rīt atved to uz sabiedrisko klēti. Vari atstāt savos maisos. No viensētniekiem mēs pieņemam viņu maisos, ja negrib labību jaukt kopā. Atved, nodod pēc svara klētniekam, viņš uzliks maisiem lakas zīmogus, izsniegs tev kvīti, bet pavasarī dabūsi savu labību veselu atpakaļ. Daudzi gaužas, ka neesot saglabājuši, bet apēduši. Klētī tai būs drošāk.

—          Tādas blēņas, biedri Naguļnov, labāk met pie malas! — Baņņiks nekaunīgi nosmīnēja, palsās ūsas noglauz- dams. — Šitais numurs tev neies cauri! Labību es jums nedošu.

—    Kālab tā, atļauj pavaicāt?

—           Tālab, ka pie manis tai drošāk. Bet, ja atdošu jums, pavasarī pat tukšos maisus nedabūšu atpakaļ. Mēs tagadiņ arī esam izskoloti, tik viegli ap stūri neapvedīsi.

Naguļnovs sarauca platos uzacu lokus un tikko manāmi nobālēja.

—          Kā tu drīksti šaubīties par padomju varu? Tātad tu netici?

—          Jā, tā iznāk, ka neticu. Diezgan esam noklausījušies tādus muldoņas kā jūs.

—          Kurš ir muldoņa? Un kādā ziņā? — Naguļnovs vēl vairāk nobālēja un lēnām piecēlās.

Bet Baņņiks, it kā to neredzēdams, arvien vēl rāmi smīnēja, rādīdams spēcīgos, retos zobus, tikai balss viņam ietrīsējās aizvainojumā un spīvā naidā, kad viņš sacīja:

—           Savāksiet labībiņu, bet pēc tam to kuģos un prom uz svešām zemēm? Antanabiļus sapirksies, lai partijnieki ar savām apcirptajām mamzelēm vizinātos? Zi-i-nām, kāpēc tīkojat pēc mūsu kviesīšiem! Pienākuši gan vienlīdzības laiki!

—          Tu, sātana gabals, prātā esi jucis, vai? Ko tu tur pļurksti?

—           Var jau ari sajukt, kad cilvēkam rīkli žņaudz ciet. Simt sešpadsmit pudiņu aizšķūrēju labības sagādei. Bet tagadiņ pēdējo gribat… sēklas labību… lai bērņeļus man… badā nomērdētu . ..

—    Muti! Nemuldies, riebekli! — Naguļnovs trieca ar dūri pa galdu.

Nokrita zemē skaitīkļi,' apgāzās tintes pudelīte. Bieza, mēļa strūkla vizēdama notecēja pāri papīram un uzlija Baņņika plikādas puskažociņa stērbelei. Baņņiks ar delnu noslaucīja tinti un piecēlās. Acis viņam samiedzās, lūpu kaktiņos izspiedās balti putu burbuļi, apspiestā niknumā viņš izgārdza:

—    Tu nebļausties uz mani! Tu savai Luška i vari dūres vicināt, es neesmu tev sieva! Tagadiņ nav divdesmitais gads, saprati? Bet labību nedošu … V-vācies tu! …

Naguļnovs grasījās pāri galdam sniegties pēc viņa, bet sagrīļojās un mirklī izslējās taisns.

—    Tu … kas tās par runām?… Ko tu man te, kon- tra?… Par sociālismu ņirgājies, dergli tāds! Bet tūdaļ … — Viņš neatrada vārdus, aizelsās, tad, kā nekā savaldījies, ar delnu noslaucīja no sejas lipīgus sviedrus un sacīja: — Tūdaļ dod man parakstu, ka rīt atvedīsi la- bibu un arī aiziesi uz pienācīgu vietu. Tur izprašņās, no kurienes tādas runas esi saklausījies.

—   Arestēt tu mani vari, bet paraksta es nedošu un labību arī nevedīšu!

—    Raksti, es tev saku! …

—    Nestreb tik karstu …

—    Es tevi ar labu lūdzu …

Baņņiks devās uz durvju pusi, bet, acīm redzot, tik ļoti bija iesvilies naidā, ka nenocietās un, satvēris durvju tve- rekli, izmeta:

—   Tūdaļ aiziešu un izbēršu labību cūkām. Labāk lai tās aprij nekā atdot jums, liekēžiem …

—    Cūkām? Sēklas labību?!

Naguļnovs divos lēcienos atradās pie durvīm — izrāva no kabatas naganu un ar spalu iezvēla Baņņikam pa deniņiem. Baņņiks salīgojās, atslējās pret sienu un, ar muguru noberzdams balsinājumu, sāka slīdēt lejup. Tad nokrita. Deniņos no brūces, saslapēdamas matus, sūcās melnas asinis. Naguļnovs, vairs nespēdams valdīties, iespēra guļošajam vairākas reizes ar kāju un atgāja sāņus. Baņņiks kā sausumā izmesta zivs pāris reižu noplātīja muti, tad, gar sienu gramstīdamies, sāka slieties augšup. Bet, tikko bija piecēlies kājās, asinis plūda vēl straujāk. Klusēdams viņš tās noslaucīja ar piedurkni, no balli notrieptās muguras bira krita putekļi. Naguļnovs tieši no karafes dzēra pretīgu, apsilušu ūdeni, tankšķinādams zobus pret stiklu. Iesāņus palūkojies uz piecēlušos Baņņiku, viņš piegaja tam klāt, kā knaiblēs paņēma aiz elkoņa, piegrūda pie galda, iespieda rokās zīmuli:

—    Raksti!

—    Es uzrakstīšu, bet tas kļūs zināms prokuroram … Nagana stobra galā nolikts, uzrakstīšu visu, kas vien tev tīk … Sist pie padom ju valdīšanas nav brīv . .. Arī parti ja par to tev galvu neglaudīs! — Baņņiks aizsmakušā balsī noburkšķēja, nevarīgi apsēzdamies uz ķeblīša.

Naguļnovs nostājās viņam pretim un uzvilka nagana gaili.

—    A-ā, kontra, tagadiņ atcerējies padomju valdīšanu un partiju! Tevi netiesās tautas tiesa, bet es — tūdaļ un ar savu sodu. Ja nerakstīsi — nošaušu kā kaitīgu riebekli, bet pēc tam tevis dēļ iešu cietuma kauču uz desmit gadiem. Es tev neļaušu nozākāt padomju varu. Raksti: «Apliecinājums.» Uzrakstīji? Tālāk: «Es, bijušais aktīvais baltgvards, mamontovietis, ar ieročiem rokā stājies pretim Sarkanajai Armijai, ņemu atpakaļ savus vārdus. ..» Uzrakstīji?… «… Savus vārdus, kas gaužām apvainojoši VK(b)P.» VKP ar lielajiem burtiem, vai ir? «. .. un padomju varai, lūdzu piedošanu no tām un apsolos uz priekšu, kauču arī esmu slepens kontra …»

—    Nerakstīšu! Ko tu mani ar varmācību?

—    Nē, rakstīsi! Ko tad tu domāji? Ka es, balto savainots un visādi izkropļots, palaidīšu tavus vārdus secen? Tu manu acu priekšā nogānīsi padomju iekārtu, bet es klusēšu? Raksti, vai ari es tev dzīvību izpūtīšu! . ..

Baņņiks saguma pār galdu, un atkal zīmulis viņa rokā lēnām slīdēja pa papīra lapu. Nenoņemdams pirkstu no nagana sprūda, Naguļnovs, katru vārdu uzsvērdams, diktēja: .

—    «… kauču arī esmu slepens kontra, bet padomju varai, kas dārga visiem darbaļaudīm un ar darba tautas lielu asins izliešanu panākta, es nekaitēšu ne ar mutes palaišanu, ne rakstīšanu, ne darbiem. Es to nenozākāšu un tai nekaitēšu, bet pacietīgi gaidīšu vispasaules revolūciju, kas mūs visus — tās ienaidniekus pasaules mērogā — novedīs līdz sasalšanas punktam. Bet vēl es ap

ņemos padomju varai šķērsām ceļā nestāties un neslēpt sēklu un rīt, 1930. gada 3. martā, atvest kopējā klētī. . .»

Šajā bridi istaba ienāca ciema padomes ziņnesis un viņam līdzi — trīs kolhoznieki.

—- Pagaidiet mazlietiņ priekšnamā! — Naguļnovs uzsauca un, pavērsdamies pret Baņņiku, turpināja: — «… četrdesmit divus pudus sēklas labības no kviešu šķirnes. Ko ar parakstu apliecinu.» Paraksties!

Baņņiks, kam seja atkal bija pietvīkusi tumši sarkana, uzskrāpēja parakstu un piecēlās.

—    Tu par to atbildēsi, Makar Naguļnov! ..

—   Katram mums sava atbildēšana, bet, ja tu rīt labību nealvedīsi, — nošaušu!

Naguļnovs salocīja dokumentu un ielika to aizsarg- krāsas blūzes krūšu kabatā, uzmeta naganu uz galda un izvadija Baņņiku līdz durvīm. Viņš palika ciema padomē līdz pusnaktij. Ziņņesim piekodināja neaiziet un ar viņa palīdzību tukšā istabā ieslēdza vēl trīs kolhozniekus, kas atteicās atvest sēklas labību. Tikai pēc pusnakts, noguruma un piedzīvoto uztraukumu pieveikts, viņš aizmiga, sēdēdams pie ciema padomes galda, izpūrušo galvu uz šmaugajām delnām uzlicis. Un līdz rītausmai Makaram sapnī rādījās milzīgi svētku drānās tērpušos cilvēku bari, kas nemitīgi virmoja, līdzīgi pavasara palu ūdeņiem pārplūdinādami stepi. Ļaužu vidū jāja kavalērija. Dažādās spalvas zirgi mīdīja mīksto stepes zemi, bet dunošo pakavu piesitiens nez kāpēc bija tik dzilgs un zvanīgs, it kā eskadroni jātu pa izklātām dzelzs plātnēm. Sudrabaini zaigojošās orķestra taures pēkšņi turpat līdzās Makaram sāka spēlēt «Internacionāli», un Makars, kā parasti nomodā, izjuta urdīgu satraukumu, un kaklā viņam iestrēdza svelošs kamols … Garām jājošā eskadrona beigās viņš ieraudzīja savu nelaiķa draugu Mitjku Lobaču, ko vrange- lieši 1920. gadā kaujā pie Kahovkas bija sakapājuši ar zobeniem, taču nemaz nebrīnījās, bet, priecīgi pašķirdams pūli, metās pie maršējošā eskadrona. «Mitja! Mitja! Pagaidi!» viņš sauca, nedzirdēdams pals savu balsi. Mitja pagriezās seglos, paskatījiis uz Makaru vienaldzīgi kā uz svešu, nepazīstamu cilvēku un aizrikšoja tālāk. Tūliņ Makars ieraudzīja auļos tuvojamies arī savu bijušo raitnieku Tjuļimu, ko pie Brodiem tajā pašā divdesmitajā gadā bija ķērusi poļu lode. Tjuļims lēkšoja smaidīdams, labajā rokā aiz pavadas turēdams Makara zirgu. Bel zirgs, arvien vēl tāds pats baltkājis un slaidgalvis, traucās visiem pa priekšu, augstu un lepni pacēlis galvu, kaklu lokā izliecis …

Visu nakti pavasara vējš vārstīja loga aizvirtņus, un to čīkstoņa Makaram šķita mūzika, bet skārda jumta grabēšana — zirga pakavu bārstīgā dipoņa … Razm jotnovs, sešos no rīta atnācis uz ciema padomi, atrada Na- guļnovu vēl guļam. Dzeltenīgajā Makara vaigā, ko apmirdzēja marta rīta mēļā gaisma, bija sastindzis spriegs, gaidu pilns smaids, mokošā saspringtībā raustījās plati izliektā uzacs … Razmjotnovs sapurināja viņu un izlamājās:

—    Ievārījis ziepes un guļ! Redz jautrus sapņus, zobus atņirdzis! Kāpēc piekāvi Baņņiku? Mazā gaismiņā atveda sēklas labību, nodeva un tūdaļ aizlaidās uz rajonu. Ļubiškins atskrēja pie manis un stāstīja, ka Baņņiks aizbraucis zinot par tevi milicijai. Tagad tu esi dimbā! Pārradīsies Davidovs. Ko viņš sacīs? Eh, Makar! …

Naguļnovs paberzēja ar delnām no neērtās guļas aptū- kušo seju un domīgi pasmaidīja:

—   Andrjuška! Kā-ā-ādu es nule sapni redzēju! Gaužām aizrautīgu sapni!

—   Beidz muldēt par saviem sapņiem! Ziņo labāk par Baņņiku.

—    Man par tādu indīgu riebekli pat ziņot negribas. Tu saki, ka labību viņš atvedis? Tātad līdzējis … Četrdesmit divi pudi sēklas labības, tas nav nieks. Ja no katra konlras pēc viena belziena ar naganu izspiestu četrdesmit pudu labības, es līdz mūža galam ar to vien noņemtos, ka staigātu apkārt, viņus dauzīdams. Par negantīgajiem vārdiem viņam ne tādu vien punu vajadzēja uztaisīt. Lai priecājas, ka es viņam kājas no dibengala neizrāvu! — Un nikni, acis blisinādams, nobeidza: — Viņš, nekrietnelis, taču ar ģenerāli Mamontovu vazājies. Tik ilgi mums pretim turējās, kamēr viņu Melnaja jūrā izpeldināja, bet arī tagadiņ lūko šķērsām ceļā stāties, vispasaules revolūcijai ļaunumu nodarīt. Un kādas nelietības viņš teitan par padomju varu un partiju samuldēja? Man no apvainošanās mati stāvus izslējās.

—   Lai nu kā būtu bijis! Bet sist tev nevajadzēja, labāk būtu viņu arestējis.

—          Nē, ne arestēt, bet nosist viņu vajadzēja! — Naguļ- novs nožēlā iepleta rokas. — Kālab es viņa nenolaidu no kātiem? Ne apjēgt nejaudāju. Re, ko es tagadiņ nožēloju.

—    Ja nosaukšu tevi par muļķi, tu ņemsi ļaunā, bet muļķības tevi tik daudz, ka pat smeldams neizsmelsi. Redzēsi, atbrauks Davidovs, viņš tev tā sados, ka nezināsi, cik vecs.

—   Semjons atbrauks un pateiks, ka pareizi esmu darījis, viņš nav tāds sakārnis kā tu.

Razmjotnovs smiedamies paklauvēja ar saliektu pirkstu pa galda virsu, pēc tam Makaram pie pieres un sacīja:

—   Skaņa vienāda!

Makars pikti atbīdīja viņa roku un uzvilka puskažociņu. Jau .turēdamies pie durvju tverekļa, galvu atpakaļ nepagriezdams, viņš noburkšķēja:

—    Paklau, tu prātvēderi Izlaid no tukšās istabas sīkbur- žeļus, bet tā kā lai viņi tūdaļ atved labību, citādi, kad bušu nemazgājies, nākšu atpakaļ un atkal ietupināšu.

Razmjotnovam aiz brīnumiem vai acis no pieres izvēlās. Viņš metās pie tukšās istabas, kur glabājās ciema padomes arhīvs un vārpu eksponāti no pagājušā gada rajona lauksaimniecības izstādes, atrāva durvis un ieraudzīja trīs kolhozniekus: Krasnokutovu, Antipu Graču un brūniem vasaras raibumiem nosēto Apolonu Peskovat- skovu. Laimīgi pārnakšņojuši uz vecajiem avīžu komplektiem, kas bija paklāti uz grīdas, viņi, Razmjotnovu ieraugot, piecēlās.

—    Es, pilsoņi, protams… — Razmjotnovs iesāka, bet viens no ieslodzītajiem, vecais kazaks Krasnokutovs, aši viņu pārtrauca:

—    Ko tur runāt, Andrej Stepanič, paši esam vainīgi, nav vārdam vietas .. . Laid vaļā, tūdaļ atvedīsim labību … Mēs teitan naksniņā maķenīt parunājāmies un nospriedām sēklas tiesu atvest… Ko tur liegties, gribējām ietaupīt kviesīšus savām vajadzēšanām …

Razmjotnovs, kas tikko bija grasījies atvainoties par Naguļnova nepārdomāto rīcibu, apsvēra apstākļus un acumirklī mainīja izturēšanos:

—   Are, sen jau tā vajadzēja! Jūs taču esat kolhoznieki. Kauna lieta slēpt sēklas labību.

—    Lūdzams, laid mūs vaļā! Bet kas vecas lietas piemin … — Antips Gračs mulsi pasmaidīja piķa melnajā bārdā.

Plaši atvēris durvis, Razmjotnovs aizgāja pie galda, un jāsaka, šajā mirklī viņam prātā iešāvās domiņa: «Bet varbūt Makaram taisnība? Ja stingrāk paspaidītu — vienā dienā atbērtu.»

25. nodaļa

Davidovs atgriezās no brauciena uz selekcijas staciju ar divpadsmit pudiem šķirnes kviešu, priecīgs un apmierināts ar panākumiem. Saimniece, pasniegdama viņam pusdienas, pastāstīja, ka Naguļnovs viņa prombūtnes laikā piekāvis Grigoriju Baņņiku, bet trīs kolhozniekus visu nakti noturējis ciema padomē. Kā redzams, valodas par to bija jau plaši izplatījušās Dārdu Gravas ciemā. Davidovs steigšus paēda un satraukts aizgāja uz valdi. Tur saimnieces stāstu apstiprināja, papildinot vēl ar sīkumiem. Naguļnova rīcību novērtēja dažādi: vieni atzina par pareizu, citi nosodīja, daži atturīgi cieta klusu. Ļubiškins, piemēram, kategoriski nostājās Naguļnova pusē, bet Jakovs Lukičs sapūtās un izskatījās tik apvainots, it kā pašam būtu vajadzējis izbaudīt Naguļnova paskubinājumu. Drīz valdē ieradās pats Makars. Viņš izskatījās bargāks nekā parasti, ar DavidoVu sasveicinājās atturīgi, taču palūkojās viņā ar slēptu nemieru un gaidām. Kad viņi bija palikuši divatā, Davidovs nenovaldījās un skarbi noprasīja:

—    Kas tie tev par jaunumiem?

—   Ja esi dzirdējis, ko tad vēl taujāt…

—   Ar tādām metodēm tu sāc aģitēt par sēklas savākšanu?

—   Lai viņš man neģēlības nerunā! Neesmu zvērējis paciest ienaidnieka — baltā riebekļa zākāšanos.

—    Bet vai tu esi padomājis, kādu iespaidu tas atstās uz citiem, kā tas no politiskās puses izskatīsies?

—    Tad nebija laika domāt.

—    Tā nav atbilde, fakts! Tev vajadzēja viņu apcietināt par valdības apvainošanu, bet sist nedrīkstēji. Tāda izturēšanās komunistam dara kaunu. Fakts! Un mēs jau šodien šūniņā apspriedīsim tavu rīcību. Tu mums tādu ļaunumu ar savu uzvedību esi nodarījis. Mums tā jānosoda. Es par to runāšu kolhoza sapulcē, nenogaidīdams rajona komitejas atļauju, to es faktiski saku. Ja mēs klusēsim, kolhoznieki nodomās, ka esam ar tevi uz vienu roku un pieturamies šajā lietā pie tādas pašas ticības brīvības. Nē, brālīt! Mēs no tevis norobežosimies un tevi nosodīsim. Tu esi komunists, bet izturējies kā žandarms. Tā ir kauna lieta! Velns tevi būtu parāvis ar visu šo jezgu!

Det Nagujnovs ietiepās kā vērsis: uz visiem Davidova pierādījumiem, ka tada izturēšanās ir komunistam nepieļaujama un politiski kaitīga, viņš atbildēja:

—    Pareizi es viņu piekāvu. Un pat ne piekāvu, bet tikai vienu reizi iezvēlu, bet vajadzēja vairāk. Liec mani mierā! Mani pāraudzināt ir par vēlu, es esmu partizānis un pats zinu, kā man sava partija jāaizstāv no visādu nekrietneļu uzbrukumiem.

—    Bet es taču nesaku, ka šis Baņņiks būtu mūsu cilvēks, kaut viņš izčibētu! Es runāju par to, ka tev nevajadzēja viņam sist. Bet aizsargāt partiju no apvainojumiem varēja citādā ceļā, fakts! Ej atvēsinies drusku un padomā, vakarā tu atnāksi uz šūniņas sēdi un pasacīsi, ka man ir taisnība, fakts!

Vakarā, pirms šūniņas sapulces sākuma, tikko ienāca sadrūmušais Makars, Davidovs vispirms viņam pavaicāja:

—    Vai pārdomāji?

— Pārdomāju.

—    Nu?

—   Par maz es viņam, nelietim, sadevu. Nosist vajadzēja.

Aģitkolonnas brigāde pilnīgi nostājās Davidova pusē un nobalsoja par stingra rājiena izteikšanu Naguļnovam. Andrejs Razmjotnovs no balsošanas atturējās un visu laiku klusēja, bet, kad jau īsi pirms aiziešanas Makars iecirties nikni noburkšķēja: «Palieku pie savām pareizajām domām,» — Razmjotnovs pielēca kājās un izskrēja no istabas, pikti spļaudīdamies un nešpetniem vārdiem lamādamies.

Tumšajā priekšiņā aizpīpēdams un sērkociņa gaismā ielūkodamies Naguļnova sejā, kas pa šo dienu bija kļuvusi gluži pelēka, Davidovs samierinoši ierunājās:

—    Veltīgi, Makar, tu uz mums dusmojies, fakts!

—    Es nedusmojos.

—    Tu strādā pēc vecajām partizāņu metodēm, bet tagad ir jauni laiki, un mēs neizdarām pēkšņus uzbrukumus, bet izcīnām pozīci ju karu . . . Mēs visi bijām sasirguši ar partizānismu, jo sevišķi mūsu matroži, un, protams,, es arī. Lai gan tu esi vājš ar nerviem, tomēr, dārgais Makar, vajag sevi, tā sacīt, turēt grožos, vai ne? Paskaties uz mūsu jauno maiņu: mūsu komjaunietis Vaņuška Naidjonovs no aģitkolonnas tīros brīnumus dara. Viņam kvartālā savākts visvairāk sēklas, gandrīz visa atbērta. Pēc izskata viņš ne visai brašs, ģīmī raibs kā teteris, kaulos pasīks, bet strādā labāk par jums visiem. Piķis viņu sazina, staigājot apkārt pa sētām, mēļojot, zemniekiem pasakas stāstot … Bet labību viņam ved bez purnu dauzīšanas un bez tupināšanas «saltajā kambarī», fakts. — Davidova balsī, runājot par Naidjonovu, bija jaušams smaids un silta pieskaņa, bet Naguļnovs manīja sevī sarosāmies kaut ko līdzīgu skaudībai pret izdarīgo komjaunieti. — Tu aiz ziņkāres pastaigā rit viņam līdz pa sētām un paskaties, kādiem līdzekļiem viņš to panāk, — Davidovs turpināja, — tur nudien nav nekā apvainojoša. Mums, brālīt, reizēm ir ko pamācīties arī no jaunajiem, fakts! Viņi aug citādi nekā mēs, labāk pielāgojas …

Naguļnovs neko neatbildēja, bet no rīta, tikko bija piecēlies, sameklēja Vaņušku Naidjonovu un — it kā starp citu — ieminējās:

—    Esmu šodien brīvs, gribu pastaigāt ar tevi kopā, palīdzēt. Cik tavā trešajā brigādē vēl palicis neatbērtas sēklas?

—   Kāds nieciņš, biedri Naguļnov! Iesim, divatā būs jautrāk.

Abi aizgāja. Naidjonovs soļoja ar Makaram neparastu ātrumu, ļodzīgi kā pīle gāzelēdamies. Viņa ādas jaka, kas jauki smaržoja pēc saulgriežu eļļas, bija atpogāta, rūtainā žokejcepure uzmaukta līdz pašām uzacīm. Naguļnovs iesāņus vērīgi nopētīja komjaunieti, ko Davidovs ar sev neparastu maigumu vakar bija nosaucis par Vaņušku, ielūkojās tā neizskatīgajā, ar bērnišķīgiem vasaras raibumiem nosētajā sejā. Tajā bija kaut kas briesmīgi tuvs, pievilcīgs: vai nu tās bija atklātās, pelēkās acis ar raibajiem punktiņiem, vai arī spītīgi uz priekšu izvirzītais zods, kas vēl nebija zaudējis jauneklīgo apaļīgumu …

Bijušā «visturauģa» — vectēva Akima Beshļebnova sētā viņi ieradās, kad visa Beshļebnovu ģimene brokastoja. Pats večuks sēdēja pie galda goda vietā, viņam blakus — ap četrdesmit gadu vecais dēls, arī vārdā Akims, pēc iesaukas Jaunākais, pa labi roki no tā — sieva un viņas māte, kas bija palikusi atraitnēs, galda viņā galā piesēdušas divas pieaugušas meitas, bet ap galda sāniem kā mušas > ieši aplipuši bērneļi.

—    Sveicināti, saimnieki! — Naidjonovs noņēma eļļaino cepuri, pieglauzdams savu izslējušos matu ērkuli.

—    Esiet sveicināti, ja nedzenāt velnu, — tikko manāmi pasmaidīdams, atbildēja vienkāršais un allaž jautrais Akims Jaunākais.

Naguļnovs par atbildi jocīgajam sveicienam būtu saraucis platos uzacu lokus un barguma pārpilns sacītu: «Nav mums laika velnu dzīt. Kāpēc sēkla vēl nav atvesta?» — bet Vaņuša, it kā nemanīdams vēso atturību mājinieku sejās, smaidīdams sacīja:

—    Gausīgu azaidu!

Akims nepaguva ne muti atvērt, lai, pie galda neaicinādams, izmestu skopo «tencinu» vai atvairītos ar parupju joku: «Mums pietiks, bet tev neatliks,» — kad Naidjonovs jau aši turpināja:

—    Nē, nē, neraizējieties! Nevajag! Bet varētu arī iekost. .. Taisnību sakot, es vēl šodien neesmu ēdis. Biedrs Naguļnovs ir tejienietis, viņš, protams, jau iekniedējis, bet mēs ēdam pa pārdienām reizi… kā «putni gaisā».

—   Nedz sējat, nedz pļaujat, bet iztikuši esat, vai ne?—• Akims iesmējās.

—    Lai nu ar iztikšanu kā ar iztikšanu, bet labā omā allažiņ. — Un Naidjonovs ar šiem vārdiem, Naguļnovam par lielu brīnumu, vienā mirkli nometa no pleciem ādas jaku un apsēdās pie galda.

Redzēdams tādu ciemiņa nekaunību, vectēvs Akims no- krekšķējās, bet Akims Jaunākais skaļi iesmējās:

—    Paskat, tas jau pa karavīru paražai. Tev palaimējās, puis, ka paguvi aizlēkt man priekšā, bet es jau uz lavu «gausīgo azaidu» taisījos atbildēt «mums pietiks, bet tev neatliks»! Skuķi! Dodiet viņam karoti.

Viena no meičām pietrūkās kājās un, priekšautā irg- dama, devās pie krāsns priekšas pēc karotes, bet pasniedza to Naidjonovam cienīgi, kā jau pieklājas pasniegt vīrietim, — palocīdamās. Pie galda sākās jautra rosība. Akims Jaunākais aicināja arī Naguļnovu, bet tas atteicās un apsēdas uz lādes. Akima balluzacainā sieva smaidīdama pastiepa ciemiņam maizes riecienu, meiča, kas bija atnesusi karoti, ieskrēja goda istabā, atnesa tīru dvieli un izklāja to Naidjonovam uz ceļgaliem. Akims Jaunākais, ar ziņkāri un neslēptu atzinību nolūkodamies ciematniekiem neierasti drošā puiša lāsumainajā sejā, sacīja:

—    Paskat, biedri, tu esi iepaticies manai meitiņai: tēvam savu mūžu nav paklājusi tīru dvieli, bet tev — kad lāgā vēl pie galda neesi apsēdies. Ja bildināsi — uz vietas atdosim!

Meiča no tēva joka pietvīka, aizsegusi ar plaukstu seju, piecēlās no galda, bet Naidjonovs, padarīdams noskaņu vēl jautrāku, atjokoja:

—    Viņa droši vien pie tāda raiba tetera nenāks. Es varu ierasties precībās tikai tad, kad sametusies tumsa, tad man ir glīts paskats un es varu meitenēm patikt.

Pasniedza augļu virumu. Sarunas pārtrūka. Bija tikai dzirdams, kā čamstina mutes un koka karotes klaukstina vāpētās bļodiņas dibenu. Klusums pārtrūka vienīgi tad, ja kāds no puišeļiem sāka ar savu karoti vilkt pa bļodu apļus, makšķerēdams vārītu bumbieri. Šādās reizēs vectēvs Akims nolaizīja savu karoti un dobji ar to nobūkšķināja vainīgajam mazulim pa pieri, pamācīdams:

—    Nezvejo!

—    Ko visi apklusuši kā baznīcā, — saimniece ierunājās.

—    Baznīcā arī vienmēr nav klusu, — sacīja Vaņuška, kas bija krietni iestiprinājies ar biezputru un virumu. — Pie mums, ziniet, lieldienās bija tāds gadījums, ka ne- nosmieties!

Saimniece pārstāja slaucīt galdu. Akims Jaunākais uz- tina smēķi un apsēdās uz sola, gatavodamies klausīties, un pat vectēvs Akims, žagodamies un krustus mezdams, ieklausījās Naidjonova vārdos. Naguļnovs, kas izrādīja klajas nepacietības pazīmes, nodomāja: «Kad viņš beidzot sāks runāt par labību? Teitan, kā redzams, nekas jēdzīgs neiznāks. Abus Akimus tik viegli nepielauzīsi, paši ietiepīgākie sātani visā ciemā. Un kā tu viņiem iedzīsi bailes, ja Akims Jaunākais Sarkanajā Armijā dienējis un, visumā ņemot, ir mūsu kazaks? Bet labību viņš nevedīs tādēļ, ka pieķēries privātīpašumam un ir pārlieku sīksts. No viņa ziemas vidū pat sniega lūgšus neizlūgsies, es viņu pazīstu.»

Bet Vaņuška Naidjonovs, pa to laiku nogaidījis īsto brīdi, turpināja:

—    Es pēc dzimšanas esmu no Taciņas rajona, un pie mums pirms lieldienām baznīcā vienreiz atgadījās šāds notikums: iet vaļā dievkalpošana, ticīgie ļautiņi sapulcējušies baznīcā, drūzmā smok vai nost. Pops un diakons, protams, velk savu meldiņu un lasa, bet ārā pie sētas zēni draiskojas. Mums ciemā bija pērnā gada gotene, tik neganta, ka, tikko tai piedursies, kā zvērs metas virsū ar ragiem. Gotene mierīgi ganījās pie žoga, bet zēni viņu tik briesmīgi sakaitinājuši, ka tā dzinās vienam pakaļ — un tūlīt, tūlīt panāks! Puisis pagalmā, gotene tam pakaļ, puisis — baznīcas priekšnamā, gotene neatstājas. Priekštelpā ļaužu, ka biezs. Kā gotene skrējienā do-o-od puisim pa dibengalu! Viņš kūleniski gar zemi un vecenei pie kājām. Vecene augšpēdus ar pakausi pret grīdu un bļauj: «Glābiet, ļautiņi labie! Oi, gals klāt!…» Vecenes vīrs zēnam ar ķeģi pa muguru. «Kauču tu izputētu, nešpetnieks tāds …» Bet gotene: «Mū-ū-ū!» — un vecim ar ragiem virsū. Un nu tā-ā-āda panika sacēlās! Kas tuvāk altārim, nesaprot, kas notiek, bet dzird, ka priekštelpā kņada, mitējas skaitīt pātarus, stāv, uztraucas, cits citam prašņā: «Kas tur tā plosās?» — «Kas tur notiek?»

Vaņuška aizraudamies tik dzīvi attēloja, kā, gotenes pārbiedēti, sačukstējušies kaimiņi, ka Akims Jaunākais pirmais neizturēja un sāka skaļi smieties.

—   Pastrādājusi gan briesmu darbus šī gotene!

Smaidā baltos zobus rādīdams, Vaņuška turpināja:

—    Viens puisis pa jokam ieminējās: «Rasi, traks suns tur ieskrējis, jātaisās, ka tiek!» Viņam blakus stāvēja meitietis mātes cerībās, pārbijās un sāka brēkt pa visu baznīcu: «Oi, māmuliņ mīļo! Viņš mūs visus tūlīt sakodīs!» Pakaļējie spiežas virsū priekšējiem, apgāza svečturus, sacēlās dvinga… Un uzreiz sametās tumšs. Kāds iebļāvās: «Degam! .. .» Un nu tik gāja vaļā: «Traks suns!» — «De- egam!» — «Kas tur ir?…» — «Pastarais gals!» — «Ko- o-o? . .. Pastardiena? Siev! Žigli uz mājām!» Laužas sān- durvīs un tā iesprūst, ka neviens vairs netiek ārā. Apgāza lādīti ar svecēm, izbira sīknauda, baznīcas vecis pakrita un kliedz: «Laupītāji! …» Sievieši kā aitas — barā spiežas uz altāri, bet diakons viņām ar kvēpināmo trauku pa galvām: «Prom, nešķīstenes! .. . Kur jūs? Vai nezināt, nekauņas, ka meitiešiem pie altāra nav brīv?» Bet ciema vecākais, bija tāds resnītis ar ķēdi par vēderu, laužas uz durvīm, grūsta cilvēkus, murkšķ: «Laidiet! Laidiet, nolādētie! Es taču esmu ciema galva!» Bet kur tu viņu laidīsi, kad klāt — «pastarā tiesa»!

Smieklu šaltīm uzbrāzmojot, Vaņuška beidza:

—          Ciemā mums bija zirgu zaglis Arhips Čohovs. Viņš vai ik nakti aizveda zirgus, bet neviens nekādi nevarēja viņu noķert. Arhips arī bija baznīcā, nolūdzās grēkus. Kad sāka bļaut: «Pastarā tiesa! Gals klāt, brālīši!» — Arhips metās pie loga, izsita rūti un gribēja izsprukt, bet aiz loga — restes. Cilvēki spiežas durvīs, bet Arhips skraida pa baznīcu, apstājas, sasit rokas un sūrojas: «Iekritu gan! Re, kā kritu, tā iekritu!»

Meičas, Akims Jaunākais un viņa sieva smējās līdz asarām, žagodamies. Pat vectēvs Akims bija mēmi atņirdzis muti ar kailajām smaganām; vienīgi vecāmāte, kurluma dēļ nesadzirdējusi pusi stāsta -un nekā nesapratusi, nez kāpēc sāka raudāt un, slaucīdama sarkanās, asarām pierietušās acis, nočapstināja:

—    Ak, šitanajā vīžē šagrāba gan nabadžiņu! Debešu valdnieče! Un kādaš spīdzināšanas viņam nodarīja?

—    Kam, vecmāmiņ?

— Šitanajam švētčeļniekam?

—    Kādam svētceļniekam?

—    Nu tam, par kuru tu, balodīt, štāštīji… šitanajam dievlūdžējam.

—    Par kādu dievlūdzēju tu runā?

—   Bet eš, mīļumiņ, nežinu . .. Ešu už aušīm pakurla, pakurla, dārgumiņ . .. Lāgā nedžirdu …

Saruna ar vecomāti no jauna lika uzbrāzmot smiekliem. Akims Jaunākais piecas reizes pārvaicāja, izslaucīdams acīs sanesušās asaras:

—    Kā viņš, šis zaglis, teica? «Re, iekritu gan?» Nu, puis, pastāstīji tu mums varen jautru gabalu! — viņš naivi jūsmoja, uzsizdams Vaņušam uz pleca.

Bet Vaņuša ātri un nemanot uzņēma nopietnu toni un nopūtās:

—    Jā-ā, tas, protams, ir jocīgs atgadījums, bet pašlaik notiek tādas lietas, ka ne smieties negribas.. . Nupat izlasīju avīzi, un sirds iesāpējās …

—   Iesāpējās? — gaidīdams jaunu jautru stāstu, Akims pārvaicāja.

—    Jā. Un iesāpējās tāpēc, ka kapitālistiskajās zemēs tik zvēriski ņirgājas par cilvēku un moka to. Es izlasīju tādu rakstu: Rumānijā divi komjaunieši gribējuši zemniekiem atvērt acis, teikuši, ka vajagot muižniekiem atņemt zemi un sadalīt savā starpā. Gaužām trūcīgi Rumānijā dzīvo zemesrūķi. . .

—    Trūcīgi gan, tiesa kas tiesa, pats redzēju, kad septiņpadsmitajā gadā ar savu pulku biju rumāņu frontē, — Akims apstiprināja.

—    Un tā, redz, viņi aģitējuši par kapitālisma gāšanu un par padomju varas nodibināšanu Rumānijā. Bet viņus noķēruši nikni žandarmi, vienu piekāvuši līdz nāvei, bet otru sākuši spīdzināt. Izdūruši viņam acis, noplēsuši no galvas visus matus. Bet pēc tam nokaitējuši plānu dzelziti gluži sarkanu un dūruši to zem nagiem . ..

—   Nolā-ādētie! — iekunkstējās Akima sieva, sasizdama rokas. — Zem nagiem?

—    Jā, zem nagiem… Tirdījuši: «Izstāsti, kas vēl jums ir šūniņas biedri, un atsakies no komjaunatnes.» — «Nestāstīšu jums, vampīri, un neatteikšos!» komjaunietis stingri atbildējis. Tad žandarmi sākuši ar zobeniem apkapāt viņam ausis, nogriezuši degunu. «Stāstīsi?» — «Nē,» viņš teicis, «nomiršu no jūsu asiņainajām rokām, bet nesacīšu! Lai dzīvo komunisms!» Tad viņi aiz delnām pakāruši to pie griestiem, apakšā sakūruši uguni…

—   Paskat, nolādētie, kādi slepkavnieki! Ir gan posta laiki! — Akims Jaunākais sašuta.

—    … Cepina viņu uz uguns, bet šis tikai raud asiņainas asaras, tomēr neizdod neviena no saviem biedriem — komjauniešiem un tikai atkārto: «Lai dzīvo proletāriskā revolūcija un komunisms!»

—    Brašs puisis, ka neizdeva savus biedrus. Tā arīdzan vajag. Nobeidzies godam, bet draugus nenodod. Stāv rakstīts: «Kas savu dzīvību atdos par saviem tuvākiem …» — Vectēvs Akims trieca ar dūri un paskubināja stāstītāju: — Nu, nu, un kas tālāk?

—    … Moka viņi to, visādi spīdzina, bet viņš klusē. Un tā no rīta līdz vakaram. Viņš zaudē apmaņu, bet žandarmi aplej ar ūdeni un sāk atkal. Tikai redz, ka no viņa tā kā tā neko neizspiedīs, tad aiziet arestēt viņa māti un atved to savā apsardzē. «Paskaties,» šis saka viņai, «kā mēs tavu dēlu apstrādāsim! Pieruņā viņu, lai padodas, citādi nobeigsim un miesu izmetīsim suņiem!» Tad māte krīt nesamaņā, bet, kad atžirbst, metas pie sava bērna, apskauj, skūpsta viņa asiņainās rokas …

Vaņuška nobālējis apklusa un pārlaida klausītājiem platas acis: meičām mutes vaļā, bet acīs saskrējušas asaras, Akima sieva šņaukājās priekšautā un šņukstēdama čukstēja: «Kā gan viņai… māmuļai… noraugoties savā bērnā … ak die-ievs! …» Akims Jaunākais pēkšņi no- krekšķējās un, paķēris tabakas maku, aši saka tīt smēķi; tikai Naguļnovs, uz tīnes sēdēdams, ārēji palika mierīgs, lai gan ari viņam pārtraukuma brīdi aizdomīgi noraustījās vaigs un mute nošķiebās sāņus …

—    «… Manu mīļo dēliņ! Manis labad, savas mātes labad padodies viņiem, ļaundariem!» māte saka, bet viņš, izdzirdis tās balsi, atbild: «Nē, mīļo māmulīt, biedrus es nenodošu, nomiršu par savu ideju, bet tu labāk nomutē mani pirms nāves, tad vieglāk būs nomirt. . .»>

Drebošā balsī Vaņuška pabeidza stāstu par to, kā, zvērīgo žandarmu nomocīts, miris rumāņu komjaunietis. Mirkli iestājās klusums, bet tad noraudājusies saimniece apvaicājās:

—    Cik gan viņam, cietējam, bija gadiņu?

—    Septiņpadsmit, — Vaņuška bez stomīšanās atbildēja un tūliņ uzmauca galvā savu rūtaino žokejcepuri. — Ja, nomira strādnieku šķiras varonis — mūsu dārgais biedrs rumāņu komjaunietis. Nomira par to, lai darbaļaudīm būtu labaka dzīve. Mūsu pienākums — palīdzēt viņiem nogāzt kapitālismu, nodibināt strādnielcu-zemnieku varu, un tāpēc jārada kolhozi, jānostiprina kolhozu saimniecība. Bet pie mums vēl ir tādi zemes arāji, kas aiz neapzinības palīdz tamlīdzīgiem žandarmiem un kavē kolhozu celtniecību — neatber sēklas labību … Nu, paldies, saimniek, par brokastīm! Tagad runāsim par to, kālab esam atnākuši: jums tūliņ jāaizved sēklas labība. Jūsu mājai pienākas atbērt tieši septiņdesmit septiņi pudi. Nekavējies, saimniek!

—    Kā to sacīt… Labības gandrīz nav … — nedroši ieminējās Akims Jaunākais, ko bija pārsteidzis pēkšņais uzbrukums, bet sieva pameta uz viņa pusi piktu skatienu un asi pārtrauca:

—    Ko te vēl runāt! Ej saber maisos un aizved!

—   Septiņdesmit pudu nesanāks . .. Un nav mums tā arī izvētīta … — Akims vēl pretojās.

—   Ved, Akimuška. Kad jādod, tad jādod, ko tur tiepties, — vectēvs Akims atbalstīja vedeklu.

—   Mēs neesam lepni, palīdzēsim izvētīt, — Vaņuška labprāt piedāvājās. — Vai kretulis jums ir?

—    Ir… Tikai tāds drusciņ sagrabējis…

—    Nav liela bēda! Izlabosim! Veicīgāk, veicīgāk, saimniek! Jau tā pārāk ilgi pie jums nopļāpājām…

Pēc pusstundas Akims Jaunākais atveda no kolhoza novietnes divus vēršu pajūgus, bet Vaņuška, kuram seju klāja sīkas, vasaras raibumiņiem līdzīgas sviedru lāsītes, stiepa no pelavnieka uz klēts nojumi maisus ar vētītiem, brangiem cietgraudu kviešiem, kas vizmoja sārti dzeltenīgā zelta spozmē.

—    Kāpēc labība glabājas pelavu pūnī? Jums plaša klēts, bet graudi tik nevīžīgi kaut kur sabērti, — Vaņuška apjautājās vienai no Akima meitām, valšķīgi tai pamirkšķinādams.

—    To tēluks sagudroja … — tā mulsi atbildēja.

Pēc tam kad Beshļebnovs bija aizvedis savus septiņdesmit septiņus pudus uz kopējo klēti, bet Vaņuška ar Naguļnovu, atvadījušies no saimniekiem, devās uz nākamo sētu, Naguļnovs, priecīgā satraukumā ielūkodamies Va- ņuškas nogurušajā sejā, iejautājās:

—    Par komjaunieti tu samelsi?

—    Nē, — tas izklaidīgi atbildēja, — kādreiz sen atpakaļ lasīju par tādu notikumu «Sarkanās Palīdzības» žurnālā.

—    Bet tu teici, ka šodien esot lasījis …

—    Vai nav vienalga? Galvenais, ka tāds notikums bijis, tas, redziet, ir nožēlojami, biedri Naguļnov!

—   Nu, bet vai tu … kaut ko no sevis pieliki, lai iežēlinātu? — Naguļnovs neatlaidās.

—    Tas taču nav svarīgi! — Vaņuška īdzīgi vairījās, salīgi saraudamies, aizpogāja ādas jaku un noteica: — Svarīgi, lai cilvēkos būtu naids pret bendēm un kapitālistisko iekārtu, bet mūsu cīnītājiem justu līdzi. Svarīgi, ka sēklas labība aizvesta … Un es gandrīz neko arī nepiegudroju klāt. Bet augļu vira saimniecei bija salda, uz goda! Veltīgi tu, biedri Naguļnov, atteicies.

26. nodaļa

Desmitā marta pievakarē pāri Dārdu Gravas ciemam nokrita migla, līdz ritam no māju jumtiem burzguļodams tecēja kūstošā sniega ūdens, no stepes pauguru verdzes atelsdamies pūta silts un valgs vējš. Pirmā nakts, kas bija sagaidījusi pavasari, pletās pāri ciemam, ietinusies melnos uzplūstošās miglas un klusuma zīdautos, pavasarīgu vēju apdvesta. Vēlu no rīta rožainās miglas strēles stīgoja augšup, atsegdamas debesis un sauli, 110 dienvidiem brāzmainos joņos šurp traucās vējš; mitrumā izplūzdams, čaukstēdams un brakšķēdams sāka saplakt graudainais sniegs, jumti kļuva brūngani, melnām urgām pārklājās ceļi; bet ap dienas vidu pa gravām un krantīm nikni uzmutuļoja nokalnu ūdens, tik dzidrs kā asaras — un neskaitāmās tērcēs traucās lejup ieplakās, birzis un dārzos, apskalodams rūgtās ķiršu saknes, pārplūdinādams upmalas meldrājus.

Pēc dienām trim jau atsedzās visiem vējiem pieejamie pauguri, līdz augsnei noskalotajās nogāzēs atvizmoja mitrs māls, nokalnu ūdens saduļķojās un nesa uz saviem mutuļojošiem viļņiem lēkšķēs sakulto putu dzeltenās cepures, izskalotas labības saknes, no tīrumiem izrautas nokaltušu augu paliekas, straumes aizmēztus akļu cerus.

Dārdu Gravā upīte izkāpa no krastiem. Kaut kur no augšienes peldēja saulē izkurtējuši, zilgi ledus blāķi. Upītes līkumos tie izlēca no gultnes, griezās un berzējās kā milzu zivis nārsta laikā. Reizēm straume izmeta tos uz kraujā krasta, bet reizēm, upītē ieplūstošas tērces aizrauts, ledus gabals tika aiznests uz dārziem un peldēja starp kokiem, šņarkstoši uzdrāzdamies stumbriem, nolauzdams jaunos kociņus, ievainodams ābeles, pieliekdams visbiezākās ķiršu audzes.

Aiz ciema aicinoši melnēja no sniega atbrīvojušās uzartās rugaines. Lemešu uzvērstie treknās melnzemes slāņi saulgozī kūpināja garaiņus. Dienvidus stundās pāri stepei pletās dziļš, vēlīgs klusums. Pāri tīrumiem — saule, pien- balti tvaiki, agrīnā cīruļa satraucošie treļļi, vilinošs sauciens, ko izbrēc dzērvju pulks, ar lidojuma trijstūra smaili dzidro debesu dziļajā zilgmē urbdamies. Virs kurgāniem, siltuma sacelta, ņirb un virmo bula dūmaka; atbīdīdams pērnā gada atmirušo stublāju, pret sauli traucas zāles dziela asais, zaļais dzelonis. Vēja nosusinātie ziemas kvieši it kā paceļas pirkstgalos, stiepdami savas lapiņas pretim gaišajiem saulstariem. Taču stepē vēl maz dzīvības, no ziemas guļas nav pamodušies murkšķi un susliki, zvēri patvērušies mežos un kraujās, tikai retumis pa kūlaino stepes zāli aizšaujas lauku pele vai uz ziemāju tīrumiem aizlaižas kāzu pāros nodalījušās irbes.

Dārdu Gravas ciemā sēklas fonds līdz 15. martam bija savākts pilnos apmēros. Viensētnieki sabēra labību atsevišķā klēti, kuras atslēga glabājās kolhoza valdē, kolhoznieki līdz augšai piepildīja sešas kopējās klētis. Labību ar trijeru tīrīja arī naktīs triju vējlukturu gaismā. Ipolita Salija kalvē līdz tumsai elsoja platā plēšu rīkle, zem vesera šķīda zeltaini uguns zvirgzdi, dziedoši šķindēja lakta. Ša- lijs piespiedās un līdz 15. martam izremontēja visas labošanai nodotās ecēšas, bukerus, lobītājus, sējmašīnas un arklus. Bet 16. marta vakarā skolā, kur bija sapulcējušies daudzi kolhoznieki, Davidovs viņam kā prēmiju pasniedza savus no Ļeņingradas līdzpaņemtos instrumentus un sacīja šādu runu:

—   Mūsu dārgajam kalējam biedram Ipolitam Šalijam par patiesi īsta trieciennieka darbu, no kura paraugs jāņem visiem kolhozniekiem, mēs — kolhoza valde — pasniedzam viņam šos instrumentus.

Davidovs, kas par godu kalēja — trieciennieka svinīgai apbalvošanai bija gludi noskuvies un uzvilcis tīri izmazgātu vateni, paņēma no galda uz sarkanas drānas saliktos instrumentus, bet Andrejs Razmjotnovs izbīdīja uz skatuves tumši pietvīkušo Ipolitu.

—   Biedrs Šalijs līdz šodienai par simt procentiem pabeidzis remontu, — fakts, pilsoņi! Pavisam viņš izkalis piecdesmit četrus lemešus, kaujas gatavībā sakārtojis divpadsmit daudzrindu sējmašīnas, četrpadsmit bukeru un vēl citu, fakts! Saņem, dārgo biedri, mūsu brālīgo dāvanu kā balvu, un lai tu, kaut tevi jupis, arī uz priekšu strādātu tādos pašos trieciennieka tempos, lai viss inventārs mūsu kolhozā aizvien būtu prīmā kārtībā, fakts! Un arī jums, pārējie pilsoņi, tāpat trieciena tempos jāstrādā tīrumos, tikai tad mēs attaisnosim sava kolhoza nosaukumu, citādi mūs sagaida kauns un negods visas Padomju Savienības acīs, fakts!

Pateicis šos vārdus, Davidovs ietina prēmi ju trīs metrus garā satina gabalā un pasniedza to Šalijam. Izteikt savu piekrišanu ar aplausiem ciematnieki vēl nebija iemācījušies, bet, kad Šalijs drebošām rokām paņēma sarkano vīstokli, skolā sacēlās troksnis:

—   Viņam pienākas! Pamatīgi strādājis!

—    Nederīgo atkal padarījis par derīgu.

—    Dabū gan rīkus, gan satīnu sievai priekš brunčiem.

—    Ipolit, melnais bulli, tev jāizmaksā!

—    Metīsim viņu gaisā!

—   Liecies mierā, trakais! Viņš jau gana ap laktu iz- mētājies!

Pēc tam izsaucieni saplūda vienlaidu dunoņā, taču vectēvs Ščukars pamanījās ar savu sievišķīgi spalgo balstiņu pāršķelt vispārējo troksni:

—    Ko stāvi kā mēms?! Saki atbildēšanu! Ir gan vecāki dzemdinajuši cilvēku — gatavā sieksta un sakārnis!

Ščukars atrada atbalstu — gan pa jokam, gan nopietnība ļaudis sāka klaigāt:

—    Lai viņa vietā runu saka Demids Mēmiķis!

—    Ipolit! Drīzāk ver muti vaļā, citādi nokritīsi no kātiem !

—    Skatieties, viņam patiešām dreb ceļgali!

—    Aiz priekiem mēli būs norijis, vai?

—    Tas nav vis ar veseri šķindināt!

Taču Andrejs Razmjotnovs, kas bija liels visāda veida svinību cienītājs un arī šoreiz vadīja apbalvošanas ceremoniju, apklusināja jezgu, nomierinādams satraukto sapulci :

—    Kauču mazlietiņ rimstieties! Nu, kas tie atkal par auriem? Pavasari sajutuši, vai? Plaukšķiniet kulturāli ar rokām, bet ar muti nav ko bļaustīties! Savaldiet, lūdzami, rīkles un ļaujiet cilvēkam sacīt atbilstīgus vārdus! — Pagriezies pret Ipolitu un nemanot iebukņījis ar dūri tam sānos, viņš čukstēja: — Ievelc labi daudz gaisa plaušās un pūt vaļā. Lūdzams, Sidorovič, klāj vaļā garāk, tā kā visi skoloti cilvēki. Tu tagadiņ esi mūsu svinīgās sanākšanas varonis, un runa tev jāsaka plaša, pēc visiem likumiem.

Ipolitu Šaliju, kas ar ievērību nebija lutināts, nekad savā mūžā «plašas» runas nebija sacījis un no ciematnie- kiem par darbu bija pieradis saņemt tikai skopas izmaksas degvīnā, valdes dāvana un tās svinīgā pasniegšana galīgi bija izsitusi no ierastā līdzsvara. Viņam drebēja rokas, kas cieši pie krūtīm spieda sarkano tīstokli, drebēja kājas, kas drošā un stingrā ieplētienā aizvien bija balstījušās kalves klonā … Neizlaizdams no rokām tīstokli, viņš ar piedurkni norausa asaru un noslaucīja seju, ko par godu neparastajam notikumam bija mazgājot noberzis gluži sarkanu, un aizsmakušā balsī ierunājās:

—    Štrumenti mums, tā sacīt, noderīgi. . . Mēs tencinām .. . Arīdzan par valdīšanu, par to pašu viņu … Paldies un vēlreiz liels paldies! Bet es … tā kā kalšana man miesā un asinis un es varu . .. tad es allažiņ, tā kā tagadiņ esmu kolhoznieks, ar mīļu prātu … Bet satīns, protama lieta, manai večai noderēs… — Viņš mulsi taustījās ar acīm pa stāvgrūdām pārpildīto klasi, meklēdams sievu un klusībā cerēdams, ka tā viņu glābs, bet, to neatradis, nopūtās un beidza savu negaro sakāmo: — Un par štrumentiem satīnā un par mūsu pūlēm … jums, Davidova biedri, un kolhozam liels paldies!

Razmjotnovs, redzēdams, ka Salija satrauktā runa tuvojas noslēgumam, nosvīdušajam kalējam veltīgi māja izmisuma pilnas zīmes. Salijs nelikās tās redzam, paklanījās un nogāja no skatuves, nesdams tīstokli izstieptās rokās kā aizmigušu bērnu.

Naguļnovs steidzīgi norāva no galvas jērenīcu un pavicināja ar roku; orķestris — divas balalaikas un vijoles — uzsāka «Internacionāli».

Brigadieri Dubcovs, Ļubiškins un Djomka Ušakovs katru dienu izjāja stepē palūkoties, vai zeme nav gatava aršanai un sējai. Ar sausām vēja pūsmām pavasaris staigāja pa stepi. Dienas bija jaukas, un pirmā brigāde jau gatavojās apart sava iecirkņa pelēkās smilšu augsnes.

Aģitkolonnas brigāde bija aizsaukta uz Karaspēka ciemu, bet Vaņušku Naidjonovu pēc Naguļnova lūguma Kondratjko atstāja pa sējas laiku Dārdu Gravas ciemā.

Otrā dienā pēc Salija apbalvošanas Naguļnovs izšķīrās ar Lušku. Viņa apmetās pie mātes māsīcas, kas dzīvoja ciema nomalē, divi dienas nerādījās, bet tad, nejauši sastapusi Davidovu pie kolhoza valdes, apturēja viņu:

—   Kā lai es tagad dzīvoju, biedri Davidov, dodiet padomu!

—   Atradusi, ko jautāt! Mēs esam nodomājuši organizēt bērnu novietni, iestājies tur darbā.

—   Ko vēl ne, paldies! Pašai nebija, un tagad lai es auklētu citu bērnus? Esat gan izdomājis!

—    Tad ej strādāt brigādē.

—   Neesmu radusi strādāt, man no lauku darbiem galvā iemetas reibulis …

—   Paskat, cik vārīga! Tad skrej pa gaisu, bet maizes nedabūsi. Pie mums — «kas nestrādā, tam nebūs ēst»!

Luška nopūlās un, ar smailo kurpes purnu miklās smiltis rušinādama, nodūra galvu:

—         Mans draudziņš Timoška Plēstais atsūtījis vēstuli no Kotlasas pilsētas Ziemeļu novadā … Solās drīz pārnākt.

—           Nebūs ne velna! — Davidovs pasmaidīja. — Bet, ja arī pārradīsies, mēs viņu aizsūtīsim vēl tālāk.

—    Tātad viņam apžēlošanas nebūs?

—           Nē! Negaidi un neslaisties apkārt! Vajag strādāt, fakts! — Davidovs asi atcirta un gribēja iet tālāk, bet Luška, mazliet apmulsusi, viņu aizturēja. Viņas balsī iedrebējās zobgalīgs un izaicinošs tonis, kad tā, vārdus stiepdama, iejautājās:

—          Bet varbūt jūs man varētu sameklēt kādu dīku līgavaini?

Davidovs pikti sabozās un noburkšķēja:

—    Ar to es nenodarbojos! Ardievu!

—    Pagaidiet mazdrusciņ! Vēl ko gribēju pavaicāt.

—    Nu?

—          Bet vai jūs mani neņemtu par sievu? — Luškas balsī ieskanējās tiešs izaicinājums un izsmiekls.

Tagad jau bija Davidova reize samulst. Viņš nosarka lidz pat augšup sasukāto matu galiem un klusēdams kustināja lūpas.

—           Palūkojieties uz mani, biedri Davidov, — Luška turpināja šķietamā pazemībā, — es esmu skaista sieviete, priekš mīlēšanās visai noderīga … Jūs paskatieties: kādas man jaukas acis, kādas uzacis, kādas kājas, uz kurām es stāvu, nu, un viss pārējais … — Viņa ar pirkstu galiem mazliet pacēla zaļo vilnas brunču stērbeli un, rokas sānos iespriedusi, grozījās pārsteigtā Davidova priekšā. — Vai es esmu slikta? Tad tā arī pasakiet. ..

Davidovs ar izmisīgu žestu atbīdīja žokejcepuri pakausī un atbildēja:

—           Skuķēns tu esi izskatīgs, nav vārdam vietas. Arī kājas tev jaukas, tiķai… tu ar šīm kājām neej tur, kur vajadzīgs, tas, redzi, ir fakts!

—          Kur prāts man prasās, tur kājas arī grasās! Tātad uz jums man nav ko cerēt?

—    Jā, labāk gan neceri.

—           Nedomājiet, ka es pēc jums skumstu vai arī gribu jūsu paspārnē iekārtoties. Man tikai kļuva jūs žēl, nodomāju: «Dzīvo jauns vīrišķis — neprecējies, neapsievojies, par meitiešiem neinteresējas …» Zēl bija noskatīties, kā jūs blenžat uz mani, bet acīs — izsalkums …

—    Tu .. . velns tevi sazina … Nu, uz redzēšanos! Nav man laika ar tevi, — un jokodamies piebilda: — Kad pa- pabeigsim sēju, tad, lūdzu, vari piesviesties bijušajam matrozim, tikai Makaram atļauju paprasi, fakts!

Luška skaļā balsī iesmējās un noteica viņam nopakaļ:

—    Makars visu laiku gaiņājās no manis ar pasaules revolūciju, bet jūs — ar sēju. Nē, lai jau paliek! Man jūs lādi neesat vajadzīgi! Man vajadzīga kvēla mīlestība, bet kas tad jums? … Asinis no lieliem darbiem sarūsējušas, bet no aukstas pirts atdziest arī sirds.

Davidovs gāja uz valdes māju, mulsi smaidīdams. Uz mirkli iešāvās prātā: «Viņa kaut kur jāiekārto darbā, citādi sievišķitis noklīdīs no pareizā ceļa. Darbdiena, tomēr tā uzcirtusies, un šitādas valodas…» Bet tad domās atmeta ar roku: «Eh, kaut viņa izčibētu! Nav nekāda maziņā, pašai jāapjēdz. Patiešām, kas tad es esmu — labdarīga buržuju madāmiņa, vai? Piedāvāju darbu — ja negrib, lai iet bekot!»

Naguļnovam viņš īsi uzprasīja:

—    Izšķīries?

—    Lūdzu, bez jautājumiem! — Makars noburkšķēja, pārāk vērīgi aplūkodams savu garo pirkstu nagus.

—    Es tāpat vien …

—    Es arī tāpat…

—    Rauj tevi jupis! Uzprasīt vairs nedrīkst, fakts!

—    Pirmajai brigādei vajadzētu izbraukt tīrumos, bet viņi sagudro visādas atrunas.

—   Tu Lukeriju varētu uzvest uz ceļa, viņai tagad — aste gaisā, un ies jandāls vaļā!

—    Kas tad es viņai tāds esmu, pops, vai? Vācies ratā! Es par pirmo brigādi runāju, ka rīt tai jāsāk …

—    Pirmā rit izbrauks … Bet tu domā, ka tas tik vienkārši: izšķīries — un darīti milti? Kāpēc neaudzināji sievišķi komunistiskā garā? Tīrais posts ar tevi, fakts!

—    Es pats ar pirmo brigādi rit izbraukšu uz lauka . .. Ko tu man pielipis kā dadzis? «Audzināt, audzināt!» Kādam velnam lai es viņu audzinātu, ja man pašam galīgi nav nekādas audzināšanas? Nu, izšķīros. Ko tu vēl gribi? Tu esi uzmācīgs kā ēde, Semjon! … Un vēl ar šo Baņņiku ķēpa! … Tā jau negals, bet tu lien virsū ar izbijušo lau- leni . . .

Davidovs grasījās atbildēt, bet valdes sētā ieskanējās automobiļa sirēna. Līgodamies, ar aizsargstieni kūstošā sniega ūdens peļķē šļakstīdamies, pagalmā iebrauca rajona izpildkomitejas fordiņš. Durtiņas plaši atgrūdis, no tā izkāpa rajona kontroles komisijas priekšsēdētājs Sa- mohins.

—    Atbraucis manis dēļ… — Naguļnovs saviebās un pikti paskatījās uz Davidovu. — Pielūko, ka nesamuldi viņam vēl kaut ko par sievu, tad iegrūdīsi mani galīgā ellē! Zini, kāds viņš ir, šis Samohins? «Kālab šķīries un kāda iemesla pēc?» Kad komunists šķiras no sievas, Samo- hinam tas tikpat kā tutenis pie rīkles. Gatavais pops, bet ne kontroles komisija. Ne acu galā nevaru viņu ieraudzīt, pJatpieraino sātanu! Eh, velns ar šo Baņņiku! Nosist vajadzēja riebekli un …

Samohins ienāca istabā, brezenta portfeli neizlaizdams no rokām un neapsveicinājies, pa pusei pa jokam sacīja:

—     Nu, Naguļnov, esi gan pastrādājis trakas lietas. Un man tevis dēļ vajadzēja kulties tādā šķīdonī. Bet kas tas par biedru? Liekas, Davidovs? Nu, sveicināti. — Paspiedis roku Naguļnovam un Davidovam, apsēdās pie galda. — Tu, biedri Davidov, atstāj mūs uz pusstundu vienus, man, lūk, ar šo ērmu (žests uz Naguļnova pusi) jāaprunājas.

—    Lai notiek, runājieties!

Davidovs piecēlās, ar izbrīnu dzirdēdams, ka Naguļnovs, kas tikko bija lūdzis nerunāt par viņa šķiršanos no sievas, acīm redzot, nolēmis: «ja iet uz postu, tad apjoz jostu», — izblarkšķēja:

—    Piekāvu vienu kontreli — taisnība, bet tas vēl nav viss, Samohin …

—    Kas tad vēl?

' — Sievu nesen padzinu no mājām!

—    Ko-o tu saki? … — izbijies novilka platpierainais, izkāmējušais Samohins un, portfelī rakņādamies un klusām papīrus čaukstinādams, sāka briesmīgi šņākuļot.,.

27. nodaļa

Naktī Jakovs Lukičs nomiedzī dzirdēja soļus un kņadu pie vārtiņiem, bet nekā nevarēja atmosties. Un, kad ar lielām pūlēm izrāvās no snaudas, jau nomodā skaidri izdzirdēja, kā zem kāda ķermeņa smaguma nobrīkšķ žoga dēlis un metāliski kaut kas it kā iešķindas. Piesteidzies pie loga, Jakovs Lukičs pieplaka pie rūts un sāka vērot — pirmsausmas dziļajā tumsā varēja redzēt, ka pāri žogam pārveļas kas liels un smags (bija dzirdams lēciena būk- šķis). Pēc lumsā balti pavīdējušās jērenīcas viņš uzminēja, ka tas ir Polovcevs. Jakovs Lukičs uzmeta svārkus, noņēma no krāsnaugšas velteņus un izgāja ārā. Polovcevs jau bija ievedis sētā zirgu un aizbultēja vārtiņus. Jakovs Lukičs paņēma no viņņ rokām pavadu. Zirgs bija slapjš līdz pašam skaustam, smagi gārdza un grīļojās. Neatbildējis uz sveicienu, Polovcevs aizsmakušā čukstā noprasīja:

—    Vai šis — Ļatjevskis ir šeit?

—   Guļ. Negals ar viņu … visu laiku vienā tempšanā tempa sīvo …

—   Velns viņu parāvis! Draņķis… Liekas, zirgu esmu notrencis…

Polovceva balss bija nepazīstami klusa. Jakovs Lukičs tajā saklausīja it kā pārmērīgu piepūli, lielu satraukumu un gurdumu …

Istabiņā Polovcevs novilka zābakus, no seglu somas izņēma zilas kazaku bikses ar sarkaniem lampasiem un uzvilka tās, bet savējās, kas bija izmirkušas līdz pašam augstajam, izšūdinātajam jozmenim, pakāra pie mūrīša žāvēšanai.

Jakovs Lukičs stāvēja pie durvju palodas un vēroja sava priekšnieka gausās kustības; tas apsēdās uz mūrīša, aptvēra rokām ceļgalus, ar delnām sildīdams kailās kāju pēdas, un mirkli it kā iegrima snaudā. Acīm redzot, viņu briesmīgi māca miegs, taču viņš ar pūlēm atvēra acis, ilgi skatījās uz Ļatjevski, kas gulēja smagā dzēruma dvingā, un iejautājās:

—    Vai sen, kamēr žūpo?

—   No paša sākuma. Pārmērīgi tempj! Man ļaužu priekšā pat neērti. .. Katru mīļu dieniņu jāstiepj sīvais… Var rasties aizdomas .. .

—   Draņķis! — caur sakostiem zobiem ar lielu nicinājumu nošņāca Polovcevs. Un atkal sēdus iesnaudās, klanīdams lielo, sirmot sākušo galvu.

Bet pēc mirkļa uztrūkās no tumšā, vāliem uznākošā miega, nolaida kājas no mūrīša un atvēra acis.

—   Trīs diennaktis neesmu gulējis… Strauti palo. Jūsējai ciema upītei pārjāju peldus.

—    Būtu atgūlusies, Aleksandr Aņisimič.

—    Algulšos. Dod tabaku! Savējo esmu samērcējis.

Pēc diviem alkatīgi ievilktiem dūmiem Polovcevs tā kā atžirga. No acīm pagaisa miegainā duļķe, balss kļuva spēcīgāka.

—    Nu, kas šeit notiek?

Jakovs Lukičs īsumā izstāstīja un savukārt apvaicājās:

—    Bet kā jums sokas? Vai drīz?

—    Šajās dienās vai… arī nemaz. Rīt naktī jāsim ar tevi uz Karaspēka ciemu. Jāsāk no turienes. Tas tuvāk staņicai. Tur pašreiz ir aģitkolonna. Pamēģināsim ar to. Bet tu man šajā jājienā esi nepieciešams. Kazaki tevi tur pazīst, tavi vārdi viņus iejūsminās. — Polovcevs apklusa, ar savu lielo delnu ilgi un maigi glaudīja melno runci, kas viņam bija ielēcis klēpī, pēc tam sāka čukstēt, un balsī viņam ieskanējās neparasts siltums un liegums: — Incīti! Pincīti! Runcīti! Runčuk! Kāds tu esi melns! Es, Lukič, mīlu kaķus! Zirgi un kaķi ir vistīrīgākie dzīvnieki… Man mājās bija Sibīrijas runcis — milzīgs, ar kuplu spalvu … Viņš vienmēr gulēja ar mani kopā … — Tādā … — Polovcevs domīgi samiedza acis, pasmaidīja un pakustināja pirkstus, — tādā dūmu pelēcīgā krāsā, ar baltiem lāsu- miņiem. Varens runcis bija! Vai tu, Lukič, nemili kaķus? Bet suņi gan man nepatīk, ciest tos nevaru! Zini, bērnībā ar mani notika tāds gadījums, man toreiz bija droši vien gadi astoņi. Mums bija kucēntiņš, pavisam maziņš, es kādreiz ar to rotaļājos un laikam nodarīju tam sāpes. Šunelis sakampa man pirkstu un iekoda līdz asinīm. Es noskaitos, paķēru žagaru un sāku viņu pērt. Kucēns bēg, bet es dzenos paka], peru un peru …. tā sakot, tieši ar baudu. Kucēns paklēti, es — pakaļ, viņš zem lievenēm, bet es arī no turienes to izvelku un tik situ un situ. Tā nopēru, ka viņš apslapinājās un jau, zini, vairs nesmilkst, bet gārdz un šņukst. . . Tad, saproti, es viņu paņēmu rokās … — Polovcevs tādā kā vainas apziņā pasmaidīja ar mutes vienu pusi. — Paņēmu un aiz žēluma sāku tā raudāt, ka sirds vai pa muti kāpa laukā. Toreiz man uznāca krampji.. . Atskrēja māte, bet es guļu blakus kucēnam pie ratnīcas zemē un tirinu kājas… Kopš tā laika nevaru suņus ciest. Bet kaķus tiešām trakoti mīlu. Un arī bērnus. Maziņus. Ļoti mīlu, pat kaut kā slimīgi. Bērnu asarās nespēju noskatīties, viss tad manī sagriežas. . . Bet tu, vecais, vai tu kaķus mīli vai ne?

Galīgi pārsteigts par tādu vienkāršu, cilvēcisku jūtu izpausmi un neparasto sarunu ar savu priekšnieku — vecu, rūdītu virsnieku, kas jau vācu kara laikā bija pazīstams ar nežēlīgu izturēšanos pret kazakiem, Jakovs Lukičs noraidoši pakratīja galvu. Polovcevs atkal apklusa, seja viņam kļuva bargāka, un viņš sausi un lietišķi apjautājās:

—    Vai pasts sen nav bijis?

—    Tagadiņ palu laiks, visas 7.emienes pārplūdušas, ceļi izmirkuši. Nedēļas pusotras, kamēr pasta nav.

—   Vai ciemā nekas nav dzirdēts par Staļina rakstu?

—    Par kādu rakstu?

—    Avīzēs bija viņa raksts par kolhoziem.

—    Nē, nekas nav dzirdēts. Redzams, tās līdz mums nav atnākušas. Bet kas tur bija nodrukāts, Aleksandr Aņisimič?

—    Tāpat, blēņas vien … Tevi tas nevar interesēt. Nu, ej liecies uz auss. Zirgu padzirdini pēc stundām trim. Bet nākošai naktij pagādā pāris kolhoza zirgu un, tikko būs satumsis, jāsim uz Karaspēka ciemu. Tu vari bez segliem, te nav tālu.

No rīta Polovcevs ilgi runājās ar atskurbušo Ļatjevski. Pēc sarunas Ļatjevskis iznāca virtuvē bāls un sapīcis.

—    Varbūt uz paģirām kāda lāsīte derētu? — Jakovs Lukičs gadīgi apvaicājās, bet Ļatjevskis, lūkodamies kaut kur pāri viņa galvai, noskaldīja:

—   Tagad nekas vairs nav vajadzīgs, — atgriezās istabiņā un iekrita ar seju gultā.

Naktī kolhoza zirgu stallī dežurēja Ivans Batalšči- kovs — viens no tiem kazakiem, ko Jakovs Lukičs bija savervējis «Donas Atbrīvošanas savienībā». Taču Jakovs Lukičs pat viņam nesacīja, kurp un kādā vajadzībā jādodas. «Mūsu darīšanās tepat netālu jāizjāj,» viņš izvairīgi atbildēja uz Batalščikova jautājumu. Un tas nevilcinādamies atraisīja pāri labāko zirgu. Aiz piedarbiem slapstīdamies, Jakovs Lukičs aizveda tos uz birzi, piesēja, bet pats devās pasaukt Polovcevu. Piegājis pie istabiņas durvīm, viņš dzirdēja Ļatjevski iesaucamies: «Bet tas taču nozīmē mūsu sakāvi, saprotiet!» Polovcevs kaut ko bargi noducināja pretī, un jakovs Lukičs, nelaimes nojausmas nomākts, klusām pieklauvēja.

Polovcevs iznesa seglus. Viņi izgāja ārā. Paņēma zirgus. Sāka jāt rikšiem. Upītei pārjāja braslā aiz ciema. Polovcevs visu laiku klusēja, smēķēt neļāva un lika jāt ne pa ceļu, bet līdztekus, asu piecdesmit no tā.

Karaspēka ciemā viņus gaidīja. Jakovam Lukičam pazīstama kazaka mājās sēdēja ap divdesmit ciematnieku. Lielāko tiesu veči. Apsveicinoties Polovcevs visiem sniedza roku, tad ar vienu atgāja pie loga un čukstus apruna- jās minūtes piecas. Pārējie klusēdami nolūkojās gan uz Polovcevu, gan uz Jakovu Lukiču. Bet Jakovs Lukičs, nosēdies pie sliekšņa, svešo, viņam maz pazīstamo kazaku vidū jutās nedroši un neveikli…

Logi no iekšpuses bija cieši aizklāti ar maisa drēbi, aiz- virtņi aizdarīti, sētā sardzē stāvēja saimnieka znots, tomēr Polovcevs runāja pusbalsī:

—    Nu, kazaku kungi, stunda ir tuvu! Beidzas jūsu verdzības laiks, jāsāk rīkoties. Mūsu kaujas organizācija ir gatavibā. Sāksim parīt naktī. Pie jums Karaspēka ciemā ieradīsies pussotņa jātnieku, pēc pirmā šāviena jums jāmetas virsū un jānovāc mājvietās šie… aģitkolonnieši. Neviens lai dzīvs neizspruktu! Jūsu grupas vadību es uzdodu apakšhorunžijam Marjinam. Ieteicu uzšūt uz cepurēm baltas lentas, lai tumsā nesajauktu savējos ar ienaidniekiem. Katram jātur gatavībā zirgs, ieroči — zobens, šautene vai pat medību bise — un pārtika trim dienām. Pēc tam kad būsiet tikuši galā ar aģitkolonnu un vietējiem komunistiem, jūsu grupa pievienosies palīgā atnākušai pussotņai. Pavēlniecību uzņemsies pussotņas komandieris. Pēc viņa pavēles dosieties tur, kur viņš jūs vedis. — Polovcevs dziļi nopūtās, izvilka no krekla jostas kreisās rokas pirkstus, noslaucīja ar delnas virspusi no pieres sviedrus un jau skaļāk turpināja: — Man līdzi no Dārdu Gravas ciema atjājis jums visiem pazīstamais kazaks Jakovs Lukičs Ostrovnovs, mans pulka biedrs. Viņš jums apliecinās, ka vairums Dārdu Gravas iedzīvotāju ir gatavi kopā ar mums cīnīties par lielo mērķi — Donas atbrīvošanu no komunistu jūga. Runā, Ostrovnov!

Polovceva smagnējais skatiens piecēla Jakovu Lukiču no ķeblīša. Jakovs Lukičs ātri pietrūkās, sajuzdams, ka visi locekļi kļuvuši smagi un izkaltusi rīkle kaist, taču pie runāšanas netika: viņam priekšā aizsteidzās kāds no klātesošajiem — pēc izskata vecāks nekā pārējie, baznīcas padomes loceklis, kas pirms kara visu laiku bija darbojies kā draudzes skolas aizgādnieks. Viņš piecēlās reizē ar Jakovu Lukiču un, neļaudams tam ne vārda bilst, ievaicājās:

—    Bet vai jūs, jūsu labdzimtība, jesaula kungs, likāt dzirdējis par to, ka … Teitan, ače, pirms jūsu ierašanās notika apspriede… Parādījusies gaužām interesanta avīze…

—   Ko-o-o? Ko tu runā, vecotēv? — Polovcevs iejautājās aizsmakušā balsī.

—     Avīze, es saku, no Maskavas pienākusi, un tajā no- driķēta visas partejas priekšnieka vēstule . ..

—    Sekretāra! — izlaboja kāds no tiem, kas bija sablīvējušies ap krāsni.

—    … Tātad, Јaugi, visas partejas sekretāra Staļina biedra vēstule. Are, teitan šitā pati avīze, ar šā mēneša otro datumu, — rāmi vecišķā tenoriņā runāja sirmgalvis, no svārku iekšējās kabatas izvilkdams rūpīgi četrkārt salocītu avīzi. — Mēs to-savā starpā maķenīt pirms jūsu parādīšanās lasījām priekšā, un… iznāk tādā modē, ka šī avīze mūs atšķir no jums. Mums, tas ir, zemes arājiem, iznāk cita dzīvošanas līnija … Mēs vakar pa ausu galam padzirdējām par šitano avīzi, bet šorīt es uzrāpos zirgam mugurā un, neraugoties uz savu vecumu, aizkūlos līdz staņicai. Kreiļu gravai jāšus pārpeldēju pāri, sūras asaras liedams, taču viņā pusē tiku. Staņicā no kāda paziņas Kristus vārdā izdiedelēju šitano avīzi — nopirku un samaksāju naudā. Piecdesmit rublēnu viņam iegrūdu! Tikai vēlāk pamanījām, ka uz tās nodriķēta cena — pieci kapiķi. Nu, naudu man sabiedrība sametīs kolektē, no katras sētas pa desmitkapiķu gabalam, tādā modē mēs nospriedām. Bet avīze ir šitanās naudas vērta, kazi, vēl vairāk …

—     Ko tu muldi, vecotēv? Ko grābsties kā pa gaisu? Vecuma dienās prātiņš izkūpējis, vai? Kas tev devis tiesības runāt visu šeit klātesošo vārdā? — Polovcevs noprasīja ar dusmās drebošu balsi.

Tad priekšā panāca maza auguma kazaciņš, pēc izskata gadu četrdesmit vecs, ar strupām, zeltainām ūsām un tādu kā saplacinātu degunu; viņš iznāca no pūļa, kas bija sa- drūzrnējies gar sienu, un ierunājās sirdīgā, izaicinošā tonī:

—     Jūs, biedri izbijušo virsniek, nekliedziet uz mūsu večiem, gana uz viņiem tikāt izbļaustījušies vecajos laikos. Jūsu kungu būšana beigusies, tagadiņ jārunā bez pras- tībām. Mēs pie padomju varas no šitādas apiešanās esam atraduši, vai sajēdzat? Un vectēvs pareizi teica, ka mūsu starpā bija apspriešanās un mēs visi norunājām: pēc šitā raksta «Pravdā» dumpi necelt. Mums ceļi ar jums tagadiņ šķiras. Mūsu ciema valdīšana izgāzusi podus, vienu otru kā vientiesīti iedzinusi kolhozā, pulka vidējo zemnieku veltīgi par budžiem pataisījusi, bet to mūsu valdīšana neapjēdza, ka bārdu var piešūt gan kādam vienam skuķim, bet ar visu tautu tā izdarīties nav nekādas iespēšanas Mūsu padomes priekšsēdētājs, raugi, tādus dzelžus mums ielika žokļos, ka sapulcē pat nedomā kādu vārdiņu pretim pīkstēt. Pārlieku pievilka seglu siksnu, taisni vai dvašas pietrūka, bet kārtīgs saimnieks smiltīs, grūtā ceļā atlaiž zirgam sedulku vaļīgāk, pūlas, lai būtu vieglāk … Nu, mēs agrāk, protams, domājām, ka no centra nāk tāda pavēlēšana mums pēdējo sulu izspiest; tā ari runājāmies, ka no komunistu CK šitā propagandierēšana palaista, savā starpā nospriedām, ka, tā sacīt, «sudmalām spārni bez vēja negrieztos». Caur šito būšanu nolēmām sacelt dumpi un iestājāmies jūsu «savienībā». Vai apjēdzat? Bet tagadiņ iznāk tā, ka Staļins šitos vietējos komunistus, kas cilvēkus ar spiešanu dzina kolhozā un bez kādas atļaušanas slēguši baznīcas, teš, ka āda vien lec, un sviež no amatiem nost. Un iznāk, ka zemes arājam ir vieglāka elpošana, sedulku siksna viņam atlaista — ja gribi, ej kolhozā, ja nepatīk — tupi savā sētā. Tālab arī nospriedām — dievs ar jums… Atdodiet mums parakstus, ko savā muļķa prātā jums parakstījām, un ejiet savu ceļu, mēs jums nekā ļauna nedarīsim, tādēļ ka paši esam iepiņķējušies …

Polovcevs aizgāja pie loga, atbalstījās ar muguru pret palodu, nobālēja tā, ka visi to pamanīja, taču balss viņam skanēja stingri, sausā kveldējumā, kad tas, pārlaizdams visiem skatienu, iejautājās:

—    Ko tas, kazaciņi, nozīmē? Nodevību?

—    Kā nu jums tīk, — atbildēja vēl kāds no večukiem, — kā tīk, tā arī dēvējiet, bet mums tagadiņ nav pa ceļam. Ja pats saimnieks nostājies par aizstāvnieku, kālab mums neceļos ielaisties? Āre, man veltīgi atņēma balsi, gribēja izsūtīt, bet dēls dien Sarkanā Armijā, un es savas balss tiesības panākšu. Mēs neejam pret valdīšanu, tikai pret savām ciema nekārtībām, bet jūs tīkojāt mūs uzkūdīt pret padomju iekārtu. Nē, tas mums neder! Atdodiet mūsu parakstus, kamēr ar labu lūdzam.

Un vēl ierunājās viens pusmūža kazaks, ar kreiso roku gausi glaudīdams cirtaino bārdeli:

—    Mēs alojāmies, biedri Polovcev.. . Dievs mans liecinieks, alojāmies, tas nebija uz labu, ka ar jums ielaidāmies. Taču līkums nav likums, tagadiņ iesim pa taisnu ceļu … Pagājušo reizi klausījāmies, kā jūs mums zelta kalnus solījāt, un brīnīties brīnījāmies: pārlieku grūti bija jūsu apsolījumi. Jūs teicāt, ka sabiedrotie mums sacelšanās gadījumā vienā rāvienā atgādās ieročus un visas kara lietas. Mums vajadzētu tikai apšaut komunistus. Bet pēcāk sākām domāt, un kas iznāca? Ieročus viņi atvedīs, tā manta ir lēta, taču arī paši, tā tik skaties, salīdīs mūsu zemē. Bet, kad būs salīduši, pamēģini p"ēc tam dabūt no kakla nost! Ka tik nevajadzētu viņus pēcgalā ar dzelzi no krievu zemes ārā dzīt. Komunisti ir mūsu dzimuma, tā sakot, pašu ļaudis, teitan dzimuši, bet ārzemnieki, piķis viņu zina, kādās mēlēs muld, staigā uzpūtušies kā tītari, nenieka pat ar spiešanu no viņiem neizspiedīsi, ja nokļūsi viņu nagos, žēlastības negaidi. Es divdesmitajā gadā padzīvoju pa svešām zemēm, nogaršoju pie Galipoles franču maizi un gandrīz kājas atstiepu. Pārlieku sūra viņu maize. Esmu redzējis visvisādas nācijas, taču jāsaka, bez krievu tautas nav nevienas citas tuvākas un ar tik mīkstu sirdi. Konstantinopolē un Atēnās strādāju ostās, dabūju noskatīties gan angļos, gan frančos. Iet tāda izgludināta odze tev garām un viebj purnu, tādēļ ka tu, paskat, esi apaudzis ar bārdu, melns kā zeme, smirdi pēc sviedriem, bet viņam riebj uz tevis lūkoties — dūša metas šļaugana. Viņam, tikpat kā virsnieka ķēvei, viss nomazgāts un sasukāts, pat astes apakša uzposta, tāpēc dižojas un tevi nonievā. Viņu matroži krogos mūs aiztiek un, tiklīdz kas, — dauza ar boksu. Bet mūsu donieši un kubanieši arī drusku pierada pie svešām zemēm un dažu labu reizi viņiem sadeva. — Kazaks pasmaidīja, zobus bārdā nodzalkstīdams kā zilgu asmeni. — Mūsējais iekrauj kādam anglim pa krievu modei, tas — baukš! — gar zemi, guļ, galvu saķēris, sten un pukst. Krievu dūrei viņi pārlieku mīksti, kauču labi pierijušies un kaulos prāvi. Mēs šos sabiedrotos apošņājām un iepazinām caurcaurēm. Nē, ar savu valdīšanu teitan kaut kā salabsim, gružus no savas istabas uz ielas nav ko mēzt.. . Bet parakstiņus gan, lūdzami, gādājiet mums atpakaļ!

«Viņš tūdaļ aizmuks pa logu, bet es palikšu kā vēzis uz sēkļa. Iekūlos gan! .. . Eh, māmulīt balto, nestundā tu esi mani dzemdējusi! Sapinos, ar šo nešķīsteni! Sātans mani dīdīja!» Jakovs Lukičs domāja, uz sola trīdamies un acis no Polovceva nenolaizdams. Taču tas mierīgi stāvēja pie loga, un,tagad jau viņam seju klāja nevis bālums, bet gan dusmu un apņēmības tumšais zilganums. Šķērsām pierei bija pietūkušas divas resnas dzīslas, rokas nemitīgi žņaudzīja palodzi.

—    Kā nu vēlaties, kazaku kungi: ja negribat nākt ar mums, lūgties neiesim un jūsu priekšā neklanīsimies. Parakstus es neatdošu, tie nav pie manis, bet štābā. Un veltīgi jūs baidāties, es taču neiešu uz Čeku jūs nodot…

—   Tā gan ir, — piekrita kāds večuks.

—    … Un ne jau no Čekas jums jābaidās… — pilnā balsī uzkliedza Polovcevs, kas līdz šim bija runājis klusām un valdīdamies. — No mums jābaidās! Mēs jūs nošausim kā nodevējus! . .. Bet tagad — nost no ceļa! Sāņus! Pie sienām! … — un, izrāvis naganu un izstieptā rokā to turēdams, devās uz durvīm.

Kazaki apjukuši atkāpās, bet Jakovs Lukičs, aizsteidzies Polovcevam priekšā, ar plecu atgrūda durvis un izlidoja priekšiņā kā no lingas mests akmens.

Tumsā viņi atraisīja zirgus un rikšiem izjāja no sētas. Istabā bija dzirdama satrauktu balsu dūkoņa, taču laukā neviens nenāca un neviens no kazakiem nemēģinā ja viņus aizturēt…

Pēc tam kad abi bija atgriezušies Dārdu Gravas ciemā un Jakovs Lukičs aizvedis uz kolhoza staļļiem slapji nodzītos zirgus, Polovcevs iesauca viņu savā kambarītī. Polovcevs nenovilka puskažociņu, nenoņēma jēreni; tikko ienācis, viņš pavēlēja Ļatjevskim saposties ceļam, izlasīja vēstuli, ko pirms atgriešanās jāšus bija atvedis ziņnesis, sadedzināja to krāsnī un sāka seglu somās salikt savas mantas.

Ienācis istabiņā, Jakovs Lukičs atrada viņu sēžam pie galda. Ļatjevskis, savu aci zibsnīdams, tīrīja mauzeri, precīzām, ātrām kustībām salikdams ar šauteņu eļļu ieziestās daļas, bet Polovcevs, izdzirdis durvis iečīkstamies, noņēma delnu no pieres, pagriezās ar seju pret Jakovu Lukiču, un tas pirmo reizi ieraudzīja, ka no jesaula dziļi iekritušajām, piesarkušajām acīm tek asaras un spīd slapjā, platā virsdegune . ..

— Raudu tāpēc, ka neizdevās mūsu pasākums … šoreiz … — Polovcevs skanīgi noteica, plašā atvēzienā noņēma balto, sprogaino jēreni un ar to noslaucīja acis. — Donā maz palicis īstu kazaku, toties saviesies daudz neģēļu: nodevēju un visādu ļaundaru … — Mēs tagad aizjājam, Lukič, bet atkal atgriezīsimies … Re, saņēmu ziņu. Arī Tubjanskā un manā staņicā kazaki atteikušies sacelties. Staļins ar savu rakstu pārvilinājis viņus savā pusē. Eh, kā es viņam tūlīt… eh, kā es viņam … — Polov- cevam kaklā kas noburzguļoja, nokluiikšķēja, vaigos 110- vilnīja puni, bet stiegro roku pirksti sažņaudzās un saslēdzās dūrē tā, ka notirpa locītavas. Dziļi, gārdzoši nopūties, viņš pamazām atlaida pirkstus un nosmīnēja ar vienu mutes pusi. — K-k-kas par cilvēkiem! Nelieši!… Plānprātiņi, dieva nolādētie! … Viņi neapjēdz, ka šis raksts — nelietīga krāpšana, manevrs! Un viņi notic .. . kā bērni. Oh! Zemes tārpi! Viņus, plānprātiņus, lielās politikas dēļ vadā kā samu uz makšķeres āķa, palaiž siksnu vaļīgāk, lai galīgi nenožņaugtu, bet šie tūlīt visam notic … Nu labi! Gan jau atjēgsies un nožēlos, bet tad būs par vēlu. Mēs aizjājam, Jakov Lukič! Lai dievs tas kungs tev atmaksā par maizi un par visu citu! Mans norādījums tev tāds: no kolhoza neaizej, visādi kaitē viņiem, bet tiem, kas bija mūsu «savienībā», pasaki manus vīra vārdus: mēs pagaidām atkāpjamies, bet neesam sakauti. Mēs vēl atgriezīsimies, un tad lai dievs stāv klātu tiem, kas būs no mums atkrituši, nodevuši mūs un mūsu pasākumu … dižo pasākumu, kura mērķis glābt Donu no starptautisko žīdu varas! Nāve no kazaku zobena būs viņiem atmaksa, tā arī pasaki!

—    Pasacīšu, — Jakovs Lukičs nočukstēja.

Polovceva runa un asaras viņu bija aizkustinājušas, taču sirdī Jakovs Lukičs briesmīgi nopriecājās, ka ticis vaļā no bīstamajiem iemītniekiem, ka viss beidzies laimīgi, ka turpmāk vairs nebūs jāriskē ar savu mantu un ādu.

—   Pasacīšu, — viņš atkārtoja un iedrošinājās apvaicāties: — Bet uz kurieni jūs dodaties, Aleksandr Aņisimič?

—    Kālab tev tas jāzina? — Polovcevs saausījās.

—   Tāpat vien, var gadīties, ka jūs esat vajadzīgi vai arī pie jums ierodas kāds cilvēks.

Polovcevs papurinā ja galvu un piecēlās.

—    Nē, to es tev nevaru sacīt. Bet pēc nedēļām trim gaidi mani. Ardievu! — Un pasniedza saltu roku.

Zirgu viņš apsegloja pats, rūpīgi nogludināja sviedrautu, savilka siksnas. Ļatjevskis no Jakova Lukiča atsveicinājās jau pagalmā un iespieda viņam rokā divus papīrīšus.

—   Vai jūs kājām? — Jakovs Lukičs viņam jautāja. ,

—    Es tikai tā no lavas sētas, bet uz ceļa mani gaida paša automobilis, — atjokoja podporučiks, kas nebija zaudējis labo omu, un, nogaidījis Polovcevu uzkāpjam seglos, pieķērās pie kāpšļu siksnas. — Nu, auļo, kņaz, pret naidnieku, varbūt es kājām līdzi tieku!

Jakovs Lukičs izvadīja ciemiņus aiz sētas, milzīga atvieglinājuma sajūtā aizbultēja vārtus, pārmeta krustu un, bažīgi izņēmis no kabatas Ļatjevska iedoto naudu, pirms- ausmas mijkrēslī ilgi pūlējās saskatīt, kāda tai vērtība, un ar tausti pēc čaukstoņas nosacīt, vai tā nav viltota.

28. nodaļa

Divdesmitajā martā pastnieks atveda uz Dārdu Gravas ciemu avīzes ar Staļina rakstu «Panākumu reibonis», kas bija aizkavējušās palu dēļ. Trīs «Molota» eksemplāri vienas dienas laikā apstaigāja visas sētas, pievakarē pārvērz- damies notaukotās, mitrās, sadriskātās papīra skrandās. Nekad, kamēr vien ciems pastavēja, avīze nebija pulcinājusi ap sevi tik daudz klausītāju kā šajā dienā. Lasīja, pulciņos sagājuši, istabās, šķērscelēs, pagalmos, klēšu nojumēs .. . Viens lasīja priekšā, pārējie klausījās, bīdamies kaut vārdiņu bilst, visādi cenzdamies ievērot klusumu. Sakarā ar rakstu izcēlās sīvi strīdiņi. Katrs iztulkoja to pēc sava prāta, pa lielākajai daļai tā, kā kuram patikās. Un gandrīz visur, parādoties Naguļnovam vai Davidovam, avīzi nez kāpēc steigšus pasniedza no rokas rokā, līdz ta, kā balts putns pūli aplidojusi, pazuda kādam platajā kabatā.

—    Tagadiņ kolhozi sāks irt pa visām šuvēm kā satru- sējis drēbju gabals! — pirmais savas domas izteica uzvaras prieka iejūsminātais Baņņiks.

—   Mēsli aizplūdīs, bet, kas smagāks, — paliks, — atcirta Djomka Ušakovs.

—    Pielūko, ka neiznāk otrādi un pretēji, — Baņņiks iedzēla un pasteidzās aiziet, lai uzticamākiem cilvēkiem atkal citur pačukstētu: «Nepalaidies, raksties ārā no kolhoza, kamēr vēl dzimtļaudīm brīvība pasludināta!»

—    Vidējais ieplētis kājas kā sakārnis. Ar vienu stāv kolhozā, bet otru pacēlis tirina un tā vien grasās 110 kolhoza kāpt atpakaļ savā viensētā, — Pavlo Ļubiškins teica

Mīteniekam, norādīdams uz kolhozniekiem — vidējiem zemniekiem, kas rosīgi savā starpā apspriedās.

Sievas, kas daudz ko nebija sapratušas, pēc sava meitiešu ieraduma nodevās piedomām un izdomām. Un pa ciemu aizšalca valodas:

—   Kolhozus atcej!

—   Govis jāatdod, tā no Maskavas pavēlēts.

—   Budžus laidīs mājās un ierakstīs kolhozos.

—    Kam balsis atņemtas, tās došot atpakaļ.

—   Tubjanskā baznīca atvērta, bet tur sabērto sēklas labību izdalot kolhozniekiem pārtikai.

Tuvojās lieli notikumi. To sajuta visi. Vakarā partijas šūniņas slēgtā sēdē Davidovs nervozi runāja:

—    Taisni īstā laikā biedrs Staļins uzrakstījis savu rakstu. Piemēram, Makaram tas tikpat kā naglai uz galvas. Makaram galva aiz panākumiem bija apreibusi un arī mūsējās līdz ar to drusku sākušas griezties… Iesniedziet, biedri, priekšlikumus, kas mums būtu labojams. Putnus mēs jau atdevām atpakaļ, laikā apķērāmies, bet ko lai iesāk ar aitām un, sacīsim, govīm? Ko ar tām darīsim, es jums jautāju? Ja to nenokārtosim politiski, tad šajā lietā, fakts, iznāks tā … iznāks gandrīz tā kā signāls: «Lai glābjas, kas var!» — «Joz prom no kolhoza!» Un cilvēki laidīsies, visus lopus izvazās, bet mēs paliksim pie sasistas siles, tas skaidrs kā diena.

Piecēlās Naguļnovs, kas sapulcē bija ieradies pēdējais, un sāka runāt, cieši vērdamies Davidovā asarojošām, asiņu pieplūdušām acīm, un Davidovs sajuta, ka no Makara skaudri uzvēda degvīna dvinga:

—    Tu saki, man šis raksts esot kā naglai uz galvas. Nē, nevis kā naglai uz galvas, bet pašā sirdī. Un dziļi tajā, pavisam cauri! Un galvai reibonis man piemetās ne tad, kad mēs dibinājām kolhozu, bet tieši tagadiņ, pēc šitā raksta . ..

—    Pēc sīvā pudeles tev galvā reibonis iemeties, — klusi iebilda Vaņuša Naidjonovs.

Razmjotnovs pavīpsnāja un līdzjūtīgi pamirkšķināja, Davidovs noliecās pār galdu, bet Makars piepūta nobālējušās nāsis, un viņa duļķainajās acīs iešļācās nikns neprāts:

—    Tu, smurguli, esi par zaļu mani mācīt un piezīmes izteikt! Tev vēl naba nebija apžuvuši, kad es jau kāvos par padomju varu un biju partijā… Redzi, šitā! Bet, ka es tagadiņ esmu iesviķojis, tas gan ir fakts, kā mūsu biedrs

Davidovs sacītu. Un izdzēru es nevis vienu, bet gan divus pusstopus.

—    Atradis, ar ko plātīties! Tādēļ jau ari no tevis muļķības nāk ārā … — Razmjotnovs drūmi izmeta.

Makars tikai pablenza uz viņa pusi, taču sāka runāt klusāk un vairs bez jēgas nemētāja roku, bet cieši piespieda to pie krūtīm un tā ari palika stāvam līdz savas nesakarīgās, dedzīgās runas beigām.

—     Muļķības tagadiņ no manis ārā nenāk, to tu muldies, Andrjuška! Bet iedzēru es tādēļ, ka šitais Staļina raksts kā lode izurbās man cauri un karstas asinis sāka vārīties … — Makaram iedrebējās balss un kļuva vēl klusāka. — Es teitan esmu šūniņas sekretārs, vai ne? Es džinos virsu cilvēkiem un jums, sātaniem, lai zosis un vistas savāktu kolhozā, vai ne? Kā es aģitēju par kolhozu? Redzi, tādā kārtā: vienam otram no mūsu nekrietneļiem, kauču arī viņi skaitās vietējie, tieši acīs teicu: «Tu neej kolhozā? Tātad esi padom ju valdīšanai pretinieks? Deviņpadsmitajā gadā kāvies pret mums, pretestību izrādīji un ari tagadiņ esi pretim? Nu, tad arī no manis negaidi miera. Es tev, maitas gabalam, tā sadošu, ka visiem velniem šķērma dūša sametīsies!» Vai es tā runāju vai ne? Runāju! Un pat ar naganu pa galdu dauzīju. Es neliedzos. Taisnība, ne jau visiem, bet dažiem, kas sirdī mums neganti naidnieki, es tā teicu. Un arī tagadiņ es neesmu piedzēries, lūgtu nemuldiet aplamības! Es šo rakstu nevarēju pārciest, tādēļ arī iedzēru — pa pusgadu pirmo reizi. Kas tas ir par rakstu? Tas ir tāds raksts, ka biedrs — mūsu Staļins to uzrakstīja, bet es, tas ir, Makars Naguļnovs — bladauc! — guļu ar ģīmi dubļos samalts, no kājām nogāzts … Kā tas iznāk? Biedri! Es piekrītu tam, ka esmu par daudz pa kreisi novirzījies ar vistām un citu dzīvo radību … Bet, brālīši, brālīši, kālab es novirzījos? Un kālab jūs man Trocki kaklā karat, jūdzat mani ar viņu kopā, lai mēs vienā aizjūgā ietu? Tu, Davidov, man visu laiku ar pirksLu acīs bakstīji, ka es esot kreisais trockists. Bet es tādas Trocka bibeles nepazīstu, un es ne tā kā viņš … neesmu partijai pieaudzis kā skolota skrimstala, bet ar visu sirdi, ar asinīm, ko partijas dēļ esmu lējis!

—    Runā, Makar, pēc būtības! Ko tu tik dārgā laikā gumiju stiep? Laiks negaida. Saki savus priekšlikumus, kā izlabot mūsu kopīgās kļūdas, citādi tu kā Trockis: «Es esmu partijā, es un partija …»

—    Ļauj runāt! — Makars ierēcās, iekarsis un vēl ciešāk spiezdams labo roku pie krūtīm. — Trockis lai vācas ratā! Man tagadiņ kauns ar viņu vienā līmenī stāvēt. Es neesmu nodevējs un jau iepriekš pasaku jums: kas mani nogānīs par trockistu, tam purnu izdauzīšu! Līdz asiņainiem šņūk- ļiem izdauzīšu! Un es ar vistām pa kreisi novirzījos ne Trocka pēc, bet steigdamies uz pasaules revolūciju. Tālab arī tīkoju visu ātrāk izdarīt, stingrāk piežmiegt privātīpašnieku — sīko buržuju. Šā vai tā — solīti tuvāk pasaules kapitālisma nogāšanai. Nu? Ko jūs klusējat? Tagadiņ iznāk tā: kas es pēc biedra Staļina raksta tāds esmu? Are, kas šim rakstam pa vidu nodrukāts, — Makars no puskažociņa kabatas izvilka «Pravdu», atlocīja to un sāka lēnam lasīt: — «Kam vajadzīgi šie sagrozījumi, šī kolhozu kustības ierēdnieciskā dekretēšana, šie necienīgie draudi zemniekiem? Nevienam, atskaitot mūsu ienaidniekus! Pie kā tie var novest, šie sagrozījumi? Pie mūsu ienaidnieku pastiprināšanas un kolhozu kustības ideju diskreditēšanas. Vai nav skaidrs, ka šo sagrozījumu autori, kuri iedomājas sevi par «kreisajiem», patiesībā lej ūdeni uz labējā opor- tūnisma dzirnavām?» Are, iznāk, ka es vispirmām kārtām esmu dekretēšanas ierēdnis un autors, ka es diskreditie- rēju kolhozniekus, ka es esmu lējis ūdeni uz labējiem oportūnistiem, palaidis vaļā viņu dzirnavas. Un tas viss kaut kādu aitu un sasodītu vistu pēc, lai tās zibens nospertu! Un vēl tādēļ, ka pabiedēju dažus bijušos baltos, kas ar bremzēšanu nāca kolhozā. Tas nav pareizi. Dibinājām, dibinājām kolhozu, bet šis raksts liek pagriezt ilksis atpakaļ. Esmu vadījis eskadronu gan pret poļiem,, gan pret Vrangeli un zinu: ja uzbrukums sācies — pusceļā atpakaļ negriezties!

—    Tu no eskadrona esi aizlēcis uz priekšu vismaz savas simt asis … — īdzīgi ierunājās Razmjotnovs, kas pēdējā laikā neatlaidīgi atbalstīja Davidovu. — Un tu, Makar, lūdzams, beidz, jārunā par lietu! Kad tevi ievēlēs par CK sekretāru, tad varēsi pa galvu pa kaklu mesties uzbrukumā, bet tagadiņ tu esi vienkāršs kareivis un tev jāievēro ierinda, citādi mēs tevi pataisīsim mazāku.

Nepārtrauc, Andrej! Es padodos katrai partijas pavēlei, taču tagadiņ runāju ne tādēļ, ka es savai mīļotajai partijai gribētu pretim turēties, bet tādēļ, ka es tai labu vēlu. Biedrs Staļins raksta, ka vajadzējis strādāt, paturot prātā vietējos apstākļus, vai ne? Bet kālab tu, Davidov, saki, ka tieši man šis raksts tikpat kā naglai uz galvas? Tajā taču nav skaidri sacīts, ka Makars Naguļnovs ir ierēdnis un autors? Varbūt šitie vārdi nemaz nav teikti par mani? Bet, ja biedrs Staļins atbrauktu uz Dārdu Gravas ciemu, es gan viņam šitā pasacītu: «Mūsu dārgais Osip Visarionič! Tu, tā sacīt, esi tam pretim, ka mūsu vidējos pabiedētu? Tu viņus žēlo un domā ar labiem vārdiem pierunāt. Bet, ja šis vidējais senākos laikos bijis baltajos kazakos un vēl līdz šai dienai ir briesmīgi pieķēries īpašumam, tad kura vieta man viņam jānolaiza, lai tas iestātos kolhozā un pacietīgi tuvotos pasaules revolūcijai? Viņš, šitais vidējais, kolhozā gan iestāsies, bet no sava īpašuma atteikties nevarēs un allažiņ tīkos, kā sevis labā ko ieraut, āre, kāds tas ir!» Nu, bet, ja biedrs Staļins, palūkojies tādos cilvēkos, tomēr pastāvētu uz to, ka esmu izdarījis sakropļojumus un kolhozniekus diskreditierējis, tad es viņam tieši pateiktu: «Lai viņus velns kreditierē, biedri Staļin, bet es vairs nevaru savas frontē zaudētās veselības pēc. Atlaidiet mani uz ķīniešu robežām, tur es partijas lietai noderēšu, bet Dārdu Gravu lai kolektivizē Andrjuška Razmjotnovs. Viņam lunkanāks mugurkauls, bijušo balto priekšā vareni prot locīties, pat asariņu kādreiz nobirdinās. … To arī viņš pieprot!»

—    Mani tu neaizskar, citādi arī es varu aizskart…

—   Tagad pietiks! Šodienai pietiks! — Davidovs piecēlās, piegāja cieši klāt Makaram un ar neparastu vēsumu balsī noprasīja: — Staļina vēstule, biedri Naguļnov, — tā ir CK līnija. Tātad tu nepiekriti šai vēstulei?

—    Nē.

—   Bet vai savas kļūdas tu atzīsti? Es, piemēram, savējās atzīstu. Faktam nevar pretim cīkstēties, un augstāk par zināmu vietu neuzlēksi. Es ne tikai atzīstu, ka esam pārsālījuši, kolektivizēdami sīklopus un teļus, bet savas kļūdas arī izlabošu. Mēs pārmērīgi aizrāvāmies ar kolektivizācijas procentu, lai gan šajā lietā vainīga arī rajona komiteja, un pārāk maz esam strādājuši pie kolhoza faktiskās nostiprināšanas. Vai tu to atzīsti, biedri Naguļnov?

— Atzīstu.

—    Nu kas tad par desām?

— Raksts nav pareizs.

Davidovs kādu brīdi klusēdams ņēmās ar rokam pieglu- dinat uz galda izklāto netīro vaska drānu, nez kāpēc pa

grieza lēni degošās lampas degli, — redzams, viņš pūlējās apvaldīties, taču nespēja.

—    Tu! Velna stulbenis! … Citā vietā tevi par tādu muldēšanu padzītu no partijas! Fakts! Tu esi prātā jucis, vai? Tūliņ pārtrauc šo. .. šo savu opozīciju, vai mēs tev… Fakts! Mēs pietiekami ilgi esam cietuši tavu izrunāšanos, bet, ja tu visā nopietnībā paliec pie tā, tad, lūdzu! Mēs oficiāli paziņosim rajona komitejai, ka tu uzstājies pret partijas līniju.

—    Zino! Es pats rajona komitejai paziņošu. Par Baņņiku un visu uzreiz atbildēšu . ..

Ieklausījies Makara nomāktajā balsī, Davidovs drusku aprimās, bet, vēl arvien neatdzisušā niknumā plecus raustīdams, sacīja:

—     Zini ko, Makar? Ej izgulies, bet pēc tam mēs faktiski ar tevi parunāsim. Citādi mums iznāk tāpat kā pasakā par balto vērsīti: «Mēs ar tevi kopā gājām?» — «Gājām.» — «Kažoku atradām?» — «Atradām.» — «Nu, tad dalīsim kažoku, kā norunāts.» — «Kādu kažoku?» — «Mēs taču ar tevi kopā gājām?» — «Gājām…» Un tā bez gala. Te tu saki, ka atzīsti savas kļūdas, bet tūliņ pēc tam apgalvo, ka raksts esot nepareizs. Kādas kļūdas tad tu atzīsti, ja raksts, tavuprāt, ir nepareizs? Tu esi galīgi sapinies, fakts!

Un bez tam — kopš kura laika šūniņu sekretāri pie mums sākuši ierasties uz sapulcēm piedzērušies? Kas tā par lietu, Naguļnov? Tas ir partijas pārkāpums. Tu esi vecs partijas biedrs, sarkanais partizānis, apbalvots ar Sarkanā Karoga ordeni — un pēkšņi šitāda padarīšana … Paskat, Naidjonovs — komjaunietis, ko viņš par tevi var domāt? Un bez tam, ja rajona kontroles komisija uzzinās, ka tu žūpo, turklāt tik atbildīgā brīdī, ka tu ne tikvien vidējos zemniekus ar šaujamo rokās esi biedējis, bet arī neboļševistiski izturies pret saviem izkropļojumiem un pat uzstājies pret partijas līniju, tad tas tev, Naguļnov, var iznākt bēdīgs fakts. Tu vairs nebūsi ne tikai šūniņas sekretārs, bet arī partijas biedrs, to tu liec aiz auss! Es tev to faktiski saku. — Davidovs sabužināja matus un apklusa, juzdams, ka ķēris .Makaru vārīgā vietā, bet tad atkal turpināja: — Nav ko rīkot diskusijas par šo rakstu. Partiju tu pēc sava prāta nepagriezīsi, tā ne tādiem vien kā tu ragus aplauzusi un piespiedusi padoties. Kā tu to neapjēdz!

—     Beidz ap viņu luncināties! Veselu stundu viņš grabēja kā grābeklis, bet nebija ko klausīties. Lai iet un izguļas. Ej, Makar! Kauna lieta! Paskaties spoguli, un tu pats no sevis nobīsies: purns piemilzis, acis kā trakam sunim, kāds velns tevi tādā izskatā trenca ierasties? Ej! — Razmjotnovs pielēca kājās un nikni papurināja Makaru aiz plcca, bet tas gļēvā, nedzīvā kustībā noņēma no pleca Andreja roku un vēl vairāk saduga …

Davidovs smagā klusumā bungoja ar pirkstiem pa galdu. Vaņuša Naidjonovs, kas visu laiku, neizpratnē smīnēdams, bija nolūkojies uz Makaru, lūdza:

—    Biedri Davidov, izbeigsim!

—     Redziet, biedri, — Davidovs atdzīvojās, — es ierosinu šādu lietu: atdot kolhozniekiem atpakaļ siklopus un govis, bet tos, kas nodevuši pa divām govīm, saaģitēt, lai vienu atstātu kolhoza kopīgajā ganāmpulkā. Rīt no paša rīta jāsasauc sapulce un jāsāk izskaidrošanas darbs. Galvenais tagad izskaidrošanas darbs. Es baidos, ka ļaudis sāks izstāties no kolhoza, bet mums kuru katru dienu jādodas tīrumos . . . Re, kur tu, Makar, vari parādīt savu rūdījumu! Pierunā, bet bez nagana, lai neizstājas no kolhoza, tas tik būtu fakts! Tātad nobalsosim? Nobalsosim par manu priekšlikumu? Kas ir «par»? Vai tu atturies, Makar? Tā ari ierakstīsim: «Vienam atturoties . . .»

Razmjotnovs ierosināja no rītdienas sākt ciņu pret suslikiem. Susliku iznīcināšanai nolēma mobilizēt daļu kolhoznieku no tiem, kas nebūs nodarbināti lauku darbos, dot viņiem ūdens piegādei dažus jūgus vēršu un lūgt skolas pārzini Špinu, lai tas ar saviem audzēkņiem nāktu talkā grauzēju iznīcināšanā.

Visu laiku Davidovs iekšēji svārstījās: vai spert soļus pret Makaru? Vai ierosināt, lai Makaru sauktu pie partijas atbildības par viņa uzstāšanos pret Staļina rakstu, par nevēlēšanos likvidēt kolhoza dibināšanas darbā pielaisto «kreiso» kļūdu sekas? Taču, sapulces beigās palūkojies uz Makara mironīgi bālo, nosvīdušo seju ar deniņos pietūkušajām vēnām, nosprieda: «Nē, nevajag! Viņš pats sapratīs. Lai atjēdzas bez spaidiem. Putrotājs, tomēr briesmīgi pašu cilvēks. Un turklāt vēl šī slimība… lēkmes. Nē, noklusēsim šo lietu!»

Bet Makars lidz sapulces beigām sēdēja klusēdams, ārēji ne ar ko neizrādīdams savu satraukumu. Davidovs, paskatīdamies uz viņu, tikai vienu vienīgu reizi pamanīja, ka pār Makara rokām, kas nevarīgi bija nolaistas uz ceļgaliem, līdzīgi kuprainam vilnim, pārskrēja spēcīgas trīsas . .,

—    Ņem Naguļnovu sev līdz, lai parnakšņo pie tevis, un pielūko, lai nedzer, — Davidovs iečukstēja Razmjolnovam, un tas piekrītoši pamā ja ar galvu.

Mājup Davidovs atgriezās viens. Pie Lukaškas Čebakova mājas uz apgāztiem zedeņiem sēdēja kazaki, un no turienes atskanēja dzīvas sarunas. Davidovs gāja pa ceļa otro pusi; pienācis tuvāk, viņš dzirdēja tumsā kādu nepazīstamā, dobjā, smīnīgā balsī pašpārliecināti sakām:

«… dod cik dodams, maksā cik maksādams, — allaž viņiem par maz!»

Bet otrs ierunājās: «Tagadiņ padomju valdīšanai parādījušies divi spārni: viens labais un otrs kreisais. Kad gan tā pacelsies gaisos un aizlidos no mums pie visiem velniem?»

Nodārdēja daudzbalsīgi smiekli un pēkšņi aprāvās.

—    Kuššš! … Davidovs! — bija dzirdams satraukts čuksts.

Un tūliņ tā pati dobjā balss, tagad jau bez mazākās zobgalības pieskaņas, šķietamā lietišķībā novilka:

—    Jā-ā-ā … Ja neuznāks lielus, tad ar sēju ātri tiksim galā … Zeme žūst acīm redzot. .. Nu ko, brālīši, būs jādodas pie miera! Pagaidām artodieviņu!

Klepus. Soļi…

29. n o d a ļ a

Otrā dienā tika iesniegti divdesmit trīs paziņojumi par izstāšanos no kolhoza. Aizgāja galvenokārt vidējie zemnieki, kuri kolhozā bija iestājušies pēdējie, sapulcēs pa lielākajai da|ai klusējuši, nemitīgi ķīvējušies ar norīkotajiem un nelabprāt gājuši darbos. Par viņiem Naguļnovs mēdza sacīt: «Vai tad tie ir kolhoznieki? No viņiem — ne dievam svece, ne velnam lukturis!» Izstājās tie, kuri brigādēs būtībā bija nedzīvs balasts, kuri bija kļuvuši par kolhozniekiem vai nu aiz bailēm krist nežēlastībā, vai arī tīri vienkārši vispārējo, vareno uzplūdu aizrauti, pakļau- damies jau janvāri izraisītai vispārējai nosliecei iestāties kolhozos.

Davidovs, pieņemdams iesniegumus, mēģināja arī šos cilvēkus atrunāt, ieteica padomāt un nesteigties, bet atkritēji ietiepīgi palika pie sava, un Davidovs galu galā atmeta ar roku:

—    Ejiet, pilsoņi, bet iegaumējiet: kad lūgsieties atpakaļ kolhozā — tad mēs padomāsim, vai pieņemt jūs vai ne.

—           Diezin vai atpakaļ lūgsimies. Ceram atkal iztikt bez kolhoza… Redzi, Davidov, mēs arī agrāk kaut kā bez kolhoza dzīvojām, badā nemirām, bijām paši savas mantas saimnieki, sveši tēvoči mūs nemācīja, kā art un sēt, neviens mums uz kumbra nesēdēja … Tā arī tagadiņ domājam nodzīvot bez kolhoza un skumt pēc tā neskumsim, — uzskrullētajās kastaņkrāsas ūsās smīnēdams, par visiem atbildēja vakarējais kolhoznieks Ivans Bataļščikovs.

—           Arī mēs bez jums kaut kā iztiksim. Raudāt neraudā- sim un bēdāt daudz nebēdāsim, fakts! Sievasmāte no ratiem ārā — ķēvei vieglāk, — Davidovs atcirta.

—           Ir jau labi, ka šķiramies saticībā. Viens ņem podu, otrs — bļodu — un katrs uz savu pusi. Atļausiet mums no brigādēm pievākt lopiņus?

—          Nē, šis jautājums vēl jāapspriež valdē. Pagaidiet līdz rītdienai.

—          Gaidīt mums nav vaļas. Jūs kolhozā varbūt pēc vasaras svētkiem sāksiet sēt, bet mums jabrauc tīrumā. Līdz rītdienai pagaidīsim, bet, ja tad vēl gribēsiet mūsu nabadzību aizturēt, paņemsim paši.

Bataļščikova balsī ieskanējās klaji draudi, un Davidovs piesarka aiz dusmām, viņam atbildēdams:

—           Gribu redzēt, kā tu bez valdes ziņas kaut ko paņemsi no kolhoza kūts! Pirmkārt, mēs tev nedosim, un, otrkārt, ja arī paņemsi — atbildēsi tiesā.

—   Par saviem paša lopiņiem, vai?

—    Šimbrīžam tie ir kolhoza īpašums.

No šiem bijušajiem kolhozniekiem Davidovs šķīrās bez mazākā žēluma, bet Demida Mēmiķa paziņojums par izstāšanos viņu nepatīkami pārsteidza. Demids atnāca jau pievakarē — stipri iereibis un tikpat nerunīgs kā aizvien. Neapsveicinājies viņš pastiepa avīzes papīra gabaliņu, kur pāri tekstam bija uzkrecelēts: «Laidiet vaļā no kolhoza.»

Davidovs pagrozīja pirkstos Mēmiķa īso paziņojumu un ar zināmu neizpratni neapmierināts noprasīja:

—    Kā tad tu tā, ko?

—    Vācos prom, — Mēmiķis norūca.

—    Uz kurieni? Kāpēc?

—    Prom no kolhoza, tā sacīt.

—    Bet kāpēc tu izstājies? Uz kurieni iesi?

Demids klusēdams plaši atmeta ar roku.

—          Uz visām četrām pusēm gribi sprukt? — Razmjotnovs iztulkoja viņa žestu.

—    Nu jā!

—    Bet kāpēc tu tomēr aizej? — tincināja Davidovs, ko bija pārsteigusi trūcīgā zemnieka — nerunīgā aktīvista izstāšanās.

—    Ļaudis izstājas … Nu, es arīdzan …

—    Bet, ja ļaudis uz galvas metīsies no kraujas lejā, vai arī tu lēksi līdz? — klusi smaidīdams, jautāja Razmjotnovs.

—     Nu, brālīt, nez vai! — Mēmiķis dobji iesmējās. Viņa smiekli bija pārsteidzoši līdzīgi tukšas mucas dārdoņai.

—    Neko darīt, ej vien, — Davidovs nopūtās, — vari ņemt savu govi. Tev — kā trūcīgajam zemniekam — atdodam bez vārda runas, lakts! Atdosim, Razmjotnov?

—   Jāatdod, — Razmjotnovs piekrita, bet Demids, atkal pilnā rīklē iesmiedamies, noburkšķēja:

—     Pēc govslopa man nav nekādas vajadzēšanas. Atstāšu to kolhozam. Es laikam aiziešu iegātņos. Ko nu teiksiet? Jums lielie brīnumi, vai ne? — Un neatvadījies aizgāja.

Davidovs palūkojās pa logu: Mēmiķis nekustīgi stāvēja pie lievenēm. Tumšsarkanā rieta saule dāsni apmirdzēja viņa lācīgo muguru, drukno, brūno skaustu, kas līdz pašai apkaklei bija nozēlis ar zeltainu, cirtainu spalvu. Kolhoza pagalms bija parplūdis ar nokusušā sniega ūdeni. No lieveņa līdz klētij pletās milzīga- palts. No pakāpieniem gar žogu irdenajā sniegā un dubļos bija iemīdīta taciņa. Vairīdamies no peļķes, cilvēki parasti gāja gar pašu žogmali, ar rokām pie mietiem pieturēdamies. Demids stāvēja, trulās, smagās domās iegrimis. Tad salīgojās, pēkšņi skurba vienaldzībā iebrida tieši ūdenī un gāja uz klēti, ļodzīgi un gausi grīļodamies.

Ar interesi viņu vērodarns, Davidovs redzēja, ka Mēmiķis paņēma klēts nojumē lauzni un piegāja pie vārtiem.

—     Vai tik viņš, sātans, nav nodomājis mums sarīkot grautiņu? — ierunājās pie loga pienākušais Razmjotnovs un iesmējās. Viņš arvien izturējās pret Mēmiķi silti, draudzīgi, sajuzdams nepārvaramu cieņu pret tā fizisko spēku.

Mēmiķis atvēra vārtus un ar tādu sparu zvēla pa apledojošo galēs kalnu, ka uzreiz atšķēla milzīgu blāķi, pudus trīs svarā. Kā krusa pret vārtiem pašķīda sīkākas šķembas, un ar lauzni izcirstajā gultnē tūlīt no pagalma palēnām sākā aizplūst ūdens.

— Nu, šis drīz atkal būs kolhozā! — Razmjotnovs ierunājās, satverdams Davidovu pie pleca un norādīdams uz Mēmiķi. — Pamanīja nolaidību, izlaboja un aizgāja. Sirds viņam tātad palikusi mūsu saimniecībā. Vai nav taisnība?

Pēc tam kad rajonā bija parādījušās avīzes ar Staļina rakstu, rajona komiteja atsūtīja Dārdu Gravas ciema šūniņai plašu direktīvu, kurā juceklīgi un neskaidri norādīja, kā izlabojamas pārspīlējumu sekās. Pēc visa bija vērojams, ka rajonā valda piinīgs apjukums; no rajona priekšniecības kolhozos neviens nerādījās; uz pieprasījumiem, ko darīt ar izstājušos kolhoznieku īpašumu, neatbildēja ne partijas rajona komiteja, ne rajona laukkopības apvienība. Un tikai pēc tam, kad bija saņemts CK Lēmums «Par cīņu pret partijas līnijas sagrozījumiem kolhozu kustībā», rajona komiteja sarosijās: Dārdu Gravas ciemā biršus sāka birt rīkojumi par ekspropriācijas aktu steidzīgu iesniegšanu, par apvienoto sīklopu un putnu atdošanu atpakaļ kolhozniekiem, par vēlēšanu tiesību zaudējušo pilsoņu sarakstu vēlreizēju pārskatīšanu. Reizē ar to lika saņemts arī oficiāls uzaicinājums Naguļnovam ierasties partijas rajona komitejas biroja un rajona kontroles komisijas apvienotā sēdē 28. martā pulksten desmitos no rīta.

30. nodaļa

Nedēļas laikā Dārdu Gravas ciemā no kolhoza izstājās ap simt saimniecību. Sevišķi spēcīgs atplūdums bija no otrās brigādes, kurā palika tikai kādas divdesmit deviņas saimniecības, un arī no šā skaita vairāki cilvēki, kā izteicās brigadieris Ļubiškins, gaidīja «bēgšanai izdevīgu reizi».

Ciemā virmoja nolikumi. Katra diena nesa Davidovam jaunas nepatikšanas. Uz viņa otrreizējo pieprasījumu — vai bijušajiem kolhozniekiem atdot vilkmes dzīvniekus un lauksaimniecības inventāru tūlīt vai pēc sējas, rajona laukkopibas apvienība un partijas rajona komiteja atbildēja ar bargu pavēli, no kuras varēja izlobīt, ka ar visiem spēkiem un līdzekļiem jāaizkavē kolhoza iziršana, jāattur no izstāšanās pēc iespējas lielāks skaits kolhoznieku, bet visi norēķini ar aizgājušajiem, kā arī īpašuma atdošana jāatliek uz rudeni.

Drīzumā Dārdu Gravas ciemā gadījās iegriezties rajona zemes nodaļas pārzinim, rajona komitejas biroja loceklim Begliham. Ātrumā iepazinies ar stāvokli (to dienu viņam bija jāapbraukā vairākas ciemu padomes), viņš paziņoja:

—    Šimbrīžam nekādā gadījumā neatdot lopus un inventāru tiem, kas 110 kolhoza izstājušies. Rudenī, tad redzēsim.

—    Bet cilvēki taču mācas virsū kā melns mākonis! — Davidovs mēģināja iebilst.

Beglihs, kas bija stingrs un noteikts cilvēks, tikai pasmaidīja:

—    Mācies tu savukārt viņiem virsū. Pēc būtības mums, protams, vajadzētu atdot, bet ir tāda apgabala komitejas nostādne: atdot tikai izņēmuma gadījumos, pieturoties pie šķiru principa.

—    Tas ir — kā?

—    Tas tev jāsaprot bez visādiem «tas ir — kā?». Trūcīgajiem atdot. Turpretim vidējiem apsolīt uz rudeni. Skaidrs? ^

—    Bet vai neiznāks, Beglih, tāpat kā ar simtprocentīgo kolektivizāciju? Rajona komitejā taču bija tāda nostādne: «Uzdzen līdz simtam, lai lūst vai plīst, un pēc iespējas drīzāk.» Bet iznāca «reibonis» … Ja vidējam zemniekam neatdod lopus, tas faktiski nozīmē, ka viņš tiek piespiests, vai ne? Kā tad viņš ars un sēs?

—    Tā nav tava bēda. Neraizējies par viensētniekiem, bet par savu kolhozu. Kā tu apstrādāsi zemi, ja atdosi lopus? Turklāt tā nav mūsu, bet apgabala komitejas nostādne, un mums, revolūcijas kareivjiem, bez ierunas jāpaklausa. Kā gan tu domā izpildīt plānu, ja piecdesmit procentu lopu pāries viensētnieku saimniecībās? Lai nebūtu nekādu diskusiju un spriedelēšanas! Pie lopiem turies ar nagiem un zobiem. Ja tu neizpildīsi sējas plānu, norausim tev galvu!

Un, jau sēzdamies tačankā, it kā starp citu izmeta:

—    Visumā un vispār ņemot, grū-ū-ūtas dienas! Par pārmērībām, brālīt, vajadzēs samaksāt, upurēt kādu . . . Tāda ir kārtība. Mūsu rajona ļaudis zvērīgi noskaņoti pret Na- guļnovu. Ko viņš te tādu savārījis? Piekāvis kādu vidējo zemnieciņu, arestējis cilvēkus, draudējis ar naganu.

Samohins man stāstīja. Viņam par to vesela guba papīru. Jā-ā, izrādās, ka Naguļnovs bijis liela mēroga «kreisais». Bet zini, kāda tagad nostādne? Sodīt, izslēdzot pat no partijas! Nu, paliec sveiks! Tikai lopus piesargi, lopus!

Beglihs aizdrāzās uz Karaspēka ciemu. Vējš vēl nebija paguvis nosusināt viņa tačankas riteņu sliedes, kad uztraukts atskrēja Agafons Dubcovs, trešās brigādes brigadieris.

—    Biedri Davidov! Man atņēma vēršus un zirgus… tie, kas izrakstījušies no kolhoza. Ar varu atņēma.

—    Kā tā — atņēma?! — iekliedzās piesarkušais Davidovs.

—    Pavisam vienkārši — atņēma! Uzraugu iespundēja gubenī, bet vēršus atraisīja un aizdzina stepē. Astoņpadsmit pāru vēršu un septiņus zirgus. Ko lai darām?

—    Bet tu?! Ko tu darīji, tūļa?! Kur tu biji? Kāpēc atļāvi? Kaut tevi sātans .. . Ko?!

Baku rētām izraibinātajā Agafona sejā iecirtās bālgani plankumi, arī viņš pacēla balsi:

—    Man jūsu zirgu stallī-vai vēršu kūtī nav jāguļ! Nav ko kliegt uz mani! Ja jums tāda dūša — ejiet un atvediet vēršus atpakaļ! Varbūt jums ar mietiem kūkumu notēsīs!

Tikai pievakarē vēršus atkaroja stepes ganībās, kur saimnieki tos bija aizdzinuši stiprā apsardzībā. Ļubiškins, Agafons Dubcovs un kopā ar viņiem seši trešās brigādes kolhoznieki, uzsēdušies zirgos, aizauļoja stepē. Ieraudzījis vēršus ganāmies gravas pretējā nogāzē, Ļubiškins sadalīja savu nelielo karaspēku divās grupās:

—    Agafon, ņem trīs vīrus un straujos rikšos pāri gravai apej tos no labā flanga, bet es apiešu no kreisās puses. — Ļubiškins noglaudīja melnās ūsas un nokomandēja: — Pavadu vaļīgi! Rikšos man pakaļ — marrrš!

Bez kautiņa neiztika: Ļubiškina brālēns Zahars Ļubiškins, kas kopā ar trim citiem bijušajiem kolhozniekiem sargāja dzīvniekus, pamanījās satvert pie vēršiem auļojošo Mišku Ignatjonoku aiz kājas, norāva no zirga, viens divi nežēlīgi izvazāja pa zemi, caurcaurēm sasizdams zilu un galīgi noplēsdams no muguras kreklu. Kamēr Pavlo Ļubiškins, kas auļos bija piesteidzies klāt, no zirga nenokāpis, sadeva brālēnam ar varen resnu un garu jātnieka pletni, pārējie atvairīja ganus, sagrāba vēršus un rikšos aiztrenca tos uz ciemu.

Davidovs deva rīkojumu vēršu novietnes un zirgu staļļus naktis noslēgt un nozīmēt no kolhozniekiem sardzi.

Taču, neraugoties uz pasākumiem lopu aizsardzībai, no kolhoza izstājušies kazaki divu dienu laikā bija paguvuši aizvest septiņus pārus vēršu un trīs zirgus. Lopus aizdzina stepē, tālajās gravās, un, lai pieaugušo prombūtne nekristu acīs, par ganiem aizsūtīja pusaudžus.

No agra rīta līdz vēlai nakts stundai kolhoza valdē un ciema padomē drūzmējās cilvēki. Pilnā augumā jau pacēlās draudi, ka no kolhoza aizgājušie varētu sagrābt kopējos tīrumus.

—    Vai nu tūdaļ ierādiet mums zemi, vai arī mēs sāksim art savus agrākos gabalus! — Davidovam uzplijās aizgājēji.

—    Zemi jums ierādīsim, neuztraucieties, pilsoņi vien- sētnieki! Rīt sāksim dalīt. Griezieties pie Ostrovnova, viņš vadīs šo darbu, to es jums faktiski saku, — Davidovs mierināja.

—   Bet kur jūs mums ierādīsiet zemīti? Un kādu?

—    Tur, kur būs brīva.

—   Varbūt tā būs brīva tikai ciema viņā galā, ko tad iesāksim?

—    Tu, biedri Davidov, nedzen velnu! Tuvējās zemes visas piedalītas kolhozam. Iznāk, ka mēs dabūsim tikai tālienes gabalus? Lopus jūs neatd'odat, rasi, mums pašiem vai arī gotiņām vajadzēs jūgties arklā, turklāt taču ierādīs tālos tīrumus. Eh, tad tāda ir tā taisnīgā valdīšana!

Davidovs lūkoja pierunāt, paskaidroja, ka viņš nevar ierādīt zemi, kur katram gribētos, jo nav iespējams sadrumstalot kolhoza masīvu, sadalīt to sloksnēs un izjaukt rudenī paveiktos zemes ierīcības darbus. No kolhoza izstājušies ciematnieki kādu laiku patrokšņoja un aizgāja, bet pēc dažām minūtēm ievēlās jauns pūlis un jau uz sliekšņa brēca:

—    Zemi dodiet! Kas tā par būšanu? Kādas jums tiesības pievākt mūsu zemi? Jūs taču neļaujat mums sēt! Bet ko biedrs Staļins par mums rakstīja? Mēs arī varam viņam aizrakstīt, ka mums ne tikai lopus neatdod, bet vēl atņem zemi un visas dzīvošanas tiesības. Viņš jūs par to neslavēs.

—    Jakov Lukič, ierādi viņiem rit no rīta zemi aiz Vēžu dīķa.

—    Šo noru?'— no kolhoza izstājušies auroja.

—    Tā ir vecaine, nevis nora. Kādreiz šī zeme arta, tikai agrāk, pirms gadiem piecpadsmit, — Jakovs Lukičs paskaidroja.

Uzreiz uzvirmoja niknu kliedzienu brāzma:

—    Negribam tādu klonu!

—    Ar ko mēs uzarsim?

—    Ierādiet vieglāku zemi! . ..

—    Atdodiet lopus, tad apstrādāsim arī smagāku!

— Sūtīsim pārstāvjus uz pašu Maskavu, pie Staļina!

—    Kādēļ neļaujat mums dzīvot?

Sievietes plosījās. Kazaki ar pilnu krūti vienprātīgi viņas atbalstīja. Bija krietni jānopūlas, lai apklusinātu kņadu. Davidovs parasti uz beigām zaudēja savaldību un kliedza:

—    Jūs gribat, lai jums atdod labāko zemi? Nekas neiznāks, fakts! Padomju vara piešķir visas priekšrocības kolhoziem, nevis tiem, kas nostājas pret kolhozu. Taisieties, ka pazūdat no šejienes! …

yiensētnieki vietumis jau sāka art un apstrādāt tās zem'Sš, kas agrāk bija piederējušas viņiem, bet tad tikušas ieskaitītas kolhoza masīvā. Ļubiškins padzina viņus no kolhoza zemes, bet Jakovs Lukičs ar koka ass mēru devas stepē un aiz Vēžu dīķa divu dienu laikā ierādīja viensēt- niekiem zemes gabalus.

Djomkas Ušakova brigāde 25. datumā izbrauca art pelēkās smilts zemes. Davidovs nozīmēja laukkopju rīcībā visstrādīgākos kolhozniekus un sadalīja spēkus. Vairums veču labprāt gāja brigādēs par sējējiem, arājiem un ecētājiem. Nolēma neko ar rokām nesēt. Pat sanīkušais večukiņš — bijušais «visturauģis» Akims Beshļebnovs — izsacīja vēlēšanos iet strādāt par sējēju. Sčukaru Davidovs iecēla par kolhoza valdes zirgu puisi. Viss bija sagatavots. Sēju aizkavēja ilgstošais lietus, kas divas diennaktis bagātīgi atveldzēja Dārdu Gravas nokalnes un rītos ar balganu garaiņu palagu pārvilktos rudens arumus.

Cilvēki mitējās izstāties no kolhoza. Palika uzticams, stingrs kodols. Pēdējā no kolhoza aizgāja Andreja Razm- jotnova draugaļa — Marina Pojarkova. Kopdzīvē īstas saskaņas viņiem nebija. Marina sāka pievērsties baznīcai, kļuva dievticīga, nogavēja visu lielo gavēni, trešajā nedēļā katru dienu devās uz lūgšanām Tubjanskas baznīcā, sūdzēja grēkus un gāja pie dievgalda. Lēnprātīgi, klusuciezdama viņa noklausījās Andreja pārmetumus, uz viņa lamām neatbildēja un, negribēdama «apgānīt svēto vakariņu», kļuva arvien nerunīgāka. Kādreiz atnākdams vēlu naktī, Andrejs ieraudzīja, ka istabiņā deg svētbilžu lampiņa. Daudz nedomādams, viņš iegāja istabā, paņēma lampu, izlēja koka eļļu delnā un rūpīgi iezieda ar to savus saskretušos zābakus, bet lampiņu sasita pret papēdi.

—    Cik reižu muļķiem sacīts, ka tas viss ir opijs un smadzeņu aptumšošana. Bet nē! Allaž vēl pielūdz koka gabalus, kvēpina eļļu, iznieko svecēm vasku … Eh, Marinka, pletne raud pēc tevis! Ne jau bez iemesla būsi sākusi pieķerties baznīcai…

Izrādījās, ka patiesi ne jau bez iemesla: 26. datumā Marina iesniedza paziņojumu par izstāšanos no kolhoza, atsaukdamās uz to, ka atrašanās kolhozā esot «pret dieva prātu».

—    Bet vai gulēšana vienā gultā ar Andrjušku nav pret dieva prātu? Jeb tas ir — saldais grēks? — smaidīdams apvaicājās Ļubiškins.

Marina šoreiz viņam neatbildēja, acīm redzot, nenoģiz- dama, ka jau pēc dažām minūtēm viņas lēnprātība uz- brāzmos viesuļa spivumā un pati ar savām lūpām viņa «apgānīs svēto vakariņu». Nikns un bāls no ciema padomes atskrēja Andrejs. Ar | piedurkni norausdams sviedrus no rētainās pieres, viņš, Davidovam un Jakovam Lukičam klāt esot, lūdzās:

—    Marinka! Sirdspuķīte! Negrūd mani postā, neapkauno! Kālab tu aizej no kolhoza? Vai es tevi, velna mātīti, nežēloju un nemīļoju? Govi tev atdevām atpakaļ… Kas vēl tev vajadzīgs? Un kā lai es tagadiņ ar tevi mīlestībā dalos, ja tu raujies viensētnieku dzīvē? Savus putnus un vistas, un gaili ar noplukušo kaklu dabūji atpakaļ… arī Holandes zostēviņš, pēc kura tu rūgtas asaras lēji, atkal dižojas pa tavu sētu . . . Kāds velns tev vēl vajadzīgs? Ņem atpakaļ iesniegumu!

—   Neparko! — pikti samiegusi iešķībās acis, Marina kliedza. — Negribu, lūdzies vai raudi! Negribu būt kolhozā! Negribu grēkā krist! Atdodiet manus ratus, arklu un ecēšas.

—   Marina, atjēdzies! Citādi iznāk tā, ka es tevi pametīšu.

—    Piķis ar tevi, baltmatainais sātans! Jātavnieks tāds, nolādētais suņtēviņš! Ko blisini redzokļus, nešķīstais gars? Izvalbījis savus trakos blenžamos! Bet kas vakarnakt

stāvēja uz ceļa ar Malašku Ignatjonoku? Tas nebiji tu? Ak tu negantenis, m-m-maita tāds! Un pamet arī, iztikšu bez tevis! Tev jau sen tas padomā, es redzu!

—    Marinka, odziņa mana, kur tu to esi grābusi! Ar kādu Malašku? Savu mūžu neesmu ar viņu stāvējis! Un kas tur kolhozam? — Andrejs saķēra ar rokām galvu un apklusa, kā redzams, izsmēlis visus pierādījumus …

— Nepazemojies tu viņas — nekrietneles priekšā! — iejaucās sašutušais Ļubiškins. — Nelūdzies viņu, saudzē savu lepnumu! Tu taču esi sarkanais partizanis, kāda velna tev viņu lūgties, zobos viņai skatīties? Pa purslām viņai! Sadod pa aci — tūdaļ aprimsies!

Marina, pietvīkusi tumšiem ķiršu krāsas plankumiem, palēcās kā dzelta un, iedama Ļubiškinam virsū ar savām varenajām krūtīm, izvērstos plecus gorīdama, kā vīriešu kārtas cīkstonis sāka atrotīt piedurknes.

—    Ko tu jaucies citu padarīšanās, nešpetnais riebekli? Ak tu, čigānu izmetenis, melnā pjecka, briesmoni! Es tev drīzāk purnu izecēšu! Es nenobīšos, ka tu esi brigadieris! Es tādus esmu redzējusi un kā salmu kūļus mētājusi!

—    Es tev gan pamētāšu! Taukus es tev notecinātu … — kaktā atvirzīdamies, drūmā basā norūca Ļubiškins, sagatavojies visādiem nepatīkamiem pārsteigumiem.

Viņš lieliski atcerējās, ka reiz Tubjanskas dzirnavās Marina bija gājusi lauzties ar kādu pēc izskata brašu Aiz- donas kazaku un, visiem klātesošajiem par lielu prieku, nostiepusi to gar zemi, pamatīgi nomizojusi un beigās galīgi apkaunojusi ar nešpeLnu dzēlību. «Sievišķim virsū tev nav ko darīt, tēvoc!» elpu atvilkdama, viņa toreiz bija teikusi. «Ar tavu spēciņu un izmaņu tev tikai jāguļ apakšā un jāelš.» Un, sakārtodama pa cīņas laiku izjukušos matus un noslīdējušo lakatiņu, aizgājusi svaru telpā. Ļubiškins atcerējās, cik tumšā sārtumā liesmoja vaigi Marinas pieveiktajam kazakam, kad tas, novārtījies pa mēsliem un zemē izbirušajiem miltiem, uzrausās kājās, — un tāpēc viņš tagad vairījās, elkonī saliekto kreiso roku uz priekšu pastiepis:

—   Nelien virsū, nudien es tevi miltos samalšu! Vācies prom no šejienes!

—    Bet vai šito tu neesi odis? … — Marina uz mirkli augstu uzrāva lindraku apskroti un novēdīja ar to Ļubiškinam gar degunu, pazibinādama sārto ceļgalu blāvo apaļumu, savas tvirtās un kā medalus tumīgās miesas krēju- maino dzeltenīgumu.

Viņa vai pušu plīsa aiz versmaini mutuļojoša niknuma. Pat daudz pieredzējušais Ļubiškins, Marinas miesas spēka un baltuma apžilbināts, atmuguriski kāpās atpakaļ, pārsteigumā noburkšķēdams:

—    Sātans gatavais! Tpū, velna mātīte! Tīrais ērzelis, ne meitietis! Atkāpies, lai tu trejkārt nolādēta… — Un sāņus, sāņus vien aizlavījās garām neganti saniknotajai Marinai un spļaudīdamies un lamādamies izgāja priekšiņā.

Davidovs smējās līdz nespēkam, galvu uz galda noliecis un acis piemiedzis. Razmjotnovs izskrēja pakaļ Ļubiškinam, ar briesmīgu blīkšķi durvis aizcirzdams, tikai Jakovs Lukičs vienīgais pūlējās nomierināt satrakoto vah- meistarieni:

—   Nu, ko tu bļausties? Eku bezkaunīgs sievišķis! Kur tas pasaulē redzēts — celt lindrakus gaisā? Kauču manis — veca vira apkaunējusies!

—   Muti! — Marina viņam uzbrēca, dodamās uz durvju pusi. — Pazīstu tevi, veco vīru! Pērn ap vasaras svētkiem, kad sienu vedām, ko tu man piedāvāji? Aizmirsi, vai, kadā padarīšanā? Kur vērsis ar ragiem, tur kaķis ar nagiem …

Pa sētu viņa aizbrāzās kā negaisa mākonis. Jakovs Lukičs nolūkojās viņai pakaļ, mulsi ieklepodamies un pārmetoši galvu šūpodams …

Bet pusstundu vēlāk viņš bija liecinieks tam, ka Marina, pati iejūgusies savu ratu ilksis, no pirmās brigādes pagalma viegli izvilka ecēšas un arklu. Djomka Ušakovs, kas lietus dēļ bija pārradies no lauka, krietnā atstatumā gāja aiz viņas un, droši vien bīdamies tuvoties īsākā un bīstamākā distancē, lūdzās:

—    Marina! Ei, pilsone Pojarkova! Vai dzirdi? Marina Terentjevna! Es taču nevaru tev atdot inventāru, ja man tas ir sarakstā!

—    Nebīsties, gan varēsi!

—   Saproti, muļķadesa, ka tā ir sabiedrības manta! Lūdzama, ved atpakaļ, netaisi jokus. Vai tu esi cilvēks vai kāds zvērs? Ko tu uzbrūc kā laupītājs? Par tādām varmā- cībām nonāk tiesā! Bez Davidova atvēlēs neko nevaru atdot.

—    Gan varēsi! — Marina strupi noskaldīja.

Djomka apjucis bolīja acis, lūdzoši spieda rokas pie krūtīm, bet Marina — caurcaurēm nosvīdusi un kvēli piesarkusi — nepielūdzami vilka savu pajūgu, pie ratu apmales pieslietajai ecēšai žēli ieklinksloties …

«Vajadzētu atņemt viņai ratus, lai zinātu muti pievaldīt. Bet kā lai to izdara? Iepiņķēsies ar viņu, un cilvēkiem acīs vairs nevarēsi rādīties!» Jakovs Lukičs nodomāja, piesardzīgi nogriezdamies šķērscelēs.

Nākamajā dienā Razmjotnovs pievāca no Marinas savas mantas, bisi, patronu somu, papīrus un aiznesa mājās. Šķiršanās no Marinas viņam bija ļoti grūta, viņš cieta un vairījās vientulības. Tāpēc arī Andrejs aizgāja pie Naguļnova, lai parunātos un «izkliedētu skumjas».

Dārdu Gravas ciemā bija nolaidusies nakts. Lietus gāzēs nomazgātais jaunais mēness kā spoža svītriņa dusēja pašā debess rietumu malā. Ciems tinās marta melnajā klusumā, ko traucēja vienīgi no ledus atbrīvojušos strautu aprimstošie čuksti. Ar kājām šļakstīdamies pa naktī aprietējušiem dubļiem, Andrejs gāja lēnām, domās iegrimis. Valgajā gaisā jau bija jaušamas satraucošās pavasara smaržas: rūgtenu sājumu izdvesa zeme, sasmakušu dvingu uzvēdīja piedarbs, skaudrs vīna aromāts plūda no dārziem, asā, reibinošā spirgtumā smaržoja gar žogmalēm sazēlusī jaunā zāle.

Andrejs alkaini ieelpoja nakts daudzveidīgās smaržas, vēroja, kā peļķēs zem kājām sadrūp un dzirkstīs izšķīst ūdenī spīguļojošās zvaigznes, domāja par Marinu un juta, ka acīs ievirmo ilgu un aizvainojuma bezgala rūgtās asaras.

31. nodaļa

Vectēvs Ščukars ar sajūsmu pieņēma kolhoza valdes pastāvīgā braucēja vielu. Nododams viņam divus bijušo budžu ērzeļus, kas bija atstāti kolhoza valdes rīcībā dienesta braucieniem, Jakovs Lukičs sacīja:

— Sargi tos kā acuraugu! Lai zirgi allažiņ būtumiesās brangi, un pielūko — aši nebraukā, nenotrenkā. Are, šis pelēkais Titoka ērzelis ir sugas lopiņš, arī bērais ir ar labām Donas asinīm. Braukšanu mums nav diez cik daudz, drīz laidīsim tos pie ķēvēm vaislai. Tev par viņiem jāatbild!

—    Saki nu viens cilvēka bērns! — vectēvs Ščukars nobrīnījās. — Jebšu es nejēdzu, kā ar zirgiem izdarīties? Lai nu kas, bet es tos savā mūžā esmu redzējis baru bariem. Vienam otram navaid tik pulka matu uz galvas, cik caur manām rokām zirgu gājis.

Taču patiesībā visā Ščukara mūžā «caur viņa rokām bija gājuši» tikai divi ģilteņi. Turklāt vienu no tiem viņš bija apmainījis pret govi, bet ar otro bija noticis šāds gadījums. Pirms gadiem divdesmit Ščukars, stiprā vīra dūšā atgriezdamies no Karaspēka ciema, par trīsdesmit rubļiem 110 klaiņojošiem čigāniem nopirka ķēvīti. Kad viņš to pērkot aplūkoja, ķēvīte pēc izskata bija apaļiga, palsā peles krāsā, ar noļutušām ausīm un nagu acī, bet ļoti žirgta. Vectēvs Ščukars kaulējās ar čigānu līdz dienas vidum. Reižu četrdesmit viņi sita viens otram delnā, izšķīrās un atkal sanāca kopā.

—    Zelts, ne ķēvīte! Auļo tā, ka, acis aizvēris, zemi neredzēsi. Gatavais zibens! Putns! — čigāns iegalvoja un dievojās, siekalas šķiezdams un aiz svārku stērbeles tvarstīdams aiz pārguruma noļengušo Ščukaru.

—    Gandrīz neviena dzerokšļa nav mutē, ar vienu aci, visi nagi saplaisājuši, vēders noļumējis… Kas tas par zeltu, sūra nediena, ne zelts! — vectēvs Ščukars pēla zirgu, kvēli ilgodamies, lai čigāns nolaistu pēdējo rubli, par kuru viņi nevarēja un nevarēja vienoties.

—    Kam tev viņas zobi? Mazak barības rīs. Ķēvīte ir jauna, dievs sodi, āmen! Tīrais mazulītis, ne ķēvīte, bet zobus tā pazaudējusi nejaušā sērgā. Un kas vainas, ja acī nags? Turklāt tas ir gliemežvāciņš, nevis nags! Un uz kājām nagi tai saaugs, iztīrīsies … Ķēvīte salna, ne visai jauku spalvu, taču tu pie viņas gulēt nelīdīsi, bet gan vagā liksi, vai ne? Palūko, kālab vēderīga — tas no spēka! Skrien — zeme drebēt dreb, pakrīt — trīs dienas grabēt grab … Eh, tēvocīt! Tu, rasi, par trīsdesmit rublēniem rikšotāju gribi nopirkt? Dzīva par to nenopirksi, bet nosprāgušu dīriķis tev. par velti atdos . ..

Paldies dievam, čigāns bija lāga cilvēks: pakaulējies atlaida arī pēdējo rubli, svinīgi pasniedza Ščukaram pavadu un izlikās pat iešņukstamies, ar spilgti zilā, garslēr- beļainā svārka piedurkni brūno pieri noslaucīdams.

Tikko pavada bija pārgājusi Ščukara rokās, ķēvīte zaudēja neseno mundrumu. Tā klunkuroja viņam pakaļ, negribīgi padodamās vedēja briesmīgajām pūlēm un ar lielām mokām savas kāju spīles cilādama. Tikai tagad čigāns iesmējās: atņirdzis ciešos, ka krits baltos zobus, viņš uzsauca Ščukaram:

— Ei, tēvocīt! Donas kazaciņ! Piemini manu labo sirdi! Šis zirģelis man četrdesmit gadu kalpojis un tev vēl tikpat nokalpos, tikai ēdini to reizi nedēļā, citādi sāks trakot! . .. Mans tēvs ar šo zirgu atbrauca no Rumānijas, bet viņš pircis to no frančiem, kad tie muka no Maskavas. Dārgs zirgs!

Viņš vēl kaut ko sauca nopakaļ Ščukaram, kas vilka savu pirkumu; ap telti un čigānam starp kājām trokšņaini un melni kā kovārņi klaigāja čigānēni; spiedza un smējās čigānietes. Bet vectēvs Ščukars gāja, nekam nepiegriezdams vērības, un labsirdīgi domāja: «Pats redzu, kādu radību ešu nopircis. Būtu nauda, es gar tādu negrābstītos. Bet čigāns ir jokupēteris, jautrībnieks, tāds pats kā es. .. Un tagadiņ man ir pašam savs zirdziņš. Svētdien ar veču aizlaidīsim staņicā uz tirgu.»

Bet viņš nepaspēja nokļūt līdz Tubjanskai, kad ar zirgu sakās zili brīnumi. . . Neviļus atskatījies, Ščukars sastinga: viņam pakaļ nāca nevis nopirktā, vēderainā un brangā ķēvīte, bet izdēdējis kraķis ar ierautu vēderu un dziļām ieplakām abos sānos. Kādas pusstundas laikā tā bija kļuvusi uz pusi liesāka. Pārmetis krustu un čukstēdams: «Svēts, svēts, svēts!» — Ščukars izlaida no rokām pavadu un apstājās, juzdams, ka reibums tikpat kā ar roku noņemts. Tikai apiedams ķēvītei apkārt, viņš atklāja neticami ātrās noliesēšanas cēloni: lopiņš sasodīti bezkaunīgā kārtā bija atmetis ērkuļaino asti kaut kā sāņus un uz augšu, un no tās apakšas svelpdams un šņākdams izplūda saspiests gaiss un šķidras mēslu šļāces. «Tad ta joki!» Ščukars noelsās, galvu satverdams. Bet pēc tam ar des- mitkārtēju spēku vilka pirkumu tālāk, turēdams to pie iemauktiem. Ķēvītes vēdera vulkāniskais izvirdums nemitējās līdz pašai Tubjanskai, uz ceļa palika neglītas pēdas. Iespējams, ka Ščukars laimīgi aizkultos arī līdz Dārdu Gravas ciemam, ja ķēvīti būtu vedis aiz pavadas, bet viņš, nokļuvis līdz pirmajām mājām Tubjanskas ciemā, kur dzīvoja viņa kūms un bija daudz pazīstamu kazaku, nosprieda uzkāpt nopirktajā zirgā un, kauču soļiem, taču jāt, nevis vilkt to aiz pavadas. Viņā pēkšņi pamodās neredzēts lepnums un parastā tieksme palielīties, paradīt, ka arī viņš, Ščukars, tagad izkļuvis no nabadzības un jāj, kauču ari uz slikta, taču uz sava paša zirga. «Tprū-ū-ū, sasodītā! Uz aušībām vien tev prāts!» Ščukars bargi uzkliedza, ar acs kaktiņu redzēdams, ka no mājas, pie kuras viņš bija apstājies, iznāk pazīstams kazaks. Šos vārdus izbrēkdams, viņš paraustīja iemauktus un stalti izslējās. Zirdziņš, kas bija drasējis un spārdījies varbūt tikai savā tālajā bērnībā, patiesībā nemaz ir nedomāja aušoties. Tas apstājās, drūmi galvu nokāris un pakaļkājas pierāvis. «Vajadzētu kūmam pajāt garām. Lai paskatās!» Ščukars nodomāja un, tālab palēcies, ar vēderu uzvēlās uz zirga muguras šķautnainā kumbra. Un te nu ar viņu notika atgadījums, par kuru vēlāk ilgi runāja Tubjanskas kazaki: tieši šajā vietā Ščukaru piemeklēja kauns un negods, ko nostāstos piemin vēl mūsu dienās un ko droši vien neaizmirsīs arī nākamās paaudzes . .. Tikko Ščukara kājas bija atgrūdušās no zemes un viņš pats pārkārās pāri ķēvītei, gulēdams tai šķērsām uz muguras un pūlēdamies uzmesties jāšus, lopiņš saļodzījās, vēderā tam kaut kas noburkšķēja, un zirģelis, kā stāvējis, tā arī nogāzās zemē, asti atmezdams. Rokas izstiepis, Ščukars pārlidoja pāri ceļam un garšļaukus novēlās apputējušās ceļmalītēs. Karstumā viņš pielēca kājās un, pamanījis, ka kazaki redzējuši viņa negodu, lūkoja labot stāvokli ar uzkliedzieniem. «Tev tikai ēverģēlības prātā! Velna maita!» viņš kliedza, zirgu ar kājām spārdīdams. Ķēvīte piecēlās un, it kā nekas nebūtu noticis, ar purnu pastiepās pēc apvītušajām ceļmalītēm.

Kazaks, kas novēroja Ščukaru, bija liels joku mīļotājs un jautrībnieks, pārlēcis pāri zedeņiem, viņš pienāca pie Ščukara. «Lai tev veselība, Ščukar! Rumaku esi nopircis, vai?» — «Nopirku gan, tikai šķietas, ka maķentiņ man būs misējies, aušīga vējagrābsle gadījusies: kolīdz tai kāpsi mugurā, šī — bladauc! — gar zemi. Skaidrs, jātnieks tai vēl nevaid mugurā sēdējis, neiejādelēta.» Kazaks, acis piemiedzis, apgāja ķēvītei pāris reižu apkārt, palūkojās tai zobos un gluži nopietni sacīja: «Nu, protams, mācībā vēl nav bijusi! Bet. redzams, ka ir tīrasiņu zirgs. Pēc zobiem tai sanāks gadu piecdesmit, ne mazak, bet tādēļ, ka tā dižciltīga, neviens nav jaudājis novaldīt.» Ščukars, redzēdams, ka pret viņu izturas līdzjūtīgi, iedrošinājās apvaicāties: «Bet pasaki, Ignatij Porfirič, — kādēļ tā tik briesmīgi ātri noliesēja? Es vedu, bet šitanā izdēd man taisni acu priekšā; raujas ārā šaušalīga smaka, un mēsli šļācas taisni kā no bezdibeņa. Visu ceļu apcūkoja!» — «Bet kur tu viņu pirki? Vai tik ne no čigāniem?» — «No viņiem gan, tepatās aiz. jūsu ciema bija apmetušies.» — «Nu, ķēvīte tapusi liesa tādēļ,» paskaidroja kazaks, kas pazina gan zirgus, gan čigānus, «ka viņi pirms pārdošanas bija to uzpūtuši. Kad zirdziņš aiz vecuma izģindis, tam pirms pardošanas dibenā iesprauž niedri ar cauru vidu, un viss bars pēc kārtas pūš tik ilgi, līdz lopiņam paslēpenes izceļas un tas pēc izskata top apaļš un brangs. Bet pēc tam, kad tas uzpūsts kā vērša pūslis, niedri tūdaļ izrauj un tās vietā iegrūž sadarvotu lupalu vai kukurūzas vālīti, lai gaiss neizplūstu. Tu, āre, tādu uzpūstu arī esi nopircis. Aizbāznis, redzams, ceļā izkritis, un tavs zirģelītis noliesēja … Ej pameklē aizbāzni… Mēs vienā rāvienā ķēvīti atkal piepūtīsim …» — «Lai viņus sātans uzpūstu! …» Ščukars izmisumā iebrēcās un metās atpakaļ pie čigāniem, bet, uzskrējis piekalnītē, ieraudzīja, ka pie upītes vairs nav ne telšu, ne pajūgu. Tur, kur nupat vēl bija nometne, stīdzēja nenodzisušā ugunskura zilganie dūmi, bet virs vasaras ceļa virmoja un vējā izklīda palsi putekļi. Čigāni bija pazuduši kā pasakā. Ščukars nobirdina ja asaru un atgriezās. Laipnais Ignatijs Porfirjevičs atkal iznāca no mājas. «Es palīdīšu zem ķēvītes, lai tā atkal… aušodamās nenogāžas, bet tu kāp mugurā,» viņš piedāvājās. Slapjš aiz apkaunojuma, sirdēstiem un sviedriem Ščukars pieņēma viņa pakalpojumu un kaut kā uzsēdās zirgā. Taču viņa likstām ar to vēl nebija lemts izbeigties: šoreiz ķēvīte nenogāzās, toties izrādījās, ka tai ir gluži neticama gaita. Kā auļos tā izmeta priekškājas, bet, ar pakaļējām atsperdamās, tirināja tās augstāk par muguru. Tādā veidā ķēvīte aiznesa Ščukaru līdz pirmajam šķērsceļam. Šajā trakajā lēkāšanā viņam novēlās no galvas cepure un aiz briesmīgajiem satricinājumiem iekšās kaut kas reizes četras noklunšķēja un it kā pārtrūka. «2ē-ē-ēlī- gais dievs! Tādā vīzē galu dabūšu!…» Ščukars nosprieda, nošļūkdams no auļojošā zirga. Viņš gāja sameklēt cepuri, taču, redzēdams, ka pretī steidzas cilvēki, žigli devās atpakaļ un izveda nelaimīgo ķēvīti, kas pēkšņi bija izrādījusi tādu negaidītu žirgtumu, ārpus ciemata. Līdz vējenēm viņu pavadīja bērneļi, bet tad atstājas. Ščukars vairs neiedrošinājās sēsties čigāna rumakam mugurā un pa nogāzi meta ap ciematu lielu līkumu, taču uzkalnis pagura vilkt ķēvīti aiz iemauktiem un nolēma dzīt to sev pa priekšu. Bet tad izrādījās, ka ar tik lielām pūlēm nopirktais kle- pēris ir akls uz abām acim. Tas meimuroja tieši uz bedrēm un grāvjiem, nelēca' tiem pāri, bet krita zemē, tad, atbalstīdamies uz drebošajām priekškājām, piecēlās un, grūti nopūzdamies, gāja atkal tālāk, taču ne tā kā parasti, bet gluži dīvainā kārtā — visu laiku tikai aplī vien . .. Jaunā atklājuma satricinātais Ščukars deva ķēvītei pilnīgu brīvību un redzēja: viņa ķēvīte, pabeigusi vienu apli, sāka otru — un tā nemitīgi, it kā pa neredzamu spirāli. Un lad jau Ščukars pats, bez citu palīdzības atskārta, ka viņa nopirktais zirgs visu savu garo un grūto mūžu strādājis, darbinādams apūdeņošanas ierīci, tur zaudējis redzi un kļuvis nevarīgs.

Līdz vakara krēslai viņš ganīja ķēvi nokalnē, kaunēdamies dienā rādīties ciemā, un tikai naktī pārdzina to mājās. Kā viņu saņēma sieva, drukns un uz kautiņiem nadzīgs meitietis, un kas tik sava neizdevīgā pirkuma dēļ nebija jāizcieš sīciņajam Ščukaram, — tas «neziņas tumsas segts», kā mēdza sacīt kurpnieks Lokatjevs, kas tajā laikā draudzējās ar Ščukaru. Zināms vienīgi tas, ka ķēvīte drīz vien sasirga ar kašķi, tai nopluka spalva, un tādā nejaukā izskatā tā kādu pusnakti bija aizgājusi mūžīgā mierā. Bet ādu Ščukars ar savu drauģeli Lokatjevu noplītēja.

Apgalvodams, ka savā mūžā redzējis zirgus baru bariem, vectēvs Ščukars jau iepriekš zināja, ka Jakovs Lukičs nevar viņam noticēt, jo visa Ščukara dzīve bija noritējusi Jakovam Lukičam acu priekšā. Bet tāda nu reiz bija vectēva Ščukara iedaba: viņš nevarēja nepadižoties un ne- sameloties. Neapjaušams spēks kūdīja viņu sarunāt tādas lietas, no kurām pēc isa brīži pats ar prieku būtu atteicies …

Vārdu sakot, vectēvs Ščukars kļuva reizē par braucēju un staļļa puisi. Un jāsaka — savus ne visai sarežģītos pienākumus viņš izpildīja tīri labi. Vienīgais, ar ko viņš kaitināja Naguļnovu, kam patika ātra braukšana, bija biežas pieturas. Nav paguvis Ščukars vēl izbraukt no sētas, kad jau pievelk grožus: «Tprū-ū-ū, mīlīši!» — «Kālab apstājies?» Naguļnovs vaicā. — «Zirgiem vajag sevis pēc,» vectēvs Ščukars atbild un tik ilgi un izaicinoši svelpj, kamēr Naguļnovs viņam no sēdekļa apakšas izrauj pātagu un uzšauj ērzelim pa muguru.

— Tagadiņ nav cara laiki, lai kučieris uz bukas, bet kungs pakaļā uz mīkstiem spilveniem šūpotos. Tagadiņ es, pavei, sēdu Davidova biedrim blakus droškā. Lāgiem man iekārojas uzpīpēt, tad saku viņam: «Lūgtin paturi grožus, es uztaisīšu smēķi.» — «Ar gaužu patikšanu,» viņš saka. Paņem grožus un dažkārt kučierē veselu stundu, bet es sēžu kā lielskungs un uz dabu interesējos, — vectēvs Ščukars lielījās kazakiem. Viņš bija pieņēmis cienīgu izskatu un pat kļuvis nerunīgāks. Neraugoties uz pavasara salnām, Ščukars sāka gulēt stallī, tuvāk ērzeļiem, bet veča pēc nedēļas pārdzina viņu mājās, nežēlīgi piekāvusi un visu cilvēku priekšā izlamājusi par to, ka pie vectēva Ščukara pa naktīm itin kā esot līduši jauni meitieši. Vectēvu tik neganti bija apmelojuši ciemata puiši, gribēdami izjokot viņa veceni, taču Ščukars sievai pretim nerunāja, pārnāca atpakaļ istabā un pāris reižu naktī cēlās un savas greizsirdīgās laulātās draudzenes pavadībā gāja aplūkot ērzeļus.

Viņš iemanījās tik ātri aizjūgt zirgus, ka šajā ziņā varēja sacensties ar ciema ugunsdzēsēju komandu, un, izvez- dams nostāvējušos, zviedzošos ērzeļus aizjūgšanai, aizvien tiem skaļi uzkliedza: — No-no-o-o! Ko rēc, sātan! . .. Šitanais nav ķēve, bet tavējā dzimuma! — Un, iejūdzis un ratos sēzdamies, pašapmierināti noteica: — Tā, pabraukāsim un nopelnīsim kāsīti Šitanā dzīvošana, brālīši, man sākusi gaužām iepatikties!

1930 gadā darba dienu brigadieri sarakstos parasti atzīmēja ar «kāsīti»

Divdesmit septītajā datumā Davidovs nolēma izbraukt uz pirmās brigādes tīrumu, lai pārbaudītu, vai brigāde patiešām pretēji viņa norādījumiem ecē līdztekus vagai. To viņam bija ziņojis kalējs Ipolits Šalijs, kas bija izbraucis uz tīrumu labot sējmašīnu un redzējis, ka ecēšas gājušas nevis šķērsām vagai, bet līdztekus. Tūlīt pēc atgriešanās ciemā viņš bija ieradies valdē un, Davidovam roku spiezdams, bargi sacīja:

— Pirmā brigāde dzen ecēšas gareniski vagām. Tāda ķēpāšanās ne velnam neder. Aizbrauc pats uz turieni un pavēli viņiem strādāt, kā nākas. Es viņiem aizrādīju, taču. Ušakovs — sātans greizacainais — saka: «Tava darišana laktu klaudzināt un plēšas pūst, bet teitan savu degunu nebāz, citādi mēs ar arklu tūdaļ nošķelsim!» Es viņam uz to atbildēju: «Iekams braukšu plēšas pūst, es tev, greizaci, uzpūtīšu!» Bezmaz sakāvāmies.

Davidovs pasauca vectēvu Ščukaru.

—    Iejūdz zirgus!

Viņš nenocietās, pats izskrēja palīdzēt ātrāk iejūgt. Izbrauca. Mākoņainā diena uri valgais dienvidrietumu vējš solīja lietu. Pirmā brigāde strādāja vistālākajā smiltszemes gabalā. Tas atradās kilometru desmit no ciemata, aiz pauguru verdzes, pie Niknā dīķa. Brigāde ara, lai sagatavotu augsni labības sējai, un bija ļoti svarīgi arumus rūpīgi noecēt, lai līdzeni nostrādātā laukā aizturētu lietus velgmi un neļautu tai pa vagām aiztecēt nolejā.

—           Paskubini, paskubini, vecotēv! — Davidovs lūdzās, nolūkodamies gubu mākoņu blīvajos blāķos.

—    Es jau tā skubinu. Pavei, Sainis vienās putās.

Pa nokalni netālu no vasaras ceļa garā virtenē gāja skolēni ar veco skolotāju Špinu priekšgalā. Aiz viņiem brauca četri pajūgi ar ūdens mucām.

—          Bērneļi izgājuši susliku karā, — Ščukars norādīja ar pātagu.

Davidovs noskatījās uz bērniem ar apv,aldītu smaidu. Kad droška bija piebraukusi tiem klāt, viņš palūdza Ščukaram: «Pieturi,» — un. skatienu notēmējis, izvēlējās gadus septiņus vecu puišeli basām kājām, baltu galvu:

—    Panāc šurp!

—           Kāpēc jāiet? — tas uzstājīgi noprasīja, atbīdīdams uz pakauša tēva cepuri ar sarkanu apmali un izbalējušu kokardes plankumu virs naga.

—    Cik susliku tu esi nobeidzis?

—    Četrpadsmit.

— Kā dēls tu esi?

—    Fedots Demida dēls Ušakovs.

—           Nāc sēdies man blakus, Fedot Demidič, pavizmāšu. Sēdies arī tu, — Davidovs norādīja ar pirkstu uz lakatā satuntuļojušos meitenīti. Nosēdinājis bērnus, viņš pavēlēja: — Brauc! — un apvaicājās zēnam: — Kādā grupā tu esi?

—    Pirmajā.

—          Pirmajā? Tad nu gan vajadzētu izšņaukt degunu, fakts!

—    Nevaru izšņaukt. Esmu apaukstējies.

—           Kā nu nevar? Dod šurp snīpi! — Davidovs rūpīgi noslaucīja pirkstus pie biksēm un nopūtās. — Kādreiz

piekāp kolhoza valdē, es tev iedošu šokolādes bombongu. Vai tu esi ēdis šokolādi?

— Nē-ē-ē …

— Tad atnāc pie manis valdē, paciemojies, varēsi pamieloties.

—    Bet man bonbongas nemaz nevajag!

—    Paskat tik. Un kāpēc, Fedot Demidič?

—          Zobi man birst, apakšējie jau izkrituši, paskaties! — zēns pavēra sārto muti: patiešām, divu apakšējo zobu nebija.

—   Tātad iznāk, ka tu, Fedot Demidič, esi bezzobis?

—    Tu pats esi bezzobis!

—    Hrn . . . Paskat tik … Jau pamanījis!

—    Man izaugs citi, bet tev droši vien ne. A-a!

—    Tu jokojies, brāl! Arī man izaugs, fakts!

—          Esi gan muldoņa! Lieliem zobi neaug. Bet es varu iekost arī ar augšējiem, nudien!

—    Ko nu stāsti!

—    Padod šurp pirkstu! Netici?

Davidovs smaidīdams pastiepa rādītāja pirkstu un iekunkstēdamies tūlīt to parāva atpakaļ: augšējā locītavā uztūka zili kodiena plankumiņi.

—           Bet tagad, Fedotka, dod, es iekodīšu tev pirkstā, — viņš piedāvājās, taču Fedotka, mirkli vilcinājies, kā liels, pelēks sienāzis pēkšņi izlēca no braucošajiem ratiem; uz vienas kajas lēkādams, viņš iesaucās:

—    Gribētu gan iekost! Nē, tagad neiekodīsi! …

Davidovs skaļi iesmējās, izsēdināja meitenīti no ratiem un vēl ilgi lūkojās atpakaļ uz ceļmalā sarkani margojošo Fedotkas cepures apmali un smaidīja, sajuzdams neparastu siltumu sirdī un miklumu acīs. «Labu dzīvi viņiem uzcelsim, fakts! Fedotka tagad skraida ar tēva lielo kazaka cepuri galvā, bet pēc gadiem pārdesmit ar elektrisko arklu apvērsīs šo pašu zemi… Viņam droši vien nebūs tā kā man pēc mātes nāves: gan māšelēm veļa jāmazgā un jāsalāpa, gan pusdienas jāvāra un uz rūpnīcu jāskrien . .. Fedotkas būs laimīgi, fakts!» Davidovs domāja, pārlaizdams acis bezgalīgajai, liegi sazaļojošajai stepei. Mirkli viņš ieklausījās skanīgajā cīruļu vīterošanā, nolūkojās, kā tālumā, pār arklu salīcis, iet arājs, bet līdzās vēršiem, pa vagu klupdams, staigā dzinējs, — un nopūtās ar pilnu krūti: «Mašīnas cilvēku vietā padarīs visus grūtos darbus . .. Nākotnē cilvēki droši vien aizmirsīs sviedru smaku … Kaut es tik ilgi nodzīvotu, velns parāvis!. .. Paša acīm pieredzētu! Bet tā — nosprāgsi, un neviens Fedotka tevi nepieminēs. Un nosprāgsi tu kā likts, brālīt Davidov! Vienīgais pēcnācējs, no tevis kas paliks pāri, būs Dārdu Gravas ciema kolhozs. No kolhoza izaugs komūna un — pielūko vien — galu galā nosauks to vēl Putilova atslēdznieciņa Sjomkas Davidova vārdā …» Davidovs pasmaidīja par savu domu jocīgajiem izlokiem un apvaicājās Ščukaram:

—    Vai drīz būsim galā?

—    Divi reizes atskatīsies, trešo — nepagūsi.

—    Cik jums te zemes, vecotēv, bez kādas jēgas pazūd — vienas faktiskas šausmas! Pēc divām piecgadēm mēs šeit sacelsim rūpnīcas. Viss piederēs mums, viss mūsu rokās, fakts! Piepūt vaigus un nodzīvo vēl gadiņus desmit, tad tu rokās turēsi nevis grožus, bet mašīnas stūri. Tādu gāzi piedosi, ka tik saturies!

Vectēvs Ščukars nopūtās:

—    Maķentiņ par vēlu! Ja gadu četrdesmit atpakaļ mani būtu par strādnieku iztaisījuši, es, rasi, būtu cits cilvēks … Uz zemes būšanām man nebija nags. No mazām dienām mana dzīvošana gājusi klunkuru klunkuriem un tā vēl šobaltdien. Mani, tā sacīt, vējš trenkājis visu mūžu, te aizpūtis sāņus, te zvēlis kam virsū, te nometis pašā elles pažobelē …

—    Kāpēc tā? — Davidovs painteresējās.

—   Tūdaļ izstāstīšu visu līdz pēdējam sīkumam. Lai ērzeļi tek savā riksītī, bet es tev pagaudīšos. Kauču tu arīdzan esi drūmīgs cilvēks, tev jāsajēdz un mani jāpažēlo … Cik reižu ar mani notikuši nopietnigi gadījieni. Vispapriekšu: kolīdz biju piedzimis, bērnu ķērāja manai nelaiķa māmuļai sacījusi: «Tavs dēliņš, kad viņš gados pieņemsies, būs ģenerālis. Ar visām padarīšanām viņš ir pēc ģenerāļu vīzes: ij pierīte viņam, sak, šauriņa, ij pau- rītis kā ķirbis, ij puncītis apaļīgs, ij balstiņa rupja. Priecājies, Matrjona!» Bet pēc divi nedēļām viss sagriezies otrādi, nekā vecmāte bija teikusi… Es nācu pasaulē Jev- dokijas dienā, bet šitenajā laikā ne tikai vistiņām nav bijis kur nodzerties, bet pat zvirbuļi, kā māmuļa stāstīja, gaisā nosaluši galīgi beigti! Aiznesuši mani kristīt uz Tubjansku. Nu, padomā jel pats: vai šitenajā sprēgoņā var grūst bērnu ūdenī? Sākuši ūdeni sildīt, psalmotājs ar popu bijuši pie- tempušies kā vepri. Viens ielējis kristību bļodā verdošu ūdeni, bet otrs nav pamēģinājis un — «Kungs Jēzuliņ, iekš svētās kristīšanas dieva vergu» — met mani ar visu galvu bļodā … Ādiņa man tūdaļ noplaucēta! Pārnesuši mājās, bet es viss vienās čulgās. No šitanās būšanas es, protams, dabūju nabas šļuku, aiz sāpēm gaužām biju brēcis un pārlieku pārrāvies … Kopš tā laika caur sirg- šanām sākās arīdzan manas nedienas. Un viss tādēļ, ka pasaulē biju laists zemes arāja dzīvošanā. Līdz devītajam gadiņam mani gan suņi koda, gan zostēviņš negantīgi plucināja, gan vienreiz kumeļš tā ar pakaļgalu iezvēla, ka es beigts augšpēdus novēlos. Bet ar devīto gadu mani sāka piemeklēt tikai nopietnīgas likstas. Kad man palika desmit gadu, es gluži dabiskā vīzē tiku noķerts uz āķa …

—    Uz kāda āķa? — Davidovs brīnījās, diezgan vērīgi ieklausīdamies Ščukara stāstījumā.

—    Uz parastā, ar kādu zivis makšķerē. Mūsu ciematā tajā laikā dzīvoja kurls un sačākstējis vecūksnis, iesaukts par Kātiņu. Ziemā viņš ar venteriem un tīkliņiem ķēra irbes, bet vasaru blandījās gar upīti makšķerēdams. Upīte mums tolaik bija dziļāka, Lapšinovs tur bija uzcēlis pat dzirnavas ar vienu gaņģi. Pie aizsprosta mita sazāni un milzīgas līdakas; un tā vectēvs mēdza tur aiz kārklu pudura tupēt ar makšķerēm. Saliek gabalas septiņas — uz vienas ķer ar tārpu, uz citas ar maizes mīkstumu, uz dažām pat ar dzīvu ēsmu lūko piemānīt līdaku. Bet mēs, bērneļi, pavei, bijām iemanījušies nokost viņam āķus. Vectēvs taču kurls kā akmens, viņam kauču ausī čurā, tikpat neko nedzirdēs. Mēs sapulcējāmies pie upites, tur- patās pie vectēva aiz krūmiņa noģērbjamies pliki, viens no mums lēnītiņām, viļņus nesaceldams, ielien upītē, panirst zem makšķerēm, saķer malējo auklu — šņirkt, to ar zobiem pārkož un atkal uzpeld pie krūma. Bet vectēvs izvelk makšķeri, sāk trīcēt un čāpstina: «Atkal nokodusi, sasodītā? Ak tu svētā dievmāte!» — to viņš domā par līdaku un dabiskā vīzē piktojas, ka atkal pazaudējis āķi. Aķi viņam veikalā pirkti, bet mums nebija naudas, tālab iedzīvojāmies no vectēva. Kādā reizē es jau biju vienu āķi dabūjis, painteresējos atkost vēl otru. Redzu, vectēvs noņemas ar ēsmu, un ienirstu. Kolīdz pamazītēm biju sagrābstījis makšķeres auklu un pielicis pie tās muti, vectēvs kā-ā rauj kātu uz augšu! Aukla izslīdēja man no rokes, un āķis iecirtās augšlūpā. Sāku bļaut, bet ūdens plūst mutē. Vectēvs pa to laiku velk makšķeres kātu, lūko mani izzvejot. Es, tā sacīt, aiz lielām sāpēm spārdos ar kājām, mētājos pie āķa un jau sajūtu, ka vectēvs bāž zem manis smeļamo tīkliņu … Teitan es, tā sacīt, dabiski izniru un iebrēcos nelabā balsī. Vectēvs, pamira, grib pārmest krustu, bet nejaudā, un pašam purns no izbija melnāks par kalla dibenu. Un kā lai nepārbītos? Vilka līdaku, bet izvelk puiškānu. Viņš brītiņu pastāvēja, bet lad uzreiz laida Jekas vajā .. . Skrēja tā, ka pat tupeles no kājām nokrita! Es ar āķi lūpā pārrados mājās. Tēvs āķi izgrieza, bet pēc tam mani nopēra līdz neatmaņai. Bet jāvaicā — kāds no tā labums? Lūpa gan atkal saaugs, taču kopš tā laika iesaukājuši mani par Ščukaru. Netiku vaļā no šitanās muļķīgās palamas… Nākošgad pavasarī izdzenu zoslēnus pie vējenēm ganīt. Vējenes griežas, mani zoslēni tuvumā ganās, bet virs tiem riņķo vanags. Zoslēni dzelteni, gaužām piemīlīgi, un vanagam gribētos kādu no tiem nočiept, bet es, dabiskā vīzē, tos sargāju, baidu vanagu un tam uzkliedzu: «Tiš-š-š!» Te pie manis atskrien citi bērneļi, un mēs sākam vizināties uz vējenes spārniem: pa vienam ķeramies pie spārniem, paceļamies pāris aršīnu no zemes, atlaižam rokas, nokrītam uz zemes un guļam, citādi nākamais spārns aizķers. Bet bērneļi — gatavie velnēni! Ņem un sagudro tādu rotaļu: kas pacelsies visaugstāk, tas būs «cars» un varēs jāt citiem uz muguras no vējenēm līdz pat piedarbam. Saprotams, katram interesanti būt par «caru». Un es nodomāju: «Tūdaļ pa- celšos augstāk par visiem!» — bet zoslēnus pavisam aizmirstu. Spārns ceļ mani gaisā, bet es ieraugu, ka virs zoslēniem vanags, tūdaļ kādu pakamps. Gaužām nobijos — nav vārdam vietas, par zoslēnu kāviens būs kā likts … «Puikas!» es bļauju. «Vanags! Vanagu aiztrenciet! …» Bet pats šitenajā momentā aizmirsu, ka atrodos uz spārna… Kad atjēdzos, biju jau aizrauts no zemes, piķis viņu zina, cik lieiu strēķi! Lejā bail lēkt, bet augšup celties vēl bais- mīgāk. Bet kur tu spruksi? Kamēr prātoju, ko darīt, spārns jau pašā augšā, un es uz tā ar kājām gaisā. Bet, kad spārns sāka lejup šļaukties, es no tā atrāvos. Neapjēdzu, cik ilgi līdz zemei kritu, man šķilās, ka gaužām garu laiku, bet lidot nolidoju un, dabiskā vīzē, ar varen lielu sparu. Karstumā pielēcu kājās un skatos — rokās pie plaukstām delmu kauli uz āru izspiedušies. Un teitan man šaušalīgi sāka sāpēt, interese par visu bija vējā: vanags zoslēnu tomēr bija pakampis, bet mani tas nemaz vairs neinteresē.

Kaulu ievilcēja gan salika man delmus atpakaļ pa vietām, bet kāds no tā labums? Nākamajā gadā tā kā tā tos atkal izmežģīju un pašu sagraizīja pļaujmašīna; Pēc Pētera dienas aizbraucām ar vecāko brāli pļaut kviešus. Es kučierēju zirgus, bet brālis gāž labību no pļaujmašīnas. Dzenu zirgus, virs tiem griežas dunduri, pie debesīm balta saule un tāda svelme, ka es kļuvu galīgi ļengans un snaudā kritu nost no sēžamā. Tikai palaikam paveru acis, pablenžu apkārt — un uzreiz ieraugu: vagā turpat blakus, izstiepusies kā pātaga, guļ milzenīga sīga. Apturu zirgus, un brālis saka: «Es viņu ar dakšām!» Bet man cits sakāmais: «Atļauj, brālīt., es metīšos virsū un noķeršu dzīvu.» — «Meties!» viņš atļauj. Es, tā sacīt, arīdzan metos, sagrābu stulbeni ap vidu, bet šitanā kā raujas vaļā! Izplēta spārnus, zvetē man ar tiem pa galvu, lēkā un velk mani sev līdz, bet pati aiz gaužām bailēm (tātad bija gan nobijusies!) visu laiku apšļāc mani ar šķidriem mēsliem un vazā apkārt kā sparīgs zirģelis ecēšu. Nez kālab negantniecei ienāca prātā cirsties atpakaļ. Kā rāvās zirgiem zem kājām un tad sāņus, bet zirgi bija bailīgi: pārskrēja man pari, iekrācās un sāka trakot. Bet es zem pļaujmašīnas spārna … Brālis vienā mirklī nospieda atsperi, pacēla spārnu. Mani pagrūda apakš galda un rauj zem mašīnas, bet tā iet ļogu ļogiem … Vienam zirgam nošķēla kāju līdz pašam liela kaulam, cīpslas pārgrieza, bet mani izķēmoja, ka ne pazīt vairs. Brālis kaut kā apturēja zirgus, vienu izjūdza, uzlika mani šķērsām uz muguras un — jāšus uz ciematu, tikai es bez atmaņas, viscaur ar sīgas mēsliem un zemi apķēzīts, bet sīga, nešpetniece, dabiskā vīzē, aizlaidās. Es ilgi novarguļoju … Pēc pusgada nāku no kaimiņiem, bet man ceļā nostājas ciema bullis. Gribu apiet viņam apkārt, bet šitanais griež asti kā zvērīgs tīģeris un mācas ar ragiem virsū. Vai tu domā, ka man būtu gaužām interesanti uz viņa ragiem garu izlaist? Ņemu kājas pār pleciem, bet šitanais panāca, ar ragu aizķēra zem apakšējās ribas un pārmeta pār zedeņiem. Riba nokrakšķēja uz velna paraušanu. Kauču man arīdzan būtu vai simt ribu, tomēr žēl ne no šā, ne no tā ribu zaudēt… Sitanas padarīšanas pēc mani izbrāķēja karadienestam. Un, kas man vēl pēc tam no dažādām kustoņām bijis jāizcieš, nemaz nav izsakāms! Taisni kā paša nelabā apsēsts: lai kur kāds suns norautos no ķēdes, lai kur tas, trejkārt nolādētais, skrietu, man klāt kā likts, vai arīdzan es pats neviļus uzkuļos tam virsū. Dabiskā vīzē, protams, sadīrā ūzas, sakož cinkšļus, bet kads man no tā labums? Gan seski dzinušies man pakaļ no Zalkšu gravas līdz pašam ceļam, gan zvērīgas cūkas stepē uzbrukušas. Reiz bullis mani sabendēja un es arīdzan zābakus zaudēju. Kādu nakti eju pa ciematu, bet pie Doņeckovu mājas pretim atkal nāk bullis. «Bū-ū-ū-ū! …» — un griež asti. Nē, es nodomāju, rauj tevi kociņš, esmu jau no tādiem brāļiem mācību dabūjis! Turos tuvāk uz mājas pusi, bet bullis man pakļ, es laižu ļekas vaļā, bet šitanais turpat aiz muguras šņāc. Majai logs uz ceļa pusi atvērts. Es ielidoju pa to taisni kā sikspārnis, palūkojos apkārt — istabiņā neviena nav — un nodomāju: netraucēšu cilvēkiem nakts mieru, izlīdīšu atkal pa logu. Bullis maķentiņ pabauroja, ar ragu paārdīja paviļu un aizvilkās. Kolīdz es grasījos pa logu izlīst uz ceļa, mani — caps! — aiz rokām un ar kaut ko. cietu pa pakausi. Tas bija saimnieks — Doņeckovu vectēvs, — izdzirtlis troksni un noķēris mani. «Kāpēc tu teitan ielīdi, puis?» — «No buļļa, tā sacīt, glābos.» — «Nē», viņš saka, «mēs jūs, buļļus, pazīstam! Tu esi līdis pie Oļutkas, mūsu vedeklas?» Un sāka mani kulstīt vispirms itin kā pa jokam, bet tad arvien zvērīgāk. Viņš bija vecis pilnā spēka, pats ap vedeklu luncinājās un, tā sacīt, aiz niknuma izsita man dzerokšļa zobu. Bet pēc tam saka: «Vai vēl līdīsi pie Oļutkas?» — «Nē,» es atbildu, «vairs tā nedarīšu — kauču tevi jupis! Vari uzkarināt savu Oļutku kaklā krusta vietā.» —«Nu, velc nost zābakus,» šitanais saka, «citādi vēl sadošu!» Tā arīdzan novilku zābakus, atdevu par baltu velti. Nebija vis pārlieku interesanti šķirties no pēdējiem zābakiem. Man uz šo Oļutku pēc tam gadus piecus bija pikts prāts, bet kāda no tā jēga? Un tā allažiņ joprojām un joprojām viena ķibele pēc otras .. . Kauču ņemsim šitano piemēru: kad mēs ar jums aprakstījām Titoku, kālab viņa suņtēviņš, jājautā, taisni man sactriskāja kažoku? Pēc taisnības viņam būtu vajadzējis brukt virsū Makaram jebšu Ļubiškinam, bet pats nelabais to gumdīja apskriet apkārt visai sētai un uzgrūda man kaklā. Laime vēl, ka netika pie rīkles, citādi kā kamptu pāris reižu aiz dziesmas — un skaitiet tad pātarus par Ščukara dvēseli. Nē-ē, man šitanās būšanas zināmas. Tādā vīzē viss beidzās tikai tālab, ka man nebija livolverta. Bet, nedod dievs, bijis livolverts, kas tur būtu iznācis? Tīrā slepkavnieku padarīšana! Kad aizsvilstos, esmu šaušalīgs. Šitanā brīdī varēju dzīvību izpūst gan suņtēvi- ņam, gan Titoka sievišķim, un arī pašam Titokam visas lodes taisni rīklē būtu sagrūdis! Iznāktu slepkavošana, un vectēvu Ščukaru, pavei, atkal ietupinātu ūķī… Bet ūķi man nav ko meklēt, man ir pašam sava interese. Jā-ā … Tādā vīzē, pavei, iznāca no manis ģenerālis. Ja šitanā bērnu ķērāja vēl būtu pie dzīvības, es viņu bez sāls noēstu! … Nemuldi aplamības! Nemulsini zīdaiņus! … Paskat, teitan jau brigādes apmetne, esam atbraukuši!

32. nodala

Jau priekšiņā, ar mitru vilkābeles slotiņu notīrīdams no zābakiem lipīgos, pļeckainos dubļus, Razmjotnovs pamanīja slīpu gaismas strēli, kas caur šķirbu durvīs spiedās no Naguļnova istabas. «Makars neguļ. Bet kādēļ viņam nenāk miegs?» Andrejs nodomāja, klusītiņām atvērdams durvis.

Pieclīniju lampiņa, kas bija pārsegta ar apgruzdējušu, no avīzes satītu abažūru, nespodri apgaismoja galdu kaktā un atšķirtu grāmatu. Makara pinkainā galva bija vērīgi noliekta pār galdu, labā roka atbalstīja vaigu, bet kreisās pirksti nikni ieķērušies cekulā.

—    Sveicināts, Makar! Kālab miegs no tevis bēg?

Naguļnovs pacēla galvu un īdzīgi nolūkojās Andrejā.

—    Kālab esi atnācis?

—    Iegriezos parunāties. Vai iztraucēju?

—          Iztraucēji vai neiztraucēji — bet sēdies, dzīt prom jau nevaru.

—    Ko laba lasi?

—           Atradu jaunu nodarbošanos, — Makars apsedza grāmatu ar delnu, nogaidoši palūkodamies uz Razmjotnovu.

—           Es aizgāju no Marinkas. Uz visiem laikiem… — Andrejs nopūtās un smagi atslīga uz ķeblīša.

—    Sen jau vajadzēja.

—    Kālab tā?

—           Viņa tev bija par kavēkli, bet tagadiņ ir tāda dzīve, ka viss liekais jāatbīda no sevis. Mums, komunistiem, patlaban nav laika noņemties ar dažādām blakus padarīšanām.

—    Kas par blakus padarīšanu, ja bija mīlestība?

-— Nu, kas tā par mīlestību? Tā ir sieksta kaklā, bet ne mīlestība. Tu vadi sapulci, bet viņa acis no tevis nenolaiž, kvern un noņemas ar greizsirdību. Tā, brālīt, nav mīlestība, bet gatavā sodiba.

—     Tātad, pēc tavām domām, mēs, komunisti, nemaz nedrīkstam ielaisties ar meitiešiem? Sasien §r aukliņu un staigā pa pasauli kā izrāmīts vērsēns, vai ne?

—     Skaidrs, ka nedrīkstam, ko tu gan domā? Kas jau agrāk prātu izkūkojuši un apsievojušies, lai dzīvo ar savām laulenēm, bet jauniem puisiešiem es ar dekrētu aizliegtu precēties. Kāds revolucionārs iļio viņa iznāks, ja šis būs pieradis turēties sievai lindraku apskrotē? Sievišķis mums tas pats, kas kārai mušai medus. Tūdaļ iestigsi. Es pats to piedzīvoju, kategoriski zinu. Reizēm tu vakarā apsēdies pašķirstīt grāmatu, gūt sev attīstību, bet laulcne liekas garšļaukus. Tu mazlietiņ palasi un apgulsties, bet viņa uzgriež mugurgalu. Tev sanāk dusmas par šitādu viņas stāvokli, un tu sāksi vai nu šķendēties, vai arī klusēdams pīpēsi un errosies, bet miegs izčibējis. Nebūsi izgulējies un rītā ar durnu galvu izdarīsi kādu politisku aplamību. Tā — veca lieta. Un, ja kādam vēl bērni sāk rasties, tas partijai pagalam pazudis cilvēks. Tāds tev vienā grābienā iemācīsies bērņuku auklēt, pieradīs pie viņa piena smakas un — darīti milti, saskābs! Tāds ir slikts cīnītājs un darbinieks arī šķidrs. Cara laikos es apmācīju jaunos kazakus un pats pieredzēju: kurš ir puiša cilvēks, tas ģīmī ir mundrs, ar sajēgšanu, bet, kolīdz ierodas pulkā no jaunas sievas, tā vienā rāvienā aiz bēdām pārkokojas un kļūst par gatavo bluķi. Nav vairs nekādas saprašanas, neko viņam neiestāstīsi. Tu šim dienesta reglamentu skaidro, bet viņš stāv un acis bola. Tāds maitas gabals gan itin kā skatās uz tevi, bet patiesībā blenžamais viņam pagriezts pašam uz savu iekšieni, un viņš, nešķīstenis, redz savu sievelīti. Vai tas kur der? Nē, dārgo biedri, agrāk tu varēji dzīvot pēc savas patikšanas, bet tagadiņ, reiz tu esi partijā iestājies, atmet visādas muļķības. Pēc pasaules revolūcijas manis dēļ kauču vai nobeidzies meitietim virsū, es tikai nospļaušos, bet patlaban tev pilnīgi jānododas šai revolūcijai. — Makars piecēlās, nostaipījās un iztaisnoja savus platos, spēcīgos plecus tā, ka tie no- knakslēja vien, un, tikko - manāmi pavīpsnādams, uzsita Razmjotnovam pa plecu. — Tu, rasi, atnāci pie manis izsūdzēt bēdas, lai es ar tevi kopā pagaustos: «Jā, sak, nelāgs, Andrej, ir tavs stāvoklis, grūti tev klāsies bez meitieša. Kā tu, sērdienīt, pārcietīsi un izturēsi savas gaužās pārestības?…» Vai nav tā? Nē, Andrjuha, lai nu ko, bet to gan no manis nesagaidīsi! Es pat priecājos, ka tu ar savu vahmeistarieni esi sagājis ragos. Jau sen būtu vajadzējis viņai ar menti sadot pa resno pakaļu. Raugi, es, piemēram, šķīros no Luškas un jūtos pavisam apzinīgi. Neviens mani netraucē, es tagadiņ esmu kā ass durklis, kas ar pašu smaili vērsts uz cīņu pret budžiem un citiem komunisma ienaidniekiem. Un, palūk, varu arī pats sevi apmācīt un izglītotie^

—   Ko tu tādu mācies? Kādas zinības? — Razmjotnovs dzēlīgi un vēsi apvaicājās.

Sirds dziļumos viņu bija aizvainojuši Makara vārdi, tas, ka Makars ne tikai nejuta līdzi viņa bēdām, bet izrādīja pat tiešu prieku un, pēc Andreja domām, samuldēja neiedomājamas blēņas par precēšanos. Vienu brīdi, klausīdamies Makara nopietnajā, pārliecinātajā runā, Andrejs ar bailēm nodomāja: «Labi, ka badīgai govij dievs ragus nav devis, citādi, ja Makaram būtu vara, ko viņš neie- vārītu? Kā ķertos klāt, visu dzīvi apgrieztu ar kājām gaisā. Varbūt vēl iedomātos visu vīriešu dzimumu izrāmīt, lai tas no sociālisma neatkristu!»

—   Ko es mācos? — Makars atvaicāja un atsita grāmatu. — Angļu valodu.

—    Ko-o-o?

—    Angļu valodu. Tā ir pašmācības grāmata.

Naguļnovs bažīgi palūkojās uz Andreju, baidīdamies

ieraudzīt viņa sejā izsmieklu, taču negaidītā ziņa Andreju tik ļoti pārsteidza, ka Naguļnovs viņa piktajās, plaši ieplestajās acīs nesaredzēja nekā cita kā vien izbrīnu.

—    Ko? … Tu vari jau lasīt vai arī buldurēt viņu mēlē?

Bet Naguļnovs, pilns slēpta lepnuma, atbildēja:

—   Nē, buldurēt vēl nespēju, tas uzreiz neiznāk, bet citādi, tā sakot, drukātu vārdu sāku saprast. Es taču jau ceturto mēnesi lauzos.

—   Grūta padarīšana? — siekalas norijis, ar neviļus cieņu uz Makaru un uz grāmatiņu palūkojies, ievaicājās Razmjotnovs.

Makars, redzēdams, ka Razmjotnovs no tiesas ieinteresējies par viņa mācībām, atmeta piesardzību un jau labprāt sāka runāties:

—         Briesmīgi grūta! Es pa šiem mēnešiem tikai. . . asto

ņus vārdus esmu no galvas iemācījies. Bet pati par sevi viņu mēle drusku līdzīga mūsējai. Viņiem daudz vārdu, kas ņemti no mums, tikai pietaisījuši klāt savas galotnes. Mūsu valodā, piemēram, ir «proletariāts», viņiem arī, atskaitot galotni, tas pats vārdiem «revolūcija» un «komunisms». Galotnēs viņi kaut ko nošņāc, it kā piktodamies par šiem vārdiem, bet kur no tiem spruksi? Šie vārdi visā pasaulē laiduši saknes, tie jāizrunā gribot negribot.

— Tā-ā-ā … Saki nu viens, tātad tu mācies! Bet kālab tev, Makar, šī valoda ievajadzējusies? — Razmjotnovs beidzot apjautājās.

Naguļnovs atbildēja ar pārākuma smīnu: /— Jocīgi tu vaicā, Andrjuha! Var pabrīnīties par tavu neattapību … Es taču esmu komunists, vai ne? Anglijā arī būs padomju vara? Tu māj ar galvu — tātad būs? Bet vai mums ir daudz krievu komunistu, kas prot angļu mēli? Skaidrs, ka maz. Bet angļu buržuji sagrābuši Indiju, gandrīz puspasaules un apspiež visādus melnos un tumšādainos. Kas tā par kārtību, jājautā? Nāks tur padomju vara, bet daudzi angļu komunisti neapjēgs, kāds ir šķiras ienaidnieks plikā veidā un, nebūdami pieraduši, nepratīs apieties ar to, kā nākas. Re, tad es lūgšu laist mani pie viņiem, pamācīt viņus, un, tā kā pratīšu viņu mēli, tad tūdaļ ķeršos vērsim pie ragiem: «Pie jums ir revoljušen? Komunistišjen? Lieciet, puiši, kapitālistus un ģenerāļus uz naga! Mēs Krievijā viņus, riebekļus, septiņpadsmitajā gadā aiz savas nevainības palaidām brīvestība, bet šie pēc tam sāka mums pie rīkles ķerjtīties. Lieciet viņus uz naga, lai neiznāktu ziepes un viss būtu olrait!» — Makars piepūta nāsis un pamirkšķināja Razmjotnovam. — Re, kālab man viņu mēle vajadzīga. Skaidrs? Es cauras naktis ne- gulēšu, pēdējo veselības kripatu zaudēšu, bet… — un, nošņarkstinājis ciešos, sīkos zobus, pabeidza: — Šo valodu izmācīšos! Angļu mēlē runāšu ar pasaules kontru bez kādas žēlošanas. Lai riebekļi jau iepriekš dreb! No Makara Naguļnova viņiem, khm . . . Tas viņiem nav vis kāds cits! No viņa žēlastības negaidi. «Vai esi sūcis asinis no savām angļu strādnieku šķiram, no indiešiem un dažādām citām apspiestām nācijām? Esi eksploatējis svešu darbu? Stājies, asiņainā odze, pie sienas!» Tā visa runāšana! Šos vārdus es vispirms, iemācīšos. Lai varētu tos pasacīt bez stomīšanās.

Viņi vēl kādu pusstundu parunājās par šo un to, tad Andrejs aizgāja, bet Naguļnovs atkal ierakās pašmācības grāmatā. Lēnām lūpas kustinādams, svīzdams un plati izliektās uzacis aiz piepūles raukdams, viņš nosēdēja līdz pustrijiem.

Otrā dienā Makars pamodās agri, izdzēra divas glāzes piena un aizgāja uz kolhoza zirgu stalli.

— Dod man kādu ņiprāku zirģeli, — viņš palūdza staļļa gaitniekam.

Tas izveda salnu zirdziņu ar nolaidenu muguru, kurš tika daudzināts par ļoti izturīgu un strauju, un apvai-

cajas:

—    Vai tālā ceļā d ies?

—          Uz rajonu. Pasaki Davidovam, ka es šodien ar tumsu būšu atpakaļ.

—   Vai jāšus turp?

—   Jā. Iznes seglus.

Makars apsegloja zirgu, noņēma tam apaušus, uzmeta greznus iemauktus, kas agrāk bija piederējuši Titokam, un ierastā veiklībā ielika kāju robotojā kāpslī. Zirdziņš tūlīt uzņēma strauju dejas riksi, bet vārtos pēkšņi paklupa, ar ceļgaliem pieskārās zemei, gandrīz pakrita, bet, kaut kā saslējies, žirgti uzlēca kājās.

—          Jāj atpakaļ, tā ir nelāga zīme, Naguļnova biedri! — sāņus pavirzīdamies, iesaucās pie vārtiem pienākušais vectēvs Ščukars.

Neko neatbildējis, Makars rikšiem no ciema izjāja uz olnīcu. Pie ciema padomes pārdesmit sieviešu uztraukti un skaļi par kaut ko tērgāja.

—          Vācieties pie malas, žagatas, citādi samīdīšu! — Makars jokodamies uzsauca.

Neko neteikdamas, sievas nogāja no ceļa, bet, kad viņš jau bija pājājis garām, Makars izdzirdēja aiz niknuma piesmakušu balsi:

—          Ka tikai tevi pašu, trejkārt nolādēto, nesamīda! Pielūko, auļosi, kamēr saauļosi…

Rajona komitejas biroja sēde sākās vienpadsmitos. Darba kārtībā bija rajona zemes nodaļas vadītāja Begliha ziņojums par sējas gaitu. pirmajā piecdienē. Bez biroja locekļiem bija vēl klāt rajona kontroles komisijas priekšsēdētājs Samohins un rajona prokurors.

— Dažādajos jautājumos būs runa par tevi, neaizej, — orgdaļas vadītājs Homutovs brīdināja Naguļnovu.

Pusstundu ilgo Begliha ziņojumu noklausījās sasprindzinātā, smagā klusuma. Rajonā vietumis vēl nebija sākuši sēt, lai gan augsne jau bija sagatavota; dažās ciema padomēs nebija pilnīgi atbērts sēklas fonds, Karaspēka ciema padomē bijušie kolhoznieki bija pievākuši gandrīz visu sēklas labību, Oļhovatskas kolhoza valde pati bija aizgājējiem sadalījusi sēklu. Referents sīki iztirzāja neapmierinošās sējas gaitas iemeslus un beigās sacīja:

—    Mūsu atpalicība sējas darbos, es pat sacītu, nevis atpalicība, bet stāvēšana uz vietas vienā un tai pašā sastinguma punktā, biedri, neapšaulj(§ajai rodas no tā, ka vairākās ciema padomēs kolhozi nodibinājušies vietējo darbinieku spaida rezultātā, dzenoties pēc uzpūstiem kolektivizācijas skaitļiem, un vietumis, kā jums visiem zināms, pat ar naganu rokā dzina kolhozā. Šie nestabilie kolhozi tagad izirst kā izskalota kleķa siena, tajos arī notiek tūļā- šanās, kad kolhoznieki nedodas tīrumos, bet, ja arī izbrauc, tad strādā, rokas nolaiduši.

Rajona komitejas sekretārs brīdinādams pieskandināja ar zīmuli pa karafes stikla aizbāzni:

—   Laiks notecējis!

—    Es tūlīt beidzu, biedri! Atjaujiet pakavēties pie secinājumiem: kā jau ziņoju, pēc rajona zemes nodajas datiem, pirmajā piecdienē rajonā apsēti tikai trīs simti astoņdesmit trīs hektāri. Uzskatu, ka nepieciešams nekavējoties mobilizēt visu rajona aktīvu un nosūtīt to uz kolhoziem. Manuprāt, visiem līdzekļiem jāattur kolhoznieki no izstāšanās, kolhozu valdēm un šūniņu sekretāriem jāuzliek par pienākumu diendienā veikt izskaidrošanas darbu kolhoznieku vidū, galveno vērību piegriežot plašai iepazīstināšanai ar … ar to, kādas priekšrocības valsts piešķir kolhoziem, jo daudzās vietās tas palicis pavisam neizskaidrots. Ļoti daudz kolhoznieku līdz šim laikam nezina, cik lieli kredīti piešķirti kolhoziem un visu citu. Bez tam iesniedzu piekšlikumu: steidzamības kārtā izskatīt jautājumu par tiem cilvēkiem, kas vainīgi par pārspīlējumiem, kuru dēļ mēs nevaram ķerties pie sējas un kurus saskaņā ar CK četrpadsmitā marta lēmumu jāatlaiž no darba. Es ierosinu steidzīgi izskatīt šo jautājumu un viņus visus saukt pie stingras partijas atbildības. Es beidzu.

—       Vai par Begliha referātu kāds izsacīsies? — rajona komitejas sekretārs apjautājās, pārlaizdams klātesošajiem skatienu un tīšām izvairīdamies no Naguļnova acīm.

—    Ko tur runāt, aina skaidra, — nopūtās viens no biroja locekļiem, rajona milicijas priekšnieks, drukns, nemitīgi svīstošs spēcīgs vīrs ar kareivisku stāju un daudzām rētām uz spīdīga, noskūtā galvaskausa.

—    Ņemsim mūsu lēmumam par pamatu Bcglilia secinājumus, vai ne? — sekretārs apvaicājās.

—   Protams.

—    Bet tagad par Naguļnovu. — Sekretārs pirmo reizi sēdes laikā paskatījās uz Makaru, dažas sekundes ielūkodamies viņā ar klīsto^L izvairīgu skatienu. — Jums ir zināms, ka viņš, būdamspDārdu Gravas ciema partijas šūniņas sekretārs, izdarījis virkni smagu noziegumu pret partiju. Pretēji rajona komitejas norādījumiem viņš ieturēja kreisā novirziena līniju kolektivizācijas un sēklas fonda atbēršanas laikā. Viņš ar naganu piekāva kādu vidējo zemnieku, viensētnieku, ieslodzīja kolhozniekus neapkurinātā telpā. Biedrs Samohins pats aizbrauca uz Dārdu Gravas ciemu, izmeklēja šo lietu un atklāja, ka Naguļnovs brēcošā kārtā pārkāpis revolucionāro likumību, kaitnieciski izkropļojot partijas līniju. Dosim vārdu Samohinam. Ziņo birojam, biedri Samohin, ko tu konstatēji attiecībā uz Naguļnova noziedzīgo darbību. — Sekretārs aizklāja acis ar pietūkušiem plakstiem un smagi atbalstījās uz elkoņa.

Naguļnovs jau kopš ierašanās rajona komitejā saprata, ka viņam klāsies slikti un žēlastības nav ko gaidīt. Rajona komitejas sekretārs neparasti vēsi bija sasveicinājies ar viņu un, acīm redzot, lai izvairītos no sarunas, tūlīt griezies ar kādu jautājumu pie rajona izpildu komitejas priekšsēdētāja.

—   Kā ir ar manu lietu, Korčžinski? — Makars tam bikli bija apjautājies.

—    Birojs spriedīs, — tas nelabprāt atbildēja.

Un arī visi pārējie izvairījās no Makara vaicājošām acīm, negāja viņam tuvumā. Jautājums par viņu droši vien bija jau iepriekš izlemts; vienīgi milicijas priekšnieks Balabins līdzjūtīgi uzsmaidīja Makaram, cieši pa- spiezdams viņa roku;

—    Saturies, Naguļnov! Kas tur liels, nogrēkojies, šo 1o saputroji un ievārīji ziepes, politiski mēs taču neesam diez cik rūdīti. Vīri ar gudrākām galvām nekā tu arī kļūdījušies. — Viņš grozīja savu apaļo, stingro, kā upes olis gludo un kailo galvu, slaucīja sviedrus no īsā, sarkanā kakla un ar nožēlu šmakstināja biezās lūpas. .

Atžirgušais Makars lūkojās pilnasinīga sārtuma pieplū- dušajā Balabina sejā un pateicīgi pasmaidīja, apzinādamies, ka šis puisis redz viņam cauri, saprot viņu un jūt līdzi. «Iegriezīs man stingro rājienu, nometīs no sekretāra amata,» Makars domāja, uzmezdams Samohinam satrauktus skatienus. Šis mazais, platpierainais cilvēks, kas necieta laulības šķiršanu, radīja viņam visvairāk bažu. Un, kad Samohins izvilka no portfeļļ. pabiezus aktu vākus, Nagujnovam sāpīgi sirdī iedūrās*^satraukuma dzelonis. Dobjā zvanoņā viņam sāka dauzīties sirds, galvā iešalca asinis, iekvēlojās deniņi, viegls, reibinošs nelabums iesprūda kaklā. Tā viņš vienmēr jutās īsi pirms lēkmes. «Tikai ne tagad!» viņš iekšēji nodrebēja, ieklausīdamies Samohina gausajā runā.

—    Rajona komitejas un rajona kontroles komisijas uzdevumā es izmeklēju šo lietu. Noklaušinājis pašu Naguļ- novu, no viņa rīcības cietušos Dārdu Gravas ciema kolhozniekus un viensētniekus, kā arī uz liecinieku izteicienu pamata esmu izdibinājis sekojošo: biedrs Naguļnovs, neapšaubāmi, nav attaisnojis partijas uzticību un ar savu rīcību nodarījis tai milzīgu ļaunumu. Tā, piemēram, kolektivizācijas laikā, februāra mēnesī, viņš staigājis pa sētām un, piedraudēdams ar naganu, spiedis iestāties kolhozā. Šādā veidā viņš, kā saka, «iesaistījis» kolhozā septiņus vidējos zemniekus. To nenoliedz arī pats Naguļnovs . ..

—   Tie bija iesīkstējuši baltgvardi! — aizsmakušā balsī ierunājās Naguļnovs, pieceldamies 110 krēsla.

—   Es tev neesmu devis vārdu. Ievēro kārtību! — sekretārs viņu bargi pārtrauca.

—    … Pēc tam sēklas fonda atbēršanas laikā viņš līdz nesamaņai ar naganu piekāvis kādu vidējo zemnieku — viensētnieku, un tas viss noticis klātesošo kolhoznieku un ciema padomes dežurantu acu priekšā. Piekāvis par to, ka šis zemnieks atsacījies nekavējoties atvest sēklas labību …

—    Kauna lieta! — prokurors noteica skaļā balsī.

Naguļnovs ar delnu paberzēja kaklu, nobālēja, taču

nocietās.

—   Šajā pašā naktī viņš, biedri, gluži kā tiesas pristavs aukstā istabā ieslodzījis trīs kolhozniekus un noturējis tur visa nakti, turklāt piedraudējis viņiem ar naganu par atteikšanos nekavējoties atvest sēklas labību.

—    Es viņiem nedraudēju …

—    Es saku tā, kā viņi man stāstīja, biedri Naguļnov, un lūdzu mani nepārtraukt! Pēc viņa pieprasījuma budžos ieskaitīts un izsūtīts vidējais zemnieks Gajevs, kas šādai rīcībai nemaz nebija pakļaujams, jo mantības ziņā nekādā gadījumā nebija pieskaitāms pie budžiem, bet tā izdarījās ar Gajevu pēc Naguļnova ierosinājuma par to, ka tūkstoš deviņi simti divdesmit astotajā gadā Gajevam bijis kalps. Taču kas tas par kalptf? Tā, biedri, bijusi labības novākšanas laikā uz mēnesi nolīgta meitene nojaašu ciema, un Gajevs to pieņēmis tikai tādēļ, ka viņa cfcls tūkstoš deviņi simti divdesmit septītā gada rudenī iesaukts Sarkanajā Armijā un Gajevs, kuram daudz bērnu, viens nav ticis galā. Padomju likumi šādu algota darbaspēka izlietošanu neaizliedz. Gajevs šo kalponi bija pieņēmis pēc līguma noslēgšanas ar laukstrādnieku komiteju, arī algu viņš tai samaksājis pilnā apmērā, es šo faktu pārbaudīju. Bez tam Naguļnovs piekopj nekārtīgu dzimumdzīvi, arī tas ir svarīgi partijas biedra raksturošanai. Naguļnovs ir šķīries no sievas, faktiski pat nav šķīries, bet izdzinis viņu no mājas, izdzinis kā suni — un tikai uz tā pamata, ka viņa ļāvusi kādam ciema puisim ap sevi lakstoties. Vārdu sakot, izmantojis baumas un padzinis, lai atraisītu sev rokas. Kādu dzimumdzīvi viņš tagad piekopj, man nav zināms, bet visi fakti norāda, biedri, uz to, ka viņš nododas vienkārši izvirtībai. Kāpēc viņam citādi būtu vajadzējis padzīt no mājām sievu? Naguļnova dzīvokļa saimniece man stāstīja, ka viņš katru dienu ļoti vēlu pārrodas mājās, kur viņš uzturas, saimniecei nav zināms, bet mēs, biedri, gan zinām, kur viņš var uzturēties. Mēs neesam mazi bērni un zinām, kur mēdz uzturēties cilvēks, kas padzinis no mājām sievu un meklē izpriecu sieviešu nomaiņā … Mēs zinām! Lūk, biedri, tā ir īsa uzskaite tiem varoņdarbiem (šeit savā apsūdzības runā Samohins kodīgi pavīpsnāja), kurus īsā laikā paguvis veikt bēdīgi slavenais šūniņas sekretārs Naguļnovs. Pie kā tas novedis? Un kādas ir šo pārkāpumu saknes? Seit tieši jāsaka: tas nav «panākumu reibonis», kā ģeniāli izteicies mūsu vadonis biedrs Staļins, bet gan — tiešs kreisais izlēciens, uzbrukums partijas ģenerāllīnijai. Naguļnovs, piemēram, ne tikai bija sagudrojis ekspropriēt vidējos zemniekus un ar naganu rokās dzīt kolhozā, bet ari panācis, lai pieņemtu lēmumu, ka kopīpašumā ieskaitāmi mājputni, visi sīklopi un piena dzīvnieki. Pēc dažu kolhoznieku izteicieniem, viņš arī mēģinājis kolhozā radīt tādu disciplīnu, kādas nav bijis pat Nikolaja Asiņainā laikā.

—   Par putniem un lopiem nebija rajona komitejas direktīvas, — Naguļnovs klusām ierunājās.

Viņš jau stāvēja, izslējies visā augumā, kreiso roku drudžaini pie krūtīm piespiedis.

—    Nē, atvaino! — sekretārs iesvilās. — Rajona komiteja deva norādījumus. Neuzvel savu vainu citiem! Ir arteļa statūti, un tu neesi zīdainis, lai tos nesaprastu.

—    … Dārdu Gravas ciema kolhozā apspiež paškritiku, — Samohins turpināja. — Naguļnovs piekopj teroru, neļauj nevienam ne vārda bilst. Viņš neveic izskaidrošanas darbu, bet kliedz uz zemesrūķiem, spārdās ar kājām, draud ar ieroci. Tāpēc arī Dārdu Gravas ciema kolhozā valda juceklis. Pašreiz tur masveidā cilvēki izstājas no kolhoza, sēja tikko uzsākta, un noteikti ar to netiks galā. Rajona kontroles komisija, kuras uzdevums ir iztīrīt partiju no visiem izkurtējušiem elementiem, no visādu nokrāsu oportūnisliem, kas mūs traucē lielajā celtniecības darbā, bez šaubām, izdarīs savus secinājumus par Naguļ- novu.

—   Tas ir viss? — sekretārs jautāja.

—    Jā.

—    Dosim vārdu Naguļnovam. Lai pastāsta, kā viņš nonācis tik tālu. Runā, Naguļnov!

Negantais niknums, kas Samohina runas beigās kā liesma bija pārņēmis Makaru, pēkšņi bez pēdām izgaisa, to nomainīja nedrošība un bailes. «Ko gan ar mani dara? Kā tā var? Grib mani nobendēt!» ejot pie galda, viņam apjukumā uz mirkli iešāvās prātā. No sīvajiem iebildumiem, ko viņš bija sagatavojis Samohina runas laikā, nekas nebija palicis pāri. Galvā pletās tukšums, prātā nebija pat neviena piemērota vārda. Ar Makaru notika kaut kas neparasts…

—   Es, biedri, esmu partijā kopš revolūcijas laikiem … Biju Sarkanajā Armijā …

—   Tas viss mums zināms. Tuvāk lietai! — sekretārs nepacietīgi viņu pārtrauca.

—   Es visās frontēs kāvos ar baltajiem … Arī Pirmajā jātnieku armijā … Man iedeva ordeni…

—    Runā taču par lietu!

—    Vai tad tas nav par lietu?

—    Neizlokies, Naguļnov! Uz nopelniem tagad nav ko atsaukties! — pārtrauca rajona izpildu komitejas priekšsēdētājs.

—    Ļaujiet jel biedram runāt! Ko jūs bāžat viņam muti ciet? — sašutis iesaucās Balabins, un viņa spīdošā, apaļā, plikā galvas virsa acumirklī pārklājās ar iezilganu triekas sārtumu.

—    Lai runā konkrēti!

Naguļnovs stāvēja vēl tāpat, kreiso roku no krūtīm nenoņēmis, bet labā lēnām sniedzās pie kakla, kas bija izkaltis durstīgi sauss. Viņš kļuva aizvien bālāks un ar pūlēm turpināja:

—    Ļaujiet man pasacīt. Es taču neesmu ienaidnieks, kālab ar mani tā? Esmu armijā ievainots … Pie Kostornajas dabūju kontūziju… Ar smago lādiņu no dižgabala … — un apklusa, ar nomelnējušām lūpām gārdzoši gaisu ievilkdams.

Balabins steigšus iešļāca no karafes ūdeni un pasniedza glāzi Naguļnovam, uz viņu nelūkodamies.

Korčžinskis paskatījās uz Naguļnovu un aši novērsa acis: Naguļnova roka, kas žņaudza glāzes malas, nevaldāmi drebēja.

Klusumā bija skaidri dzirdams, kā smalki džinkstēja stikls, atsizdamies pret Makara zobiem.

—   Tu neuztraucies taču, runā! — īdzīgi noteica Balabins.

Korčžinskis saviebās. Sirdī iezagās, nelūgts žēlums, bet viņš saņēmās. Sekretārs bija cieši pārliecināts, ka Naguļnovs ir partijai kaitīgs un to vajag ne tikai atbrīvot no darba, bet arī izslēgt no partijas. Šādās domās bija visi, vienīgi Balabins ne.

Makars vienā paņēmienā izdzēra glāzi un, elpu atvilcis, sāka runāt:

—    Es atzīstu to, ko Samohins teica. Taisnība, es to esmu ievārījis. Bet ne tālab, ka būtu gribējis partijai uzbrukt. Te Samohins melo. Viņš melo kā suns arī par manu izvirtību. Blēņas! Es no meitiešiem izvairos, man tie nav vajadzīgi . ..

—    Tāpēc tu arī sievu padzini? — ņirdzīgi ievaicājās orgdaļas vadītājs Homutovs.

—         Jā, tieši tāpēc, — Makars nopietni atbildēja. — Bet visu to es darīju … Es gribēju revolūci jas labad. Varbūt esmu rīkojies aplam … Es nezinu. Jūs esat vairāk skoloti par mani. Jūs esat kursos mācījušies un labāk apjēdzat. Savu vainu es negribu samazināt. Spriediet, kā redzat! Tikai vienu lūdzu saprast… — Makaram atkal pietrūka elpas, viņš aprāvās pusvārdā un brīdi klusēja. — Saprotiet, brālīši, ka tas man iznācis bez ļauna nodoma pret partiju. Bet Baņņiku es piekāvu tādēļ, ka viņš par partiju ņirgājās un gribēja sēklas labību izēdināt cūkām…

—    Stāsti vien! — izsmējīgi iebilda Samohins.

—    Es stāstu, kā bija. Vēl šobrīd nožēloju, ka šim Baņ- ņikam neizpūtu dzīvību. Vairāk man nav ko teikt.

Korčžinskis izslējās, krēsls zem viņa iečīkstējās. Viņš gribēja ātrāk izbeigt šo grūto lielu un steidzīgi ierunājās:

—    Tātad, biedri, viss skaidrs. Naguļnovs pats atzīstas. Kaut arī sīkumos viņš mēģina izlocīties, taisnojas, tomēr šī taisnošanās skan nepārliecinoši. Katrs, ko nākas pie- žmiegt, pūlas daļu vainas novelt no sevis vai uzgrūst atbildību citiem … Es uzskatu, ka Naguļnovs kā ļaunprātīgs partijas līnijas pārkāpējs kolhozu dibināšanā, kā komunists, kas sadzīves jautājumos izvirtis, no partijas rindām jā-iz-slēdz. Mēs neņemsim vērā Naguļnova kādreizējos nopelnus, tie ir pagātnes etaps. Mums viņš jāsoda citiem par pamācību. Visus, kas mēģina partijai kaitēt un novirzīt to pa kreisi vai pa labi, mēs bez žēlastības sadragāsim. Pret tādiem kā Naguļnovs nevar aprobežoties ar puslī- dzekļiem. Mēs jau ta pietiekami ilgi esam ar viņu auklējušies. Jau pagājušo gadu zemes kopapstrādāšanas sabiedrību organizēšanas laikā viņš vilka pa kreisi, jau toreiz es viņu brīdināju. Ja negribēja paklausīt, tad lai tagad vaino pats sevi. NobalsofeimV.Kas ir par to, lai Naguļnovu izslēgtu no partijas? Balso, protams, tikai biroja locekļi. Tā, četri tātad? Tu esi pretim, biedri Balabin?

Balabins zvēla pa galdu. Deniņos viņam pietūka rež- ģains vēnu tīkliņš.

—    Es ne tikai esmu pretim, bet kategoriski iebilstu! Tas ir pašā saknē aplams lēmums.

—   Tu vari palikt pie savām īpašām domām, — Korčžinskis salti sacīja.

—    Nē, atļauj man pasacīt!

—   Tagad par vēlu runāt, Balabin. Lēmums par Naguļnova izslēgšanu pieņemts ar balsu vairākumu.

—          Tā ir ierēdnieciska izturēšanās pret cilvēku! At-vai- no-jiet, to es tā neatstāšu! Es rakstīšu apgabala komitejai. Izslēgt vecu partijas biedru, kam Sarkanā Karoga ordenis .. . Vai jūs prātu esat izdzīvojuši, biedri? It kā citu soda mēru nebūtu!

—    Par to nav ko diskutēt. Ir taču jau nobalsots.

—    Par tādu balsošanu jāgāž pa purnu! … — Balabina balss izskanēja spiedzīgā falsetā, viņa druknais kakls tā uzbilda, ka likās, ja tam viegli pieskartos, no pirksta apakšas ar strūklu izšļāktos atbrīvotās asinis.

—    Nu, par purniem tu lēnāk, — lišķīgi un ļauni ierunājās orgdaļas vadītājs Homutovs. — Pie kārtības mēs varam saukt arī tevi. Seit nav milicijas nodaļa, bet rajona komiteja.

—    To es bez tevis zinu. Bet kāpēc jūs neļaujat man

runāt?

—    Tāpēc, ka es to uzskatu par nevajadzīgu! — Korčžinskis iesvilās un, tāpat kā Balabins, pietvīka, un ar rokām sažņaudza krēsla malas. — Es šeit esmu rajona komi- jas sekretārs. Es tev ņemu vārdu, ja gribas runāt — ej ārā uz lievenēm!

—    Balabin, netrako! Ko tu plosies? Lūdzu, aizraksti savas domas novada komitejai, bet kā tad tagad iznāk — ir jau nobalsots, bet tu pēc kautiņa sāc vicināt dūres, — rajona izpildkomitejas priekšsēdētājs pūlējās nomierināt milicijas priekšnieku.

Viņš satvēra Balabinu pie formas virskrekla piedurknes un aizveda kaktā, pusbalsī kaut ko skaidrodams.

Pa to laiku Korčžinskis, ko bija nokaitinājusi sadursme ar Balabinu, no pietūkušo plakstu apakšas palūkojās uz Makaru ar ļauni zibsnījošām ačelēm un jau neslēptā naidā sacīja:

—    Runas izbeigtas, Naguļnov! Ar biroja lēmumu tu esi izslēgts no mūsu rindām. Tādi mums partijā nav vajadzīgi. Dod šurp biedra karti! — un ar rūsganām spalvam apaugušu roku noplakšķināja pa galda virsu.

Naguļnovs kļuva bāls kā mironis, Viņu sāka kratīt stipri drebuļi, bet balss bija gandrīz nedzirdama, kad viņš ierunājās:

—    Biedra karti es neatdošu.

—    Piespiedīsim atdot.

—    Brauc uz novada komiteju, Naguļnov! — Balabins iekliedzās no kakta un, pusvārdā aprāvis sarunu ar rajona izpildkomitejas priekšsēdētāju, izgāja, ar briesmīgu blīkšķi aizcirzdams durvis.

—    Biedra karti es tev neatdošu! … — Makars atkārtoja. Balss viņam bija kļuvusi stingrāka, no pieres un kaulainajiem vaigiem lēnām izzuda zilganais bālums.

Un partijai es vēl būšu vajadzīgs . . . Un man bez partijas nav dzīvošanas! Bet tev es nepadodos! … Re, kur man biedra karte, krūšu kabatā… Pamēģini atņemt! Rīkli pārraušu! …

—   Sākas traģiskais cēliens! — Prokurors paraustīja plecus. — Tu tikai bez histērijas! …

Nepiegriezdams vērības viņa vārdiem, Makars skatījās uz Korčžinski un runāja lēnām, it kā pārdomās:

—    Kur lai es bez partijas palieku? Un kālab? Nē, biedra karti es neatdošu! Visu savu dzīvi esmu ielicis . .. visu dzīvi … — un pēkšņi vecišķā nevarībā bez jēgas sarosījās, sāka rokām grābstīties pa galdu un, vārdos pīda- mies, aši un neskaidri murmināja: — Tad jau tu mani labāk … pavēli puišiem … Mani tad pie sienas … Nekas cits neatliek… Manai dzīvošanai tagadiņ nav jēgas, izslēdziet arī no tās … Iznāk tā, kamēr Krancis rēja, bija noderīgs … kļuva vecs — padzina mežā …

Makara seja bija stinga kā ģipša maska, tikai lūpas drebēja un raustījās, bet, sakot pēdējos vārdus, no nekustīgajām acīm viņam pirmo reizi, kamēr viņš bija pieaudzis cilvēks, straumēm saka līt asaras. Tās aumaļām plūda pār vaigiem un sakrājās sen neskūtās bārdas asajos rugājos, melniem lāsumiņiem izraibinādamas virs krūtīm kreklu.

—   Pietiek! Ar to nebūs līdzēts, biedri! — Sekretārs īgni saviebās.

—    Tu man neesi biedrs! — Naguļnovs iekliedzās. — Tu esi meža zvērs! Un jūs visi šeit esat indīgas odzes! Varu sagrābuši savās rokās! Iemācījušies glumi runāt! Ko tu, Homutov, ņirdz kā m … Par manām asarām smejies? Tu!1 , . . Divdesmit pirmajā gadā, kad Fomins ar savu bandu siroja pa novadu, tu atnāci novada komitejā, atceries? Atceries, kuņas aste? . .. Atnāci un atdevi partijas biedra karti, sacīji, ka nodarbošoties ar lauksaimniecību . .. No Fomina nobijies. Tāpēc arī aizmeti biedra karti . . . Bet pēc tam atkal ielavījies partijā kā gļotains gliemis akmeņos! … Un tagadiņ tu balso pret mani? Un ņirgājies par manām nāves bēdām?

—    Pietiks, Naguļnov, nebļausties, lūdzams! Mums taču vēl ir citi jautājumi, — neapmulsdams un tāpat vēl aizvien slēpdams smīniņu zem tumšajām ūsām, samierinoši sacīja melnīgsnējais, skaistais Homutovs.

—   Ar jums pietiks, bet es savu taisnību atradīšu! Braukšu uz CK!

—    Re-re! Brauc! Tur visu vienā mirklī izšķirs. Jau sen tevi tur gaida … — Homutovs pasmaidīja.

Makars gausi gāja uz durvju pusi, atsitās ar deniņiem pret palodu, ievaidējās. Pēdējais dusmu uzliesmojums bija viņu galīgi salauzis. Neko nedomādams un nejuz- dams, viņš aizgāja līdz vārtiem, atraisīja pie sētas piesieto zirgu un nez kāpēc veda to aiz pavadas. Izejot no staņicas, gribē ja uzsēsties zirgam mugurā, bet nevarēja: četras reizes pacēla kāju līdz kāpslim, bet sagrīļojās kā noreibis un palaida vaļā seglu loku.

Pie pēdējās mājeles uz paviļas sēdēja sirms, bet pēc izskata žirgts večuks. No apdrupušā kazaku cepures naga apakšas viņš vērīgi noraudzījās, kā Makars mēģina uzkāpt zirgā, tad uzmundrinoši pasmaidīja.

—    Ir gan ērglis! Saule vēl debess vidū, bet viņš jau nejaudā kāju pacelt. Kādam gadījienam par godu rīta pusē tā piesūcies? Vai tad šodien kādi svētki?

—    Svētki, vectēv Fedot, svētki! — viņam atsaucās kaimiņš, nolūkodamies pāri zedeņiem. — Šodien Sīmaņi — sivmanīši, krusta gājiens pa krogiem.

—    Tā jau es raugos, — večukiņš pasmaidīja, — kad skurbulis galvā, spēciņš kā spalva. Palūk, kā viņš nopūlas ap segliem! Turies, kazaciņ!

Makars nošņarkstinaja zobus un, kolīdz ar zābaka purnu pieskārās kāpslim, kā putns ielidoja seglos.

33. nodaļa

Sās dienas rītā Dārdu Gravā no Kraujas ciema iebrauca divdesmit trīs kolhoza pajūgi. Pie vējenēm tos sastapa Baņņiks. Uzmetis plecos apaušus, viņš gāja meklēt stepē ķēvi. Priekšējais pajūgs piebrauca viņam klāt.

—    Būsiet veseli, pilsoņi kazaciņi!

—     Paldies dievam, — atbildēja ražens melnbārdis kazaks, kas turēja grožos zirgus ar strupi apcirptām astēm.

—    No kurienes šie pajūgi?

—    No Kraujas ciema.

—          Kālab jūsu zirgi bez astēm? Kāpēc esat .lopiņus tā izķēmojuši?

—          Tpiū, stāvi! Maitas gabals! Aste nocirpta, bet vēl dižojas . . . Kālab astes strupas, tu jautā? Nogrieza kroņa vajadzībām. Pilsētnieku meitieši ar astēm mušas atgaiņās … Vai nav ko uzpīpēt, labais cilvēk? Pacienā, mums ir tabakas bads. — Kazaks nolēca no bričkas.

Pakaļējie pajūgi apstājās. Baņņiks jau nožēloja, ka bija ielaidies sarunā. Ar nepatiku viņš izvilka tabakas maku, skatīdamies, ka nāk šurp vēl cilvēki pieci, pa,ceļam saplēsdami strēmelēs avīzi, lai uztītu smēķus.

—          Nosmēķēsiet jūs mani… — paskopais Baņņiks no- krekšķējās.

—           Tagad — kolhozs, vai tu to nezini? Visai mantai jābūt kopīgai, — bārdainis stingri noteica un gluži kā no sava tabakas maka izvilka krietnu šķipsnu pašaudzētās.

Sapīpēja. Baņņiks steidzīgi iegrūda tabakas maku bikšu kabatā, ar nicīgu žēlumu nolūkodamies uz zirgu astēm, kas bija apcirptas gandrīz līdz pašam stumbenim. Asinskārās pavasara mušas mocīja zirgus, sēdās uz sviedrainajam pātagu cirtienu švīkām un saku noberztajiem kakliem. Zirgi pēc paraduma vicināja astes, pūlēdamies atvairit mušas, bet strupie, astrus zaudējušie, izķēmotie stumbeņi nespēja palīdzēt.

—          Uz kuru pusi viņš ar asti rāda? — Baņņiks dzēlīgi ievaicājās.

—   Turpat vien, uz kolhozu. Bet vai pie jums nenocirpa?

—    Ciipt jau cirpa, bet tikai līdz divi veršokiem.

—          Pie mums ciema padomes priekšsēdētājs bija tādu rīkojumu devis, prēmijas saņēma, bet sāksies karstais darba laiks — zirgiem gals klāt. Nu, braucam! Tencinu par tabaciņu. Uzpīpēju — un sirds tūdaļ kļuva vieglāka, citādi visu ceļu bez tabakas šķendējos.

—    Uz kurieni jūs braukdami?

—    Uz Dārdu Gravas ciemu.

—   Tātad pie mums. Bet kādā vajadzēšanā?

—    Pēc sēklas.

—    Kā … Kā tas iznāk?

—          Rajonā pavēlēja saņemt pie jums sēklas fondu — četri simti trīsdesmit pudu. Nu, kusties!

—          Es jau to noģidu! — Baņņiks iesaucās. Pavadu vicinādams, viņš skriešus devās uz ciemu.

Kraujinieku pajūgi vēl nebija paguvuši aizbraukt līdz kolhoza valdei, kad jau puse ciematnieku zināja, ka atbraucēji ieradušies pēc sēklas fonda. Skraidīdams no sētas uz sētu, Baņņiks nebija žēlojis kājas.

Vispirms šķērscelēs sapulcējās sievas, sāka tarkšķēt un klaigāt kā izbiedēts irbju bars.

—    Mūsu labību ved projām, ļautiņi mīļie!

—    Nebūs ar ko zemīti apsēt!

-— Ak tu bēdu dieniņa!

—          Labi ļaudis jau teica, ka nevajadzēja bērt kopējās klētīs…

—    Būtu jel kazaki mums paklausījuši!

—    Jāskrien, jāpasaka kazakiem, lai nedod labību!

—           Mēs pašas nedosim! Eima sievelītes, uz klētīm! Ņemsim mietus un nelaidīsim viņus pie atslēgām!

Tad parādījās kazaki. Un viņu starpā sākās tādas pašas runas. Iedami no vienas šķērsceles ūz otru, no ielas uz ielu, viņi sapulcējās prāvā barā un devās uz klētīm.

Pa to laiku Davidovs bija izlasījis Kraujas ciematnieku atvesto rajona laukkopības apvienības valdes priekšsēdētāja rīkojumu.

«Biedri Davidov,» Lupelovs rakstīja, «Tev apcirkņos ir vēl 73 centneru kviešu, kas labības sagādē palikuši neizvesti. Uzaicinu Tevi izsniegt šos kviešus (visus 73 centnerus) Kraujas kolhozam. Viņiem trūkst sēklas materiāla. Ar labības apvienības kantori es šo jautājumu esmu saskaņojis.»

Davidovs izlasīja un deva rīkojumu izsniegt labību. Kraujas ciematnieki no kolhoza valdes sētas brauca uz klētīm, bet tur viņiem ceļu aizsprostoja ļaužu bars. Ap divi simti sieviešu un kazaku ielenca pajūgus.

—    Uz kurieni braucat?

—    Pēc mūsu labības? Kāds sātans jūs atnesis!

—    Grieziet atpakaļ!

—    Nedosim!

Djomka Ušakovs aizskrēja pēc Davidova. Tas teciņus atjoza uz klētīm.

—    Kas šeit notiek, pilsoņi? Kāpēc esat sapulcējušies?

—          Kālab tu mūsu labību atdāvā krauj i niekiem? Vai mēs to viņiem atbērām?

—    Kas tev, Davidov, tādas tiesības devis?

—   Bet ko mēs sēsim?

Davidovs pakāpās tuvākās klēts nojumē un mierīgi paskaidroja, ka viņš pēc rajona laukkopības apvienības rīkojuma dod nevis sēklas labību, bet to, kas palikusi pari no sagādes.

—    Jūs, pilsoņi, neraizējieties, jūsu labību neviens neaiztiks. Taču jums nevajadzētu tā bez darba slaistīties apkārt un grauzt sauleņu sēklas, brauciet labāk uz lauku. Neaizmirstiet, ka brigadieri atzīmē tos, kas nav ieradušies darbā. Kas nestrādās, to sodīsim.

Daļa kazaku aizgāja no ceļa. Davidova paziņojuma nomierināti, daudzi devās uz lauku. Klētnieks sāka izsniegt kraujiniekiem labību. Davidovs atgriezās kolhoza valdē. Bet pēc kādas pusstundas sievām, kas vēl arvien dežurēja pie klēts, noskaņojums pēkšņi mainījās. To bija panācis Jakovs Lukičs, vairākiem kazakiem pačukstot:

—   Davidovs melo! Ved prom sēklas labību! Kolhozam būs ko sēt, bet viensētnieku atbērto labību atdod Kraujas ciema kolhozam.

Sievas kļuva nemierīgas. Baņņiks, Demids Mēmiķis, Doņeckovu vectēvs un vēl kādi trīsdesmit kazaki, savā starpā aprunājušies, piegāja pie svariem.

—   Mēs nedodam labību! — Doņeckovs paziņoja visu vārdā.

—    Tev neprasīs! — Djomka Ušakovs atcirta.

Viņu starpā sākās ķīviņš. Kraujinieki nostājās Djomkas pusē. Tas pats melnbārdis kazaks, kuru Baņņiks ganīk- lās bija pacienājis ar tabaku, piecēlās bričkā visā augumā, minūtes piecas neganti lamājās, bet pēc tam sāka kliegt:

—    Ko jūs valdīšanu graujat? Kālab mūs trenkājat? Mēs viskarstākajā darba laikā atkūlāmies četrdesmit verstis, bet jūs aizturat valsts labību. Čeka pēc jums raud sūrām asarām. Jūs, diedelniekus, Solovkos vajag ietupināt! Kā suņi uz siena gabanas — paši nerijat, bet citiem arī neļaujat! Kālab jūs nebraucat uz lauka? Svētki jums, vai?

—    Bet kas tev vajadzīgs? Bārda knieš? Pakasīsim! … To mēs tūdaļ varam! — bļāva Beshļebnovs Akims, Jaunākais, piedurknes atrotīdams un spraukdamies uz bričkas pusi.

Bārdainais kraujinieku kazaks nolēca no bričkas. Viņš neatrotīja sava izbalējušā, brūnā krekla piedurknes, bet

sagaidīja Akimu Jaunāko ar tik prasmīgu un sparīgu zvēlienu pa žokli, ka Akims pāris asu lidoja, ar muguru cilvēkus grūstīdams un vēcinādams rokas kā vējeņu spārnus.

Sakās kautiņš, kāds Dārdu Gravas ciemā sen nebija pieredzēts. Kraujiniekus pamatīgi notēsa, un viņi, sasisti līdz asinīm, pameta maisus ar labību, saklupa bričkās un, uzšāvuši zirgiem, izlauzās cauri spiedzošo sieviešu pūlim un aizauļoja.

Kopš šā brīža Dārdu Gravas ciems iekļuva nemieru vērpetēs. Djomkam Ušakovam gribēja atņemt atslēgas, lai tiktu klētīs, kur glabājās sēklas labība, taču at jautīgais Djomka pa kautiņa laiku bija aizšmaucis no pūļa un atskrējis uz valdi.

—           Kur lai grūž atslēgas, biedri Davidov? Mūsējie sit kraujiniekus, bet tūdaļ, acīm redzot, ņems arī mūs priekšā.

—    Dod atslēgas man, — Davidovs mierīgi sacīja.

Viņš paņēma atslēgas, ielika tās kabatā un devās uz klētīm. Pa šo laiku sievas jau bija paguvušas izvilkt no ciema padomes Andreju Razmjotnovu, uzmācīgi klaigādamas:

—    Atklāj mītiņu!

—           Sievelītes! Krustmāmiņas! Māmulītes! Ķepainītes manas! Nav tagad mītiņu laiks! Jāsēj, nevis jāmītiņo! Kālab jums mītiņa ievajadzējies? Tas ir karavīru vārds. Iekams to izrunā, jānokvern gadiņi trīs ierakumos. Jāiziet karš, utis jāpabaro, tikai tad var runāt par mītiņu! — Razmjotnovs mēģināja apvaldīt sievas.

Bet meitieši viņā neklausījās; ieķērušās biksēs, krekla piedurknēs un stērbelēs, viņas vilkšus rāva sadrūmušo Andreju uz skolu un kliedza:

—    Negribam ierakumos!

—    Negribam iet karā!

—    Atklāj mītiņu, citādi pašas atklāsim!

—          Tu muldies, maitas gabals, ka nevar! Tu esi priekšsēdētājs! Tev brīv!

Andrejs atgrūda sievas, aizbāza ausis un, pūlēdamies tās pārkliegt, bļāva:

—          Apklustiet, nolādētās! Atkāpieties drusciņ! Kādās būšanās jums mītiņš vajadzīgs?

—    Sēklas būšanās! Par labību runāsim ar jums!

.. . Galu galā Razmjotnovs bija spiests paziņot:

—    Uzskatu sapulci par atklātu.

—          Dodiet vardu, — pieprasīja atraitne Jekaterina Padauza.

—    Tad runā jel, velna mātīte! . ..

—           Tu te nevelnojies, priekšsēdētāj! Citādi tev parādīšu tādu velnu . .. Kas jums atļāvis mūsu labībiņu iztirgot? Kas devis rīkojumu atdot to kraujiniekiem un kādā vajadzēšanā? — Padauza, rokas sānos iespriedusi, izgorījās, atbildi gaidīdama.

Andrejs atgaiņā jās no viņas kā no uzmācīgas mušas.

—           Davidovs jums autoritatīvi paskaidroja. Un es sapulci atklāju nevis šo muļķību pēc, bet tālab … — Andrejs atvilka elpu, — ka ar visiem mūsu spēkiem, dārgie pilsoņi, jāuzbrūk suslikiem …

Manevrs Andrejam neizdevās.

—    Kas par suslikiem!

—    Nav laika ar suslikiem noņemties!

—    Labību atdodiet! …

—           Muldoņa, kauču tu uz eža uzsēstos! Suslikus atradis! Bet ko tu par labību teiksi?

—    Par labību nav ko runāt!

—     A-ā, nav ko runāt? Atdodiet labību!

Sievas ar Padauzu priekšgalā spiedās virsū skatuvei. Andrejs stāvēja pie sufliera skārda būdas. Zobgalīgi viņš nolūkojās sievās, bet sirdī viņam iezagās satraukums: pārāk pikts izskats bija kazakiem, kas drūzmējās aizmugurē aiz baltam kumelīšu laukam līdzīgās sieviešu lakatiņu virmas.

—          Ziemu un vasaru staigā zābakos, bet mums nav ko kājās aut!

—    Iztaisījies par komisāru!

—    Cik sen, kad vēl deldēja Marinas vīra bikses?

—    Uzbarojis purnu.

—    Novelciet viņam basas kājas, sievas!

Kliedzieni rībēja kā nekārtīgas šauteņu zalves. Vairāki desmiti meitiešu sadrūzmējās pie pašas skatuves. Andrejs veltīgi pulējas apklusinat jezgu: viņa balss nebija dzirdama.

—    Novelciet viņam zābakus! Sievclītes, visas reizē!

Acumirklī pret skatuvi pastiepās vesels roku mežs. Andreju satvēra aiz kreisas kājas. Viņš ieķērās sufliera būdā, aiz dusmām nobālēja, bet zabaks no kājas jau bija norauts un aizmests kaut kur atpakaļ. Daudzas rokas uztvēra

zābaku un svieda tālāk, uzbrāzmoja ļauni, naidīgi smiekli. Aizmugurē pēdējās rindās ieskanējās atzinīgas vīriešu balsis:

—   Auniet viņam kājas nost!

—   Lai pastaigā bez galifejām ..

—    Velciet nost otru! …

—   Sievas, nepalaidieties! Gāziet to vepri gar zemi! …

Andrejam norāva arī otru zābaku. Viņš nokratīja no

kājām autus un iekliedzās:

—   Vai auti arī vajadzīgi? Ņemiet! Varbūt kādam par dvieli noderēs!

Skatuvei ātri tuvojās vairāki puiši. Kāds no viņiem — viensētnieks Jefims Trubačovs, atamanieša dēls, krietnu asi garš puisietis ar biezām lūpām — izgrūstīja sievas un uzkāpa uz skatuves.

—    Mums tavi auti nav vajadzīgi, — viņš teica, smaidīdams un smagi elpodams, — bet bikses mēs tev, priekšsēdētāj, gan novilksim …

—    Bikses mums pārlieku vajadzīgas. Nabagie staigā bez ūzām, bet no budžu mantām visiem nepietika, — nekaunīgi paskaidroja cits, jaunāks un mazāka auguma, bet izskatā brašāks un nadzīgāks.

Šis puisis, ar iesauku Dūmiņš, bija neparasti cirtains. Likās, ka viņa sīksprogainos, bālgani dūmakainos matus savu mūžu nebūtu skārusi suka — tik juceklīgās cirtas tie līda laukā no vecās kazaku cepures apmales. Dimkas tēvs bija kritis vācu karā, māte nomirusi ar tīfu; mazgadīgais Dūmiņš uzauga krustmātes gādībā. No mazām dienām viņš svešās dobēs zaga gurķus un redīsus, augļu dārzos — ķiršus un ābolus, no lauka maisiem stiepa arbūzus, bet puiša gados ar sevišķu patiku nodevās ciema meiteņu maitāšanai un šajā nozarē guva tik nelāgu un tāli izdaudzinātu slavu, ka ciemā neviena māmuļa, kurai bija pieaugusi meita, nespēja vienaldzīgi nolūkoties uz Dūmiņu, uz viņa nelielo, bet spriego vanaga augumu. Uzmet acis, katrā ziņā nosplausies sāņus un nočukstēs:

—    Iet, baltacainais sātans! Tā vien blandās, nešķīstais suņtēviņš, pa ciematu, tā vien tik blandās … — Un pievēršas meitai: — Ko tu boli redzokļus! Kālab slaisties gar logu? Atstiep tik man brunču stērbelē bļauri, atstiep tikai — pati savām rokām nožņaugšu! Nes šurp, palaidne, kizjaku iekuram un tupsties govij pie tesmeņa!

Bet Dūmiņš, mīksti kā meža zvērs likdams noplīsušos

kājavos ieautās kājas un klusitiņām caur zobiem svilpodams, savā nodabā klaiņā gar žogiem, no staraino, izliekto skropstu apakšas ielūkojas logos un sētās, — un, tikko kaut kur pazib meitenes lakatiņš, pēc izskata kūtrais, tūļīgais Dūmiņš acumirklī pārvēršas: straujā, zibenīgā kustībā kā vanags aši pagriež galvu un izslienas. Taču no viņa bālganajām acīm nelūkojas iekāre, bet gan piemīlība un neizsakāms maigums; šajā mirklī, šķiet, maina krāsu pat Dūmiņa redzokļi, kas kļūst tik bezdibenīgi zili kā jūlija debesis. «Fektjuška! Mans acu gaišumiņ! Šovakar, kad satumsīs, es atnākšu jūsu- sētā. Kur tu šovakar gulēsi?» — «Ak, mitējies ar savām aplamībām!» aiztecēdama nepieejami bargi atbild meiča.

Ar saprotošu smaidu Dūmiņš nolūkojas viņai nopakaļ un aiziet. Saulrietā pie kopējās klēts viņš spēlē sava izsūtītā drauģeļa Timoškas Plēstā ermoņikas, bet, kolīdz dārzos, un birztalās iegulstas tumšzilgas ēnas, tikko aprimst ļaužu valodas un lopu maurošana, viņš lēnām soļo uz meičas sētu, bet virs sērīgi čukstošo papeļu galotnēm, pāri klusajam ciemam tikpat vientuļš un ar tādu pašu apaļu seju kā Dūmiņam slīd mēness.

Ne tikai meičas vien saldināja Dūmiņa dzīvi: viņam patika arī sīvais, bet vēl vairāk — kautiņi. Kur kaušanās, tur klāt arī Dūmiņš. Sākumā viņš skatās, no visa spēka sažņaudzis rokas aiz muguras, galvu nodūris, bet tad viņam sāk ceļgalos siki trīsēt kājas, drebuļi kļūst nevaldāmi, un Dūmiņš, nespēdams vairs pievārēt kvēli, kas viņu sagrābusi, metas cīniņā. Līdz divdesmitajam dzīves gadam viņš iau bija paguvis pazaudēt pusduci zobu. Dažu labu reizi viņu piekāva tā, ka asinis plūda pa muti. Sita viņu gan par apgrēkošanos ar meičām, gan par iejaukšanos citu strīdos, kas lika izšķirti ar dūru palīdzību. Dūmiņš paklepo, paspļauda asinis, kādu mēnesi pavalstās uz krāsnsaugšas, pie mūžam raudošās krustmātes apmeties, bet tad atkal parādās līksmēs, un vēl spīvāka iekāre gruzd Dūmiņa zilganajās acīs, vēl žiglāk ņirb pirksti pa divrindu ermoņiku taustiņiem, vienīgi balss pēc slimošanas kļuvusi dobjāka un vēl vairāk aizsmakusi, sēc gluži kā vecu ermoņiku nodeldētās plēšas.

Grūti bija izsist dzīvību no Dūmiņa miesām — viņš bija sīksts kā kaķis. Viņu izslēdza no komjaunatnes, tiesāja par huligānismu uū dedzināšanu. Andrejs Razmjotnovs vairāk reižu bija viņu apcietinājis par ālēšanos un uz nakti

ieslodzījis ciema padomes šķūnī. Dūmiņš jau sen turēja Jaunu prātu pret Andreju un tagad, uzskatīdams, ka brīdis ir izdevīgs, uzrausās uz skatuves, lai norēķinātos …

Viņš gāja Andrejam arvien tuvāk. Ceļgali Dūmiņam drebēja, un tāpēc šķita, ka viņš dejotu.

—          Dod šurp bikses … — Dūmiņš skaļi noelsās. — Nu, velc nost! …

Uz skatuves drūzmējās sievas, pūlis daudzām rokām sniedzās pēc Andreja, karsti dvašoja viņam sejā un pakausī, ielenca ciešā lokā.

—           Es esmu priekšsēdētājs! — Razmjotnovs kliedza. — Ņirgāties par mani ir tas pats, kas ņirgāties par padomju valdīšanu! Nost! Labibu es jums neļaušu aiztikt! Uzskatu sapulci par slēgtu! …

—    Paši paņemsim!

— Ho-ho! Viņš slēdzot sapulci!

—    Atslēgsim!

—    Iesim pie Davidova, izpurināsim arī viņu!

—    Aiziet uz valdi!

—    Razmjotnovu vajag pievākt!

—    Sitiet viņu, puiši! . ..

—    Ko skatieties viņam zobos?!

—    Viņš ir pret Staļinu!

—    Ietupināt viņu!

Kāda sieva paķēra no prezidija galda sarkano satina pārklāju un no mugurpuses apmeta to Razmjotnovam ap galvu. Bet, kamēr viņš pūlējās noraut ar tintes un putekļu smaku piesūkušos galdautu, Dūmiņš neatvēzē- damies iesita viņam pa pakrūti.

Galvu atbrīvojis, smakdams no neprātīga niknuma un sāpēm, Andrejs izrāva no kabatas naganu. Sievietes kliegdamas metās sāņus, bet Dūmiņš, Jefims Trubačovs un vēl divi uz skatuves uzrāpušies kazaki satvēra viņu aiz rokām un atbruņoja.

—           Gribēja šaut uz ļaužiem! Paskat, kāds draņķis! — Trubačovs priecīgi ieaurojās, paceldams virs galvas Razmjot- nova naganu ar tukšu veltnīti, kurā nebija nevienas patronas .. .

Dzirdēdams no klētīm atskanam nemitīgu, negantu rēk- šanu, Davidovs neviļus palēnināja soli. «Aja-ja-ja-ja-ja- ja?» augstu uzvīdamās pāri rupjajām vīriešu balsīm, skanēja spalga sieviešu spiegšana. Tā skaudri atšķīrās no kopējās balsu dunas, kā rudenī pirmo salnu skartajā

mežā no kopējam suņu rejām izdalās kaislā, rīstīgā, nikni smilkstošā medību kuces vaukšķēšana, kad tā kopā ar visu baru skrien pa svaigām medījuma pēdām.

«Vajadzētu aizsūtīt pēc otrās brigādes, citādi izvazās labību,» Davidovs nodomāja. Viņš nosprieda atgriezties valdē, lai kaut kur noslēptu sēklas labības klēšu atslēgas. Djomka Ušakovs apmulsis stavēja pie vārtiem.

—          Es kaut kur nolīdīšu, biedri Davidov. Citādi mani atslēgu dēļ saplosīs.

—    Tā tava darīšana. Vai Naidjonova nav?

—    Viņš ir otrā brigādē.

—    Bel vai no otrās te neviena nav?

—    Kondrats Maidaņņikovs.

—    Kur viņš ir? Ko viņš šeit dara?

—    Atbrauca pēc sēklas. Re, kur skrien!

Pie viņiem aši šurp steidzās Maidaņņikovs. Jau iztālēm viņš vicināja ar pātagu un kliedza:

—           Andreju Razmjotnovu ciematnieki apcietinājuši! Viņš iesēdināts pagrabā, un tagad ļaudis dodas uz klētīm. Tu paslēpies, biedri Davidov, citādi var iznākt grēka darbi. .. Cilvēki kā sātana apsēsti!

—           Es neslēpšos. Vai tu prātā jucis?! Se atslēgas un joz uz brigādi, pasaki Ļubiškinam, lai cilvēku piecpadsmit lec zirgos un tūlīt pat joņo šurp! Redzi, šeit pie mums … jezga sākas. Rajonu es negribu traucēt, paši tiksim galā. Ka tu atbrauci?

—    Ar bričku.

—    Izjūdz vienu zirgu, sēdies mugurā un laidies prom!

—          To es viens divi! — Maidaņņikovs ielika atslēgas kabatā un aizskrēja pa šķērsceļu.

Davidovs gausi devās uz klētīm. Pūlis mazliet aprima, gaidīdams viņu. «Nāk naidnieks!» histēriski iebļāvās kāda sievele, noradīdama uz Davidovu. Taču viņš nesteidzās, visiem redzot, apstājās aizsmēķēt un, muguru pret vēju pagriezis, aizdedzināja sērkociņu.

—    Nāc, nāc! Pagū-usi vēl izsmēķēties!

—    Viņā saulē varēsi izpīpēties!

—    Vai tu nes atslēgas vai nenes?

—    Ne-ne-es droši vien! Suns zin, ko ēdis.

Dūmus izpūzdams, rokas kabatās sabāzis, Davidovs pienāca pie pirmajām rindām. Viņa pašapzinīgais, mierīgais izskats pūli ietekmēja divējādi: daži šai pašpaļāvībā nojauta spēka un pārākuma apziņu, kas bija Davidova pusē, citus viņa ārējais miers saniknoja. Kā krusa pa skārda jumtu nošvirkstēja kliedzieni:

—    Dod šurp atslēgas!

—    Atlaid kolhozu!

—    Vācies prom no šejienes! Kas tevi… šeit ielūdza?!

—    Dod sēklu!

—   Kālab tu neļauj mums sēt?

Liegs vējiņš rotaļājās ar sieviešu lakatu stūriem, čauksti- nāja niedru skaras uz klēšu jumtiem, no stepes uzvēdīja žūstošās zemes sājo smaku un neizrūguša vīna smaržai līdzīgo jaunās zāles aromātu. Briestošo papeļu pumpuru medainā dvesma bija tik šķebinoši salda, ka Davidovam, kad viņš sāka runāt, bija tāda sajūta, it kā viņam lūpas aizliptu, un, pieskaroties ar mēli Smaganām, viņš samanīja pat medus garšu.

—           Kā tad jūs tā, pilsoņi, nepaklausāt vairs padomju varas rīkojumiem? Kāpēc jūs Kraujas kolhozam nedevāt labību? Vai tad jūs nepadomājat, ka par to jums "būs jāatbild tiesā kā par pavasara sējas kampaņas kavēšanu? Fakts, ka būs jāatbild! Padomju vara jums to nepiedos.

—           Tava padomju vara tagadiņ tup pie mums ūķī. Kā odziņa pagrabā! — atbildēja viensētnieks Mirons Dobro- dejevs, klibs maza auguma kazaciņš, zobodamies par Raz- mjotnova apcietināšanu.

Kāds iesmējās, bet Baņņiks, panācis uz priekšu, nikni iekliedzās:

—           Padomju valdīšana tā nediktē, kā jūs teitan izdomājat. Tādai padomju varai, kadu jūs ar Naguļnovu Ma- karku esat sagudrojuši, mēs nepaklausām. Kas tā par modi, ka zemesrūķiem neļauj sēt? Kur tas redzēts? Tā ir partijas izkropļošana.

—    Vai mēs tev neļaujam sēt?

—    Bet vai tad jūs ļaujat?

—    Vai tu atbēri sēklu kopējā klētī?

—    Nu, atbēru.

—    Vai dabūji to atpakaļ?

—    Nu, dabūju. Un tālāk kas?

—    Kas tad tev neļauj sēt? Ko tu te slaisties ap klētīm?

Baņņiku mazliet apmulsināja viņam negaidītais sarunas

pavērsiens, taču viņš mēģināja izlocīties:

—           Man nesāp sirds pašam par sevi, bet par cilvēkiem, kas izstājušies no kolhoza un kam jūs neatdodat sēklu

un aizturat mantību. Tā, raugi! Un ari man — kādu zemi jūj> man ierādījāt? Kālab tik tālu no mājām?

—    Vācies prom no šejienes! — Davidovs neizturēja. — Ar tevi mēs runāsim vēlāk, fakts! Bet kolhoza lietās tu degunu nebāz, citādi mēs tev ātri to nošņāpsim! Tu nodarbojies ar kūdīšanu. Vācies, tev saka!

Draudus murminādams, Baņņiks atkāpās, bet viņa vietā vienprātīgi panāca uz priekšu sievas. Viņas sāka reizē,— visas vienā balsī klaigāt, neļaudamas Davidovam ne vārda bilst. Viņš centās iegūt laiku, lai dotu Ļubiškinam iespēju piesteigties ar brigādi, bet sievas ielenca viņu, apdullinoši kliegdamas, kazaku līdzjūtīgās klusēšanas atbalstītas.

Apkārt palūkojies, Davidovs ieraudzīja Marinu Pojar- kovu. Viņa stāvēja iztālēm, sakrustojusi uz krūtīm līdz elkoņiem kailās, raženās rokas, sparīgi ar sievām par kaut ko sarunādamās un raukdama zilgani melnās uzacis, kas virs deguna bija gandrīz kopā saaugušas. Davidovs uztvēra viņas naidīgo skatienu un gandrīz tajā pašā acumirklī viņas tuvumā pamanīja Jakovu Lukiču, kas uztraukti, nogaidoši smīnēja, kaut ko čukstēdams Demidam Mēmiķim.

—    Dod šurp atslēgas! Atdod ar labu, vai dzirdi?

Viena no sievām satvēra Davidovu pie pleca un iebāza roku viņam bikšu kabatā. Davidovs spēcīgi viņu pagrūda. Atmuguriski tenterēdama, tā nokrita un liekulīgi sāka vaimanāt:

—   Oi, noslepkavoja, noslepkavoja! Mīlīši, neļaujiet nobendēt! …

—    Kas tad tā par būšanu? — drebošā tenoriņā ierunājās kāds pūļa pakaļējās rindās. — Tu, tā sacīt, kauties gribi? Nu, pagrūstiet arī viņu, lai sula izsprāgst no deguna! .,.

Davidovs paspēra soli, gribēdams pacelt nokritušo sievu, bet viņam no galvas notrieca cepuri, vairāk reižu iesita pa seju un muguru, satvēra aiz rokas. Sagrozīdams plecus, viņš nopurināja uzmācīgās sievas, bet tās kliegdamas atkal saķēra viņu, pārplēsa krekla apkakli un dažos mirkļos izčamdīja un izvērsa kabatas otrādi.

—    Nav viņam atslēgu!

—    Kur atslēgas? . . .

—    At-do-o-od! Tā kā tā uzlauzīsim!

Dižena vecene.— Miškas Ignatjonoka māte — šņākdama izlauzās cauri pie Davidova, neķītri izlamājās un iespļāva viņam sejā.

—    Se tev, sātana dergli, bez-die-ie-vi!

Davidovs nobālēja un sasprindzināja visus spēkus, pūlēdamies atbrīvot rokas, bet nespēja: kā redzams, kāds no kazakiem bija piesteidzies sievietēm talkā. Stiegraini, sarepējuši pirksti satvēra un aiz muguras sažņaudza viņa elkoņus kā plakanknaiblēs. Tad Davidovs mitējās rauties. Viņš saprata, ka lieta aizgājusi pārāk tālu, ka neviens no klātesošajiem viņam palīgā nenāks, un tāpēc nolēma rīkoties citādi.

—    Klēts atslēgu man, pilsoņi, nav. Atslēgas glabājas … — Davidovs sastomījās, viņš gribēja sacīt, ka tās nav viņa glabašanā, bet mirklī atģida: ja viņš izlocīsies, pūlis metīsies meklēt Djomku Ušakovu, droši vien atradīs, un tad Djomkam klāsies plāni — viņu nositīs. «Sacīšu, ka pie manis mājās, bet tur pameklēšu un teikšu, ka esmu pazaudējis. Pa to laiku atsteigsies Ļubiškins, bet mani nez vai iedrošināsies nosist. Eh, velns viņus rāvis!» Viņš brīdi klusēja, ar plecu noslaucīdams asinis no saskrāpētā vaiga, un tad sacīja: — Atslēgas glabājas pie manis mājās, es tās jums nedošu, bet par uzlaušanu jums vajadzēs atbildēt pēc visas stingrības. Lieciet to aiz auss, fakts!

—   Ved mūs uz mājām! Pašas paņemsim tavas atslēgas, — uzmācās Ignatjonoka māte.

Viņai aiz uztraukuma drebēja noļekušie vaigi un lielā kārpa uz deguna, pa grumbaino seju bez mitas plūda sviedri. Viņa pirmā pagrūda Davidovu, un tas labprāt, bet lēnām sāka iet uz sava dzīvokļa pusi.

—   Vai tikai atslēgas tur ir? Varbūt tev piemirsies? — tincināja Avdolja, Baņņika sieva.

—   Tur, tur, krustmāmiņ! — Davidovs apgalvoja, noliekdams galvu, lai slēptu smaidu.

Četras sievas turēja viņu aiz rokām, piektā nāca no muguras ar prāvu mietu rokās; kratīdamās labajā pusē lielus vīrieša soļus lika Ignatjonoka vecene, bet kreisa jā, pūļos sadalījušās, slāja pārējās sievas. Kazaki palika pie klētīm, gaidīdami atslēgas.

—   Atlaidiet rokas, krustmāmiņ. Es nebēgšu, — Davidovs lūdza.

—    Piķis tevi sazin, vēl ņemsi un aizšmauksi.

—    Nē, taču!

—    Nāc ar mums, tā mierīgāks prāts.

Aizgāja līdz mājai; apgāzušas zedeņu vārtus un sētu, iebruka pagalmā.

—          Ej dabū atslēgas. Bet, ja neiznesīsi, tūda] pasauksim kazakus, viņi tev noraus galvu!

—          Oi, krustmāmiņas, pārāk ātri jūs padomju varu esat aizmirsušas. Tā jums šito nepiedos.

—          Vienreiz pārlieku, otrreiz nenieku! Alga viena — vai nu nesējušiem rudenī sprāgt badā, vai tūdaļ pie atbildēšanas. Bet tu ej ņiprāk.

Davidovs iegāja savā istabā; zinādams, ka viņu novēro, izlikās cītīgi meklējam. Viņš izvandīja čemodānu, izčam- dījās pa galdu, izrakņāja visus papīrus, paložņāja zem gultas un līkkājainā galda …

—    Atslēgu nav, — viņš paziņoja, iznākdams uz lieveņa.

—      Bet kur tad tās ir?

—    Droši vien pie Naguļnova.

—    Bet viņš taču aizjājis.

—          Kas par to! Pats aizjāja, bet atslēgas varēja atstāt. Uz galvošanu būs atstājis. Mums šodien vajadzēja izsniegt labību otrai brigādei.

Viņu aizveda uz Naguļnova dzīvokli. Pa ceļam sāka sist. No sākuma tikai pagrūstīja un izlamāja, bet tad, no- skaitušās par to, ka viņš visu laiku smejas un jokojas, saka jau sist, kā nākas.

—           Pilsonītes! Manas dārgās drostaliņas! Nesitiet jel vismaz ar kokiem, — viņš lūdzās, paknaibidams tuvākās sievas, bet pats nolieca galvu un ar pūlēm smaidīja.

Viņu kulstīja bez žēlastības pa saliekto plato un skanīgo muguru, bet viņš tikai krekšķēja, kustināja plecus un, par spīti sāpēm, mēģināja jokoties:

—          Vecmāmuļ! Tev laiks mirt, bet tu vēl kaujies. Ļauj, es tev kauču reizīti iezvelšu, ko?

—           Nejūtīgais koka gabals! Auksts kā akmens bluķis! — gandrīz vai ar asarām acis ievaimanājās jauniņā Nasteņka Doņeckova, cītīgi velēdama Davidova muguru ar savām mazajām, bet cietajām dūrīlēm. — Visas rokas ap viņu esmu apdauzījusi, bet viņam ne silts, nedz auksts! …

—           Ar kokiem nesist! — vienīgo reizi sirdīgi, caur sakostiem zobiem noburkšķēja Davidovs, izrāva kādai sie- velei no rokām sausu vītola mietu un ar krakšķi pārlauza to uz ceļgala.

Viņam līdz asinīm pāršķēla ausi, pārsita lūpas un degunu, taču viņš vēl aizvien smaidīja pietūkušām lūpām, atklādams robu priekšējā zobu rindā, bez steigas un sevišķa spara atgrūzdams pārāk nikni uzmācīgās sievas. Neganti viņam uzbruka Ignatjonoka vecene ar pikti drebošo kārpu uz deguna. Viņa sita sāpīgi, centās trāpīt vai nu starp acīm, vai deniņiem un ne tā kā citas, bet ar dūrē sažņaugtās rokas pirkstu skrimšļiem. Davidovs veltīgi mēģināja uzgriezt viņai muguru. Šņākdama viņa atgrūda sievas, aizsteidzās viņam priekšā un sēca: Laidiet, es viņam pa purslām! Pa purslām!

«N-n-nu, pagaidi, velna krupene,» saltā niknumā domāja Davidovs, izvairīdamies no sitiena, «tikko parādīsies Ļubiškins, es tev tā sadošu, ka tu man griezīsies kā atspole!»

Ļubiškina ar jātniekiem vēl arvien nebija. Varza nonāca pie Naguļnova mājām. Kopā ar Davidovu šoreiz istabā iegāja arī sievas. Viņas visu izvandīja, izsvaidīja papīrus, grāmatas un veļu, izmeklējās atslēgas pat pie saimniekiem. Protams, neko neatrada un izgrūda Davidovu uz lievenēm.

—    Kur atslēgas? Nositīsim!

—   Pie Ostrovnova, — Davidovs atbildēja, atcerēdamies pūlī pie klētīm stāvošo, ļaunā priekā smīnošo saimniecības pārzini.

—   Muldies! Mēs viņam jau vaicājām. Viņš teica, ka atslēgām jābūt pie tevis .

—    Pilsonītes! — Davidovs aptaustīja briesmīgi uztūkušo degunu un lēnīgi pasmaidīja. — Pilsonītes! Gluži veltīgi jūs mani kāvāt.. . Atslēgas ir valdē, mana galda atvilktnē, fakts. Tagad es skaidri atceros.

—   Tu ņirgājies par mums! — iespiedzās Jekaterina Padauza, kas bija atsteigusies no klētīm.

—   Vediet turp! Smiekli man nenāk ne prātā. Tikai, lūdzamas, bez kaušanās!

Davidovs nokāpa no lievenēm. Viņu mocīja slāpes, nomāca nevarīgs niknums. Tā nebija pirmā reize, kad viņš tika sists, taču nekad to nebija darījušas sievietes, un tāpēc viņš jutās pavisam savādi. «Kaut es tikai nepakristu, tad sievas kļūs zvērīgas un, kas zin, var vēl noknābāt galīgi beigtu. Tā tik būtu muļķīga nāve, fakts!» viņš nodomāja, vērsdams cerību pilnu skatu uz pauguru verdzi. Bet uz lielceļa nesavērpās zirgu pakavu uzvirmoti putekļu mākuļi, neparadījās izkliestā lavīnā auļojoši jātnieki. Vientuļā, cilvēku pamestā nokalne aizstiepās līdz tālajam kurgānam pamalē… Tikpat tukšas bija ielas. Visi bija sapulcējušies pie klētīm, no turienes atskanēja vilkana daudzbalsīga dunoņa.

Kamēr nonāca līdz valdei, Davidovu piekāva tik pamatīgi, ka viņš tikko turējās kājās. Viņš jau vairs nejokojās, bet arvien biežāk klupa līdzenā vietā, arvien biežāk satvēra galvu un nobālēdams dobjā balsī lūdza:

—   Pietiks! Jūs taču nositīsiet! Nevajag pa galvu!… Atslēgu man nav! Vadāšu līdz tumsai, bet atslēgu nebūs … Nedošu! …

—   A-a-a, līdz tumsai?! … — noelsās saniknotās sievas un kā dēles atkal piesūcās gurdenajam Davidovam, skrāpēja, sita un pat koda.

Turpat pie kolhoza valdes mājas Davidovs nosēdās uz ceļa. Viņa buru audekla krekls bija asiņains, īsās pilsētnieka bikses (ar noskrandušiem galiem) ceļgalos pārplēstas, no vaļā atrautā krekla apkakles rēgojās melnīgsnējās, tetovētās krūtis. Viņš elpoja, smagi sēkdams, un izskatījās nožēlojams.

—   Velcies, m-m-maitas gabals!… — Ignatjonoka vecene mīdījās.

—    Taču jūsu dēļ, draņķi! … — Davidovs ierunājās negaidīti skanīgā balsī un palūkojās apkārt dīvainā gaišumā atmirdzējušām acīm. — Jūsu dēļ pūlamies! … Bet jūs mani slepkavojat. .. Eh, dr-dr-draņķi! Nedošu atslēgas! Skaidrs? Fakts, ka nedošu! Nu?

—    Lieciet viņu mierā! … — iesaucās pieskrējusi meiča. — Kazaki jau atlauzuši atslēgas un dala labību.

Sievietes pameta Davidovu pie valdes vārtiem un aizskrēja uz klētīm.

Ar milzīgām pūlēm viņš piecēlās, ievilkās sētā, izstiepa uz lievenēm trauku ar apsilušu ūdeni, ilgi dzēra, bet pēc tam sāka liet ūdeni uz galvas. Krekšķēdams nomazgaja asinis no sejas un kakla, noslaucījās uz margām izkārtā zirgu segā un apsēdas uz sliekšņa.

Pagalmā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Kaut kur satraukti kladzināja vista. Uz būra jumta, galvu atmetis, vīteroja melnais strazds. Varēja dzirdēt, ka stepē svilpa susliki. Viegla, svēdraina mēļu mākonīšu plīva aizsedza sauli, tomēr gaiss bija tik gurdinoši tveicīgs, ka pat zvirbuļi, kas pērās pagalma vidū izbērtajā pelnu gubā, gulēja nekustīgi, kakliņus izstiepuši, tikai laiku pa laikam sapurinādami paplesto spārniņu sīkos vēdeklīšus.

Izdzirdis zirgu pakavu dobjo, rnīkslo dipoņu, Davidovs pacēla galvu: pa vārtiem pilnos aulos ielidoja apseglots salns zirdziņš ar nolaideniem krustiem, asi apcirtās, ar pakaļējām kājām uzvandīdams zemi, krākdams apskrēja apkārt pagalmam, šķiezdams no paslēpenēm uz sakarsētas zemes baltas, lielas putu lēšķes. Pie staļļa durvīm tas apstājās un apošņāja grīdu.

Greznie, sudrabā rotātie iemaukti bija saraustīti, pārtrūkusi pavada kūļājās, segli noslīdējuši līdz pašam skaustam, bet saraustītās uzkrāts siksnas nokarājās līdz zemei, pieskardamās melni mēļajām nagu gliemežnīcām. Viņam smagi cilājās sāni, rožainās nāsis bija piepūstas, zeltainajā cekulā un izjukušo krēpju grīstēs karājās rūsganās pērnās dadžu pogaļas.

Davidovs ar izbrīnu nolūkojās zirgā. Šajā brīdī žēli nočīkstēja gubeņa durvis un pa tām izbāzās vectēva Ščukara galva. Mirkli pagaidījis, vectēvs iznāca arī pats, ar vislielāko piesardzību durvis atdarījis un bailīgi apkārt blenzdams.

Sviedros izmirkušais Ščukara krekls bija biezā kārtā aplipis ar siena smalkni, pinkainajā bārdelē rēgojās graudamas vārpatu skaras, izkaltuši zāļu stiebriņi, lapas, dzeltenas amoliņa pabiras. Seja vectēvam Ščukaram bija ķiršu sarkanumā, tajā atplaiksnījās neizmērojama izbīļa pēdas, no deniņiem pār vaigiem bārdelē straumēm plūda sviedri…

— Davidova biedri! — viņš ierunājās lūdzošā čukstā, uz pirkstgaliem pienākdams pie lievenēm. — Paslēpieties, dieva tā kunga dēļ! Reiz mūs sākuši kaustīt, tad šitanā padarīšana tūdaļ noies līdz slepkavniecībai. Bet kā jūs notēsuši — ģīmī nevar pazīt! Es paglābos siena pantā … Tur tāda elles svelme, ka dvašu rauj ciet, sviedri aumašām gāžas, toties dvēsele mierīgāka, dieva vārds! Pagaidīsim maķentiņ, kamēr pāries šī buntošanās, kopā noslēpsimies, ko? Vienam šaušalīgas briesmas … Kāda sajēgšana mums nāvei paļauties, paši nezinādami, kālabad. Paklausieties, kā sievišķi dūc, gatavie sirseņi, kauču tās aizrītos! Pavei, Naguļnovu, kā rādās, arīdzan nomušījuši… Viņa zirģelis pārskrējis… Ar šitano rumaku viņš uz staņicu aizjāja. No rīta vārtos paklupa, un es jau tad teicu: «Makar, griezies atpakaļ, tā gaužām nelādzīga zīme!» Bet vai tad viņš kādreiz paklausījis gudra cilvēka padomam? Ne savu mūžu!

Allažiņ visu lik pēc sava prāta, bet tagadiņ, pavei, nogalējuši. Rūtu griezies atpakaļ, varētu gods godam noslēpties.

—   Varbūt viņš tagad mājās? — Davidovs nedroši ieminējās.

Mā-ā-jās? Bet kālab zirgs tukšā atskrēja un krāc, kā mironi jauzdams? Man šīs zīmes pārlieku labi zināmas. Skaidra būšana: atgriezās viņš no rajona, redz, ka pie klētīm labību putina laukā, paleica ko pretim, viņa karstā sirds nenocietās, nu, un nokāva cilvēku .. .

Davidovs klusēja. Pie klētīm vēl arvien smaga daudz- balsu dūkoņa, dzirdama arbu čīkstēšana, bričku riteņu klabošā dārdoņa.

«Ved projām labību .. .» Davidovs nodomāja. «Bet patiešām, kas noticis ar Makaru! Vai patiesi būtu nosituši? lešu!» Viņš piecēlās.

Domādams, ka Davidovs nolēmis kopā ar viņu paslēpties gubenī, vectēvs Ščukars sarosījās:

—    Eima, eima, tālāk no grēka! Citādi sātans attrieks vēl kādu teitan, ieraudzīs mūs abus — un pēdīgā stundiņa klāt! To viņi vienā momenliņā nostrādās! Bet siena pantā ir pat gaužām jauki. Siens viegli, jautri smaržo, es tur veselu mēnesi nogulētu, ja būtu ko uz zoba likt. Tikai āzis mani iztramdīja . . . Būtu šitano kaitnieku beigtu nokāvis! Izdzirdēju, ka sievišķi posta kolhozu un labības dēļ jūs spīdzina. «Nu,» es sev noteicu, «gals tev, Ščukar, klāt, nomušls pat ne par tabakas šņaucienu.» Visiem sievišķiem taču zināms, ka tikai mēs ar jums, Davidova biedri, kopš revolūcijas dienas, tā sacīt, esam uz platlormas un ka mēs sadomājām ciemā nodibināt kolhozu un Titoku aprakstījām. Kas tad viņām vispapriekšu jānosit? Skaidra būšana — mani un jūs! «Nelādzīga mūsu padarīšana,» es nodomāju, «jānoslēpjas, citādi Davidovu nositīs un arī mani ņems priekšā, bet kas tad par Davidova biedra nāvi izmeklēšanā liecību .nodos?» Vienā momentā iespruku sienā, ierakos ar visu galvu, guļu, pat stiprāk dvašu ievilkt baidos. Un uzreiz dzirdu: kāds mīdās virs manis pa sienu … Mīdās un, dabiskā vīzē, no putekļiem šķaudās. «Ak, tu manu dieniņu!» nodomāju. «Citādi nevar būt, mani meklē, mīdās, lien pēc manas dvēseles.» Bet šitanais tik mīdās un, tā sacīt, kāpj jau man pavisam virsū … Es guļu. Aiz bailēm dvēsele spraucas no miesām laukā, bet es guļu kā nolādēts, tālab ka man vairs nav kur dēties.

Un, pavei, šitanais man kāpj jau taisni uz ģīmja. Es ķeru ar roku — caps! — satveru nagu, un tas viss vienās spalvās! Visi mati man stāvus sacēlās, pat āda sāka no miesām atlobīties . . . Aiz šaušalām nejaudāju dvašu atvilkt. Bet ko es nodomāju, sagrābdams spalvaino nagu? «Sātans!» es nodomāju. Gubenī briesmonīga tumsa, bet visiem nešķīsteņiem tumsa taisni pa prātam. «Tūdaļ viņš sāks mani šķibīt,» es nodomāju, «un sagrauzīs līdz nāvei… Labāk jau sievišķi būtu nobendējuši.» Jā-ā-ā, nobīlis tāds, ka nemaz izsacīt! Bijis manā vietā kāds gļēvulīgāks pui- sieša cilvēks, vienā momentā būtu atstiepis kājas no sirds un zarnu triekas. Ašās bailēs tas allažiņ notiek. Bet man tikai maķentiņ auksts pār kauliem noskrēja, un es aiz- vienam vēl guļu. Un tā es, pavei, saožu, ka trakoti smird pēc āža … Bet tad man iešāvās prātā, ka aprakstītā Titoka āzis piemājo gubenī, viņu, nešķīsteni, es pagalam biju aizmirsis. Izbāžu degunu — kā tad, tas ir Titoka āža lops, ložņā pa pantu, meklē salvijas, skrubina vībotnes . .. Nu, tad es, protama lieta, piecēlos un sāku viņu test. Izvazāju kā likts gan aiz bārdas, gan visādā citādā vīzē. «Neložņā, bārdainais nešpetni, pa sienu, kad ciemā buntojas! Nemīdies bez kādas sajēgšanas, smirdošais nešķīsteni!» Tā pārskaitos, ka turpat gribēju viņam dzīvību atņemt par to, ka šitanais, kauču arīdzan lopiņš, taču neapjēdz, kad un kālab drīkst bez jēgas uz siena panti komandierēties, bet kad jānoslēpjas un rāmi jātup… Bet uz kurieni jūs, Davidova biedri? …

Davidovs neatbildēdams aizgāja gar gubeni uz vārtiem.

— Uz kurieni jūs? … — vectēvs Ščukars izbailēs nočukstēja.

Palūkojies pa pusviru vārtiņiem, viņš redzēja, ka Davidovs, it kā no muguras brāzmaina vēja nests, nedrošiem, bet ātriem soļiem iet uz kolhoza klēšu pusi.

34. nodaļa

Iesāņus no ceļa — kapu kurgāns. Tā virsotnē, ko nolaizījuši vēji, sērīgi čaukst kailie pērnie vībotņu un baltā amoliņa ceri, drūmi līdz zemei nolīkst baltdadžu brūnganās skupsnas, no pašas virsotnes līdz piekājei nogāzi klāj dzelteni pūkainie stepju līgas puduri. Skumji pelēcīgi, saules un negaisu balināti, tie stiepj pār seno, izvējoto augsni savus šķiedrainos stiebriņus; pat pavasarī, kad līksmā priekā uzzied visdažādākās zāles, tie izskatās īgni vecišķi, savu laiku nodzīvojuši un vienīgi rudenī zaigo un laistās sarmas lepnajā baltumā. Un tikai rudenī šķiet, ka, diženi izslējies, zvīņainās sudraba bruņās tērpies, kurgāns stāv stepes sargpostenī.

Vasarā, rieta blāzmai iekvēlojoties, no padebešu augstienēm kurgāna virsotnē nolaižas stepju ērglis. Spārniem šalkodams, tas nokrīt lejup, pasper pāris tūļīgu soļu un ar līko knābi sāk tīrīt izstieptā spārna brūngano vēdekli un rūsganās astes spalvas, bet tad sastingst kā snaudā, galvu atmetis un ar savu melnā aplocē ietverto dzintara aci mūžam zilajās debesīs vērdamies. Kā tīrradņa akmens, nekustīgs un dzelteni brūngans, stepju ērglis atpūšas pirms vakara medībām, tad atkal viegli atrausies no zemes un. pacelsies gaisā. Līdz saules rietam viņa majestātisko spārnu palsā ēna vēl ne vienu reizi vien aizslīdēs pār stepi.

Kurp viņu aiznesīs stindzinošie rudens vēji? Zilgajās Kaukāza priekškalnēs? Muganskas stepē? Persijā? Afganistānā?

Ziemā, kad kurgāns tinies sniegā kā sermuļa mantijā, katru dienu zilgani pelēkajā pirmsausmas mijkrēslī tā virsotnē iznāk vecs lapsu tēviņš ar sirmu pakrūti un pavēderi. Viņš ilgi stāv nekustīgs, kā no dzelteni liesmaina Kararas marmora izcirsts; stāv, izklājis mēļajā sniegā rūsgano, kuplo asti, pastiepis pret vēju smailo purnu ar dūmakaini melno muti. Šajā mirklī tikai viņa valgais ahāta deguns dzīvo visspēcīgajā — vienkop saplūdušo smaku pasaulē, drebošām, alkatīgi paplestām nāsīm uztverot gan sājo, visu nomācošo sniega smaržu, gan sala nokosto vērmeļu neremdināmo rūgtumu, gan zirgu mēslu spirgto siena aromātu uz tuvējā stepes ceļa, gan neizsakāmi satraucošo, tikko samanāmo smārdu, kas uzvēdī no tālā, ar nezālēm aizaugušā ežā sagulušā irbju bariņa.

Irbju smakā tik daudz blīvi sastrēgtu nokrāsu, ka lapsu tēviņam ožas sātīgākai remdināšanai jānokāpj no kurgāna un jānopeld pa sniegu asis piecdesmit, kājas no zvaigžņaini dzirkstošā paklāja neizceļot, ar ledus tilkām apkarināto, ieplakušo vēderu pa vībotņu galotnēm velkot. Un tikai tad viņa trīsoši ieplestajās, melnajās nāsīs iešļācas ožu apsvilinoša skurba strūkla: putnu mēslu svaigais, kodīgais skābums un spalvu divējādā smaka. Sniegā savilgušās, pa zāli novazātās spalvas izstaro vērmeļu sūrumu un vībotņu rūgteno tvanu, tas — no augšas, bet no lumšzilgā spalvu kātiņa, kas līdz pusei iespiedies miesā, uzstrāvo silta, sāļa asins dvaka . ..

.. . Sažulgušo uzbērtā kurgāna zemi grauž sausvējš, kveldē dienasvidus saule, izskalo lietavas, ar spraugām izurbsta ziemas spelgoņa, bet kurgāns tikpat nesatricināmi valda pār stepi kā pirms daudziem gadu simtiem, kad tas izauga virs karā kauta un ar kareivisku godu apbedīta poloveiešu kņaza pīšļiem, virs kuriem zemi ar saujām sabēra melnī'gsnējas, aprocēm greznotas sievu rokas, karavīru, ciltsbrāļu un vergu rokas …

Kurgāns paceļas pauguru verdzē astoņas verstis no Dārdu Gravas, un kazaki kopš sendienām to dēvē par Nāves pauguru, bet teiksmas stāsta, ka kurgāna pakājē kādreiz sirmā senatnē nomiris ievainots kazaks, varbūt tas pats, par kuru veca dziesmā sacīts:

… Pats guni izšķīla ar zobenu aso,

Uzkūra, uzpūta ar pērno kūlu.

Sildīja viņš, sasildīja avota ūdeni vēso.

Brūces nāvīgās aplēja, apmazgāja:

«Ak jūs, brūces manas, brūces asiņainās,

Straujo sirdi gaužām grūti ķērušas! …»

…Verstis pārdesmit no staņicas Naguļnovs nojāja auļos un apturēja savu salno zirdziņu tikai pie Nāves paugura. Nokāpis no zirga, norausa ar delnu tam no kakla ziepainās putas.

Pāri zemei dāsni klājās pavasara sākumam neparasts siltums. Saule kveldēja kā maijā. Pie viļņainā apvāršņa apļa pacēlās dūmakaina bula ņirba. No tālīnā stepes dīķa vējš atnesa zosu gagināšanu, pīļu daudzbalsīgo pēkšķē- šanu, tilbīšu kunkstošos kliedzienus.

Makars noņēma zirgam iemauktus, piesēja tam pavadu pie priekškājas, palaida vaļīgāk seglu siksnas. Zirgs kāri pastiepās pēc jaunās zāles, pa ceļam paskrubinādams pērno vārpatu izkaltušās skaras.

Pāri kurgānam ar cietu, drebulīgu svilpoņu aizšalca švukšķu bars un nolaidās pie dīķa. Makars stingām acīm sekoja to lidojumam, redzēja, kā pulni, lidzīgi akmeņiem, sabira dīķī, kā ap meldrāju saliņu uzmutuļoja sakultais ūdens. No aizsprosta lūlīt pacēlās pulks iztraucētu meža zosu.

Vientuļā stepe bija kā izmirusi. Makars ilgi gulēja kurgāna pakājē. Sākumā viņš dzirdēja, ka turpat netālu sprausto un, laužņus žvadzinādams, staigā zirgs, tad tas nogāja gravā, kur bija sazēlusi leknāka zāle, un visapkārt iestājās tāds klusums, kāds mēdz būt tikai vēlā, dzjļā rudenī, kad pēc lauku darbiem cilvēki pametuši stepi.

«Aizjāšu mājās, atvadīšos no Andreja un Davidova, uzvilkšu šineli, kurā pārnācu no poļu frontes, un nošaušos. Nav vairs saites, kas mani pie dzīves turētu. Bet revolūcija no tā necietīs. Vai mazums ļaužu tai nododas? Par vienu vairāk vai mazāk…» vienaldzīgi, it kā par citu cilvēku domāja Makars, gulēdams uz vēdera un cieši lūkodamies zāļu stiebriņu sarežģītajā vijumā. «Davidovs pie mana kapa droši vien sacīs: «Lai arī Naguļnovu izslēdza no partijas, viņš tomēr bija krietns komunists. Viņa pašnāvības soli mēs neatzīstam par pareizu, fakts, bet viņa cīņu ar pasaules kontrrevolūciju mēs novedīsim līdz galam.»» Un neparasti spilgti Makars iztēlojās, kā apmierinātais, smaidīgais Baņņiks staigās pa ļaužu pūli, glaudīs savas bālganās ūsas un runās: «Viens, paldies dievam, atstiepis kājas! Sunim — suņa nāve!» — Nekā nebija, odžu dzimums! Es nešaušos! Novedīšu k jūs, tamlīdzīgos, līdz punktam! — zobus nošņarkstinājis, makars ierunājās skaļā balsī un kā dzelts pielēca kājās. Domas par Baņņiku grozīja viņa lēmumu, un viņš, ar acīm zirgu meklēdams, jau nosprieda: «Ne velna! Papriekš noguldīšu jūs visus, bet pēc tam arī pats varēšu līst bedrē! Jūs nedabūsiet priecāties par manu nāvi! Bet Korčžinskis — kas tur liels, vai tad viņa vārds ir pēdējais? Pabeigsim sēju — un laidīšu uz novada komiteju. Uzņems mani atpakaļ. Braukšu uz novadu, uz Maskavu… Bet, ja ne, — ka bezpartejiskais cīnīšos ar riebekļiem.»

Ar atspulgušām acīm viņš palūkojās uz apkārtējo pasauli. Makaram jau šķita, ka viņa stāvoklis nemaz nav tik neglābjams un bezcerīgs, kā tas šķita pirms dažām stundām.

Makars steidzīgi nokāpa gravā, kur bija nogājis zirgs. Viņa soļu iztraucēta, no nezāļu savelkām piecēlās apbēr- i nojusies vilku māte. Mirkli viņa stāvēja, noliekusi plat- pi< raino galvu, aplūkodama cilvēku, tad pieglauda ausis, ievilka asti un aizļekoja ieplakā. Vilcenes melnie, izstaipītie ciči ļengani kūļājās zem iekritušā vēdera.

Tiklīdz Makars piegāja tuvāk zirgam, tas strauji pameta galvu augšup. Pie kājām piesietā pavada pārtrūka.

— Tprū! Vasek! Vasek! Tprū. stāvi! — Makars pusbalsī labināja, mēģinādams tramīgajam zirgam pieiet klāt no muguras un satvert to aiz krēpēm vai kāpšļa.

Galvu vēcinādams, sainis sāka skriet ātrāk, iesāņus blenzdams uz jātnieku. Makars metās teciņiem, taču zirgs nelaidās tuvumā, pasvieda dibenu gaisā un straujos, dunī- gos auļos aizlēkšoja pāri ceļam uz ciema pusi.

Makars izlamājās un gāja zirgam nopakaļ. Verstis trīs viņš soļoja bez ceļa, virzīdamies uz ciemata tuvumā redzamajiem rudens arumiem. No pāraugušās zāles uzspurda sīgas un pāros nodalījušās irbes, tālumā pa gravas nogāzi staigāja liels sīļu gailis, sargādams mātīti. Nevaldāmas riesta dziņas pārņemts, viņš kā vēdekli izvāza strupo, rūsgano asti ar baltrudo paspalvi, izpleta spārnus, slaucīdams ar tiem sauso zemi, izmezdams ar rožainām dūnām pa- saknē apaugušas spalvas …

Dižens apaugļošanās darbs risinājās stepē: lekni auga zāle, biedrojās putni un zvēri, tikai cilvēka pamestie tīrumi mēmi pret debesim cēla savu garaiņos kūpošo, ne- apsēkloto klēpi…

Makars soļoja pa izkaltušo, kukuržņaino arumu pikts un dusmīgs. Viņš aši noliecās, saujās satvēra un saberzēja zemi. Sabirzusī, ar mirušo zāļu trauslajām šķiedriņām cauraustā melnzeme bija irdena un karsta. Arumi pārstā- vējušies. Nedrīkstēja vairs kavēties nevienu stundu, vajadzēja pa sacietējušo virskārtu pārlaist trīs četras reizes ecēšas, ar dzelzs zobiem saplosīt nogulējušos augsni, bet pēc tam mīkstajās vagās dzīt sējmašīnas, lai jo dziļāk iebirtu zeltainie kviešu graudi.

«Esam nosebojušies! Aizlaidīsim zemi postā!» Makars nodomāja, ar smeldzīgu žēlumu aplūkodams melnos, savā kailumā baismīgos, neapstrādātos tīrumus. «Vēl pāris dienu, un arumi aizies bojā. Zeme ir tāda pati kā ķēve: ja tai meklēšanās laiks, pasteidzies aplecināt; palaidīsi šo brīdi secen — tai vairs nevajag ne ērzeļa smakas. Tā arī cilvēks zemei. . . Visur, atskaitot cilvēkus, šajā lietā ir šķīstība. Katrs dzīvnieks un koks, un zeme zina laiku, kad tiem jāapsēklojas, bet cilvēki… bet mēs — sliktāki un netīrāki par pašu pēdējo lopiņu. Lūk, nebrauc sēt tādēļ, ka privātīpašnieka apziņa viņos izslējusies uz pakaļ

kājām… Nolādētie! Tūdaļ iešu un iztriekšu visus uz lauka! Visus, līdz pēdējam!»

Makars arvien vairāk paātrināja soli, palaikam jau laizdamies teciņus. No cepures apakšas viņam plūda sviedri, krekls uz muguras kļuva tumšs, lūpas izkalta, bet vaigos arvien spilgtāk sakāpa neveselīgs, plankumains sārtums…

35. nodaļa

Viņš ienāca ciemā, kad sēklas labības dalīšana ritēja pilnā sparā. Ļubiškins ar savu brigādi vēl aizvien bija uz lauka. Pie klētīm drūzmējās ļaudis. Uz svariem steigšus svieda maisus ar labību, nepārtraukti piebrauca pajūgi, kazaki un sievas stiepa labību tarbās, maisos, priekšautos, izbārstītie graudi biezā kārtā klāja zemi un klēšu kāpnes ..,

Naguļnovs uzreiz saprata, kas noticis. Ciematniekus grūstīdams, viņš izlauzās pie svariem.

Labību svēra un izsniedza bijušais kolhoznieks Ivans Bataļščikovs, viņam palīdzēja sīciņais Apolons Peskovat- skovs. Pie klētīm nebija ne Davidova, ne Razmjotnova, ne arī kāds no brigadieriem. Uz mirkli pūlī pavīdēja tikai saimniecības pārziņa Jakova Lukiča apjukusi seja, bet arī viņš noslēpās kaut kur aiz cieši sablīvētajām arbām.

—     Kas atļāva izvazāt labību? — Makars uzkliedza, atgrūzdams Bataļščikovu un nostādamies uz svariem.

Pūlis klusēja.

—      Kas tevi pilnvaroja svērt labību? — tikpat skaļā balsī Makars noprasīja Bataļščikovam.

—    Ciema ļaudis.

—    Kur ir Davidovs? …

—    Man viņš nav jāgana.

—    Kur ir valde? Vai valde atļāva?

Demids Mēmiķis, kas stāvēja pie svariem, pasmaidīja un ar piedurkni noslaucīja sviedrus. Viņa pērkonīgais bass nodārdēja droši un vientiesīgi:

—    Mēs paši bez valdes atļāvām. Paši ņemam!

— Paši? … Ak tā?! — Naguļnovs divos lēcienos bija klēts nojumē, ar dūres sitienu notrieca uz sliekšņa stāvošo kazaku, nikni aizcirta durvis un ar muguru cieši atbalstījās pret tām. — Izklīst! Labību nedošu! Visus, kas līdīs pie klēts, pasludinu par padomju valdīšanas naidniekiem! . ..

—   O-o! — ņirdzīgi iesaucās Dūmiņš, kas palīdzēja kādam no kaimiņiem piekraut bričku ar labību.

Naguļnova parādīšanās vairumam kazaku bija negaidīta. Līdz viņa aizjāšanai uz rajona centru pa Dārdu Gravas ciemu neatlaidīgi klīda valodas, ka Nagujnovu tiesāšot par Baņņika piekaušanu, ka viņu atcelšot no amata un droši vien iesēdināšot. . . Baņņiks, kas jau no rīta bija izdzirdējis, ka Naguļnovs aizjājis, paziņoja:

—    Naguļnovs vairs nepārradīsies. Prokurors man pašam teica, ka viņam sadošot pēc visas bardzības. Lai Makars dabū just! Izmetīs viņu no partijas — tad zinas, kā sist zemesrūķi. Tagadīt nav vairs vecie laiki.

Tāpēc arī Makara parādīšanās pie svariem tika uzņemta ar tādu mulsu, neizpratnes pilnu klusēšanu. Bet pēc tam, kad viņš no svariem bija meties klēts nojumē un nostājies priekšā durvīm, ļaužu vairuma noskaņojums tūlīt kļuva skaidrs. Dūmiņa izsaucienam sekoja kliedzienu krusa:

—    Mums tagadiņ pašiem sava valdīšana!

—   Tautas valdīšana!

—    Pasakiet viņam kārtīgu vārdu, puiši!

—    Vācies, no kurienes esi nācis!

—    Rī-ko-tājs, piķis un zēvele …

Kā pirmais pie klēts devās Dūmiņš, braši plecus izriez- dams un ar smaidu atpakaļ palūkodamies. Viņam nedroši sekoja vēl daži kazaki. Viens no tiem pa ceļam pacēla akmeni…

Naguļnovs bez steigas izņēma no bikšu kabatas naganu un uzvilka gaili. Dūmiņš neziņā apstājās. Apstājās arī pārējie. Puisis, kas bija apbruņojies ar pamatīgu akmeni, pagrozīja to rokās un nometa sāņus. Visiem bija zināms — ja Naguļnovs uzvilcis gaili, tad vajadzības gadījumā nekavēsies arī nospiest. Un Makars nevilcinādamies to apstiprināja:

—   Septiņus riebekļus nošaušu, tikai tad jūs tiksiet klētī. Nu, kurš pirmais? Lai panāk šurp!

Gribētā ju neradās . .. Uz brīdi iestājās vispārējs apjukums. Neuzdrošinādamies tuvoties klētij, Dūmiņš kaut ko pārdomāja. Naguļnovs, nolaidis nagana stobru uz leju, uzsauca:

—    Izklīst! . , . Tūdaļ izklīst, citādi sākšu šaut! …

Viņš nepaguva pabeigt sakāmo, kad viņam virs galvas, pret durvīm nodārdēdama, atsitās dzelzs tapa. To bi ja metis Dūmiņa draugs Jefims Trubačovs, tēmēdams Makaram galvā, bet, redzēdams, ka viņam misējies, veicīgi notupās aiz arbas. Naguļnovs izšķīrās ātri, kā kaujā. Izvairījies no akmens, ko svieda no pūļa, viņš izšāva gaisā un tūlīt noskrēja no klēts nojumes. Pūlis neizturēja: cits citu gar zemi pagrūzdami, priekšējie metās bēgt, nokrakšķēja bričku un arbu dīseles, nelabā balsī iebrēcās kāda sievele, ko kazaki bija notriekuši zemē.

—   Nemāciet! Viņam atlikušas tikai sešas patronas! — bēdzējus drošināja un aizturēja nez no kurienes parādījies Baņņiks.

Makars atkal atgriezās pie klēts, taču negāja nojumē, bet nostājās pie sienas ar tādu aprēķinu, lai viņa redzes lokā būtu arī visas pārējās klētis.

—   Nenāciet klāt! — viņš uzsauca Dūmiņam, Trubačo- vam un citiem, kas atkal bija pienākuši pie svariem. ■— Nenāciet, puiši! Apšaušu!

No pūļa, kas bija sadrūzmējies simt soļu atstatumā no klētīm, iznāca Ivans Bataļščikovs, Atamančukovs un vēl trīs no kolhoza izstājušies kazaki. Viņi bija nosprieduši rīkoties ar viltu. Kad tie bija trīsdesmit soļu tuvumā, Bataļščikovs brīdinoši pastiepa roku.

—    Biedri Naguļnov! Pagaidi, nepacel ieroci!

—    Kas jums vajadzīgs? Izklīst, es saku! …

—   Tūdaļ izklīdīsim, bet tu veltīgi streb karstu putru … Mēs ņemam labību ar atļauju …

—    Ar kādu atļauju?

—   No novada bija kāds atbraucis … Laikam no novada izpildkomitejas, viņš mums atļāva.

—    Bet kur viņš ir? Kur ir Davidovsl Un Razmjotnovs?

—    Viņiem valdē sēde.

—    Muldies, maita! … Ej nost no svariem, tev saka! Nu … — Naguļnovs salieca elkonī kreiso roku un uzlika uz tā balti nobružāto, laika gaitā zilgo kodinājumu zaudējušo nagana stobru.

Bataļščikovs bezbailīgi turpināja:

—    Ja tu mums netici, ej pats paskaties, bet, ja ne, — mēs viņus tūdaļ atvedīsim šurp. Mitējies draudēt ar ieroci, biedri Naguļnov, citādi tev klāsies plāni! Pret ko tu uzstājies? Pret tautu! Pret visu ciemu!

—   Nenāc! Nekusties tālāk! Tu man neesi biedrs! Tu esi kontra, ja laupi valsts labību! … Es jums neļaušu padomju valdīšanu kājām mīdīt.

Bataļščikovs grasījās vēl ko sacīt, bet šajā mirklī aiz klēts stūra parādījās Davidovs. Šausmīgi sadauzīts, viss vienos zilumos, skrambās un asins izplūduma plankumos viņš nāca ļodzīgiem, klūpošiem soļiem. Naguļnovs palūkojās uz viņu un ar aizsmakušu kliedzienu metās virsū Bataļščikovam: «A-ā-ā, riebekli! Mānīties?… Sist mūs?!…»

Bataļščikovs un Atamančukovs laidās bēgt. Naguļnovs izšāva uz viņiem divas reizes, bet netrāpīja. Dūmiņš nomaļus lauza no zedeņiem mietu, pārējie neatkāpdamies dobji kurnēja.

—    Neļaušu … kājām mīdīt… padomju valdīšanu!… — caur sakostiem zobiem rēca Makars, skriešus dodamies virsū pūlim.

—    Sitiet viņu!

—    Bijis kauču kāds šaujamais! — pakaļējās rindās nostenējās Jakovs Lukičs, rokas saplādams un nolādēdams nelaikā pazudušo Polovcevu.

—    Kazaki!… Grābiet viņu, drošsirdi, cieti… — skanēja Marinas Pojarkovas sašutusi, svelmes pilnā balss. Viņa grūda kazakus pretim Makaram, tvarstīdama aiz rokām Demidu Mēmiķi, ar ienaidu vaicāja: — Kas tu par kazaku?! Baidies?!

Un pēkšņi pūlis pārdalījās, pašķīda sāņus, izklaidus metās pretim Makaram …

—   Milicija!!! — mežonīgās izbailēs iespiedzās Nas- teņka Doņeckova.

No pakalnes, izkārtojušies triecienam, lejup uz ciemu auļoja kādi trīsdesmit jātnieki. Zem viņu zirgiem kā viegli, dzidri dūmu mākulīši uzvirmoja pavasara putekļi …

Pēc piecām minūtēm tukšajā laukumā pie klētīm bija palikuši tikai Davidovs ar Makaru. Zirgu pakavu dipoņa vēlās arvien tuvāk. Ganīklās parādījās jātnieki. Priekšgalā uz Lapšinova aidinieka auļoja Pavlo Ļubiškins, no viņa pa labi, ar bozi apbruņojies, bakurētains un briesmīgs savā apņēmībā — Agafons Dubcovs, bet aiz viņiem izklaidus uz dažādas krāsas zirgiem — otrās un trešās brigādes kolhoznieki …

Pievakarē no rajona ieradās Davidova izsauktais milicis Ivanu Bataļščikovu, Apolonu Peskovatskovu, Jefimu Trubačovu un vēl dažus «aktīvistus» no bijušajiem kolhozniekiem arestēja uz lauka. Ignatjonoka veceni — mājās. Viņus visus ar lieciniekiem nosūtīja uz rajonu . . . Dūmiņš pats ieradas ciema padomē.

—          Atlidoji, vanadziņ? — Razmjotnovs noprasīja uzvaras priekā.

Zobgalīgi viņā nolūkodamies, Dūmiņš atbildēja:

—          Ierados. Nav vērts vairs vistiņas spēlēt, ja iznācis pārpirkums …

—    Kāds pārpirkums? — Razmjotnovs sadrūma.

—           Nu, kāds var būt pārpirkums, ja sarauj uz acīti? Neiznāk divdesmit viens, tad pārpirkums kā likts! Kur lai es tagad dējos?

—    Nogādās tevi uz rajonu.

—    Bet kur ir milicis?

—           Tūlīt ieradīsies, pārlieku neilgojies. Tautas tiesa tevi pamācīs, kā sist priekšsēdētājus. Tautas tiesa tev sados par nepiepirkumu …

—           Tas jau kā likts! — Dūmiņš labprāt piekrita un nožāvādamies palūdza: — Miegs nāk, Razmjotnov. Aizved mani uz šķūni un ieslēdz, kamēr parādīsies milicis, bet es nosnaudīšos. Ieslēdz, lūdzams, citādi pa miegam aizļe- katošu.

Nākamajā dienā sāka savākt izlaupīto sēklas labību. Makars Naguļnovs apstaigāja sētas, kuru saimnieki vakar bija ņēmuši labību; neapsveicinājies, acis sāņus novērsis, viņš apvaldīti noprasīja:

—    Vai labību ņēmi?

—    Ņēmu …

—    Vedīsi atpakaļ?

—    Būs jāved …

—           Ved, — un ar šiem vārdiem izgāja no istabas neatvadījies.

Daudzi no agrākajiem kolhozniekiem bija pievākuši vairāk sēklas labības, nekā agrāk atbērts. Sadale bija notikusi uz aptaujas pamata. «Cik kviešu atbēri?» Bataļščikovs nepacietīgi apjautājās. «Pa septiņiem pudiem uz divi jomām.» — «Stiep maisus uz svariem!»

Bet patiesībā saņēmējs sēklu fonda savākšanas laikā bija atbēris septiņi līdz četrpadsmit pudu mazāk. Turklāt ap simt pudu bez svēršanas bija aizvazājušas sievas priekšautos un tarbās.

Pievakarē visi kvieši bija savākti pilnos apmēros, atskaitot dažus pudus. Trūka tikai ap divdesmit pudu miežu un daži maisi kukurūzas. Vakarā bez atlikuma sadalīja visu sēklas labību, kas piederēja viensētniekiem.

Ciema sapulce sākās pēc tumsas iestāšanās. Davidovs runāja neredzēti liela ļaužu pūļa pārpildītajā skolā:

—    Ko nozīmē neseno kolhoznieku un vienas daļas sav- rupsaimniekotāju vakardienas'uzstāšanās, pilsoņi? Tā nozīmē, ka viņi nosvērušies uz budzisko elementu pusi. Tas ir fakts, ka viņi nosvērušies mūsu ienaidnieka pusē. Un tas ir apkaunojošs fakts jums, pilsoņi, kas vakar kā laupītāji rāvāt labību no klētīm, mīdījāt dārgos graudus zemē un priekšautos stiepāt prom. No jūsu vidus, dārgie pilsoņi, nāca neapzinīgi saucieni, lai sievieši mani sistu, un viņas mani tesa ar visu, kas tikai pagadījās pa rokai, un viena pilsonīte pat sāka raudāt tādēļ, ka es neizrādīju vājumu. Tas atliecas uz tevi, pilsonīt! — Davidovs norādīja uz Nasteņku Doņeckovu, kas stāvēja pie sienas un, tikko Davidovs sāka runāt, steigšus bija aizsegusi seju ar galvas lakatiņu. — Tu mani zvetēji ar dūrēm pa muguru un, aiz niknuma raudādama, teici: «Es velēju un velēju, bet viņš kā akmens bluķis!»

Nasteņkas aizvīstītā seja svila milzīga kauna ugunīs. Visa sapulce nolūkojās uz Nasteņku, bet viņa, apmulsumā un neveiklības sajūtā acis nodūrusi, tikai grozīja plecus, ar muguru noberzdama sienas balsinājumu.

—   Lokās, riebekle, kā odze uz dakšām! — nenocietās Djomka Ušakovs.

—   Visu sienu ar muguru nobružājusi, — Davidovu atbalstīja bakurētainais Agafons Dubcovs.

—   Negrozies, bolace! Ja prati kauties, proti arī sapulcei acīs paraudzīties! — Ļubiškins rēca.

Davidovs nepielūdzami turpināja, bet viņa sasistajās lūpās jau pavīdēja smaids, kad viņš sacīja:

—    … Viņa gribēja, lai es nomestos ceļos, lūgtu žēlastību, atdotu klēts atslēgas. Bet, pilsoņi, mēs, boļševiki, neesam 110 tādas mīklas taisīti, lai kāds varētu no mums kliņģerus lipināt. Pilsoņu karā mani kaustīja junkuri un arī tad neko neizkaustīja. Uz ceļiem boļševiki neviena priekšā nav stāvējuši un nekad nestāvēs, fakts!

—   Pareizi! — Makara Naguļnova drebošā, satrauktā balss aiz saviļņojuma izskanēja aizsmakusi.

—   … Mēs, pilsoņi, esam pieraduši paši nospiest ceļos proletariāta ienaidniekus. Un mēs viņus nospiedīsim.

—   Un nospiedīsim vispasaules mēroga! — atkal iejaucās Naguļnovs.

—          … un arī vispasaules mērogā to izdarīsim, bet jūs vakar nosvērāties šo ienaidnieku pusē un atbalstījāt tos. Kā lai skatās, pilsoņi, uz tādu uzstāšanos, kad klētīm salauza atslēgas, mani piekāva, bet Razmjotnovu vispirms sasēja, ietupināja pagrabā, pēc tam aizveda uz ciema padomi un pa ceļam mēģināja uzkarināt viņam krustu? Tā ir tieši kontrrevolucionāra uzstāšanās. Mūsu kolhoznieka Mihaila Ignatjonoka arestētā mate kliedza, kad veda Razmjotnovu: «Ančikristu ved! Elles belcebulu! …» — un gribēja ar citu sieviešu palīdzību uzkarināt viņam kaklā krustiņu ar auklu, bet mūsu biedrs Razmjotnovs, kā tas komunistam arī pienākas, nevarēja tādai nozākāšanai piekrist. Viņš faktiski teica gan sievām, gan arī nejaukajām, baznīcas būšanu apstulbinātajām vecenēm: «Pilsones! Es neesmu pareizticīgais, bet komunists! Ejiet nost ar savu krustu!» Bet tās nemitējās uzplīties un tikai tad atstāja viņu mierā, kad viņš ar zobiem pārkoda aukliņu un aktīvi ar kājāni un galvu sāka atkauties. Kas tas ir, pilsoņi? — Tā ir tieši kontrrevolūcija! Un tautas tiesa bargi sodīs tamlīdzīgus nozākātājus, kā šo pašu Mihaila Ignatjonoka māti.

—   Man par māti nav jāatbild. Viņai pašai ir pilsoņa balss, pati lai arī nes atbildēšanu! — no pirmajām rindām sauca Miška Ignatjonoks.

—    Es jau par tevi nemaz nerunāju. Es runāju par tiem tipiem, kas gaudās par baznīcas slēgšanu. Viņiem nepatika, ka slēdza baznīcas, bet, kad paši spaidu kārtā gribēja uzkarināt komunistam krustu kaklā, — tad tas nav nekas! Pamatīgi viņi atklāja savu divkosību! Tie, kas bija nemieru sācēji un kas aktīvi uzstājās, ir arestēti, bet pārējie, kuri uzķērušies uz budžu makšķeres, lai atjēdzas un saprot, ka viņi krituši maldināšanā. To es taktiski saku … Nezināms pilsonis iemetis prezidijā zīmīti, kurā jautā: «Vai taisnība, ka visi, kas ņēmuši labību, tiks arestēti, konfiscējot mantu, un izsūtīti?» Nē, tas nav taisnība, pilsoņi! Boļševiki neatriebjas, bet nesaudzīgi soda tikai ienaidniekus; jūs mēs par ienaidniekiem neuzskatām, lai gan esat izstājušies no kolhoza, padodamies budžu pierunam, un lai gan izlaupījāt labību un mūs sitāt. Jūs esat svārstīgais vidusslānis, kas uz laiku samulsināts, un mēs pret jums administratīvus soļus nespersim, bet faktiski atvērsim jums acis.

Skolai pāri aizvēlās apvaldīta balsu dūkoņa. Davidovs turpināja:

—         Un arī tu, pilsonīt, nebaidies, tin vaļā savu ģīmi, neviens tevi neaiztiks, lai gan tu mani vakar pamatīgi slānīji. Bet, redzi, ja rītdien, kad izbrauksim sēt, tu slikti strādāsi, tad gan es tev parādīšu velnu, to tu liec aiz auss! Tikai es tev sadošu ne pa muguru, bet zemāk, lai tu nevarētu ne sēdēt, ne atgulties, rauj tevi kociņš!

Biklā irgošana kļuva drošāka un, nonākot līdz pēdējam rindām, jau pieauga pērkonīgā, atvieglinošā smieklu brāzmā.

—    … Izslaistījāmies, pilsoņi, un pietiks! Rudens arumi pārstāvējušies, laiks iet uz priekšu, jāķeras pie darba, nav ko dzīt velnu, fakts! Kad pabeigsim sēju, tad varēsim gan paplūkties, gan paspēkotiēs … Es jautājumu stādu krasi: kas ir par padomju varu — tas rītdien izbrauc tīrumā, bet, kas pretim, tas lai skramšķina sauleņu sēkliņas. Bel, kas rītdien neizbrauks sēt, tam mēs — kolhozs — zemi atņemsim un paši apsēsim!

Davidovs aizgāja no skatuves malas un apsēdās pie prezidija galda, bet, kad viņš pasniedzās pēc karafes, no pakaļējām rindām, no spuldzes oranžās gaismas apspīdētās pustumsas kāds siltā un jautrā basa balsī izjusti ierunājās:

—    Davidov, no tavas mutes dieva ausī! Dārgumiņ Davidov! . .. Par to, ka neturi niknumu sirdī… nepiemini ļaunu … Ļauži teitan uztraukušies … nezin kur acis likt, sirdsapziņa kremt… Un sievelītes apjukušas … Bet mums taču kopā jādzīvo… Davidov, lai būtu tā: kas vecus grēkus piemin, tam lai mēli samin! Vai ne?

Nākamajā rītā piecdesmit septiņi cilvēki, kas bija izstājušies no kolhoza, iesniedza lūgumu uzņemt viņus atpakaļ. Viensētnieki un visas trīs ciema kolhoza brigādes rītausmā izbrauca stepē.

Ļubiškins ierosināja pie klētīm atstāt sardzi, bet Davidovs pavīpsnāja:

— Tagad, manuprāt, nav vairs vajadzīgs… Četrās dienās kolhozs apsēja gandrīz pusi no rudens arumu platības. Trešā brigāde otrā aprīlī uzsāka pavasara aršanu. Davidovs pa visu šo laiku tikai reizi bija valdē. Viņš norīkoja uz lauka visus darba spējīgos un pat vectēvu Ščukaru pagaidām atbrīvoja no staļļa puiša pienākumiem un aizsūtīja uz otro brigādi, bet pats ar rīta svīdumu devās uz brigāžu iecirkņiem un atgriezās ciemā tikai pēc pusnakts, kad gaili pa sētām jau sāka skandēt rīta jundu.

36. nodala

Ar mauru apaugušajā kolhoza valdes sētā bija tāds klusums kā ganīklās aiz ciema. Dienasvidus saulē silti un blāvi spīguļoja klēts jumta rūsganie kārniņi, bet gubeņu ēnā nomīdītajā zālē kā kausēts metāls vēl laistījās smagi dūmakaini zilgi rasas graudi.

Pagalma vidū stāvēja apcirpta, neglīti kārna aita, iepletusi appleksnējušās kājas, bet blakus, uz ceļgaliem nometies, tās tesmeni aši grūstīja prāvs jērs ar tādu pašu baltu vilnu kā mātei.

Ļubiškins iejāja pagalmā uz mazas, nozīstas ķēvītes. Jādams garām gubenim, viņš ar pletni sirdīgi uzšāva kazlēnam, kas no jumta nolūkojās viņā ar zaļām, velnišķīgām acīm, un noburkšķēja:

—  Tev tikai pa jumtiem kāpalāt, nešķīstais gars! Prom no šejienes!

Ļubiškins bija pikts un īgns. Atjājis no stepes, mājās neiegriezies, viņš devās uz valdi. Aiz viņa bērās ķēveles, kaklā uzsieto grābekli dobji žvadzinādams, kuplo asti atstiepis, skrēja tievkājains kumeļš ar resnām potītēm. Ļu- biškina ķēve augumā bija tik sīciņa, ka vaļīgi palaistais kāpslis kūjājās tai gandrīz zem ceļgaliem, un sakumpušais jātnieks kā pasakā šķita nesam savu izģindušo kleperīli starp varenajām kājām . .. Djomkam Ušakovam, kas no lievenēm nolūkojās uz Ļubiškinu, nāca smiekli.

—  Tu izskaties pēc Jēzus Kristus, kad tas iejāja Jeruzalemē uz ēzeju mātes .. . Nāvīgi līdzīgs!

—  Pats tu esi ēzeju māte! — Ļubiškins atcirta, piejādams pie lievenēm.

—   Pacel kājas, tu taču ar tām vago zemi!

Ļubiškins, nepagodinādams Djomku ar atbildi, nokāpa no ķēvītes, aptina pavadu ap lieveņa margām un bargi noprasīja:

—   Vai Davidovs šeit?

—   Šeit. Sēž un garlaikojas, noilgojies pēc tevis. Trīs dienas ne kumosa nav mutē ņēmis, ne lāsīti dzēris, visu laiku mal vienu un to pašu: «Kur mans neaizmirstamais

Pavlo Ļubiškins? Bez viņa es nobeigšos, un dieva pasaule man nav tīkama!»

—   Muldies vien vēl! Muldies! Pielūko, ka neuzbrienu uz mēles.

Djomka pablenza uz Ļubiškina pletni un apklusa, bet Ļubiškins ieslāja fistabā.

Davidovs ar Razmjotnovu un sieviešu sapulces pārstāvēm tikko beidza apspriest jautājumu par bērnu novietņu iekārtošanu. Ļubiškins nogaidīja, kamēr meitieši iziet, un piegāja pie galda. No viņa neapjoztā, uz lāpstiņām noputējušā katūna krekla uzvēdīja sviedru, saules un putekļu smaka …

—    Es atjāju no brigādes …

—    Kāpēc atjāji? — Davidovs sakustināja uzacis.

—    Nekas neiznāk! Man palikuši divdesmit astoņi darba spējīgi cilvēki, bet viņi negrib strādāt, slaistās … Nevaru viņus novaldīt. Pašlaik man darbā divpadsmit arklu. Ar mokām sadabūju arājus. Vienīgi Kondrats Maidaņņikovs plēšas kā vērsis, bet ar tādiem vīriem kā Akims Beshjeb- riovs, Samoha Kuženkovs vai šis aizsmakušais kašķis Ata- mančukovs, — ar tiem gatavā mocība, nc strādāšana. It kā viņi savu mūžu arkla balstus rokās nebūtu turējuši. Ķepa- jas kaut kā pa roku galam. Vienu vagu izdzen, apsēžas pīpēt, un nedomā viņus izkustināt.

—    Cik jūs dienā uzarat?

—    Maidaņņikovs un es uzplēšam pa trim ceturtdaļām, bet šitie … pa visiem kopā ap pusdesetīnu. Ja tā arsim, tad kukurūzu vajadzēs sēt ap Mar ijas aizlūguma dienu.

Davidovs klusēdams pabungāja ar zīmuļa galu pa galdu un vēlīgi apvaicā jās:

—    Un kāpēc tu atjāji? Lai mēs tev asaras noslaucītu? — un nikni nodzalkstīja acis.

Ļubiškins sabozās:

—    Es neatjāju asaras liet. Dod man cilvēkus un vairāk arklu, bet jokus dzīt es protu arī bez tevis.

—    Jokus dzīt. tu proti, fakts, bet darbu nokārtot — tur tev uzgrieznis par vāju. Ir gan bri-ga-die-ris! Nevarot sa- valdīL slaistus! Fakts, ka tu nevarēsi, ja esi disciplīnu palaidis un piekop visāda veida ticības brīvību.

—    Pamēģini tu atrast šito disciplīnu! — aiz uztraukuma nosvīdušais Ļubiškins pacēla balsi. — 7'ikai šai padarīšanai barvedis ir Alamančukovs. Viņš man kūda cilvēkus, pierunā iet. prom no kolhoza, bet pamēģini viņu, draņķi, izmest, — viņš aizvilks līdz-arī citus. Ko tad tu īsti, Sem- jon Davidov, domā, izsmiet mani gribi, vai? Uzkrāvis man kaklā visādus kroplus un vārguļus, bet darbu prasīt zini. Ko lai es iesāku ar to pašu vectēvu Ščukaru? Viņu, velna ākstu, vajadzētu nolikt ķirbju laukā, lai nekustas un putnu biedēkļa vietā baida kovārņus, bet jūs man viņu iesmērējāt brigādē, uzkārāt kā čigānam kankarus plecos. Kur viņš der? Pie arkla likt nevar, par dzinēju arī ne. Balss kā zvirbulim, vērši viņu par cilvēku neuzskata un nemaz nebaidās. Ieķeras jūgā, līkkājainais velns, un, kamēr izdzen vagu, reižu desmit gāžas gar zemi. Te viņam kājavi jāaizsien, te nogulstas, izslien stilbus pāri galvai un stūķē atpakaļ vietā savu šļuku. Bet meitieši pamet vēršus, sāk zviegt un kladzināt: «Ščukaram šļuka izkritusi! …» — un pa galvu pa kaklu skrien lūkoties, kā sasodītais Ščukars baksta šļuku atpakaļ savās iekšās. Gatavie kumēdiņi, nevis darbs! Šļukas dēļ mēs viņu vakar nolikām, lai vāra putru, bet arī šajā darbā viņš ir nederīgs un kaitīgs. Izsniedzu biezputrai taukumu, bet viņš to aprijis, ēdienu pārsālījis un savārījis vienās plēvēs . . . Nu, kur lai es viņu lieku? — Ļubiškinam zem melnajām ūsām pikti iedrebējās lūpas. Viņš pacēla pletni, atsegdams netīrā krekla padusē izbalējušu, sviedros izžulgušu apaļu plankumu, un izmisušā balsī sacīja: — Atlaidiet mani no brigadieriem, nav man paciešanas noņemties ar visādiem ērmiem: caur savu ķēpāšanos viņi arī rnan neļauj strādāt…

—   Tu neizliecies šeit par sērdieni, fakts! Mēs zināsim, kad tevi vajadzēs atcelt, bet tagad jāj atpakaļ uz tīrumu un pielūko, lai līdz vakaram būtu uzarti divpadsmit hektāru. Bet, ja nebūs izdarīts, — vaino pats sevi! Pēc pāris stundām ieradīšos un pārbaudīšu. Ej!

Ļubiškins ar pērkonīgu blīkšķi aizcirta aiz sevis durvis un noskrēja no lievenēm. Pie margām piesietā ķēvīte stāvēja, galvu nodūrusi. Tās mēļajās, ar zeltainiem lāsumi- ņiem īzraibinatajās acīs atmargoja saule. Sakārtojis uz kailā, saulē sasilušā seglu loka izklāto zirgsegu, Ļubiškins gausi saka rausties zirgam mugurā. Djomka Ušakovs, acis samiegdams, dzēlīgi noprasīja:

—   Vai jūsu brigāde daudz uzarusi, biedri Ļubiškin?

—   Nav tava daļa . ..

—  Tā jau ir, ka nav mana da]a … Bet, kad ieradīšos talkā, tad gan bus!

Ļubiškins pagriezās seglos atpakaļ, sažņaudza stiegro, brūno dūri tā, ka pirksti notirpa, un piesolīja:

—          Parādies tikai! Es tev, greizacainajam sātanam, tūdaļ glūnekļus vietā norīkošu! Aizgriezīšu pakausī un iemācīšu staigāt ar dibengalu uz priekšu!

Djomka nicīgi nospļāvās:

—          Dakteris atradies! Savus arājus vispirms būtu izdak- terējis, lai viņi tev knašāk artu . . .

Giuži kā uzbrukumā mezdamies, Ļubiškins auļos izlidoja pa vārtiem un aizjoņoja stepē. Vēl nebija apklususi kumeļam kaklā uzkārtā grābekļa ašie knakšķi, kad uz lievenēm iznāca Davidovs un steigā Djomkam pateica:

—           Es uz dažām dienām aizbraucu uz otro brigādi, tevi atstāju savā vielā. Paskaties, kā tiek iekārtota bērnu sile, palīdzi viņiem, trešajai brigādei auzas nedod, dzirdi? Ja kas aizķeras, auļo pie manis. Skaidrs? Aizjūdz zirgu un pasaki Razmjotnovam, lai atbrauc man pakaļ. Es būšu mājās.

—           Varbūt es ar savējiem varētu iet uz vecainēm palīdzēt Ļubiškinam? — Djomka piedāvājās, bet Davidovs izlamājās un uzbrēca:

—           Sagudrojis nez ko! Viņiem pašiem jātiek galā. Aizbraukšu, piežmiegšu šiem astes, tad viņi man nears pa … pushektāram, fakts! Iejūdz zirgus!

Razmjotnovs piebrauca pie Davidova mitekļa ar vienu no valdes ērzeļiem, kas bija iejūgts droškā. Davidovs viņu jau gaidīja pie vārtiem, ar elkoni nelielu sainīti pie sāniem piespiedis.

—          Sēdies! Ko tu, ēdmaņu esi līdzi paķēris, vai? — Razmjotnovs pasmaidīja.

—    Veļu.

—    Kadu veļu? Kalab?

—    Tāpat. Vienu pāri.

—    Kam tev tā vajadzīga?

—           Brauc taču, ko tu uzplijies! Veļu paņēmu tāpēc, lai utis neieviestos, skaidrs? Braucu uz brigādi un gribu tur palikt līdz tam laikam, kamēr beigs aršanu. Turi muti un sāc braukt.

—          Vai tu prātiņu neesi izkūkojis, vai? Ko tu tur darīsi līdz aršanas beigām?

—    Aršu.

—    Pametīsi valdi un brauksi art? Ir gan sagudrojis!

—    Brauc! Brauc! — Davidovs sapīka.

—     Bet tu noburkšķi! — Razmjotnovs, kā redzams, sāka skaisties. — Tu man jēdzīgi paskaidro: bez tevis tur neiztiks, vai? Tev jāvada, nevis jāstaigā arklam paka]! Tu esi kolhoza priekšsēdētājs . ..

Davidovs nikni nozibsnīja acis:

—     Kas vēl nebūs! . . Sāksi mani mācīt! … Es vispirms esmu komunists, bet pēc tam tikai… fakts! … bet pēc tam tikai kolhoza priekšsēdētājs! Man aršanas darbi iet ellē, bet es šeit… Brauc, tev saka, brauc! . ..

—    Kas man! Nū, aizmidzis esi, vai, draņķi! — Razmjotnovs uzvilka ar pātagu ērzelim.

No pēkšņā rāviena Davidovs atgāzās atpakaļ un sāpīgi satrieca elkoni pret bričkas apmali; riteņi mīksti iebrikšķējās pa stepes vasaras ceļu.

Izbraucot no ciema, Razmjotnovs noturēja ērzeli soļos un ar piedurkni notrausa rētaino pieri.

—     Tu, Davidov, dari aplam. Izrīko, lai viņiem darbs sokas, bet pats laidies atpakaļ. -Art, brāl, nav nekāda lielā skola. Labam komandierim nav jāiet ķēdē, bet gudri jākomandē, to es tev pateikšu!

—     Pataupi, lūdzams, savus piemērus! Man viņi jāiemāca strādāt, un es iemācīšu, fakts! Tā taisni ir vadība. Pirmā un trešā brigāde beigušas sēt, bet šeit man ir robs, Ļubiškins, acīm redzot, netiks galā. Un tu arī vēl — «labs komandieris» un tamlīdzīgi … Nu, ko tu man miglu acīs pūt? Vai es, tavuprāt, labus komandierus neesmu redzējis, vai? Labs ir tāds komandieris, kas aizķeršanās brīdī aizrauj ar savu piemēru. Arī man tas jādara!

—    Labāk būtu no pirmās brigādes paņēmis vēl pāris arklu.

—    Bet cilvēkus? Kur es grābšu cilvēkus? Paskubini zirgu, paskubini, lūdzams!

Līdz pat pauguru korei viņi brauca klusēdami. Pāri stepei, aizsegdama sauli, zenītā pletās vēja uzvandīta tumši mēļa krusas tūce. Tās gaišās pamales virmoja un mirdzēja kā sniegs, bet melnā virsotne bija barga savā smagnējā nekustīgumā. Mākoņa aizā aiz saules izkrāsotās, oranžās malas kā plats vēdeklis slīpās strēlēs uz zemi krita saules stari. Smalki, šķēpu šautrām līdzīgi, tie, nosliekdamies lejup, strāvojošā plūsmā dūrās plašajās debesīs un, guldamās virs tālajām, gar apvārsni izstieptajām pauguru ver- dzēm, vērsa rūsgano stepi brīnumaini daiļu un jauneklīgi līksmu . ..

Tūces ēnā sadugusī stepe klusēdama pazemīgi gaidīja uznākam lietu. Vējš sagrieza uz lielceļa tumšzilu putekļu stabu. Vējš jau izelpoja smaržīgu lietus veldzi. Bet pēc brīža sāka rasināt skops, rets lietus. Smagās, vēsās lāses ieurbās ceļa putekļos, saveldamās sīkās dubļu piciņās. Satraukti iesvilpās susliki, skaudrāk ieskanējās paipalu tarkšķi, apklusa aicinošas, versmainas kaisles caurstrāvotie sīgu saucieni. Pa sāres rugaini aizbrāzmoja vēja sīpa, ru- gaine sabozās un iečaukstējās. Stepi pāršalca sausa pērnas zāles čaboņa. Pašā mākoņa pakājē, sāniski sameties, ar izplestajiem spārniem gaisa plūsmu uztverdams, uz austrumu pusi lidoja krauklis. Noplandīja balts zibens, un krauklis, ieķērkdamies dobjā krūšu balsī, pēkšņā kritienā metās lejup. Uz mirkli — saules staru apmirdzēts — tas iedzirk- stījās kā liesmu pārņemta sveķaina lāpa; bija dzirdams, ka caur tā spārnu spalvām, svelpdams un kā auka krākdams, raujas gaiss, taču, zemi nesasniedzis, kādas pussimt asis no tās krauklis spēji izlīdzināja lidojumu, savēcināja spārnus, un tūliņ apdullinoši spalgs un skaudrs nogranda pērkona spēriens.

Uzkalnē jau parādījās otrās brigādes apmetne, kad Razmjotnovs pamanīja pa nogāzi nākam pretim kādu cilvēku. Tas Ј>āja bez ceļa, lēkdams pāri grāvīšiem un reizēm pāriedams uz sīkiem, vecišķiem riksīšiem. Razmjotnovs pagrieza zirgu cilvēkam pretim un jau iztālēm uzminēja, ka tas ir vectēvs Ščukars. No visa bija redzams, ka Ščukaram noticis kas nelāgs . . . Viņš pienāca pie droškas. Lietus bija gludi pieglaudis matus uz viņa kailās galvas, slapjā bār- dele un uzacis bija pieķēpātas ar sāres biezeni. Ščukars izskatījās zilgani bāls, izbijies, un Davidovam prātā iešāvās smags minējums: «Brigādē kas slikts … Tracis!»

—    Kas noticis? — viņš iejautājās.

—   Ar mokām no nāvēšanas izbēgu! — Ščukars izdvesa. •— Noslepkavot gribēja …

—    Kas?

—    Ļubiškins un citi.

—    Par ko?

—    Savas iedomāšanās pēc … Ar biezputru viss sākās… Es vārdos ešu ašs cilvēks, nenocietos … nu, un Ļubiškins paķēra tuteni un dzinās man virsū… Nebijis es tik žigls uz kājām, rasi, tupētu tagadiņ, uz tuteņa uzdurts! Tada vīzē arīdzan būtu dvēseli atdevis! …

— Kap uz ciemu, vēlāk visu noskaidrosim, — Davidovs teica, atviegloti nopūzdamies.

… Bet nometnē pirms pusstundas bija risinājušies šādi notikumi: vectēvs Ščukars, kas iepriekšējā dienā bija pārsālījis biezputru, nosprieda, ka jāpielabinās brigādei, pievakarē aizgāja uz ciemu, tur pārnakšņoja, bet no rīta sadabūja mājās maisu, pa ceļam uz brigādi iegriezās Krasno- kutova piedarbā, kas atradās pašā ciema nomalē, parlīda pāri sklandu žogam un blēdīgi paslēpās pie pelavu kaudzes. Vectēva Ščukara plāns bija ģeniāli vienkāršs: uzglūnēt vistiņai, manīgi to notvert un noraut galvu, lai izvārītu biezputru ar vistas gaļu un tādā kārtā izpelnītos brigādē cieņu un atzinību. Elpu aizlurējis, viņš nogulēja kādu pusstundu, bet vistas, ka par spīti, kašņājas kaut kur pie zedeņiem un nemaz nedomāja rādīties uz pelavu gubas pusi. Tad vectēvs Ščukars sāka klusītiņām tās saukt. «Cip, cip, cip, cip! … Tibiņas! Labiņas! Tī-tī-tī!» viņš čukstus aici- naja, pats kā meža dzīvnieks aiz pelavām slēpdamies. Vecais Krasnokutovs nejauši atradās netālu no piedarba. Viņš izdzirdēja vilinošu balstiņu labinām vistas un notupās aiz zedeņiem .. Vistas paļāvīgi piegāja pie pelavu kaudzes, un šajā brīdī Krasnokutovs ieraudzīja, ka 110 pelavām izšaujas kāda roka un sagrābj pērļainu vistiņu aiz ka jas. Ščukars nožņaudza vistu ar veca seska izmanību un bāza jau to maisā, kad izdzirdēja kādu paklusā balsī apvaicājamies: «Vistiņas apčamdi, vai?» — un ieraudzīja aiz žoga pieceļamies Krasnokutovu. Vectēvs Ščukars tā apjuka, ka izmeta no rokām maisu, noņēma cepuri un gluži neviļus sveicināja: «Labu veselību, Afanasij Petrovič!» — «Paldies dievam,» tas atbildēja. «Vai ar vistiņām, es saku, tu noņemies?» — «Jā, jā! Eju garām un skatos — pērļu vistiņa! Tai tik brīnumaini krāsainas spalvas, ka es vairs ij nociesties nevaru. Pag, domāju, noķeršu un 110 tuvienes aplūkošu, kas tas par brīnumputnu. Mūžu ešu nodzīvojis, bet tādus brīnumus netiku matījis.»

Ščukara viltība te nu bi ja pavisam nevietā, un Krasņo- kutovs to izbeidza: «Nemuldies, vecais sakārni! Vistas maisā neaplūko. Atzīsties: kādai vajadzēšanai mēģināji nočiept?» Ščukars padevās un visu izstāstīja: sacīja, ka gribējis savas brigādes arājus pamielot ar biezputru un vistas gaļu. Viņam par izbrīnu, Krasnokutovs neiebilda ne vārda, bet vēl pamācīja: «Arājiem drīkst, tas nav nekāds grēks. Ja nu esi vistiņu nobendējis, tad bāz vien maisā un piedevām velc ar ķeģi vēl vienai, nē, ne jau šai, bet, palūk, tai otrai, kas olas nedēj, cekulainai. .. No vienas vistas brigādei laksiņus neizvārīsi. Grāb žiglāk otru, citādi — nedod dievs! — uzkulsies mana veča, un tad mums abiem klāsies plāni!»

Ščukars, bezgala apmierināts ar tādu iznākumu, noķēra otru vistiņu un pārmeta pāri sētai. Pēc divi stundām viņš jau bija apmetnē, un, kad Ļubiškins pārradās no ciema, trīsspaiņu katlā jau kūsāja ūdens, malai pāri lēkāja savā- rījušies sāres graudiņi, un gabaliņos sagrieztā vistas gaļa peldēja treknā virumā. Biezputra bija izdevusies lieliska. Vectēvs Ščukars baidījās vienīgi no tā, ka ēdiens odīs pēc sasmakušā ūdens, kas bija smelts turpat tuvumā no sekla, ar tikko manāmu zaļganu kārtiņu apgļotējuša dīķa. Taču viņa bažas neattaisnojās: visi ēda un cītīgi slavēja, un pats brigadieris Ļubiškins sacīja: «Savu mūžu tāda paēdiena neesmu baudījis. Tencinu tevi, vectētiņ, visas brigādes vārdā!»

Katlu drīz vien iztukšoja. Veicīgākie jau sāka gramšņāt no katla dibena biezumus un gaļas gabaliņus. Un šajā brīdī notika kaut kas tāds, kas uz laiku laikiem sagandēja vectēva Ščukara pavāra karjeru … Ļubiškins izmakšķerēja gaļas gabaliņu un gribēja jau to likt mutē, bet tad pēkšņi atrāvās un nobālēja.

—   Kas tas tāds? — baigas nojausmas pilnā balsī viņš noprasīja Ščukaram, ar pirkstu galiem paceldams gabaliņu baltas, savārījušās gaļas.

—    Rasi, spārniņš, — vectēvs Ščukars rāmi atbildēja.

Ļubiškinam seja pamazām pārklājās ar negantu dusmu

zilgo sārtumu.

—   Spār-niņš! … Bet paskaties šurp, pu-tras m'eis- tarrrr! — viņš ierēcās.

—   Ak, mīlīši mani! — iesaucās kāda no sievām. — Tam taču nagi!…

—   Tev pašai būs izlīduši, nolāpītā! — vectēvs Ščukars tai uzbruka. — No kurienes spārniņam nagi? Pameklē tos sev labāk zem lindrakiem!

Nometis karoti uz izklātā audekla, viņš ielūkojās tuvāk: trīsošajā rokā Ļubiškinam kūļājās trausls kauliņš ar sīkiem nadziņiem un peldplēvi galā …

—   Brālīši! — iesaucās satracinātais Akims Beshļebnovs. — Mēs taču esam apēduši vardi! . ..

Tagad tik sākās īsts juceklis: kāda no izvēlīgākajām sievelēm ievaidēdamās pielēca kājās un, ar delnām muti aizspiedusi, nozuda aiz apmetnes būdas. Kondrats Maidaņņikovs, paskatījies vectēva Ščukara neizsakāmā izbrīnā ieplestajās acīs, nogāzās augšpēdus un,- smieklos valstīdamies, ar pūlēm izsaucās: «Ai, sievelītes! Jūs esat apgānījušās!» Neizvēlīgākie kazaki, viņu atbalstīja. «Neredzēt jums vairs svētā vakarēdiena!» liekuļotās šausmās iekliedzās Kuženkovs. Bet Akims Beshļebnovs, ko bija aizkaiti- nājuši smiekli, nikni iebrēcās: «Kas tur ko smieties?! Sist Ščukara slaku! …»

—    No kurienes katlā varēja gadīties varde? — Ļubiškins tirdīja.

—    Viņš taču smēlis ūdeni no dīķa un nebūs apskatījies …

—    Maitas gabals! Vecais draņķis! … Ar ko tu mūs esi saēdinājis?! — iespiedzās Aņiska, Doņeckovu vedekla, un sāka vaimanāt: — Es tagadiņ esmu uz grūtām kājām! Un ja nu es tevis — tāda neģēļa pēc neiznēsāšu? …

Un tūliņ arī laiž no savas bļodas vectēvam Ščukaram biezputru acīs.

Sacēlās briesmīga jezga. Meitieši vienprātīgi ar rokām snaikstījās pēc Ščukara bārdeles, kaut arī apjukušais un pārbaidītais vectēvs neatņemdamies kliedza:

—    Pagaidiet maķentiņ! Tā nav varde! Tik tiešām, ka Kristus debesīs, tā nav varde!

—    Bet kas tad tā ir? — uzmācās savā niknumā drausmīgā Aņiska Doņeckova.

—    Tas jums tikai tā izliekas! Tā ir parādība! — Ščukars mēģināja izlocīties ar viltu.

Taču apgrauzt «parādības» kauliņu, ko viņam piedāvāja Ļubiškins, vectēvs kategoriski atteicās. Varbūt ar to arī viss beigtos, ja Ščukars, ko meitieši bija galīgi pārkaitinājuši, neiesauktos:

—    Slapjast.es! Sātani lindrakos! Pie ņuņņām ķerstāties, bet neapjēdzat, ka tā nav vienkārša varde, bet austrene!

—    Ka-a-as?! — sievas brīnījās.

—     Austrene, saku jums skaidrā valodā! Varde ir riebekle, bet austrene no dižciltīgas slakas. Mans paša kūms vecos laikos dienēja pie ģenerāļa Fiļimonova par gaitnieku un stastīja, ka ģenerālis pat tukšā dūšā tās simtiem rijis. Rijis pavisam dzīvas. Austrene vēl nav no gliemežnīcas izlobījusies, bet. viņš jau ar dakšiņu vilina to ārā. Izdur cauri — un gatavs! Tā žēli pīkst, b®t šitanais grūž to rīklē iekšā. Bet, kā jūs to zināt, rasi, arīdzan šitanais kukainis bija no austreņu vaislas? Ģenerāļi apēd ar gardu muti, un es varbūt jums, muļķiem, to tīšām treknuma dēļ pieliku, lai garša būtu labāka …

Tad Ļubiškins vairs nenocietās — sagrābis rokā vara pavārnīcu, viņš palēcās un pilnā rīklē ierēcās:

—    Ģenerāļi? Treknuma dēļ! … Es esmu sarkanais parti- zānis, bet tu mani ēdināsi ar vardes gaļu, it kā es būtu kāds s … ģenerālis?

Ščukaram likās, ka Ļubiškinam rokā nazis, un, atpakaļ nelūkodamies, viņš diedza prom ko nagi nes …

Davidovs to visu uzzināja pēc ierašanās apmetnē, beļ pašlaik, aizvadījis Ščukaru, lūdza Razmjotnovu braukt ātrāk un drīz nonāca pie brigādes apmetnes. Lietus vēl aizvien šalkoja virs stepes. No Dārdu Gravas līdz tālajam dīķim pāri pusdebesīm stiepās izliekta, spoža varavīksne. Apmetnē nebija neviena cilvēka. Atvadījies no Razmjot- nova, Davidovs devās uz tuvāko arumu. Pie tā ganījās izjūgti vērši, bet arājs — Akims Beshļebnovs, nevīžodams iet uz apmetni, bija nogūlies vagā, apsedzis galvu ar svārku un snauduļoja, lietus lāšu šļupstošās valodas iežūžots. Davidovs viņu pamodināja.

—    Kāpēc tu near?

Akims laiski piecēlās, nožāvājās un pasmaidīja.

—    Lietus laikā nevar art, biedri Davidov. Vai tad jūs to nezināt? Vērsis nav traktors. Kolīdz tam uz kakla samirkst spalva, tūdaļ jūgs noberž līdz asinīm, un tad tas vairs nav strādātājs. Taisnība, taisnība! — viņš nobeidza, pamanījis Davidova skatienā neuzticību, un ieteica: — Jūs labāk vārējāt aiziet un izšķirt spēkoņus-cīkstoņus. No paša rīta Kondrats Maidaņņikovs ecējas ar Atamančukovu … Bet patlaban viņiem iet vaļā cīniņš uz šas pašas riežas. Kondrats liek izjūgt vēršus, bet Atamančukovs viņam atcērt: «Neķeries pie mana aizjūga, ka nedabū pa galvu .. .» Rādās, ka viņi jau viens otram būs krūtīs ieķērusies.

Davidovs paskatījās uz brigādes viņu galu aiz lauku noliktavas un ieraudzīja, ka tur patiešām notiek kaut kas līdzīgs kautiņam: Maidaņņikovs kā zobenu vicināja rokā dzelzs tapu, bet garais Atamančukovs ar vienu roku grūda viņu nost no aizjūga, bet otru, dūrē sažņaugtu, turēja aiz muguras. Balsis nebija dzirdamas. Uz turieni steigdamies, Davidovs jau pa gabalu sauca:

—    Kas te notiek?

—          Kas tā par būšanu, Davidov? Mitrums rasina, bet viņš ar. Tā vēršiem kaklus jēlus noberzīs. Es saku: «Izjūdz, kamēr pārstās līņāt,» —- bet viņš mani izgāna: «Nav tava daļa!» Bet kam gan, draņķi tāds, te ir daļa? Kam, velna čerkstoņa? — Maidaņņikovs kliedza, jau pievērsdamies Atamančukovam un atvēzēdamies pret viņu ar tapu.

Viņi, kā redzams, jau bija salēkušies: Maidaņņikovam kā zila plūme zern acs rēgojās uztūkums, bet Atamančukovam šķērsām bija pārplēsta krekla apkakle un no skūtās, piemilzušās lūpas sūcās asinis.

—    Neļaušu kaitēt kolhozam! — kliedza Maidaņņikovs, ko uzmundrināja Davidova ierašanās. — Viņš saka: «Tie nav mani vērši, bet kolhoza!» Bet, ja kolhoza, lad tiem var ādu dīrāt nost, ko? Vācies prom no vēršiem, naidnieki

—    Tu man neesi pavēlnieks! Un sist tev nav tiesības! Izņemšu arkla nazi, tad tevi ne tā vien apstrādāšu! Man jāuzar norma, bet šis traucē! — ķērca bālais Atamančukovs, ar kreiso roku tvarstīdamies gar krekla apkakli un pūlēdamies to aizpogāt.

—    Vai lietus laikā var art? — Davidovs viņam jautā ja, izņemdams Kondratam no rokām tapu un nomezdams to pie kājām.

Atamančukovam iedzalkstījās acis. Tievo kaklu grozīdams, viņš pikti nošņāca.

—    Pie saimniekiem nevar, bet kolhozā vajag! …

—    Kā tas jāsaprot — «vajag»?

—   Tā, ka plāns jāizpilda. Līst vai nelīst, bet jāar. Ja neuzarsi, Ļubiškins kremtīs augu dienu kā rūsa dzelzi.

—   Tu ar tādām valodām … Vakar, jaukā laikā, tu normu uzari?

—    Uzaru, cik spēju!

Maidaņņikovs nosprauslojās:

—    Ceturtdaļas desetīnas uzkašņāji. Paskat, kādi viņam vērši! Ragus neaizsniegsi, bet ko viņš uzara? Ejam, Davidov! Tu redzēsi. — Viņš satvēra Davidovu aiz slapjās mēteļa piedurknes un aizveda uz vagu; aiz satraukuma nespēdams parunāt, Maidaņņikovs purpināja: — Nolēma art ne seklāk kā trīsarpus veršoku, bet kas teitan? Pamēri pats!

Davidovs noliecas un iebāza pirkstus mīkstajā, ķepīgajā vagā. No vagas dibena līdz tās velēnainajai virsai bija ne vairāk kā pusotra divi veršoki.

—    Vai ta ir aršana? Tā ir zemes apgrābstīšana, bet ne aršana. Es viņu jau no rīta gribēju piekaut par šitādu pū- lēšanos. Ej, kur vien gribi, visur viņam tāds dziļums.

—    Nu, panāc šurp! Es tev to saku, fakts! — Davidovs uzkliedza Atamančukovam, kas negribīgi izjūdza vēršus.

Tas gausi, nesteigdamies pienāca.

—   Vai tu tā … tā tu ar? — atsegdams trūkstošā zoba spraugu, Davidovs klusā balsī noprasīja.

—    Bet kā tad jums gribētos? Lai astoņus veršokus dzītu? — Atamančukovs nikni saviebās un, noņēmis cepuri no kaili apcirptās galvas, paklanījās: — Tencinu jūs! Pamēģiniet paši art dziļāk. Ar muti mēs visi spēlējam kā uz ērģelēm, bet darbā mūsu nav.

—   Mums gribētos tā, lai tevi, nelieti, izdzītu no kolhoza! — pietvīcis iebrēcās Davidovs. — Un padzīsim!

—    Esiet tik laipni! Pats aiziešu! Es neesmu nolādēts, lai jūsu dēļ šeit savu dzīvi izputinātu… Šķiest savu spēku, pašam nezinot, kālabad! — Un svilpodams aizgāja uz apmetni.

Vakarā, tikko visa brigāde bija sapulcējusies apmetnē, Davidovs sacīja:

—    Lai brigāde izšķir: ko darīt ar tādu viltus kolhoznieku, kas apkrāpj kolhozu un padomju varu — near vis trīsarpus veršoku dziļumā, bet gandē zemi, uzskrāpēdams to pusotra veršoka? Ko darīt ar tādu, kas apzināti grib sabendēt vēršus, ardams lietus laikā, bet jaukās dienās izpilda tikai pusnormu?

—    Padzīt! — ierunājās Ļubiškins.

Sevišķi dedzīgi viņu atbalstīja meitieši.

—    Tāds kolhoznieks — kaitētājs mūsu vidū. Re, kur viņš! — Davidovs norādīja uz Atamančukovu, kas bija apsēdies uz arbas dīseles. — Brigāde sapulcējusies. Lieku jautājumu uz balsošanu: kas ir par to, lai kaitnieku un slaistu Atamančukovu padzītu?

No divdesmit septiņiem divdesmi' trīs nobalsoja «par», Davidovs saskaitīja balsis un strupi paziņoja Atamančukovam:

—    Taisies, ka pazūdi! Tu tagad neesi kolhoznieks, fakts! Bet pēc kāda gadiņa paskatīsimies: ja būsi labojies, pieņemsim atpakaļ. Tagad, biedri, uzklausiet, ko es īsos vārdos juins svarīgu pateikšu. Jūs gandrīz visi strādājat slikti. Ļoti slikti! Nevieni, atskaitot Maidaņņikovu, neizpilda normu. Tas ir apkaunojošs fakts, biedri otrā brigāde! Tā var apķēzīties kā ar sodrējiem. Ar tādu darbu vienā grābiena var nokļūt uz melnā dēļa, un tur mēs pielipsjm uz laiku laikiem. Šī padarīšana jāizbeidz paša saknē

— Pārlieku liela norma, nav pa spēkam. Vērši nevar izturēt, — ierunājās Akims Beshļēbnovs.

—    Nav pa spēkam? Vēršiem? Blēņas! Bet kāpēc Mai- daņņikova vēršiem tā ir pa spēkam? Es palikšu jūsu brigādē, ņemšu Atamančukova vēršus un pierādīšu jums ar dzīvu piemēru, ka vienā dienā var uzart hektāru un pat vēl ceturtdaļu vairāk.

—    Eh, Davidov, tev tik ir nags! Uz mutes tu neesi kritis, — iesmējās Kuženkovs, sažmiedzis saujā īso, strupi apcirpto sirmo bārdeli. — Ar Atamančukova vēršiem var velnam ragus aplauzīt. Ar tiem arī es uzartu vienu hektāru . . .

—    Bet ar savējiem tu neuzarsi?

—    Nemūžam!

—   Tad apmainīsimies. Došu tev Atamančukova vēršus, bet tu man — savējos. Esi ar mieru?

—    Lai notiek, palūkosim, — padomājis nopietni un piesardzīgi atbildēja Kuženkovs.

. . . Nākti Davidovs pavadīja nemierīgi. Viņš gulēja apmetnes būcenī un bieži pamodās — vai nu tāpēc, ka vējā grabēja skārda jumts, vai arī no pusnakts vēsuma, kas spraucās pa lietū izmirkušā, vēl neizžuvušā mēteļa apakšu, vai arī blusu pēc, kas lielā daudzumā bija saviesušās zem viņa izklātajā aitādas kažokā …

Mazā gaismiņā viņu uzmodināja Kondrats Maidaņņikovs. Kondrats jau bija sacēlis kājās visu brigādi. Davidovs izlēca no būceņa. Rieta pusē blāvi mirgoja zvaigznes, jauns mēness, izliekts kā šaujamais loks, ar zelta rakstu rotāja tēraudzilgās debesu bruņas. Pasmeldams ūdeni no dīķa, Davidovs mazgājās, bet Kondrats stāvēja līdzās uh, īdzīgi košļādams dzeltenīgo ūsu galus, runāja:

—    Dienā vairāk nekā desetīnu — tur ir ko rauties ,.. Tu vakar pāršāvi pār strīpu, biedri Davidov! Ka tik nu mēs abi neizgāztos . ..

—    Viss ir mūsu rokās, viss pieder mums! Ko tu baidies, joks tāds? — Davidovs viņu uzmundrināja, bet klusībā nodomāja: «Kaut vai kājas uz lauka atstiepšu, bet paveikšu! Aršu naktī vējluktura gaismā, bet nolocīšu desetīnu un vienu ceturtdaļu, citādi neiet. Kauns un negods visai strādnieku šķirai…»

Kamēr Davidovs noslaucīja seju brezenta krekla stērbelē, Kondrats iejūdza savus un viņa vēršus un uzsauca:

—    Eima!

Arklu riteņiem čīkstot, Kondrats Davidovam izskaidroja vienkāršos, gadu desmitos izveidojušos pamatus aršanai ar vēršiem.

—    Par labāko mēs uzskatām Saka arklu. Ņemsim, piemēram, Aksaija arklu, nav vārdam vietas — arkls kā jau arkls, bet Sakam tas līdzi netiek. Nav tādas uzbūves. Mēs nospriedām art tā: nomērojam katram savu gabalu — un vico vaļā! Sakumā Beshļebnovs, Atamančukovs, Kuženkovs — arī Ļubiškins nostājās viņu pusē — ara cits aiz cita. «Ja nu mums ir kolhozs,» viņi teica, «tad jālaiž arkls aiz arkla.» Tā arī laida. Tikai es skatos, ka nekas neiznāks … Ja priekšējais arkls apstājas, arī pārējiem jāapstājas. Ja pirmais strādā, kā garu laiku nosizdams, arī citiem gribot negribot jāpielāgojas tam. Es sacēlu traci: «Vai nu laidiet mani pirmo,» es saku, «vai arī nodaliet katram savu gabalu.» Tad arī Ļubiškins apjēdza, ka tā art nevar. Nav redzams, ko katrs padarī-jis. Nodalīja gabalus, un es no viņiem atrāvos, desmit punktus, sātaniem, sadevu priekšā. Katrs gabals mums desetīnas lielumā: simt sešdesmit asu garumā un piecpadsmit platumā.

—   Bet kāpēc near šķērsām, platumā? — Davidovs vaicāja, aplūkodams arumus.

—     Redzi, kālab: kad izdzen vagu garumā, galā ar līkumu jāapgriež vērši, vai ne? Ja to dara asi, vēršiem ar jūgu noberž kaklus — un gatavi milti! — vairs nevar strādāt. Tālab vagu izdzen garumā, tad sagriež arklu un asis piecpadsmit dzen tukšā. Traktors var pagriezties spējā līkumā, riteņi tam paiet zem priekšgala, un tas tūlīt var dzīties atpakaļ, bet vai trīs četrus vēršu pārus tā izgrozīsi? Tad jau tiem vajadzētu kā ierindā uz kreisās kājas apsviesties, lai pagriezienā visu labi uzartu! Tālab, arot ar vēršiem, nevar nodalīt arī lielus gabalus. Traktoram jo garāka vaga, jo mierīgāka strādāšana, bet ar vēršiem uzrušini asis simt sešdesmit garumā, bet pēc tam platumā laid slīdēt arklam tukšā. Es jums tūdaļ uzzīmēšu. — Kondrats apstājās un ar griežņa uzasināto galu uzvilka uz zemes iegarenu četrstūri. — Teitan būs desetīnas četras. Garumā — simt sešdesmit asu, bet platumā — sešdesmit. Tagad es dzenu pirmo vagu gareniski, paskatieties: ja es aru vienu desetīnu man tukšā jābrauc pa lauku piecpadsmit asu, bet uz četrām desetīnām — sešdesmit. Tas taču veltīgs tēriņš, vai ne? Sapratāt? Laika zaudējums …

—    Sapratu. To tu faktiski pierādīji.

—    Vai jūs kādreiz esat aruši?

—   Nē, brāļ, nav gadījies. Arklu es drusku pazīstu, bet strādāt ar to neprotu. Tu man ierādi, es esmu apķērīgs.

—   Es tūdaļ jums pielāgošu arklu, iziešu pāris vagu līdz, bet tad jau paši būsiet iemanījušies.

Kondrats sakārtoja Davidovam arklu, pārlika kāsi uz paceļamās sviras, nostādīja dziļumu uz trīsarpus veršokiem un, sarunā nemanot pāriedams uz «tu», paskaidroja:

—    Sāksim art, un tu redzēsi: ja vēršiem būs par grūtu, tad pagriez reizes pusotras šo daiktu. Mēs to saucam par rnučeli; redzi, tā ir uz pagriežamās ķēdes, bet vagas ķēde nav kustināma. Ja tu pagriezīsi mučeli, lemesis padosies drusku sāņus, nošķiebsies un neņems vairs platumā ar visam astoņām collām, bet, sacīsim, ar sešām, un vēršiem būs vieglāk. Nu, aiziet! Cob, raibpieri! Cob! … Rauj vaļā, lai kūp, biedri Davidov!

Davidova vēršu dzinējs, jauns zēniņš, nopliukšķināja pātagu, un priekšējie vērši vienā rāvienā sāka vilkt. Davidovs ar zināmu satraukumu uzlika rokas uz arkla balstiem un gāja tam nopakaļ, skatīdamies, kā, naža uzgrieztas, no lemeša apakšas pa spožo vērstuvi aizslīd melnas, leknas zemes šķēles un nogulstoties apveļas uz sāniem kā laiska zivs.

Vagas galā Maidaņņikovs pieskrēja pie Davidova un pamācīja:

—    Sagāz arklu uz kreiso pusi un ļauj slīdēt, bet, lai vērstuve nebūtu jātīra, dari, lūk, tā! — Viņš uzmetās uz labās puses balsta, nostādīja arklu «uz spārna», un slīpā, blīvā slīdējumā velēna it kā nolaizīja pie vērstuves cieši pielipušo zemi. — Re, kā tas jādara! — Kondrats sagāza arklu un pasmaidīja. — Teitan arī ir tehnika! Ja arklu nenostādīsi uz «spārna», vajadzēs, pār arumu šķērseniski ejot, ar tīrītāju nokašņāt zemes pikas no vērstuves. Bet tagad arkls tev kā nomazgāts, un iedams vari sev par sirds uztaisīšanu uztīt smēķi. Še, ņem!

Viņš pastiepa Davidovam apaļi savīstītu tabakas maku, uztina smēķi un ar galvas mājienu norādīja uz saviem vēršiem :

—   Paskaties, kā mans sievišķis raujas! Arkls labi pierī- kots, reti kad lec laukā, viņa pat viena varētu art…

—    Vai tev par dzinēju ir sieva? — Davidovs iejautājās.

—    Sieva. Ar viņu parocīgāk. Ja palaikam pabaidīsi ar stiprāku vārdu — neņem ļauna, bet, ja arī ņem, tad tikai līdz naktij . .. Nakts samierina: šā vai tā — pašu ļaudis …

Kondrats pasmaidīja un platā, grīļīgā solī aizgāja pa arumu.

Pirmajā cēlienā, līdz brokasta laikam, Davidovs uzara apmēram ceturtdaļu desetīnas. Viņš negribīgi iestrēba putru un, pagaidījis, kamēr paēd vērši, pamirkšķināja Kondratam:

—    Sāksim?

—    Es esmu gatavs. Aņutka, dzen vēršus!

Un atkal — vagu pēc vagas gulstas naža un lemeša sagraizītā, izkaltusi, gadu simtiem noblietējusies zeme, pret debesīm stiepjas izgāztās, cieši savijušās zāļu saknes, saplosītā, velēnainā virskārta pazūd melnajos izciļņos. Līdzās vērstuvei zeme līgojas, griežas, it kā peld. Melnzemes sājā smarža ir spirdzinoša un salda. Saule vēl augstu, bet pie- jūga vērsim noplukuši spalva jau melna no sviedriem …

Uz vakara pusi Davidovam stipri smeldza kurpju noberztās kājas, krustos sāpēja mugura. Klupdams viņš izmērīja savu gabalu un pasmaidīja ar sasprēgājušām, melni apputējušām lūpām: dienā bija uzarta viena desetīna.

—   Nu, cik tad uzplēsi? — ar tikko manāmu vīpsniņu dzēlīgi apvaicājās Kuženkovs, kad Davidovs, kājas vilkdams, tuvojās apmetnei.

—    Bet cik pēc tavām domām?

—    Vai pusdesetīnas pieveici?

—   Nē, piķis tevi lai parautu, desetīnu un vēl vienu sloksni!

Kuženkovs, kas ar murkšķu taukiem iezieda uz ecēšas tapas savainoto kāju, nokrekšķējās un aizgāja uzmērīt Davidova arumu . . . Pēc pusstundas, jau biezā mijkrēslī atgriezās un apsēdās patālāk no ugunskura.

—    Kāpēc tu klusē, Kuženkov? — Davidovs iejautājās.

—    Kāja nez kādēļ sasāpējusi… Un ko tur runāt — kad uzarts, tad uzarts … Jā, tādas tās lietiņas! — Kuženkovs īgni atbildēja un apgūlās pie ugunskura, apsegdams galvu ar svārku.

—    Aizbāza gan tev muti? Tagad vairs neriesies? — Kondrats skaļi iesmējās, bet Kuženkovs neatbildēja ne vārda, it kā nebūtu dzirdējis.

Davidovs apgūlās pie būceņa un aizvēra acis. No ugunskura uzvēdīja pelnu smaka. Sviltin svila no staigāšanas nogurušās pēdas, stilbos — sūrstoša smagme; lai liktu kājas kā likdams, vienmēr bija neērti, vienmēr gribējās pārmainīt stāvokli… Un gandrīz tūliņ, kolīdz apgūlās, acu priekšā uzviļņoja melna zeme: baltais lemeša asmens slīdēja nedzirdami, bet sāņus, apveidus mainīdama, kā darva kūsāja un virmoja melna zeme . .. Sajuzdams vieglu reiboni un nelabumu, Davidovs atvēra acis un pasauca Kon- dratu.

—    Miegs nenāk? — tas atsaucās.

—   Jā, galva tā kā griežas, acu priekšā — zem arkla veļas zeme . ..

—    Tas allažiņ tā. — Kondrata balsī bija samanāms līdzjūtīgs smaids. — Augu dienu skaties zem kājām, tādēj griežas galva. Un arī zemes smaka velnišķīga, šķīsta, no tās var noreibt. Tu, Davidov, rītdien tik daudz zem kājām nelūkojies, bet vairāk apkārt paskaties …

Naktī Davidovs nejuta blusu kodienus un nedzirdēja ne zirgus zviedzam, ņe novēlojušos, nokalnu korē apmetušos meža zosu baru gāginām — tik cieta miegā viņš bija iegrimis. Vēl pirms rītausmas atmodies, Davidovs ieraudzīja pie būceņa pienākam svārkos savīstījušos Kondratu.

—    Kur tu biji? — pusmiegā pacēlis galvu, viņš apvaicājās.

—    Ganīju savus vēršus un tavējos … Tie krietni saēdušies. Nodzinu graviņā, tur jau sazēlusi branga zālīte …

Kondrata aizsmakusi balss strauji attalinājas un izgaisa .. . Davidovs tālāk vairs nedzirdēja: miegs atkal nospieda viņa galvu uz rasā samirkušā kažoka, pārklāja ar aizmirstību.

Šajā dienā līdz vakaram Davidovs uzara desetīnu un divas sloksnes, Ļubiškins — apaļu desetīnu, Kuženkovs — gandrīz desetīnu, bet pilnīgi negaidot pirmajā vietā izvirzījās Antips Gračs, kas līdz tam bija atradies atpalikušo grupā, kurus Davidovs zobodamies dēvēja par «vārguļu» komandu. Viņš strādāja ar Titoka noliesējušiem vēršiem; kad pusdienoja, ne ar pušplēstu vārdu neieminējās, cik paveicis; pēcpusdienā viņa sieva, kas strādāja pie vīra par vēršu dzinēju, tos ēdināja no lindraku stērbeles, kur bija sešas mārciņas vēršiem paredzētā koncentrāta, bet Antips bija pat pievācis no pusdienām pāri palikušās maizes dru- pačas, nopurinājis tās no segas un sabēris sievai klēpī — vēršu piebarošanai. Ļubiškins to pamanīja un pavīpsnāja:

—   Stingri raujies, Antip!

—    Un raušos! Mūsu slaka darbā nav no pēdējām! — izaicinoši izmeta no pavasara iedeguma vēl vairāk nomelnējušais Gračs

Tā viņš ari rāvās: vakarā izrādījās, ka uzarta desetīna un viena ceturtdaļa. Kondrats Maidaņņikovs atdzina vēršus uz apmetni jau tumsā un uz Davidova jautājumu: «Cik tad izspiedi?» — atgārdza: «Bez vienas sloksnes pusotras desetīnas. Dodiet tabaciņu, ko uzsmēķēt… kopš pusdienām neesmu pīpējis …» — un paskatījās uz Davidovu iedubušām, bet uzvaras priekā zibošām acīm.

Pēc vakariņām Davidovs novērtēja paveikto:

—    Sociālistiskā sacensība pie mums, "biedri otrā brigāde, izvērsusies uz goda. Uzsākti visai strauji tempi. Brigādei par aršanu no kolhoza valdes boļševistisks paldies! No pārrāvuma, mēs, dārgie biedri, kuļamies laukā, fakts! Un kā lai nekultos, ja lietišķi pierādīta normas izpildes iespējamība? Tagad jāmetas uz ecēšanu. Un jāecē katrā ziņā trijās kārtās. Sevišķa pateicība Maidaņņikovam, jo viņš ir — faktisks trieciennieks.

Sievietes nomazgāja traukus, arāji nolikās gulēt, vēršus aizdzina ganīties. Kondrats jau bija aizsnaudies, kad sieva pielīda pie viņa zem svārkiem, iebukņīja sānos un pajautāja:

—    Kondraša, Davidovs tevi uzlielīja … Iznāca tā kā uzslava … Bet kas tas ir — trieciennieks?

Kondrats daudzreiz bija dzirdējis šo vārdu, taču izskaidrot to nevarēja. «Vajadzētu uzzināt no Davidova!» mazliet sapīcis viņš nodomāja. Bet sievai nepaskaidrot, zaudēt viņas acīs savu cieņu Kondrats nevarēja un tāpēc izskaidroja kā prazdams:

—    Trieciennieks, vai? Eh, tu muļķa sievišķis! Trieciennieks! Hm .. Tas .. Kā tev to saprotamāk pasacīt? Are, piemēram, šautenei ir dzelksnis, kas pārsit pistonu, — to arī sauc tāpat. Šautenē šis daikts ir galvenais, boz tā nevar šaut… Tā arī kolhozā: trieciennieks ir pats galvenais vīrs, saprati? Bet tagadiņ guli un nelien pie manis!

37. n o d a ļ a

Līdz piecpadsmitajam maijam labības sēja rajonā visumā bija pabeigta. Dārdu Gravas ciema kolhozs pilnīgi bija veicis sējas plānu. Desmitajā maijā ap pusdienu trešā brigāde beidza apsēt atlikušos astoņus hektārus rušināmo augu — kukurūzu un saulenes, un Davidovs tūliņ nosūtīja uz rajonu jātnieku ar ziņojumu partijas rajona komitejai, ka sēja pabeigta.

Agrie kvieši iepriecināja ar dzietiem, bet otrās brigādes iecirknī maija pirmajās dienās ar Kubaņas kviešiem bija apsēti ap simt hektāru. Davidovs bažījās, ka ar novēlošanos iesētie kvieši slikti uzdīgs; viņa bažām pievienojās arī Ļubiškins, bet Jakovs Lukičs — tas pat ar noteiktu pārliecību apgalvoja:

—    Neuzdīgs! Neparko neuzdīgs! Jūs gribat cauru vasaru sēt, un lad lai uzdīgtu? Grāmatās rakstīts, ka Eģiptijā sējot un ievācot ražu divas reizes gadā, bet Dārdu Grava, biedri Davidov, jums nav Eģiplija, teitan gaužām stingri jāievēro sējas laiks.

—    Ko tu oportūnismu perini? — Davidovs skaitās. — Mūsu sējumiem jāuzdīgst! -Un, ja mums būs vajadzīgs, ražu ievāksim divi reizes. Mūsu zeme pieder mums pašiem: ko gribēsim, to no tās arī izspiedīsim, fakts!

—    Jūs runājat bērnu valodas.

—    Gan redzēsim. Tu, pilsoni Ostrovnov, savās runās uzrādi labējo novirzienu, bet tas ir partijai nevēlams un kaitīgs novirziens… Šis novirziens ir pietiekami apzīmogots, — to tu neaizmirsti.

—    Es nerunāju par novirzienu, bet par zemi. Jūsu novirzienos man trūkst saprašanas …

Lai gan Davidovs cerēja, ka Kubanas kvieši uzdīgs, viņš tomēr nespēja izkliedēt šaubas, katru dienu apsegloja valdes ērzeli un jāja aplūkot saulē pārogļojušos, apstradātos, bet baismīgi nedzīvos, melnos tīrumus.

Zeme strauji izkalta. Briestošais grauds, uzņemdams trūcīgu barību, nespēja izdzīt savu dīglīti uz āru. Dzieta smailais dzelonītis, maigs un vārgs, kusli gulēja zem saules caurstrāvotās, siltās zemes kukuržņiem, tiecās pretim gaismai, bet nespēja izurbties cauri sacietējušai, valgmi zaudējušai augsnes garozai. Tīrumā Davidovs nokāpa no zirga, ceļos nometies, uzrakņāja ar roku zemi un, aplūkodams delnā kviešu graudiņu ar izlobījušos, tievu dīglīti, izjuta rūgtu žēlumu par miljoniem zemē apbedīto graudu, kas ar tādām mokām tiecās uz sauli, bet bija lemti gandrīz neizbēgamai nāvei. Viņu saniknoja sava nespēka apziņa. Bija vajadzīgs lietus, un tad Kubaņas kvieši kā zaļš samīs apklātu tīrumus. Taču lietus nebija, un laukos lekni sazēla spēcīgās, sīkstās, neizvelīgas nezāles.

Kādu vakaru pie Davidova mājās ieradās veču delegācija.

—           Mēs pie jums ar pazemīgu lūgšanu, — apsveicinādamies sacīja vectēvs Akims Visturauģis un veltīgi ar acīm meklēja svētbildi, uz kuru skatoties varētu pārmest krustu.

—          Ar kādu lūgumu?.., Svētbildes nav, vecotēv, nemeklē velti.

—          Nav? Nu, nekas … iztikšu … Bet lūgšana jums no večiem ir šitāda …

—    Kāda?

—    Kviesīši otrā brigādē, kā redzams, neuzdīgs.

—   Vēl nekas nav redzams, vecotēv.

—    Redzams gan nav, bet uz to pusi rādās.

—    Un tad?

—    Lietutiņa vajadzētu.

—   Vajadzētu gan.

—    Atjaujiet ataicināt popu, dievvārdus noturēt.

—   Kāpēc tas vajadzīgs? — Davidovs piesarka.

—   Zinama lieta, kāpēc, — lai dievs lietutiņu dotu.

—          Tas, vecotēv… nu, zini… Ej un vairāk par to nerunā!

—    Kā tad tā — nerunāt? Kviesīši taču mūsu?

—    Kolhoza.

—    Bet kādu tad JaUžu mēs? Mēs esam kolhoznieki.

—    Un es esmu kolhoza priekšsēdētājs.

—          To mēs, biedri, saprotam. Jūs dieva neatzīstat, mēs arīdzan neprasām, lai jūs ar baznīcas karogu ietu, bet mums atļaujiet: mēs esam ticīgi.

—   Neatļaušu. Vai jūs sūtīja kolhoza sapulce?

—    Nē. Mēs, tā sacīt, veči, paši nospriedām.

—          Nu, redziet: jūsu nav daudz, bet sapulce tikpat neatļautu. Saimniecība, vecotēv, jāvada ar zinātni, ne ar popiem.

Davidovs runāja ilgi un piesardzīgi, pūlēdamies neaizskart veco vīru reliģiozās jūtas. Večuki klusēja. Uz beigām ieradās Makars Naguļnovs. Viņš bija dzirdējis, ka vecūkšņi — ticīgo delegācija aizgājusi pie Davidova lūgt atļauju noturēt dievvārdus, un steidzās šurp.

—          Tātad nevar? — pieceldamies nopūtās vectēvs Akims Visturauģis.

—    Nevar un nav vērts. Lietus uznāks arī bez tā.

Veči izgāja, viņiem pakaļ priekšiņā devās arī Naguļnovs. Viņš cieši aizdarīja durvis uz Davidova istabu un čukstus ierunājās:

— Jūs esat seno laiku cilvēki! Es jūs pazīstu: allaž tīkojat dzīvot pēc sava prāta, sīksti kā sātani. Jūs gribētu mūžīgi rīkot visādus baznīcas svētkus, vazāties ar svētbildēm pa stepi, izmīdīt labību … Ja jūs patvajīgi atvedīsiet popu un iesiet uz lauka, es jums pakaļ izbraukšu ar ugunsdzēsēju komandu un tik ilgi jūs no sūkņiem apskalošu, kamēr kļūsiet slapjāki par slapju. Skaidrs? Bet pops labāk lai nemaz nerādās. Es viņu, spalvaino ērzeli, ļaužu priekšā ar aitu dzirklēm apcirpšu. Apcirpšu izsmieklam un palaidīšu.'" Vai jums skaidrs? — Bet tad atgriezās pie Davidova un drūms un neapmierināts nosēdās uz tīnes.

—   Par ko tu ar večiem sačukstējies? — Davidovs aizdomu pilns apvaicājās.

—   Aprunājāmies par laiku, — acis nepamirkšķinājis, Makars atbildēja.

—    Un tad?

—    Un tad viņi stingri apņēmās nekādus dievvārdus nenoturēt.

—    Bet ko tad viņi teica? — Davidovs novērsās, slēpdams smaidu.

—    Teicās atzinuši, ka reliģija esot opijs . .. Bet ko tu man uzplijies, Semjon? Taisni kā slapjā ēde: pielīp — un vaļā vairs no tevis netiek! Par ko runāja un kālab runāja? … Runāja — un diezgan. Ko tu ar viņiem te demokrātismu piekop, apvārdo zobus un lūdzies. Ar tādiem sakārņiem jārunā gluži citādi. Viņiem visiem ir kaitīgs gars, iesīkstējuši savā dullumā. Tātad veltīgi ar viņiem muti dzesēt, bet vajag tā kā dambretes spēlē: viens divi — un ' darīts!

Davidovs iesmiedamies bezcerīgi atmeta ar roku. Nē, Makars tiešām nav. labojams.

Divas nedēļas viņš bija staigājis apkārt kā bezpartejiskais, bet pa to laiku rajona komitejā notika vadības maiņa: Korčžinski un Homutovu atcēla no amatiem.

Jaunais rajona komitejas sekretārs, saņēmis no novada kontroles komitejas Naguļnova apelāciju, atsūtīja uz Dārdu Gravas ciemu kādu biroja locekli, lai tas izmeklētu šo lietu pa otram lāgam, un pēc tam birojs nolēma atcelt savu iepriekšējo lēmumu par Naguļnova izslēgšanu no partijas. Lēmuma atcelšanu motivēja ar to, ka soda bargums neatbilst izdarītajam pārkāpumam, turklāt vesela virkne apvainojumu, kas agrāk bija tikuši izvirzīti pret

Nagujnovu («morālā izlaidība», «izvirtība dzimumdzīvē»), pēc otrreizējās izmeklēšanas atkrita. Makaram ierakstīja rājienu. Ar to šī lieta arī izbeidzās.

Davidovs, kas pagaidām bija izpildījis šūniņas sekretāra pienākumus, nododams lietas atkal Makaram, apjautājās:

—    Mācību dabūji! Vai vēl šausi pāri strīpai?

—   Pat gaužām lielu. Tikai kas īsti šava- strīpai pāri — es vai rajona komiteja?

—   Gan tu, gan arī rajona komiteja. Visi pa druskai.

—   Bet es domāju, ka arī novada komiteja nosvērusies pārāk tālu.

—   Piemēram, kādā ziņā?

—    Lūk, kādā ziņā: kālab netika nosacīts, lai no kolhoza aizgājušajiem atdotu atpakaļ lopus? Vai tad tā nav kolektivizācija piespiedu kārtā? Skaidrs, ka ir! Cilvēki izstājas no kolhoza, bet viņiem neatdod ne lopus, ne darba rīkus. Viņiem, protams, nav no kā dzivot, nav kur dēties, viņi atkal lien kolhozā. Pukst, taču lien.

—   Bet lopi un inventārs tika ieskaitīti kolhoza nedalāmajā fonda.

—    Kādam velnam tāds fonds vajadzīgs, ja viņi ar varu piespiesti atkal nākt kolhozā? Pasviest viņiem!… «Ņemiet, grābiet, aizrijieties ar saviem darba rīkiem!» Es viņus kolhozam ne.tuvumā nelaistu, bet tu pieņēmi veselu simtu šitādu pārbēdzēju un domā, ka no tiem iznāks apzinīgi kolhoznieki. Ne velna! Tāds naidnieks dzīvos kolhozā, bet līdz pat kapa malai ar vienu aci glūnēs uz savu atsevišķo saimniecību … Es viņus pazīstu. Tas, ka viņiem neatdeva lopus un darba rīkus, ir nosvēršanās pa kreisi, bet tas, ka tu viņus uzņēmi atpakaļ kolhozā, — nosvēršanās pa labi. Es, brāl, arī esmu kjuvis politiski attīstīts, un tu mani ar pliku roku neņemsi.

—    Kur nu politiski attīstīts, ja tu pat to neapjēdz, ka mēs tagad, nenogaidījuši saimniecības gada beigas, nevārējām kārtot visādus norēķinus ar tiem, kas izstājušies no kolhoza …

—    Nē, to es saprotu.

—   Eh, Makar, Makar! Tu nevari dzīvot boz visādiem izlēcieniem. Bieži tu domā ne ar to galu, fakts!

Viņi vēl ilgi strīdējās, uz beigām salamājās, un Davidovs aizgāja.

Divu nedēļu laikā Dārdu Gravas ciemā bija notikušas daudzas pārmaiņas: visiem ciematniekiem par lielu izbrīnu, Marina Pojarkova pieņēma sev par vīru Demidu Mēmiķi. Viņš pārgāja dzīvot Marinas mājā, naktī pats iejūdzās ratos un aizveda uz turieni savu trūcīgo mantību, bet paša būdeles logus un durvis cieši aiznagloja ar dēļiem.

«Atradusi Mariška sev pāri. Divatā viņi pastrādās vairāk nekā traktors!» tērgoja Dārdu Gravas ciema ļaudis.

Andrejs Razmjotnovs, satriekts par savas ilggadējās draugaļas apprecēšanos, pirmajā laikā turējās braši, bet tad nenocietās un paslepšus, no Davidova piesargādamies, sāka dzert. Taču Davidovs to pamanīja un viņu brīdināja:

—    Atmet tādu padarīšanu, Andrej! Tas nekur neder!

—    Atmetīšu. Tikai esmu pārlieku apvainots, Sjoma. Pret ko mani apmainījusi, kuce? Pret ko apmainījusi?! …

—   Tā viņas personiskā darīšana.

—    Bet mani tas apvaino.

—    Apvainojies, bet nedzer. Nav laika tam. Drīz sāksies ravēšana.

Bet Marina, kā par spīti, arvien biežāk pagadījās Andrejam ceļā un pēc izskata bija apmierināta un laimīga.

Demids Mēmiķis rosījās viņas mazajā saimniecībā kā ražens vērsis: nedaudz dienās viņš salaboja visas saimniecības ēkas, vienā diennaktī izraka pusotras asis dziļu pagrabu, pats uz muguras sastiepa desmit pudu smagus balstus un sijas … Marina viņu apmazgāja, apšuva, aplāpīja un kaimiņienēm nevarēja vien beigt slavēt Demida darba spējas.

—    Saimniecībā gan viņš lieti noder, sievelītes. Spēka viņam kā lācim. Pie kā tik pieķeras, viss vareni sokas. Bet tas, ka viņš nerunīgs, — dievs ar viņu … Mazāk savā starpā lamāsimies . . .

Bet Andrejs, padzirdējis tenkas, ka Marina ar jauno viru ir apmierināta, sērīgi pie sevis čukstēja:

—    Eh, Mariša! Vai tad es nevarēju tev gubeņus salabot un pagrabu izrakt? Izpostīji tu man, jaunam puisim, dzīvi!

Dārdu Gravā no izsūtījuma atgriezās budžos ieskaitītais Gajevs: novada vēlēšanu komisija viņam bija atjaunojusi pilsoņa tiesības. Un Davidovs tūlīt, kolīdz Gajevs ar saviem daudzajiem bērniem atgriezās ciematā, izsauca viņu uz kolhoza valdi.

Kā tu domā dzīvot, pilsoni Gajev? Saimniekosi vien- sēlā vai arī iestāsies kolhozā?

—   Kā iznāks, — Gajevs atbildēja, neaizmirsis pārestību par nelikumīgo izsūtīšanu.

—   Tomēr kā tu domā?

—   Kā redzams, tad kolhozs secen nepaies.

—    Iesniedz paziņojumu.

—   Bet kā ar manām mantām?

—    Tavi lopi ir kolhozā, lauksaimniecības inventārs arī. Bet grabažas gan sadalījām. Ar tām būs grūtāk. Šo to atdosim, bet par pārējo samaksāsim naudā.

—    Jūs man izgrābāt visu labību …

—    Nu, tā ir vienkārša lieta. Aizej pie saimniecības vadītāja, tas pasacīs klētniekam, lai sākumam izsniedz tev kādus desmit pudus miltu.

—    Pasākuši vilkt kolhozā visādus salašņus un pabiras! — Makars šķendējās, izdzirdējis, ka Davidovs grib pieņemt Gajevu kolhoza. — Lai tad Davidovs ieliek «Mo- lotā» sludinājumu, ka kolhozā pievāc visus izsūtītos, kuriem laiks notecējis… — viņš teica Andrejam Razmjotnovam.

Dārdu Gravas ciema partijas šūniņas biedru skaits pēc sējas pieauga divkārt: par partijas kandidātiem uzņēma Pavlo Ļubiškinu, kas trīs gadus bija nostrādājis par kalpu pie Titoka, trešās brigādes kolhoznieku — Ņesloru Lošči- ļinu un Djomku Ušakovu. Šūniņas sapulces dienā, kad partijā uzņēma Ļubiškinu un citus, Naguļnovs teica Kondratam Maidaņņikovam:

—    Iestājies, Kondrat, partijā, es labprāt par tevi galvošu. Tu dienēji pie manis eskadronā un, kā toreiz biji varonīgs sarkanarmietis, tā arī tagadiņ esi kolhoznieku pirmajās rindās. Kādēļ tu, jāvaicā, stāvi sāņus no partijas? Lieta tāda, ka pasaules revolūcija ar katru stundu nāk arvien tuvāk un tuvāk, un, rasi, mums atkal vajadzēs ar tevi vienā eskadronā doties cīniņā, padomju varu aizstāvēt, bet tu, laika gaitai aizejot, tāpat kā agrāk, esi bezpartejiskais. Iznāk kaut kā nelādzīgi. Nem un stājies iekšā!

Kondrats nopūtās un atklāti atzinās:

—    Nē, biedri Naguļnov, sirdsapziņa man neļauj tagadiņ iestāties partijā … Kauties par padomju valdīšanu es atkal iešu un arī kolhozā strādāšu pēc sirdsapziņas, bet partijā ierakstīties nevaru …

—    Kādēļ tā? — Makars sadrūma.

—    Nevaru tādēļ, ka es, raugi, tagadiņ esmu kolhozā, bet sirds man sāp par savu mantu … — Kondratam iedrebējās

lūpas, un viņš sāka aši čukstēt: — Par vēršiem man krem- tas sirds, man viņu žēl .. Nav tiem tādas apkopšanas, kā vajadzētu… Akims Beshļebnovs ecējot noberzis zirdziņam ar sakām kaklu, es ieraudzīju un veselu dienu kumosa mutē nevarēju ņemt… Vai mazam zirgam drīkst maukt kaklā lielas sakas? Tādēļ arī nevaru. Ja vēl neesmu ticis vaļā no īpašuma, tad sirdsapziņa man neļauj būt partijā. Es tā to saprotu.

Makars padomāja un teica:

—   To tu pareizi saki. Drusku vēl pagaidi, neiestājies. Pret visādām nekārtībām kolhozā mēs cīnīsimies bez žēlastības, un visas sakas tiks pielāgotas. Bet, ja tu guli un sapņos tev rādās tavi bijušie vērši, lad partijā tu nedrīksti iestāties. Partijā jāiet bez visādām gremžām par īpašumu. Partijā jāiestājas tā, lai tu caurcaurēm būtu šķīsts un vienas vienīgās domas pārņemts: sasniegt pasaules revolūciju. Mans tēvs dzīvoja pārticīgi un mani no mazām dienām radināja pie saimniecības, bet es tai nepavisam nebiju pieķēries, un man no tās ne silts, ne auksts. No pārlikušas dzīves un četriem pāriem vēršu es aizgāju nabadzībā, kļuvu par algādzi . . . Labāk tu nestājies vis līdz tam laikam, kamēr pilnīgi nenotīrīsies no īpašuma kraupja.

Vēsts par to, ka Ļubiškins, Ušakovs un Loščijins iestājoties partijā, plaši izplātījās Dārdu Gravas ciemā. Kāds no kazakiem pa jokam ieminējās vectēvam Ščukaram:

—    Kādēļ tu nepieteicies partijā? Tu. taču skaities aktīvā, — pieteicies! Iecels tevi amatā, nopirksi ādas portfeli un varēsi staigāt, to padusē pasilis.

Ščukars pārdomāja un vakarā, tikko bija satumsis, aizgāja pie Naguļnova uz mājām.

—    Vesels, Makaruška!

—    Vesels! Kādā vajadzēšanā atnāci?

—   Ļauži stājoties partejā …

— Nu, un tad?

—    Vēl neesi mani iejūdzis, ncnūjini.

—    Tālāk kas?

—    Bet tālāk, rasi, arīdzan es gribu iestāties. Jebšu man, brālīt, visu mūžu ar ērzeļiem noplēsties. Es neesmu tiem pielaulāts.

—    Ko tu īsti gribi?

—    Saku skaidrā valodā: gribu iestāties partejā. Tālab arīdzan atnācu, lai uzzinātu, kāds man būs amats un viss pārējais… Dod man tādu paraugu: ko rakstīt un kādā vizē? . ..

—    Ko tad tu?.. Tu domā, ka partijā iestājas amatu pēc?

—   Pie mums visi partejas biedri ir amatos,

Makars savaldījās un pavērsa sarunu uz citu pusi:

—    Pa lieldienām pops pie tevis bija?

—    Skaidrs, ka bija.

—   Tu viņam ziedoji kaut ko?

—   Skaidrs, ka ziedoju. Pāris pautu un, dabiskā vīzē, gabaliņu taukuma, kādu pusmārciņu.

—   Tātad tu vēl tagadiņ tici dievam?

—    Tā sacīt, nevarētu teikt, ka gaužām stipri, bet, ja sasirgstu un uznāk kāda liksta, jebšu, par piemēru sakot, pērkons briesmīgāk iesper, tad noskaitu pātarus un, dabiskā vīzē, piesaucu dievu.

Makars gribēja izturēties pret Ščukaru pieklājīgi, gribēja jēdzīgi paskaidrot, kāpēc nevar uzņemt viņu partijā, taču, uzsākot ar Ščukaru sarunu, nebija paguvis pienācīgi nobruņoties ar pacietību un tāpēc uzreiz arī klāja va]ā:

—    Vācies ellē, vecais sakārni! Popiem ziedo olas, visādām māžeklībām nododies, gudro nez par kādiem amatiem, bet darbos nejēdz ne dziru zirgiem iejaukt. Kāda velna labad tu partijai esi vajadzīgs, tāds ķēms? Tu jokus taisi, vai? Domā, ka partijā uzņem visādus gaisa grābšļus. Tu proti tikai muti klabināt, visādas blēņas melst. Vācies un neuztrauc mani, es esmu cilvēks ar nervozām slimībām. Veselība man nejauj ar tevi rāmi runāt. Vācies, tev saka! Nu?

«Ešu atkūlies nestundā. Vajadzēja nākt pēcpusdienas cēlienā,» vectēvs Ščukars nožēloja, steigšus aizcirzdams vārtiņus.

Pēdējais jaunums, kas satrauca ciema iedzīvotājus un jo sevišķi meičas, bija Dūmiņa nāve.

Jefims Trubačovs un Bataļščikovs, ko tautas tiesa bija notiesājusi, rakstīja, ka pa ceļam uz staciju Dūmiņš noilgojies pēc brīvības, pēc Dārdu Gravas ciema un mēģinājis bēgt.

Milicis, kas pavadījis notiesāto grupu, trīs reizes Dūmi- ņam uzsaucis: «Stāt!» Taču tas saliecies un pa arumiem jozis uz mežu. Līdz krūmiem palikušas asis piecpadsmit, tad milicis notupies uz ceļgala, piemetis šauteni pie vaiga un ar trešo šāvienu noguldījis Dūmiņu uz visiem laikiem."

Krustmāte bija vienīgā, kas apraudāja bāro puisi, bet meičas, ko Dūmiņš bija apmācījis viegli apgūstamajā mīlas mākslā, ja arī paskuma, tad īsu brīdi.

«Darbu aizmirst, miesa nomirst…» Bet meiteņu asa ras — kā rīta rasa saules lēktā …

38. nodaļa

1930. gadā pirmo reizi izzuda «pavaļas laiks». Agrāk, kad dzīvoja pēc senajām paražām, šos divus mēnešus ne jau veltīgi dēvēja par «pavaļas laiku». Pabeiguši sēju, saimnieki pamazām gatavojās pļaujai: spēkus uzkrādami, ganīklās klaiņoja vērši un zirgi, bet kazaki drāza grābekļu kātus, laboja arbas, remontēja pļaujmašīnas … Paretam kāds izbrauca uzart maija papuves. Smagā klusumā atdusējās ciemi. Dienasvidū, ejot pa tukšo olnīcu, nesastapsi neviena cilvēka. Kazaki vai nu izbraukuši, vai atpūšas istabās un pagrabu priekšās, vai arī laiski paklaudzina ar cirvjiem; nomiegojušies meitieši, ierīkojušies kaut kur vēsumā, ieskājas. Tukšums un snaudulīgs miers valda ciemos.

Bet jau pirmais kolhoza dzīves gads Dārdu Gravas ciemā izbeidza «pavaļas laiku». Tikko labība bija sadīgusi, sākās ravēšana.

—   Ravēsim trīs reizes, lai nevienas nezāles nebūtu kolhoza tīrumos! — Davidovs paziņoja sapulcē.

Jakovs Lukičs līksmoja. Viņam — nemierīgam un rosīgam — ļoti patika tāda saimniekošana, kad visā ciemā valdīja kustība, darba rosme, rūpju pilna steiga. «Padomju valdīšana lido augstu, redzēsim, kā tā laidīsies zemē! Ij labību ravēt, ij papuves art, ij lopus uzbarot, ij inventāru labot… Bet vai ļaudis strādās? Un meitiešus piespiest ravēt labību? Kur tas dzirdēts? Visā Donas Karaspēka apgabala agrāk labību neravēja. Un aplam, ka neravēja. Raža būtu bijusi bagātīgāka. Arī man, vecajam nelgām, būtu vajadzējis ravēt. Tā kā tā sievišķi augu vasaru bez darba gurķojas,» viņš prātoja, gremzdamies par to, ka agrāk, kad viņš vēl saimniekoja viensētā, nav ravējis savus laukus.

Bet, sarunādamies ar Davidovu, teica:

—   Tagadiņ labības mums būs kaudžu kaudzēm. Nav tā ka agrāk — ierušina cilvēks sēklu un gaida, kas izaugs. Un padodas arī līdzās kviesīšiem gan ciesa, gan usnes, gan lāčauzas, gan pienenes un visādas citas draņķa nezāles. Sāksi kult, labība šķietas laba, bet nosver izkūlumu — no desetīnas iznāk tikai pudu četrdesmit vai pat vēl mazāk.

Pēc tam kad ciematnieki no kolhoza klētīm bija izvazājuši sēklas labību, Davidovs jau grasījās atcelt Ostrovnovu no saimniecības pārziņa amata. Davidovam bija radušās smagas aizdomas … Viņš atcerējās, ka toreiz, kad pie klētīm pūlī bija pamanījis Ostrovnovu, vecā vīra sejai kā ēna pārslīdēja ne tikai apjukums, bet arī ļauna prieka pilns nogaidas smlniņš… Tā Davidovam toreiz vismaz bija licies.

Otrā dienā viņš pasauca Jakovu Lukiču pie sevis istabā un izsūtīja citus ārā. Saruna notika pusbalsī.

—    Ko tu vakar darīji pie klētīm?

—   Ļaudis atrunāju, biedri Davidov. Atrunāju naidniekus, lai viņi nāk pie prata un patvaļīgi neņem kolhoza labību, — Jakovs Lukičs droši atbildēja.

—   Bet sieviešiem . . Kāpēc lu sacīji sieviešiem, ka klēts atslēgam jābūt pie manis?

—   Ko jūs! Dievs ar jums! Kam es to esmu teicis? Savu mūžu nevienam neesmu tā sacījis …

—   Sievas pašas teica, kad vadāja mani apkārt…

—   Meli! Varu apzvērēt. Muldēšana … Aiz naida pret mani.

Un Davidova apņēmība sāka svārstīties. Turklāt Jakovs Lukičs drīzumā izvērsa tik rosīgu darbību ravēšanas sagatavošanā un līdzekļu savākšanā kopēdināšanai, apbēra valdi ar tādiem saimnieciskiem projektiem, ka enerģiskais saimniecības vadītājs atkal pieveica Davidovu.

Jakovs Lukičs ierosināja valdei brigāžu laukkopības iecirkņos ierīkot vairākus jaunus dīķus. Viņš pat atzīmēja gravās vietas, kur būtu visizdevīgāk uzkrāt pavasara ūdeņus. Jaunos dīķus, pēc viņa domām, vajadzētu ierīkot tā, lai lopiem no brigādes līdz dzirdināšanas vietai nebūtu jāiet tālāk par puskilometru. Un Davidovs, tāpat kā visi valdes locekļi, bija spiests atzīt, ka Ostrovnova projekts ir vērtīgs, jo vecie dīķi bija ierīkoti, neņemot vērā kolhoza vajadzības. Tie bija juceklīgi izmētāti pa stepi, un pavasari lopus no brigādes apmetnes vajadzēja dzīt līdz divarpus un pat trīs kilometru tālām dzirdināšanas vielām. Laika zaudējums bija milzīgs. Kamēr nogurušie vērši aiz- klunkuroja līdz dzirdināšanas vietai un atgriezās atpakaļ apmelnē, apritēja gandrīz divi stundas, bet pa šo laiku varēja uzart vai noecēt ne vienu hektāru vien. Valde pie- I rita jauno diķu ierīkošanai, un Jakovs Lukičs, izmantodams pārtraukumu lauku darbos, ar Davidova ziņu ķērās I ie kokmateriālu sagatavošanas aizsprostiem.

Bet tas vēl nebija viss. Jakovs Lukičs ierosināja uzcelt nelielu ceplīti ķieģeļu apdedzināšanai un bez pūlēm pieradīja Arkaškam Mīleniekam, kas šaubījās par tāda uzņēmuma ienesīgumu, ka pašiem dedzināt ķieģeļus kapitāla zirgu staļļa un vēršu novietņu celšanai ir daudz izdevīgāk nekā vest tos no rajona divdesmit astoņus kilometrus, turklāt vēl maksājot par simt ķieģeļiem četrus rubļus piec- dfsmit kapeikas. Tāpat Jakovs Lukičs pierunāja trešās brigādes kolhozniekus nostiprināt Nelāgo Gravu, kas gadu no gada aizskaloja ciema auglīgāko zemi, kur lieliski padevās sāre un izauga brīnum lieli un saldi arbūzi. Viņa vadībā gravu iežogoja ar pāļiem, apkrāva ar žagariem un mēsliem, nostiprināja ar akmeņiem, bet ieplakā iedēstīja jaunas papeles un vītolus, lai tie ar savām saknēm caur- vitu un nostiprinātu irdeno augsni. Prāvs zemes gabals tika aizsargāts no izskalošanas.

Tas viss kopumā nodrošināja Jakova Lukiča stāvokli, kas jau bija saļodzījies. Davidovs cieši nolēma: nekādā gadījumā neatteikties no saimniecības pārziņa un visiem spēkiem atbalstīt viņa patiešām neizsīkstošo ierosmi. Pat Naguļnovs — arī tas sāka izturēties labvēlīgak pret Jakovu Lukiču.

— Kauču pēc gara svešs cilvēks, bet nadzīgs saimnieks. Kamēr neizaudzināsim paši sev zinātāju, tikmēr turēsim Ostrovnovu saimniecības vadītāja amatā. Mūsu partijai ir milzīgs prāts. Tajā miljoni gudru galvu, tādēļ tā tik moža. Viens otrs no inženieriem ir riebeklis un iekšējs kontra, pcc gara viņu jau sen būtu vajadzējis nolikt pie sienas, taču to nedara, bet dod šim darbu un saka: «Tu esi skolots cilvēks! Še tev nauda, rij kauču ar trim rīklēm, pērc savam sievišķim par patiku zīda zeķes, bet pagrozi savas smadzeņu skrūvītes, dari inženiera darbu par labu pasaules revolūcijai!» Un viņš to dara. Kauču arī blenž uz veco dzīvošanu, bet dara. Nošausi — ko no viņa ņemsi? Pāri paliks novalkātās bikses un, rasi, pulkstenis ar breloku. Bet ta šis strādā un atnes labumu par daudziem tūkstošiem. Tā arpgiņūsu Ostrovnovs: lai viņš nostiprina gravas, lai rok dīķus. Tas viss nāk par labu padomju valdīšanai un tuvina pasaules revolūciju, — Makars kādreiz skaidroja šūniņas sapulcē.

Jakova Lukiča dzīve atkal bija ieguvusi kādu nekādu līdzsvaru. Viņš saprata, ka visi tie spēki, kas stāvēja Polov- cevam aiz muguras un vadīja sacelšanās sagatavošanu, šoreiz ir zaudējuši; viņš bija stingri pārliecināts, ka tagad sacelšanās vairs nebūs, jo izdevīgais brīdis palaists garām, un pat to kazaku noskaņojumā, kuri visnaidīgāk izturējās pret padomju varu, noticis zināms lūzums. «Kā redzams, Polovcevs un Ļatjevskis aizlaidušies pāri robežai,» Jakovs Lukičs nodomāja, un skaudrajai nožēlai, ka nav laimējies nogāzt padomju varu, piejaucās rāms prieks un apmierinātība: kopš šā brīža nekas vairs neapdraudēja Jakova Lukiča ierasto dzīvi. Tagad, nolūkodamies uz ciemā ieradušos iecirkņa milici, viņš neizjūta šķebinošas bailes; bet agrāk, ieraugot tikai melno miliča mēteli vien, viņu pārņēma nevaldāmas trīsas un drebuļi.

—    Vai dnz šai paganu valdīšanai pienāks gals? Vai drīz mūsējie uzsāks? — vienatnē ar dēlu taujāja Oslrovnova vecā māte.

Un Jakovs Lukičs, bezgala sašutis par nevietā izsacīto jautajumu, rūgti un īgni atbildēja:

—    Vai tad jums nav vienalga, māmuļ?

—   Ače, nav vis alga viena: baznīcas slēdza, popus padzina … Vai ir tādas tiesības?

—    Jūs jau esat sirma vecumā, lūdziet dievu … Bet pasaulīgās lietās jums nevajadzētu jaukties. Pārlieku uzpli- jīga jūs esat, māmuļ!

—    Bet kur palikuši virsnieki? Kur šis gaisagrābslis — vienacainis pīpmanis aizskrējis? Un tu arīdzan … Te svētību ņēmi, te atkal šai valdīšanai izdabā! — vecene nerimās, nespēdama apjēgt, kāpēc Jaška, viņas dēls, nav bijis ar mieru «nomainīt valdīšanu».

—    Eh, māmuļ, taisni šermuļi man iet pār kauliem! Mitējieties ar savām muļķīgajām valodām! Kālab jūs visu to pieminat? Vēl kaut ko samuldēsiet,- citiem cilvēkiem dzirdot! … Jūs manu galvu pazudināsiet, māmuļ! Pati taču teicāt: «Dievs labi dara ko darīdams.» Dzīvojiet vienā mierā. Jums degunā divi caurumi, pūtiet pa tiem un klusējiet! … Maizes kumosa jums neviens neatņem… Pasargi, dievs, kas jums vajadzīgs? …

Pēc tādas sarunas Jakovs Lukičs izskrēja no istabas,; kā ar verdošu ūdeni applaucēts, un ilgi vēl pēc tam nespēja nomierināties, bet Semjonam un sieviešiem ar vislielāko stingrību piekodināja:

—    Veco māti labi uzmaniet! Viņa iegrūdis mani postā. Kolīdz kāds svešs cilvēks parādās mūsu sētā, tūdaļ ieslē- dziet māti.

Un veceni sāka dienu un nakti turēt aiz atslēgas. Bet svētdienās viņai ļāva brīvi staigāt. Tad vina gāja pie sava gada gājuma vecītēm, tādām pašām vārgdienēm, raudāja un sūdzējās:

—    Oh, mīlītes manas, dārgās! Mūsējie, Jakovs ar sieviņu, tur mani aiz atslēgas … Pārtieku tikai no gavēņa sausiņiem, graužu sausiņus un piedzeru klāt asaras. Bet agrāk gavēnī, kad pie mums virsnieki dzīvoja, Jaškas komandieris un viņa drauģelis, tad mūsējie gan man izvārīja gavēņa kāpostus un dažkārt pat misu iedeva . .. Bet tagadiņ uz mani tā ieēdušies, tā ieēdušies . .. Ij vedekla, ij dēls … Ai-ai-ai-ai! … Kāda nestunda nav jāpiedzīvo, mī- lites manas: pašas dēls — pat tas kā negantnieks, bet par ko — ij apjaust nevaru. Te nāca svētību lūgties, lai šito pagānu valdīšanu izdeldētu, te atkal nedrīkst ne vārdiņa pretim bilst, šķendējas un gāna mani…

. .. Taču Jakova Lukiča mierīgajai dzīvei, ko apēnoja tikai sarunas ar māti, negaidot un ātri pienāca gals …

39. n o d a l a

Jau sējas laikā Luška Naguļnova, šķirtene un jautrs, izlaidīgs sievišķis, sāka strādāt lauku darbos. Viņu iedalīja trešajā brigādē, un Luška labprāt apmetās brigādes būcenī. Dienā viņa strādāja par vēršu dzinēju pie Afanasija Kras- nokutova aizjūga, bet naktī pie sarkanīgā apmetnes būceņa, kur viņa dzīvoja, līdz pašai rītausmai trinkšķēja ba- lalaika, nopūtās basi un zemākos toņus līgani izlocīja divrindu ermoņikas, puiši un meičas dejoja un dziedāja; un visu šo brīnum jautro līksmošanos vadīja Luška.

Pasaule viņai allaž bija gaiša un vienkārša. Nevienas raižu vai satraukuma grumbiņas nebija Luškas bezbēdīgajā sejā. Caur dzīvi viņa soļoja viegli un droši, soļoja, glāsmīgās uzacis gaidās uz augšu uzrāvusi, it kā cerēdama kuru katru acumirkli sastapties ar prieku. Jau otrā dienā pēc šķiršanās viņa par Makaru vairs nedomāja. Timofejs Plēstais bija kaut kur tālu, bet vai tad Luškai vajadzēja sēroties zaudēto tuvinieku dēļ? «5o ērzeļu manam mūžam būs gana!» Luška nicīgi sacīja meičām un sievām, kad tas ierunājās par viņas salmu atraitnes stāvokli.

Un tiešām — to pietika ar uzviju. Puiši un arī jaunākie no trešās brigādes precētajiem kazakiem cits par citu dzinās pēc Luškas mīlas. Apmetnē blakus būcenim zilgi krēs- iainajā mēness gaismā naktīs švirkstēdamas plīsa zoles no zābakiem un kurpēm, kazakiem lēkājot «krakovjaku» un «papēžu polciņu». Bet jo bieži starp dejotājiem, Luškas tuvību meklējošiem arājiem, sējējiem un ecētājiem, izcēlās nešpetna, neķītriem vārdiem piebārstītā lamāšanās, kas drīz vien pārgāja nežēlīgos kautiņos. Un tas viss Luškas dēļ. Pēc izskata viņa šķita pārāk vēlīga, vēl jo vairāk tāpēc, ka visam ciemam bija zināmi viņas apkaunojošie sakari ar Timoteju Plēsto, un katram būtu glaimojoši ieņemt vietu, kuru Timoška bija atbrīvojis negribot, bet Naguļnovs — labprātīgi.

Agafons Dubcovs mēģināja vest Lušku pie prāta, bet cieta sīvu neveiksmi.

—    Darbā es strādāju kārtīgi, bet dancot un ar mīlēšanu noņemties neviens man nevar aizliegt. Tu, krusttēv Aga- lon, pārlieku nepiktojies, apsedzies ar svārkiem un guli. Bet, ja pārņem skaudība un pats gribi piedalīties līksmēs, nac šurp. Mēs pieņemam arī bakurētainus. Stāsta, ka baku- retainie mīlestībā esot varen svelmīgi, — skaļi smiedamās, zobojas Luška.

Tad Agafons, jau pirmo reizi ierodoties ciemā, meklēja palīdzību pie Davidova:

—    Jocīgu kārtību jūs esat ieveduši, biedri Davidov! — viņš sašutis teica. — Ļubiškinam uzgrūdāt uz kakla vectēvu Ščukaru, bet man — Lušku Naguļnovu … Jūs to da- rat kaitniecības nolūkā vai citādi? Atbrauciet kādu nakti un paskatieties, kas notiek apmetnē. Luška man visus pui- siešus padarījusi trakus. Visiem viņa uzsmaida, it kā kaut ko apsola, nu, un tad viņas dēļ visi plūcas kā jauni gailēni. Bet danco pa naktīm tā, ka rīb vien, un pat svešam cilvēkam viņu papēžu žēl — tik neganti, lai lūst vai plīst, vini cērt tos pret zemi. Tādu klonu ap būceni nomīdījuši, ka labāka rrevajag. Greizie Rati debesīs nodziest, bet pie mums apmetnē tāds jandāls kā gada tirgū … Es vācu karā gulēju ievainots Harkovā hospitālī, pec atveseļošanās žēlsirdīgās māsiņas mūs veda klausīties operas… Tur vaļā briesmīga jezga: viens gaudo nelabā balsī, otrs lēkā, cits čīgā vijoli. Ne velna nevar saprast! Tāds mūziķis, ka šķērma dūša sametas! Pie mums tagadiņ tas pats: ij dziesmas auro, ij mūziķi rauj vaļā, ij danco… Taisni kā suņu kāzās! Ālējas līdz rīta gaismai, bet kādi viņi dienā strādātāji? Iedami snauduļo, gāžas vēršiem zem kājām… Tu, biedri Davidov, vai nu aizvāc no brigādes šo negantnieci Lušku, vai arī pasaki, lai uzvedas, kā laulātai sievai pieklājas.

— Kas tad cs tev esmu? — Davidovs pārskaitās. — Kas es tāds? Pamācītājs viņai, vai?… Taisies, ka pazudi no manam acīm! .. . Lien ar visādām nešķīstībām . . . Vai tad man jāmāca viņai tikla dzīvošana? Ja slikti strādā, triec no brigādes pie velna, fakts! Kas tas par paradumu: kolīdz kaut kas — uz valdi. «Biedri Davidov, arkls salūza!» — «Biedri Davidov, ķēve saslimusi!» Vai arī šitādā lietā: sievišķis asti groza, bet man, pēc tavām domām, viņa jāpamāca? Velns parāvis! Vajadzīgs arklu salabot — pie kalēja! Ar zirgu kāda ķeza — pie veterināra! Kad jūs iemācīsieties paši parādīt iniciatīvu? Cik ilgi man vajadzēs jūs saitītē vadāt? Vācies!

Agafons aizgāja, gaužām neapmierināts ar Davidovu, bet tas pēc viņa aiziešanas izsmēķēja divus papirosus vienu pēc otra, ar blīkšķi aizcirta durvis un aizāķēja ar kāsīti.

Dubcova stāsts bija satraucis Davidovu. Ne jau tāpēc viņš saskaitās un sāka kliegt, ka brigadieri, kas vēl lāgā nezināja savus pienākumus, patiešām apstāja viņu, apgrūtinādami ar visādu sīku saimniecības jautājumu kārtošanu, bet gan tāpēc, ka Luška, pēc Dubcova vārdiem, visiem uzsmaidot, visiem it kā kaut ko apsolot.

Pēc draiskās sarunas ar Lušku, kad Davidovs to bija sastapis pie valdes un viņa, slēpdama zem pusnodurlo acu skropstām smīniņu, bija lūgusi pagādāt tai kādu «dīku līgavaini», bet pēc tam pati piedāvājusies par sievu, Davidovs, pašam nemanot, bija sācis citādi izturēties pret Lušku. Pēdējā laikā viņš arvien biežāk notvēra sevi pie domam par šo pēc būtības vējgrābslīgo un aplam aušigo sievišķīti,, Agrāk viņš pret to bija izturējies ar tādu kā nicinošu nožēlu un vienaldzību, bet tagad izjuta pavisam ko citu… Un tas, ka Dubcovs bija ieradies ar muļķīgo sūdzību par Lušku, noderēja Davidovam kā tīri ārējs iegansts, lai sāktu lamāties.

Viņu vilka pie Luškas — un gluži nereizē, tieši vissaspringtākajā sējas laikā. Šo jauno jūtu pamošanos droši vien sekmēja tas, ka Davidovs visu ziemu bija nodzīvojis «mūka kārtā», kā mēdza jokoties Andrejs Razmjotnovs, bet varbūt arī pavasaris neatvairāmi ietekmēja priekšzīmīgā, visas saimnieciski politiskās kampaņas veikušā Dārdu Gravas kolhoza priekšsēdētāja grēcīgo miesu.

Arvien biežāk viņš naktīs bez iemesla pamodās, smēķēja, viebās kā sāpēs, ieklausīdamies lakstīgalu melodiskajā pogošanā un aizgūtnīgajā vīterošanā, tad pikti aizcirta lodziņu, pārklāja galvu ar flaneļa segu un līdz rīta gaismiņai nogulšņāja, acis neaizvēris, piespiedies pie spilvena ar platajām, tetovētajām krūtīm.

Bet 1930. gada pavasaris — straujš un agrs — dārzos un birzīs bija saviesis tik daudz lakstīgalu, ka tās ar savām skanīgajām treļļu šaltīm pildīja ne tikai dziļo nakts tukšumu, bet nevarēja aprimties arī dienas gaismā. Ar īso pavasara nakti nepietika, lai gana nodotos mīlas rotaļai. «Rauj vaļā divās maiņās, draņķes!» vīrišķīgi cīnīdamies ar bezmiegu, rītausmā čukstēja smeldzošu ilgu pārņemtais Davidovs.

Līdz sējas beigām Luška Naguļnova bija brigādē, bet, tikko brigāde, tikusi galā ar rušināmo kultūru sēju, atgriezās no lauka, — viņa tās pašas dienas vakarā atnāca pie Davidova.

Paēdis vakariņas, viņš gulēja savā istabiņā un lasīja «Pravdu». Priekšiņā kāds lēnītiņām kā pelīte paskrubināja pie durvīm, bet tad — klusa sievietes balss:

—    Vai drīkst?

—   Drīkst. — Davidovs pielēca no gultas un uzmeta svārkus.

Viņa ienāca un klusām aizvēra durvis. Melnajā lakatiņā vēju appūstā, notumsnējusī Luškas seja šķita vecāka. Vaigos skaidrāk iezīmējās saules apdedzinātie sīkie vasaras lāsumiņi, ar kuriem bija sētin nosēta visa seja. Bet acis pierei pārvilktā lakatiņa ēnā smējās un dzirkstīja vēl spožāk.

—    Atnācu apciemot…

-— Nāc iekšā, sēdies!

Davidovs, kas bija izbrīnījies un iepriecināts par Luškas ierašanos, piebīdīja viņai ķeblīti, aizpogāja svārkus un apsēdās uz guļvietas.

Viņš nogaidoši klusēja, jutās satraukts un neveikls. Bot Luška brīvi piegāja pie galda, ašā un nemanāmā kustībā pacēla brunčus (lai nesaburzītos) un apsēdās.

—   Kā klājas, kolhoza priekšsēdētāj?

—    Nekas, dzīvoju.

—    Vai neskumsti?

—    Nav laika, un nav arī pēc kā skumt.

—    Bet pēc manis?

Davidovs, kas nekad nemēdza apmulst, pietvīka un sarauca pieri. Luška liekuļotā pazemībā nolaida plakstus, bet lūpu kaktiņos viņai trīsēja nevaldāms smaids.

—   Sagudrojusi velns zina ko, — viņš atbildēja mazliet nedroši.

—   Tātad nemaz neskumsti?

—    Nē jel, fakts! Vai tev kādas darīšanas pie manis?

—    Jā… Ko avīzes jaunu raksta? Kas dzirdams par pasaules revolūciju? — Luška atbalstījās uz elkoņiem un piešķīra sejai nopietnu, sarunai pielāgotu izteiksmi. It kā uz viņas lūpām nule nebūtu bijis velnišķīgā smīniņa.

—   Daudz ko raksta … Kādās darīšanās tu pie manis? — Davidovs turējās.

Viņu sarunu droši vien noklausījās saimniece. Davidovs sēdēja kā uz kvēlojošām oglēm. Viņa stāvoklis bija pavisam neiedomājams, varētu sacīt, tieši neciešams! Saimniece rīt izkladzinās pa visu ciemu, ka Makara izbijusī lau- lene pa naktīm ierodas pie viņas īrnieka, un beigta būs Davidova līdz šim ne ar ko neaptraipītā reputācija! Tenku kārās sievas šķērscelēs un pie akām sāks nemitīgi mēļot, bet kolhoznieki, viņu sastopot, saprotoši novīpsnās. Razmjotnovs sāks trīt zobus ap Luškas tīklos iekļuvušo biedru, bet tad nevalodas aizklīdis līdz rajonam, un rajona lopkopības apvienībā galu galā vēl piesiesies un sacīs: «Tāpēc jau viņš beidza sēju tikai desmitajā, ka pie viņa meitieši skraidīja. Kā redzams, viņš vairāk noņemas ar mīlniecību nekā ar sējas darbiem!» Un ne jau velti novada komitejas sekretārs pirms divdesmitpiectūkstošnieku izsūtīšanas pa rajoniem teica: «Strādnieku šķiras — revolūcijas avangarda autoritāti laukos vajag turēt visaugstākajā līmenī. Jāuzvedas, biedri, ļoti piesardzīgi. Es nerunāju par lielām lietām, bet pat sadzīves sīkumos jābūt visai apdomīgiem. Uz taukiem iedzersi par vienu kapeiku, bet runas būs par simt politiskiem rubļiem .. .»

Vienā mirkli apsvērdams visas sekas, kādas varētu būt. Luškas apciemojumam un brīvajai sarunai ar viņu, Davidovs pat nosvida. Viņam draudēja nepārprotama kompro- mitēšanās. Bet Luška sēdēja, nepavisam neievērodama Davidova mokošos pārdzīvojumus. Un viņš, no uztraukuma pat mazliet aizsmacis, jau bargi noprasīja:

—   Kādā lietā tu atnāci? Runa un ej prom, man nav laika nodoties ar tevi blēņām, fakts!

—   Bet vai atceries, ko tu toreiz teici? Es Makaram atļauju neesmu prasījusi, bet tāpat zinu: viņš ir pretim …

Davidovs pielēca kājās un sāka gaiņāties ar rokām:

—    Man nav laika! Vēlāk! Pēc tam!

Sajā mirklī viņš bija gatavs aizspiest Luškas smejīgo muti ar delnu, lai tikai viņa apklustu.

Luška saprata un nicīgi paraustīja uzacis:

—    Eh, tu! Un esot vēl.. . Nu labi. Dodiet kādu avīzīti, kas interesantāka. Citādi man pie jums nekādu darīšanu nav. Atvainojiet, ka traucēju!

Viņa aizgāja, un Davidovs atviegloti nopūtās. Bet pēc mirkļa viņš jau sēdēja pie galda, ar rokam nikni matos ieķēries, un domāja: «Kāds es esmu zābaks, nav dūšas! Paskat, cik svarīga lieta — ko citi par to teiktu? Vai tad pie manis meitietis nedrīkst atnākt, vai? Vai tad es esmu kāds mūks? Un kas tur kādam daļas? Viņa man patīk, tātad varu ar viņu pavadīt laiku … Ja tikai darbs netiek kavēts, uz visu citu uzspļaut! Bet tagad viņa vairs nenāks, fakts! Pārāk rupji es izturējos, turklāt būs ari ievērojusi, ka es biju drusku nobijies. Kaut tu izputētu, cik muļķīgi iznāca!»

Taču viņa bažas bija veltīgas: Luška nepavisam nepiederēja pie tas kategorijas cilvēkiem, kas viegli atkāpjas no saviem plāniem. Un viņas plānos bija Davidova iekarošana. Patiešām, viņa taču nevarēja saistīt savu dzīvi ar kada Dārdu Gravas puisieša dzīvi. Un kālab to darīt? Lai līdz vecumam kvernētu pie krāsns un nonīktu stepē pie vēršiem un aršanas? Bet Davidovs bija vienkāršs, piemīlīgs puisis platiem pleciem, pavisam citāds nekā darbos un pasaules revolūcijas gaidās aprepējušais Makars, citāds nekā Timofejs. . . Viņam bija viena maza vaina: mutē trūka viena zoba un visredzamākajā vietā — pašā priekšā; taču l uška samierinājās ar šo robu iekārotā vīrieša ārējā iz- skaia. Savā īsajā, bot pieredzes bagātajā mūžā viņa bija mācījusies atzīt, ka zobi vīriešu novērtējumā nav galvenais .. .

Nākamajā dienā mijkrēslī viņa atkal ieradās, šoreiz uzposusies un vēl izaicinošāka. Apmeklējuma iegansts bija avīzes.

—    Atnesu jūsu avīzīti… Vai var vēl kādu paņemt? Un vai grāmatu jums nav? Man kādu aizraujošāku, par mīlestību.

—   Avīzes vari ņemt, bet grāmatu nav, pie manis nav lasītava.

Uzaicinājuma negaidīdama, Luška apsēdās un uzsāka nopietnu sarunu par sēju trešajā brigādē, par nekārtībām, ko tā pamanījusi ciemā organizējamā piena fermā. Naivā vientiesībā viņa pielāgojās Davidovam, tam interešu lokam, kādā — pēc viņas domām — Davidovam vajadzēja dzīvot.

Sākumā Davidovs neuzticīgi klausījās viņā, bet tad sarunā aizrāvās, stāstīja par saviem plāniem piena fermas ierīkošanā, starp citu, ieminējās par ārzemju jaunākajiem tehniskajiem sasniegumiem piena produkcijas apstrādē un beigās ar zināmu rūgtumu piebilda:

—    Mums vajadzīgs milzum daudz naudas. Jāiepērk dažas telītes no govīm ar augstu izslaukumu, jāiegādājas sugas bullis .. . Tas viss jāizdara pēc iespējas ātrāk. Pareizi nostādīta piensaimniecība taču dos lielus ienākumus! Fakts, ka ar to kolhozs uzlabos savu budžetu. Bet kas tad viņiem pašlaik? Sagrabējis separatoriņš, kas nav ne plika graša vērts un ne velna nespēj nokrejot pavasara izslaukumu, un tas ir viss. Bet piena kannas nav nevienas, pienu pa vecai paražai salej tāpat podos. Kas tā par būšanu? Tu saki, ka piens viņiem saskābstot, bet kāpēc saskābst? Droši vien salej netīros traukos.

—    Podus slikti izplaucē, tādēļ arī skābst.

—    Nu, redzi, es jau arī saku, ka ar traukiem slikti. Ķeries tu pie šīs lietas un nodibini kārtību. Ko nepieciešams darīt, to dari, valde vienmēr palīdzēs. Bet kā tad pie mums? Piens vienmēr maitāsies, ja traukus neuzmanīs un ja slaucējas strādās ta, kā es nesen redzēju: notupstas zem govs, tesmeni ncapmazgā, pupi netīri, ar mēsliem apķe- puši… un arī pašai slaucējai rokas faktiski nav mazgatas. Pirms tam viņa varbūt nez gar ko grābstījusies, bet lien zem govs ar netīrām rokām. Man nav bijis laika ķerties pie šis lietas. Bet es to izdarīšu. Arī tu labāk būtu atmetusi pūderēšanos ar pūderiem un smukuma kopšanu un sākfei saimniekot fermā, ko? Iecelsim tevi par vadītaju, aizbrauksi uz kursiem, pamācīsies, kā zinātniski vajag vadīt, un kļūsi par kvalificētu sievišķi.

—    Nē, lai saimnieko vien bez manis, — Luška nopūtās, — tur jau netrūkst, kas var visādu kārtību nodibināt. Bet par vadītāju man nepatīk. Un uz kursiem braukt arī negribas. Pārmērīgi daudz piņķēšanās. Man patīk viegli strādāt, lai būtu vaļīgāka dzīvošana, bet kā tur būs? … Darbam muļķi esot pa prātam.

—   Atkal tu visādas aplamības mels! — īdzīgi noteica Davidovs, bet pierunāt nemēģināja.

Drīz vien Luška posās mājup. Davidovs gāja viņu pavadīt. Gāja blakus pa tumšu šķērsceļu un ilgi klusēja, bet tad Luška, kas neparasti ātri bija iepazinusi visas Davidova raizes, iejautājās:

—    Vai Kubaņas kviešus šodien apskatīji?

—    Jā.

—    Un kā rādās?

—    Slikti! Ja šonedēļ neuznāk lietus… baidos, ka neuzdīgs. Un saproti, kā tas viss, parauj viņu kociņš, iznāk? Večuki, kas bija ieradušies pie manis, lai viņiem atļauj noturēt aizlūgšanu, priecāsies, fakts! «A-ā,» viņi sacīs, «neatļāva dievvārdus — un dievs lietu nedod!» Bet viņu dievam te nav nekādas teikšanas, ja barometrs iestrēdzis mainīga laika stāvokli. Tomēr viņi vēl vairāk nostiprināsies savā muļķīgajā ticībā. Gatavā nediena, fakts! Pa daļai mēs arī- paši drusku nošāvām greizi… Vajadzēja uzspļaut ķirbjaugiem, vienai daļai rušināmo kultūru un ātrāk apsēt kviešus, redz, kur izdarījām aplam! Un tas pats negals ar melionopusas kviešiem: es faktiski šim āzim Ļubiškinam pierādīju, ka mūsu apstākļos šī šķirne pēc visiem agronomijas datiem vispiemērotākā … — Davidovs atkal sasparojās un, ticis savam zirdziņam mugurā, runātu ilgi un aizrautīgi, bet Luška pārtrauca viņu ar redzamu nepacietību:

—    Beidz taču reiz par labību! Labāk apsēdīsimies, pakavēsimies brītiņu, — un norādīja uz zilgas mēnesnīcas apmirdzēto grāvmali.

Viņi piegāja pie tās. Luška sacēla brunčus un lietišķi ierosināja:

—   Būtu paklājis svārkus, citādi baidos notriept lindrakus. Tie man svētdienas kārta …

Un, kad bija nosēdušies blakus viens otram uz izklātajiem svārkiem, viņa pievirzīja Davidova zobgalīgajai sejai

tuvāk savējo, kas bija kļuvusi stingra, dīvaini daiļa, un sacīja:

—    Pietiks par labību un kolhozu! Tagadiņ nav jārunā par to . .. Vai tu jūti, kā papelei smaržo jaunās lapiņas? …

… Ar to arī izbeidza svārstīties Davidovs, kas tiecās pēc Luškas un tajā pašā laikā baidījās, ka tāds sakars kaitēs viņa autoritātei…

Vēlāk, kad viņš piecēlās un no kāju apakšas čabēdami grāvī sabira sausie māla kukuržņi, Luška vēl aizvien gulēja uz muguras, rokas izpletuši un gurdi acis pievērusi. Kādu brīdi viņi klusēja. Tad Luška negaidīti žirgti uzslējās sēdus, ar rokām apņēma ceļgalos saliektās kājas un sāka kratīties klusu smieklu lēkmē. Viņa smējās tā, it kā viņu kāds kutinātu;

—    Tu … Kāpēc tā? — ievaicājās apmulsušais un aizvainotais Davidovs.

Bet Luška tikpat pēkšņi mitējās smieties, izstiepa kājas un, ar delnām gurnus un vēderu glāstīdama, laimīgā mazliet aizsmakušā balsī domīgi sacīja:

—    Cik man tagadiņ viegli! …

—    Iespraust tev tik spalvu, un tu aizlidosi! — Davidovs piktojās.

—     Nē-ē-ē, tu veltīgi… veltīgi skaisties. Vēders man tagadiņ tāds bez smaguma … tukšs un viegls, tādēļ arī smējos. Bet vai tad man, joks tāds, pinkšķēt vajadzētu, vai? Sēdies, ko uzlēci kājās?

Davidovs negribīgi paklausīja. «Ko lai tagad iesāku ar viņu? Vajadzēs kaut kā faktiski noformēt, citādi Makara priekšā ir neērti, un vispār … Eh, iekūlos kā plikais nātrēs!» viņš domāja, iesāņus nolūkodamies uz mēnesnīcā zaļgano Luškas seju.

Bet viņa, ar rokām zemei nepieskardamās, lunkani piecēlās un smaidīdama, acis samiegdama, apvaicājās:

—    Vai es neesmu laba? Ko?

—    Kā to sacīt… — Davidovs nenoteikti atbildēja, apskaudams šauros Luškas plecus.

Nākamajā dienā pēc tam, kad pār Dārdu Gravu bija nolijis ražens lietus, Jakovs Lukičs izjāja uz Sarkano ozolā ju. Viņam bija pašam jāatzīmē izciršanai paredzētie koki, jo rītdien gandrīz visai trešajai brigādei vajadzēja braukt uz ozolā ju, lai sagatavotu aizsprostiem nepieciešamos materiālus.

Jakovs Lukičs izjāja no rīta. Viņa zirgs, vicinādams saimnieciskā gādībā uzsieto asli, lipināja sīkiem solīšiem. Tā neapkaustītās priekškājas glumajos, treknajos dubļos slīdēja katra uz savu pusi. Bet Jakovs Lukičs ne reizi nepacēla pletni: viņam nebija kur steigties. Uzmetis pavadu uz seglu loka, viņš mierīgi smēķēja, aplūkoja ap Dārdu Gravu izpletušos stepi, kur katra iēgore, katra ieplaka, katrs murkšķu izcilnītis viņam kopš bērnības bija pazīstami un sirdij mīļi, priecājās par irdenajiem, valgmes pie- briedinātiem tīrumiem, lietusgāzes apskaloto, slīpi pieliekto labību un ar lielu īgnumu un sarūgtinājumu domāja: «Uzbūra lietu, bezzobainais sātans! Kubaņas kvieši sadīgs! Saki nu viens cilvēks, iznāk, ka arī dievs palīdz šai nolādētai valdīšanai! Agrāk bija neraža pēc neražas un liesi gadi, bet tagadiņ kopš divdesmit pirmā — labības taisni ka lūst! Visi dabas spēki nostājušies padomju varas pusē, gaidi nu, kad tā sabruks. Nē, ja sabiedrotie nenāks talkā pret komunistiem, mēs paši vien ne velna neizdarīsim. Nekādi po- lovcevi nenoturēsies, lai kāda gudrība viņiem būtu. Spēks lauž salmiņu — kur nu pret spēku cīkstēties? Bez tam savairojušies negantīgi cilvēki, taisni kā nolādēti. .. Cits citu nodod un visādi nosūdz. Lai tik pats, maitas gabals, varētu dzīvot, citus ellē iegrūdis. Grūti laiki! Un, kā būs pēc pāris gadiņiem, pats sātans to nezina . . . Bet es, kā redzams, lādzīgā stundā esmu nācis pasaulē, citādi mana ķēpa ar Polovcevu tik laimīgi nebūtu beigusies. Nolauztu āzītim radziņus kā likts! Paldies dievam, ka viss ar godu nokārtojās. Nogaidīsim vēl, kas būs tālāk. Tagadiņ nelaimējās dabūt padomju valdīšanu no kumbra nost — varbūt citu reizi lieta būs drošāka!»

Uz saulē sacerojušo zāļu kātiņiem un jau garumā pastiepušās labības stiebriņiem kā savērtas stikla krellītes vizuļoja rasa. Rietumu vējam uzpūšot, lāsītes ietrīsējās, varavīkšņaini iezaigojās un bira lietus smaržas pievilgu- šajā, iekārotajā, vēlīgajā zemē.

Ceļa grambās vēl bija sakrājusies augsnes neuzsāktā lietus valgme, bet virs Dārdu Gravas pāri papelēm jau pacēlās rožaina rīta migla, un, gluži kā lietu spodri nomazgāts, blāvajā debesu zilgmē mirdzēja rītausmas pārsteigtais sudraba mēness.

Liegā, skaidri ievilktā mēness svītriņa bija ieslīpi sagāzusies un solīja raženas lietavas. Palūkojoties uz to, Jakovam Lukičam pagaisa visas šaubas: «Būs audzelīgs gads!»

Ozolājā viņš nokļuva ap pusdienas laiku. Jakovs Lukičs sapina zirgam kājas un palaida ganīties, bet pats izvilka aiz jostas aizbāzto nelielo namdara cirvīti un gāja sameklēt ciršanai ozolus tajā daļā, ko kolhozam bija ierādījis mežzinis.

Nokalnes atzarojumā iezīmējis kādus sešus kokus, Jakovs Lukičs devās pie nākamā. Stalts, vareni sažuburojis ozols masta augstumā un īsta būvkoka slaidumā lepni izslējās pāri sakuplojušām, zemām pundurgobām un savu mūžu nodzīvojušām vīksnām. Pašā galotnē, tumšajā, spīdīgi zaļajā lapotnē, drūmi rēgojās kraukļa ligzda. Spriežot pēc stumbra resnuma, ozols bija gandrīz vienos gados ar Jakovu Lukiču, delnās iespļaudams, viņš ar līdzjūtību un skumjām nolūkojās uz nāvei nolemto koku.

Iecirtis zīmi, viņš uz notēstās stumbra malas ar tintes zīmuli uzrakstīja «G. K.» un, paspēris ar kāju sāņus tikko attēstu, asinīm līdzīgām sulām aptecējušu skaidu, apsēdās uzsmēķēt. «Cik gadu tu, brālīt, nodzīvoji! Neviens nebija valdnieks pār tevi, bet tagad, raugi, pienākusi pēdējā stundiņa. Nogāzīs tevi, saskaldīs, ar cirvjiem apkapās tavu rotu — zarus un atvases, aizvedis uz dīķī un kā pāli ieraks aizsprostā . . .» Jakovs Lukičs prātoja, no apakšas uz augšu nolūkodamies pavēnainajā ozola virsotnē. «Un tu trūdēsi kolhoza dīķī, kamēr galīgi satrūdēsi. Bet pēc tam palu ūdeņi aizskalos tevi kaut kur gravas ietekā — un visam būs beigas!»

Pie šīm domām Jakovs Lukičs pēkšņi skaudri izjuta dīvainu smeldzi un satraukumu. Viņam kļuva pavisam nelādzīgi. «Varbūt pažēlot tevi, necirst? Vai patiešām kolhozam viss jāsagrūž rīklē . . .» Un priecīgā atvieglojuma sajūtā viņš nolēma: «Dzīvo! Audz! Zel un lepojies! Kas tev nekaiš? Ne nodokļi jāmaksā, ne pašaplikšanās nodevas un arī kolhozā nav jāstājas … Dzīvo, kā dievs tas kungs nolicis!»

Viņš steigšus pielēca kājās, paņēma saujā mālainus dubļus un rūpīgi aizzieda notēsumu. No pakalnes viņš aizgāja apmierināts un aprimies …

Siltu jūtu pārņemtais Jakovs Lukičs iezīmēja visus sešdesmit septiņus ozolus, uzkāpa zirga un jāja atpakaļ."

— Jakov Lukič, pagaidi drusku! — mežmalā viņam kāds uzsauca.

Un tad no vilkābeles krūma parādījās cilvēks melnā aitādas cepurē un no šineļa drānas šūdinātos, neaizpogātos siltos svārkos. Seja viņam bija nomelnējusi, vēju appūsta, āda aiz vājuma cieši apspīlēja vaigu kaulus, acis dziļi iegrimušas, bet virs applēksnējušām, bālganajām lūpām kā ar ogli uzvilktas melni atēnojās kupli ataugušas ūsiņas.

—    Nepazīsti, vai?

Cilvēks noņēma cepuri, piesardzīgi apkārt lūkodamies, iznāca klajākā vietā, un tikai tagad Jakovs Lukičs uzminēja, ka tas ir Timofejs Plēstais.

—    No kurienes tu? — viņš jautāja, pārsteigts par tikšanos ar briesrņīgi novājējušo, līdz nepazīšanai pārvērtušos Timofeju.

—    No kurienes neatgriežas … No izsūtījuma … No Kotlasas.

—    Vai tiešām aizbēgi?

—    Aizbēgu… Vai tev, krusttēv Jakov, nav kas līdzi? Gabaliņš maizes?

—    Ir.

—    Dod, dieva dēļ! Četras dienas… ar sapuvušām zaķ- skābenēm … — un rīkle viņam noraustījās rijīgā kustībā.

Timotejam drebēja lāpas un acis spīdēja kā vilkam, redzot, ka Jakova Lukiča roka no azotes izvelk doniņu maizes.

Viņš uzklupa maizei ar tik alkatīgu izsalkumu, ka Jakovam Lukičam pat elpa aizcirtās. Timofejs plēsa cieto, apdegušo garozu ar zobiem, ar krampjaini saliektiem pirkstiem kampa mīkstumu un badīgi rija, gandrīz nesakošļādams, ar pūlēm kustinādams aso kāksli. Un tikai tad, kad aizrīdamies bija iestūķējis pēdējo kumosu, pacēla uz Jakovu Lukiču apmiglotās, neseno drudžaino spīdumu zaudējušās acis.

—    Esi gan izsalcis, puis… — ar žēlumu ierunājās Jakovs Lukičs.

—    Teicu jau, ka piekto dienu esmu badā . . . pārtiku no sapuvušām zaķskābenēm, reizēm atradu pa izžuvušai pērnā gada dzeloņplūmei. . . Galīgi esmu izkāmējis.

—    Bet kā tu teitan atkļuvi?

- No stacijas kājām. Pa naktīm gāju, — Timofejs gurdi atbildēja.

Viņš manāmi nobālēja, it kā ēdot būtu izsīkuši pēdējie spēki. Viņu raustīja nevaldāmas žagas, likdamas sāpīgi saviebties.

—   Bet vai tēvs dzīvs? Un kā ģimene? Vai*visi sveiki un veseli? — Jakovs Lukičs turpināja, taču no zirga nenokāpa un laiku pa laikam tramīgi palūkojās apkārt.

—    Tēvs nomira ar iekšu iekaisumu; māmuja ar mašeli palika tur. Bet ka ciema? Vai Lukerija Naguļnova vēl pie jums?

—    Viņa, puisīt, taču šķīrās no vīra . . .

—    Kur Luška tagad? — Timofejs atplauka.

—    Dzīvo pie krustmātes brīvā maizē.

—    Zini ko, krusttēv Jakov . . . Kad aizjāsi mājās, pasaki viņai, lai katrā ziņā vēl šodien atnes man ko ēdamu. Esmu pavisam novājējis, nejaudāšu aiziet, kādu dieniņu jāatpūšas. Un esmu arī pārlieku nomocījies. Simt septiņdesmit verstu, turklāt naktīs, bet zini, cik grūti naktī pa svešu vietu iet? Kulies uz labu laimi. . . Lai viņa atnes. Kolīdz drusciņ atspirgšu, jfets iešu uz ciematu … Nāvīgi noilgojos pēc dzimtās puses! — viņš vainīgi pasmaidīja.

—    Un kā tu uz priekšu domā dzīvot? — taujāja Jakovs Lukičs, ko šī sastapšanās bija nepatīkami pārsteigusi.

Un Timofejs niknumā pārvērstu seju atbildēja;

—    Vai tad nu nezini — kā? Esmu tagadiņ kā meža vilks. Drusciņ atpūtīšos, naktī aiziešu uz ciematu, izrakšu šauteni … Tā man piedarbā noslēpta … Un sākšu rīkoties. Man palicis tikai viens ceļš. Ja mani soda, arī es sodīšu. Vienu otru pamielošu ar ciema kukuli… viens otrs dabūs trūkties! Līdz rudenim padzīvošu ozolājā, bet ar salnām laidīšos uz Kubaņu vai kur citur. Dieva pasaule ir plaša, un mūsējo, tādu kā es, atradīsies ne viens vien simtiņš.

- Makara Luška it kā pasākusi taisīties klāt kolhoza priekšsēdētājam, — nedroši pavēstīja Jakovs Lukičs, kas vairāk reižu bija redzējis Lušku steidzamies pie Davidova.

Timofejs apgūlās zem krūma. Viņu nogāza neciešamas sāpes vēderā. Taču viņš, kaut ar pārtraukumiem, izdvesa:

—    Davidovam, naidniekam, pirmajam … Lai notur dvēseles aizlūgumu … Bet Luška man ir uzticīga … Veca mī-, lestība nerūs … Tā nav sālsmaize … Es vienmēr atradīšu taciņu uz viņas sirdi… tā nebūs vēl aizaugusi, jādomā . . . Iegrūdi tu mani postā, krusttētiņ, ar savu maizi… vēderu plēš pušu … Luškai piesaki, lai atnes taukumu un maizi… Labi daudz maizes!

Jakovs Lukičs brīdināja Timofeju, ka rīt ozolājā sāks cirst kokus, izjāja no meža un devās uz otrās brigādes laukiem, lai aplūkotu ar Kubaņas kviešiem apsētos tīrumus. Visā vēl nesen ogļu melnajā arumā kā maigas, zaļas šuves vizuļoja beigu beigās sadīgušie asni…

Ciematā .Jakovs Lukičs atgriezās tikai nakti. No kolhoza zirgu staļļa viņš devās mājup tai pašā nomāktaja noskaņojumā, no kura viņš nebija spējis tikt vaļā visu dienu pēc sastapšanās ar Timoteju Plēsto. Bet mājās viņu gaidīja jaunas un nesalīdzināmi rūgtākas nepatikšanas …

Jau priekšiņā, no virtuves izsleigusies, vedekla čukstus viņu brīdināja:

—    Tēt, mums ir ciemiņi. ..

—    Kas?…

—    Polovcevs un šis. . . vienacis. Atnaca, kolīdz bija sa- tumsis … mēs ar māmuļu pašreiz slaucām govis . . . Sēž kambarī. Polovcevs pavisam pilnā, bet no tā otra nevar tikt gudrs … Abi briesmīgi noskranduši! Utis mudž vien … tieši pa drēbju virsu ložņā!

. .. Istabiņā bija dzirdama saruna; ieklepodamies Ļatjevskis izsmējīgi un dzēlīgi teica:

—    … Protams! Kas jūs tāds esat, jūsu žēlastība? Es jums jautāju, godājamais Polovceva kungs. Bet es pasacīšu, kas jūs tāds esat… Gribat dzirdēt? Lūgtu! Patriots bez tēvijas, karavadonis bez armijas, bet, ja jums šie salīdzinājumi šķiet j)ārāk cildeni un abstrakti, — spēlmanis bez graša kabatā.

Izdzirdējis Polovceva dobjo basu, Jakovs Lukičs nevarīgi atbalstījās ar muguru pret sienu un satvēra galvu . . .

Vecais sākās no jauna.

OTRĀ GRĀMATA

.

1. nodaļa

Zeme piebrieda- no lietus valgmes un, kad vējš pašķira mākoņus, tvīka žilbajā saulē un kūpēja zilgos garaiņos. Rītos no upītes, no staignām, slīkšņainām zemienēm pacēlās migla. Virmojošiem vāliem ta vēlās pāri Dārdu Gravai, stīgodama uz stepes pauguriem, un tur kusa, neredzami' izgaisa bezgala liegā zaļganzilā dūmakā, bet uz koku lapām, māju un gubeņu niedru jumtiem — visur kā kveldētas skrotis, zāli pieliecot, līdz dienas vidum gulēja lekna rasa, smaga kā svins.

Vārpata stepē bija sazēlusi pāri ceļgaliem. Aiz ganīk- lām uzziedēja amoliņš. Tā medainais aromāts pievakarēs izplūda pa visu ciemu, sērīgās ilgās satraukdams meiču sirdis. Ziemāji pletās līdz apvārsnim kā blīva, tumšzaļa siena, vasarāji iepriecināja acis ar varen žirgtiem dzie- tiem? Pelēkās smiltaines biezi piestrēdza ar kukurūzas jauno asnu smailajām bultām.

Jūnija pirmās puses beigās iestājās nemainīgs laiks, debesīs neparādījās neviens mākonītis, un dīvainā košumā zem saules atmargoja ziedošā, lietavās apskalotā stepe. Tā tagad bija kā jauna māte, kas sniedz bērnam krūti, — neparasti skaista, rimta, mazliet gurdena, sava daiļā, līksmā un dzidrā mātes laimes smaida apmirdzēta.

Katru rītu jau pirms saules lēkta Jakovs Lukičs Ostrov- novs, uzmetis uz pleciem novalkāto brezenta lietus mēteli, gāja aiz ciemata papriecāties par labību. Viņš ilgi stāvēja pie vagas, no kurienes sākās zaļais, rasas lāsēs dzirkstošais ziemas kviešu klājs. Stāvēja nekustīgi, galvu nodūris, kā vecs, saguris zirgs un domāja: «Ja brieduma laikā nesāks pūsl «kālmiks» ja kviesīšus neķers sausvējš, kolhozam graudu būs gubu gubām, — lai trīskārt lo ķer dieva sodība! Sokas gan nolādētajai padomju valdīšanai! Cik gadu, viensētās saimniekojot, nevarēja vien sagaidīt lietu īstajā laikā, taču tagadiņ gāza kā ar spaiņiem. Bet, ja būs krietna raža un kolhozniekiem bagātīgi iznāks uz izstrādes dienām, — vai tad viņus kāds ar labu pavērsīs pret padomju valdīšanu? Nemūžam! Izsalcis cilvēks ir meža vilks, ies, kur vien gribi; paēdis cilvēks — kā cūka pie siles, tādu no vietas neizkustināsi. Un, ko gan Polovceva kungs domā, ko viņi gaida, ij apjēgt nevaru! Pats īstākais laiks dot spērienu padomju varai, bet viņi vēl atvēsinās …»

Jakovs Lukičs, kas bija noguris Polovceva apsolītā apvērsuma gaidās, tā sprieda, protams, aiz niknuma. Viņš labi zināja, ka Polovcevs nepavisam neatvēsinās un ne jau veltīgi nogaida. Gandrīz katru nakti pa gravu, kas no pakalnes pienāca gluži klat Ostrovnova dārzam, no tāliem ciematiem un svešām staņicām ieradās vēstneši. Viņi droši vien atstāja zirgus gravas mežainajā augšgalā un paši nāca kājām. Pēc klusa, norunāta klauvējiena Jakovs Lukičs atvēra durvis un, lampu neiededzinājis, ieveda viņus istabā pie Polovceva. Abi logi pagalma pusē dienu un nakti bija aizvirtņoti, bet no iekšas tos cieši nosedza biezi, no pelēkas vilnas velti aizklāji. Pat saulainā dienā tur bija tumšs kā pagrabā un, tāpat kā pagrabā, oda pēc pelējuma, mitruma un reti vēdinātas telpas sasmakušās dvakas. Ne Polovcevs, ne Ļatjevskis dienā negāja laukā no mājas; naktstrauku brīvprātīgajiem cietumniekiem aizstāja zem atplēsta grīdas dēļa novietots cinkots spainis.

1 Dienvidaustrumu vējš.

Ikvienu no tiem, kas zagšus ieradās pa naktīm, Jakovs Lukičs aši aplūkoja, uzraudams priekšiņā sērkociņu, bet vēl ne reizi viņš nebija manījis pazīstamu seju; visi bija sveši un, kā redzams, no tālienes. Kādreiz Jakovs Lukičs sasparojās un vienam no sakarniekiem apvaicājās:

—    No kurienes tu, ciematniek, esi?

Mirgojošā sērkoka liesmiņa apgaismoja zem bašlika bārdainu, pēc izskata' labsirdīgu paveca kazaka seju, un Jakovs Lukičs ieraudzīja samiegtas acis un zobgalīgā smīnā atšieptus zobus.

—    No viņpasaules, ciematniek! — tādā pašā klusā čukstā atbildēja svešinieks. Un pavēloši piebilda: — Ved žiglāk pie paša un mazāk taujā!

Bet pēc divām diennaktīm atkal ieradās šis pats bārdainis un ar viņu kopā vēl viens jaunāks kazaks. Viņi- iestiepa priekšiņā kaut ko smagu, taču gāja klusiem, gandrīz nedzirdamiem soliem. Jakovs Lukičs uzvilka sērkociņu, ieraudzīja bārdainim uz rokām divējus virsnieku seglus un pāri plecam pārmestus iemauktus ar sudrabā kaltiem rotājumiem; otrs turēja uz pleca kādu tīstokli, garu un bez noteikta apveida, ievīstītu melnā, pinkainā apmetnī.

Bārdainis pamirkšķināja Jakovam Lukičam kā vecam paziņam un jautāja:

—   Mājās? Vai abi? — Un, atbildi nenogaidījis, iegāja istabā.

Sērkociņš izdega, apsvilinādams Jakovam Lukičam pirkstus. Bārdainis tumsā pret kaut ko paklupa un pusbalsī nošķendējās.

—   Pagaidi, es tūlīt, — Jakovs Lukičs ierunājās, nepaklausīgiem pirkstiem no kārbiņas sērkociņu gramstīdams.

Polovcevs pats atvēra durvis un klusu sacīja:

—    Nu nāciet! Nāciet taču, ko jūs tūļājaties? Nāc arī tu, Jakov Lukič, tu man esi vajadzīgs. Klusāk, es tūlīt iedegšu uguni!

Viņš iededzināja «sikspārņa» laternu, bet apsedza to no virsas ar svārkiem, atstādams tikai šauru gaismas strēli, kas slīpi krita uz brūni krāsotajiem grīdas dēļiem.

Svešie godbijīgi sveicināja un nolika atnestās mantas pie durvīm. Bārdainis paspēra divus soļus uz priekšu, sasita papēžus un pasniedza no azotes izņemtu paketi. Polovcevs atplēsa aploksni, ātri pārlūkoja vēstuli, pielicis to tuvu laternai, un teica:

—    Sakiet Sirmajam paldies. Atbildes nebūs. Es gaidu ziņas ne vēlāk kā līdz divpadsmitajam. Varat doties ceļā. Vai jūs nepārsteigs gaisma?

—    Nebūt ne. Pagūsim. Mums ir labi zirgi, — atbildēja bārdainis.

—    Nu ejiet! Pateicos par dienestu!

—    Prieks censties!

Abi reizē pagriezās kā viens, sasila papēžus un izgāja. Jakovs Lukičs sajūsmā nodomāja: «Are, kā iedīdīti! Dresēti ierindas dienesta vecajā skolā, pēc stājas redzams!

Bet kāpēc viņi Polovcevu negodina nekādās dienesta pakāpēs? …»

Polovcevs pienāca pie viņa, uzliku uz pleca smago roku. Jakovs Lukičs neviļus izslējās, iztaisnoja muguru, izstiepa rokas gar sāniem.

—    Vai redzēji ērgļus? — Polovcevs klusu iesmējās. — Tie nepievils. Tie ar mani ies ugunī un ūdenī, ne tā kā daži nelieši un mazticīgie no Karaspēka ciema. Tagad palūkosimies, ko viņi mums atveduši. . .

Nometies uz viena ceļgala, Polovcevs veikli atraisīja baltās, jēlmītās ādas siksnas, kas cieši apjoza apmetni, attina to un izņēma izjaukta rokas ložmetēja daļas un eļļainā maisa audeklā ievīstītus četrus blāvi vizmojošus diskus. Tad piesardzīgi izvilka divus zobenus. Viens no tiem bija vienkāršs kazaku ierocis nobružātā, daudz pieredzējušā makstī, otrs — virsnieku zobens ar dziļi ieveidotu sudraba galviņu un apskapstējušu Jura pušķi uz tās, melnu kaukāziešu portupeju un sudraba oksīda greznojumiem rotātu maksti.

Polovcevs, nometies jau uz abiem ceļgaliem, turēja zobenu uz izstiepto roku delnām, galvu atpakaļ atliecis, it kā tīksminādamies ar apsūbējušā sudraba blāvojumu, pēc tam piekļāva ieroci pie krūtīm un aizlauztā balsī ierunājās:

—    Mīļā mana, daiļaviņa! Uzticīgā vecenīte! Tu vēl kalposi man ar sirdi un dvēseli!

Masīvais apakšžoklis ietrīsējās, acīs uzvirda niknuma un sajūsmas asaras, bet viņš sevi tomēr apvaldīja un, pievērsis Jakovam Lukičam bālo, saverkšķīto seju, dzilgi noprasīja:

—    Vai pazīsti, Lukič? . ..

Jakovs Lukičs konvulsīvi norīstījās un klusēdams pamāja ar galvu: viņš pazina šo zobenu, pirmo reizi to bija redzējis jau tūkstoš deviņi simti piecpadsmitajā gadā austriešu frontē, apjoztu jaunajam un brašajam borunžijam Polovcevam …

Ļatjevskis, kas klusēdams vienaldzīgi gulšņāja gultā, uzslējās sēdus, knerkšķoši staipīdamies, nokāra basās kājas un drūmi pazibsnīja savu vienīgo aci.

—    Aizkustinoša sastapšanās! — viņš iesmakušā balsī ierunājās. — Tā sakot, dumpinieku idille. Es neciešu šādas sentimentālas, sliktā patosā ieskābētas scēnas!

—    Rimstieties! — Polovcevs skarbi izgrūda.

Ļatjevskis paraustīja plecus.

—    Kāpēc man jārimstas? Un kādā ziņā jārimstas?

—    Rimstieties, es jūs lūdzu! — Polovcevs ierunājās pavisam klusu, izsliedamies kājās un lēnā, it kā zaglīgā gaitā uz gultas pusi virzīdamies.

Drebošajā kreisajā rokā viņš turēja zobenu, ar labo — atpogāja un raustīja pelēkā virskrekla apkakli. Jakovs Lukičs ar šausmām redzēja, ka trakā niknumā viņam acis sagriežas uz iekšu, ka uzburbusī seja pieņem virskrekla krāsu.

Mierīgi un bez steigas Ļatjevskis atlaidās gultā un atmeta rokas aiz galvas.

—    Teatrāls žests! — viņš teica, zobgalīgi smīnēdams un ar savu vienīgo aci griestos lūkodamies. — To visu es nez cik reižu jau esmu redzējis draņķīgos provinces teātros. Man tas apriebies.

Polovcevs apstājās divus soļus no viņa, ļoti gurdā kustībā pacēla roku, norausa uz pieres izspiedušos sviedrus; tad viņa nevarīgi apļengusī roka noslīga lejup.

—    Nervi… — viņš teica neskaidri, ar stīvu mēli, kā paralizēts, un viņa seju greizi nošķobīja stiepta, smīnam līdzīga konvulsija.

—    Arī to jau nez cik reižu esmu dzirdējis. Pietiek, Po- lovcev, jums sievišķoties! Saņemieties!

—    Nervi… — Polovcevs nokunkstēja. — Nervi niķojas … Man arī apriebies šai tumsā, šai kapā …

—    Tumsa — tā ir gudro draugs. Tā veicina filozofiskas pārdomas par dzīvi, bet nervi praktiski ir tikai mazasinī- gām, pūtainām jaunavām un kundzenēm, kas cieš no pļāpības sērgas un migrēnas. Nervi — virsniekam tie ir kauns un negods! Bet jūs, Polovcev, tikai izliekaties, jums nav nekādu nervu, tas viss ir blēņas! Es jums neticu! Virsnieka godavārds, neticu!

—    Jūs neesat virsnieks, bet lops!

—    Un arī to esmu no jums dzirdējis nez cik reižu, bet uz dueli tomēr neizaicināšu, vācieties pie velna! Vecmodīgi un nelaikā, un ir svarīgākas lietas. Turklāt kā jums, augsti godātais, ir zināms, duelī cīnās tikai ar zobeniem, bet ne ar tādām policijas siļķēm, kuras paraugu jūs tik aizkustinoši un liegi spiedāt pie savām krūtīm. Kā vecs artilērisls es nicinu šo aukstā rotājuma veidu. Ir vēl arī viens cits arguments, kas neļauj izaicināt jūs uz dueli: jūs esat plebejs pēc asinīm, bet es — poļu muižnieks, piederīgs pie vienas no vecākajām dzimtām, kas . . .

—    Paklau, s . . . šļahtič! — Polovcevs rupji viņu pārtrauca, un tā balss piepeši atguva parasto tvirtumu un metālisko, pavēlniecisko rūdījumu. — Nopulgot Jura ieroci?! Ja tu bildīsi vēl kaut vienu vārdu — sakapāšu tevi kā suni!

Ļatjevskis piecēlās gultā sēdus. Uz viņa lūpām vairs nebija ne visniecīgākās nesenā ironiskā smīna pēdas. Nopietni un vienkārši viņš teica:

—    Jā, tam es ticu! Balsī ģiedami jūsu sirsnīgie un cēlie nodomi, un tāpēc es apklustu.

Viņš atkal apgūlās un uzvilka veco flaneļa segu līdz zodam.

—    Vienalga, es tev tomēr dvēseli izpūtīšu, — Polovcevs nikni tiepās, pie gultas stāvēdams un kā vērsis galvu iecirtis. — Lūk, ar šo pašu asmeni es no viena dižciltīga lopa uzreiz iztaisīšu divus — un zini, kad? Tiklīdz mēs Donā nogāzīsim padomju varu.

—    Nu, tādā gadījumā es varu mierīgi nodzīvot līdz sirmam vecumam, varbūt dzīvošu pat mūžīgi, — pavīpsnādams teica Ļatjevskis un, nešķīsti izlamājies, pagriezās ar seju pret sienu.

Jakovs Lukičs mīņājās pie durvīm, it kā stāvētu uz kvēlojošām oglēm. Lāgiem viņš sarosījās, gribēdams atstāt istabu, bet Polovcevs ar rokas mājienu viņu atturēja. Beidzot Jakovs Lukičs vairs nenocietās un sāka lūgties:

—    Atļaujiet iet, atlaidiet mani, jūsu labdzimtība! Drīz svīdīs gaismiņa, bet man agri jābrauc uz lauka …

Polovcevs apsēdās uz krēsla, nolika zobenu pāri ceļgaliem un, atbalstīdamies uz tā ar rokām, zemu saknupis, ilgi klusēja. Bija dzirdams, kā viņš, smagi iesākdamies, elpo un uz galda tikšķ viņa lielais kabatas pulkstenis. Jakovs Lukičs domāja, ka Polovcevs snauduļo, bet tas uzrāva no sola savu smagnējo, tvirti kaldināto augumu un teica:

—    Ņem, Lukič, seglus, bet es nesīšu pārējo. Iesim noslēpsim to visu droša un sausā vietā. Varbūt tajā, eh, kā viņu, jods lai sasper.. . gubenī, kur tev sakrauti kiz- jaki, ko?

—    Vieta piemērota, iesim, — Jakovs Lukičs labprāt piekrila, vēlēdamies izkļūt no kambarīša.

Viņš jau paņēma rokās vienus seglus, bet tad Ļatjev- skis kā applaucēts uzšāvās no gultas un, neganti savu aci nodzalkstīdams, iešņācās:

—    Ko jūs darāt? Es jautāju: ko jums labpatīk darīt?

Polovcevs, kas bija noliecies pie apmetņa, izslējās un

salti noprasīja:

—    Kas noticis? Kāpēc jūs tā uztraucaties?

—     Kā jūs nesaprotat? Noslēpiet, ja gribat, seglus un, lūk, šos metāla lūžņus, bet ložmetēju un diskus atstājiet! Jūs nedzīvojat vasarnīcā pie drauga, ložmetējs mums var noderēt jebkuru brīdi. Es ceru, jūs to saprotat?

Pēc īsa pārdomu mirkļa Polovcevs piekrita:

—     Šķiet,, jums taisnība, Radzivilu izdzimteni. Tad lai viss paliek šeit. Ej, Lukič, gulēt, vari būt brīvs!

Un cik stingri bija saglabājies vecais dienesta ieraugs! Jakovs Lukičs nepaguva apjēgties, kad viņa basās kājas pašas no sevis neviļus izpildīja «pa kreisi, apkārt» un rēpuļainie papēdi sausi un gandrīz nedzirdami nobūkšķēja viens pret otru. To pamanīdams, Polovcevs viegli pavīpsnāja, bet Jakovs Lukičs atskārta savu kļūdu tikai pēc tam, kad bija aizvēris durvis, apmulsumā nokrekšķējās un nodomāja: «Tas bārdainais velns ar savu stāju sajaucis man prātu!»

Līdz pašai rītausmai Lukičs neaizvēra acis. Cerības uz sacelšanās sekmēm nomainīja bažas par neveiksmi un vēla nožēla, ka tik pārsteidzīgi saistījis savu likteni ar tādiem neglābjamiem cilvēkiem kā Polovcevs un Ļatjevskis. «Eh, esmu pārsteidzies, iekūlos kā vista sautētos kāpostos!» domās kremtās Jakovs Lukičs. «Man, vecam muļķim, būtu vajadzējis nogaidīt, pastāvēt maliņā, nepūst jau no paša sākuma Aleksandra Aņisimoviča stabulē. Ja viņi komunistus pievārētu, tad es arī piemānītos pie gatavas bļodas, bet tā — viņi gaužām vienkārši iegrūdis mani kā circeni pelnos… Tomēr ja nu apdomā: es palikšu maliņā, vēl otrs un trešais, kas tad iznāks? Mūždien stiept uz kumbra padomju valdīšanu? Tas arī neder. Pati no sevis, aiz mīļa prāta tā nekāps no mums nost, oi, nekāps! Kauču jel drīzāk pienāktu kāds gals … Aleksandrs Aņisimovičs sola gan desantu 110 svešām zemēm, gan palīdzību 110 kuba- niešiem, bet kas 110 šīs putras iznāks? Tas dieva ziņā! Un, ja nu sabiedrotie atvairīsies izkāpt mūsu zemē, ko tad? Tāpat kā deviņpadsmitajā gadā atsūtīs angļu šineļus, bet paši mājās dzers savas kapijas un meņģēsies ar sievišķiem, — ko tad mēs iesāksim af viņu šineļiem? Ar šineļu stērbelēm slaucīsim asiņainus puņķus, un tas ir viss. Boļševiki mūs sakaus, tik tiešām kā dievs debesīs, sakaus! Viņiem tā pierasta padarīšana. Tad gals visiem, kas uzstājušies pretim. Dūmos izkūpēs Donas zemīte!»

No šīm domām Jakovam Lukičam kļuva sērīgi un gandrīz vai līdz asarām žēl sevis. Viņš ilgi krekšķēja, pūta, lūgsnas skaitīdams, krustījās, bet uzmāčīgās domas atkal atgriezās pie laicīgām lietām: «Un kāda mantība Aleksandram Aņisimovičam jādala ar šo vienaci poli? Ko viņi allažiņ plēšas? Tik lielas lietas gaidāmas, bet dzīvo kā divi suņi vienā būdā. Un mūždien šis vienacis klūp virsū, murkšķ, muldoņa, gan šā, gan tā. Nešpetns cilvēks, nekādas ticības man viņam nav. Ne jau veltīgi paruna saka: «Netici vienacim, kuprainim un savai sievai.» Aleksandrs Aņisimovičs viņu nožmiegs, nudien, nožmiegs! Bet dievs ar viņu, nav jau mūsu ticības cilvēks.»

Ar šīm nomierinošajām domām Jakovs Lukičs beidzot iegrima īsā un grūtā miegā.

2. nodaļa

Jakovs Lukičs pamodās, kad saule jau bija uzlēkusi. Kādas stundas laikā viņš bija paguvis redzēt nez cik sapņu, citu par citu nejēdzīgāku un aplamāku.

Lāgiem viņš sapnī stāvēja baznīcā pie altāra jauns un saposies, pilnā brūtgāna godībā un viņam blakus — Ļatjevskis garā laulību kleitā, viss plīvurā kā baltā mākonī ietinies, braši mīņājas, netikli blenž ar savu ņirdzīgo aci un visu laiku nešķīsti un izaicinoši viņam mirkšķina. Jakovs Lukičs it kā saka: «Vaclav Augustovič, mums ar tevi doties laulības kārtā ir apgrēcība: lai arī tu esi gaudens, tomēr vīrieša cilvēks. Nu, kur tas der, šitāda būšana? Un es jau esmu precējies. Pateiksim to visu popam, citādi viņš mūs sapārinās pasaulei par apsmieklu!» Bet Ļatjevskis saltā delnā satver Jakova Lukiča roku un, pie vir)a pieliecies, draudzīgi čukst: «Nesaki nevienam, ka esi precējies! Bel no manis, mīļais Jaša, iznāks tāda sieva, ka tik turies!» — «Vācies ellē, vienacainais muļķi!» Jakovs Lukičs grib iekliegties, pūlēdamies izraut savu roku no Ļatjevska delnas, taču tas viņam neizdodas, — Ļat- jevska pirksti ir auksti, stingri kā tērauds, bet Jakova Lukiča balss dīvaini neskanīga un lūpas kā no vates tai- sitas… Niknuma Jakovs Lukičs nospjaujas un pamostas. Viņam bārdā un uz spilvena — lipīgas slienas …

Nepaguvis pārmest ne krusta zīmi un nočukstēt «svēts, svēts», viņš atkal redz sapnī, ka kopā ar dēlu Semjonu, Agafonu Dubcovu un citiem ciematnieklem blandās pa kādu milzīgu lauku un baltās drānās tērpušos jaunu sieviešu uzraudzībā un vadībā šķin tomātus. Pats Jakovs Lukičs un visi pārējie kazaki nez kāpēc ir pliki, bet neviens sava kailuma nekaunas, tikai viņš. Dubcovs, ar muguru pret viņu stāvēdams, noliecas pār tomātu ceru, un Jakovs Lukičs, aizelsdamies no smiekliem un sašutuma, saka: «Nelokies vismaz tik zemu, bakurētainais ērzeli! Kauču no sieviešiem apkaunējies!»

Pats Jakovs Lukičs šķin tomātus, mulsi pietupdamies, un tikai ar vienu — labo roku, ar kreiso viņš aizsedzies tāpat kā kails peldētājs pirms ieiešanas ūdenī…

Atmodies Jakovs Lukičs ilgi sēdēja uz gultas, ar neganti izbiedētām acīm kā apdullis kaut kur blenzdams. «Tādi neķītri sapņi nav uz labu. Pienāks nebalta diena!» viņš pie sevis nosprieda, juzdams uz sirds nepatīkamu smagumu un vēl nomodā spļaudīdamies par nule redzētajiem sapņiem.

Visdrūmākā omā viņš apģērbās, iespēra ar kāju runcim, kas mēģināja pieglausties, gluži bez kāda iemesla brokastīs nolamāja sievu par aitasgalvu, bet uz vedeklu, kas pie galda nevietā iejaucās sarunā par saimniecības lielām, pat atvēzējās ar karoti, it kā viņa būtu mazs skuķēns, nevis pieaugusi sieviete. Tēva nesavaldīgums uzjautrināja Semjonu: viņš savieba seju izbiedēti muļķīgā grimasē, pamirkšķināja sievai, un tā sāka raustīties klusos smieklos. Tas galīgi satracināja Jakovu Lukiču: viņš nosvieda karoti uz galda un aiz niknuma aiztrūkstošā balsī iebrēcās:

—    Nirdziet, ņirdziet, kazi, drīz gaudosiet!

Brokastis nepaēdis, viņš demonstratīvi rausās augšup no galda, bet, kā par postu, ar delnu atspiedās uz bļodas malas un izgāza neizstrēbto karsto boršču sev uz biksēm. Vedekla, ar rokām seju aizsegusi, izmetās priekšiņā. Sem- jons palika sēžam pie galda, galvu uz rokām noliecis; tikai viņa muskuļotā mugura raustījās un gludās lāpstiņas aiz smiekliem līgot līgojās. Pat Jakova Lukiča mūžam nopietnā sieva — arī tā nevarēja apvaldīt smieklus.

—         Kas tevi, vecais, šodien apsēdis? — smiedamās viņa vaicāja. — Ar kreiso kāju no gultas izkāpis vai ari nelāga sapņus saskatījies?

—    Kā tu to zini, vecā grezele? — Jakovs Lukičs nevaldāmās dusmās uzbļāva un klupšus krišus uzlēca no galda.

Uz virtuves sliekšņa viņš aizķērās aiz naglas, kas bija izspraukusies no durvju aplodas, un līdz elkonim pārplēsa jaunā satina krekla piedurkni. Atgriezies istabā, viņš sāka lādē meklēt citu kreklu, bet tad, smagi nobrikšķēdams, viņam pa pakausi iezvēla nevīžīgi pret sienu atslietais lādes vāks.

— Velns ar ārā! Kas tā šodien par dienu! — Jakovs Lukičs nikni iebļāvās, nespēkā atslīgdams uz ķeblīša un vārīgi aptaustīdams uz pakauša izlekušo pamatīgo punu.

Kaut kā viņš pārģērbās, apmainīja ar boršču aplietās bikses un saplēsto kreklu, bet pārmērīgā uztraukumā un steigā aizmirsa aizpogāt bikšu priekšu. Tādā nepiedienīgā izskatā Jakovs Lukičs aizgāja gandrīz līdz kolhoza valdei, klusībā brīnīdamies, kāpēc pa ceļam sastaptās sievietes sasveicinoties mīklaini smaida un steigšus novēršas… Viņa neizpratni pavisam netaktiskā veidā izkliedēja pretim tipinošais vectēvs Ščukars.

—    Vai tu nekļūsti vecs, mīlīt Jakov Lukič? — apstādamies viņš žēlīgi apvaicājās.

—    Un tu kļūsti jauns? Pēc izskata tā kā nebūtu redzams! Acis sarkanas kā trusim un asaro.

—    Acis man asaro no studierēšanas pa naktīm. Uz vecuma dienām lasu un izeju dažādas augstākās izglītības, tomēr saturos akurātībā, bet tu, pavei, taisni pa večuku vīzei kļuvis aizmāršīgs …

—   Kur tad es tik aizmāršīgs?

—    Vārtiņus mājā esi aizmirsis aizvērt, kustoņus laid laukā .,.

—   Semjons aizvērs, — Jakovs Lukičs izklaidīgi sacīja.

—   Tavus vārtiņus Semjons neaizvērs …

Nelabas noģiedas pārsteigts, Jakovs Lukičs pavērsa acis lejup, iestenējās un žigli laida pirkstus darbā. Bet, vainagojot postu un visas nelaimes, kas viņam uzbruka šajā sasodītajā rītā, Jakovs Lukičs valdes pagalmā uzmina uz nomesta kartupeļa, sašķaidīja to un paslīdējis nostiepās visā garumā.

Nē, tas jau bija par daudz un nenotika nejauši! Māņticīgais Jakovs Lukičs bija dziļi pārliecināts, ka viņam uzglūn liela nelaime. Bāls, trīsošām lūpām viņš iegāja Davi- dova istabā un teica:

—    Esmu sasirdzis, biedri Davidov, atlaidiet šodien no darba. Manā vietā paliks klētnieks.

—    Tu nelādzīgi izskaties, Lukič, — Davidovs līdzjūtīgi atsaucās. — Ej atpūties! Tu pats aiziesi pie feldšera vai aizsūtīt viņu pie tevis mājās?

Jakovs Lukičs bezcerīgi atmeta ar roku:

—    Feldšeris man nepalīdzēs, pagulēšu, gan jau atlabšu.

Mājās viņš lika aiztaisīt aizvirtņus, izģērbās un apgūlās

gultā, pacietīgi gaidīdams nez kur klimstošo nelaimi… «Un pie visa vainīga šī nolādētā valdīšana!» viņš domās kremtās. «Ne dienu, ne nakti nedod cilvēkam miera! Naktīs rādās nejēdzīgi sapņi, kādi vecos laikos savu mūžu nav redzēti, dienā viena ķeza aiz otras velkas līdzi kā groži… Pie šīs valdīšanas nenodzīvot man dieva lemto mūžu! Nelaikā pienāks vakars!»

Taču Jakova Lukiča satrauktās gaidas šodien bija veltīgas: nelaime bija kaut kur aizkavējusies un uzbruka viņam tikai pēc divām dienām un no tādas puses, no kuras viņš to vismazāk bija gaidījis …

Pirms iemigšanas Jakovs Lukičs dūšas uzpravīšanai izdzēra glāzi sīvā, nakti nogulēja mierīgi, bez sapņiem, no rīta bija atžirdzis un priecīgi nodomāja: «Pagāja secen!» Dienu viņš pavadīja parastajā darba kņadā, bet nākamajā dienā — svētdienā pirms vakariņām pamanījis, ka sieva nez par ko uztraukusies, apvaicājās:

—    Par ko tu, māt, esi noraizējusies? Govs savārgusi, vai? Vakar es arī manīju, tāda kā sadrūvusi pārnāca no ganīklām.

Saimniece pievērsās dēlam:

—    Sjoma, izej maķenīt, man ar tēvu jāparunājas …

Semjons, kas spoguļa priekšā sukājās, neapmierināti

noteica:

—    Ko jūs te visu laiku noņematies ar kaut kādiem noslēpumiem? Tur kambarī šie tēva draugi — pats sātans mums viņus uzgrūdis kaklā — dienu un nakti sačukstas, bet šeit — jūs abi … Jūsu noslēpumu dēļ drīz mājās vairs gaisa nebūs. Ne mājas, bet sieviešu klosteris: visapkārt mūžīga bubināšana un sačukstēšanās . ..

—    Nu, gar to tavam teļapaurim nav nekādas daļas! — Jakovs Lukičs iekarsa. — Tev sacīts iziet laukā, tātad ej!

Pārlieku mutīgs esi kļuvis… Pielūko, savaldi mēli, citādi vēl zobos to iekodīsi!

Semjons pietvīka, pagriezās ar seju pret tēvu un dobji atcirta:

—    Bet jūs, tēt, ar mazāk draudiet! Mums ģimenē nav bailīgu un maziņu. Bet, ja mēs sāksim viens otram draudēt, — ka tikai mums visiem neklātos sliktāk …

Viņš izgāja, aizcirzdams durvis.

—    Ače, palīksmojies par savu dēliņu! Par kādu varoni iztaisījies, maitas gabals! — Jakovs Lukičs sirdīgi iesaucās.

Sieva, kas nekad nerunāja viņam pretim, atturīgi piebilda:

.— Kā to ņem, Lukič, arī mums šie tavi liekēži iemītnieki gauža prieka vis nedara. Dzīvojam ar viņiem tādā sirds drebēšanā, ka taisni nelabi. Tā vien pieraugies, ciema valdīšana izdarīs pie mums kratīšanu, un tad gals klāt! Tā nav nekāda dzīvošana mūsmājās, bet mūžīga drebēšana, katras čaboņas bīsties, katra troksnīša. Lai dievs nedod tādu dzīvi! Ij par tevi, ij par Sjomušku man visa sirds izsāpējusi. Uzzinās par mūsu ciemiņiem, saņems viņus un arī jūs pievāks līdzi. Bet ko tad mēs, vieni sieviešu cilvēki, iesāksim? Ar ubaga tarbu apkārt staigāsim?

—    Pietiks! — Jakovs Lukičs viņu pārtrauca. — Bez jums ar Sjomku zinu, ko daru. Par ko tu gribēji parunāties? Klāj vaļā!

Viņš cieši aizdarīja abas durvis un piesēdās tuvāk sievai. Sākumā klausījās, nelikdams ārēji manīt satraukumu, kas viņu sagrāba, bet beigās, nespēdams vairs sevi apvaldīt, pielēca no sola un sāka cilpot pa virtuvi, apjukumā čukstēdams:

—    Gals klāt! Pašu māmuļa iegrūdusi postā! Galvu mums noraus!

Mazliet nomierinājies, viņš izdzēra vienu pēc otras divas prāvas krūzes ūdens un grūtās pārdomās noslīga uz sola.

—    Ko tu tagad darīsi, tēv?

Jakovs Lukičs neatbildēja uz sievas jautājumu. Viņš tc nedzirdēja …

No sievas stāstījuma Jakovs Lukičs bija uzzinājis, ka nesen atnākušas četras vecenes un uzstājīgi pieprasījušas, lai tās ievestu pie virsnieku kungiem. Večām neatliekami vajadzējis uzzināt, kad virsnieki ar viņu slēpēja Jakova

Lukiča un citu ciema kazaku palīdzību sāks sacelšanos un nogāzīs bezdievīgo padomju valdīšanu. Veltīgi Jakova Lukiča sieva pūlējusies tām iegalvot, ka nekādu virsnieku viņu mājā nav bijis un neesot. Atbildot uz to, kumpā un niknā Loščilinu vecene sirdīgi sacījusi: «Tu, meit, esi par jaunu man blēņas muldēt! Tava paša vīramāte stāstīja, ka virsnieki jau no ziemas mitinoties pie jums kambarī. Zinām, ka viņi dzīvo slepšus no ļaudīm, bet mēs nevienam neko neteiksim. Ved mūs pie vecākā, kuru godā par Aleksandru Aņisimiču!»

… Ieiedams pie Polovceva, Jakovs Lukičs izjuta jau viņam pazīstamo baiļu trīsoņu. Viņš domāja, ka Polovcevs, uzzinājis notikušo, traki pārskaitīsies, ļaus vaļu dūrēm, un, suniskā padevībā drebēdams, gaidīja izrēķināšanos. Bet, kad viņš, uztraukumā stomīdamies un pārteikdamies, taču neko neslēpdams, izstāstīja visu, ko bija dzirdējis no sievas, Polovcevs tikai pavīpsnāja.

—   Nav vārdam vietas, esat gan jūs konspiratori… Ko lai dara, tas jau bija sagaidāms. Tātad tava māmuļa mūs iegāzusi, Lukič? Kā tu domā, Lukič, ko mēs tagad iesāksim?

—   Jums jāiet prom no manām mājām, Aleksandr Aņi- simič! — noteikti sacīja Jakovs Lukičs, ko tāda uzņemšana bija iedrošinājusi.

—    Kad?

—    Jo drīzāk, jo labak. Pārlieku domāt nav laika.

—    To es bez tevis zinu. Bet kurp?

—    Nezinu gan. Bet kur tad biedrs… lūdzu atvainošanu par pārteikšanos! Kur tad Vaclavs Augustoviča kungs?

—    Nav viņa. Naktī pārradīsies, un tu viņu sagaidīsi rīt pie dārza. Atamančukovs taču arī dzīvo ciemata nomalē? Dažas dienas pavadīšu tur … Parādi ceļu!

Zagšus viņi aizgāja turp, un pirms atvadīšanās Polovcevs sacīja Jakovam Lukičam:

— Nu dzīvo vesels, Lukič! Padomā, Lukič, par savu māmuļu … Viņa var izjaukt visu mūsu pasākumu … Padomā par to … Sagaidi Ļatjevski un pasaki, kur es tagad atrodos.

Viņš apskāva Jakovu Lukiču, ar sausām lūpām pieskārās tā raupjajam, neskūtajam vaigam, attālinādamies it kā saauga ar sen nebalsināto mājas sienu un izzuda …

Jakovs Lukičs atgriezās mājās, nolicies gulēt, neparasti bargi pabīdīja sievu pie sienas un paziņoja:

—    Zini ko … māti vairs neēdini… un ūdeni nedod … tā kā tā atstieps kājas — ja ne šodien, tad rit…

Jakova Lukiča sieva, kas ar viņu bija nodzīvojusi garu un grūtu mūžu, tikai novaidējās:

—   Jaša! Lukič! Tu taču esi viņas dēls!

Un tad Jakovs Lukičs gandrīz vai pirmo reizi visā draudzīgās kopdzīves laikā atvēzējās, ar spēku iesita savai ve- cigajai sievai un aizsmakušā, neskanīgā balsī noteica:

—    Turi muti! Viņa mūs tādā postā iegrūdis! Muti! Vai tev salto zemju sagribējies?

Jakovs Lukičs smagi piecēlās, noņēma no lādes nelielu atslēgu, piesardzīgi izgāja siltajā priekšiņā un aizslēdza mātes istabas durvis.

Vecīte izdzirda soļus. Sen, sen viņa bija pieradusi pazīt dēlu pēc soļiem … Un kā lai viņa nebūtu iemanījusies pat iztālēm pēc dzirdes noģist dēla gaitu? Vairāk nekā pirms piecdesmit gadiem — toreiz jauna un daiļa kazaciene, — atraudamās no mājas darbiem vai ēdiena gatavošanas, viņa ar sajūsmas smaidu ieklausījās, kā blakus istabā nedroši, ar pārtraukumiem pa grīdu plakšķina viņas pirmdzimtā, viņas vienīgā lolojuma Jašeņkas basās kājeles, kas nule iemācījušās staigāt. Pēc tam viņa dzirdēja, kā palēkdamās, papēdīšus klaudzinādamas, lievenī nodip no skolas pārnākušā mazā Jašutkas kājiņas. Tad viņš bija līksms un ņiprs kā kazlēns. Viņa neatceras, ka dēls šajā vecumā kādreiz būtu -gājis, tikai skraidelēja — un skraidelēja ne tāpat vien, bet palēkdamies, gluži kā kazlēns … Aizvilkās dzīve — kā visiem šajā saulē, — bagāta ar ilgām raizēm, nabaga ar īsiem priekiem; un, raugi, viņa — kaut krietni gados — noraizējusies pa naktīm ieklausās vieglajā, it kā slīdošajā Jašas gaitā, — viņš tagad ir smuidrs un iznesīgs puisis, dēls, ar kuru māte klusībā lepojas. Kad Jaša vēlu atgriezās no līksmēm, šķita, ka viņa zābaki nemaz nepieskaras grīdas dēļiem — tik liegi un aši bija jauneklīgie soļi. Viņai nemanot, dēls pārvērtās pieaugušā, ģimenes cilvēkā. Smagnēju pašapziņu ieguva viņa gaita. Jau sen mājās skan saimnieka, nobrieduša vīra, gandrīz jau veča soļi, bet mātei, tāpat kā agrāk, viņš vēl aizvien ir Jašeņka, un viņa bieži redz to sapņos kā mazu, spriganu baltgalvi zēniņu …

Tā ari tagad, izdzirdusi soļus, viņa nespodrā, vecīgā balsī iejautājās:

—    Jaša, vai tu tas esi?

Dēls neatsaucās. Viņš pastāvēja pie durvīm un izgāja pagalmā nez kāpēc steidzīgākiem soļiem. Vecīte pusmiegā nodomāja: «Labu kazaku esmu dzemdējusi un, paldies dievam, krietnu saimnieku izaudzinājusi! Visi guļ, bet viņš aizgāja uz laidaru, rūpējas par saimniecību.» Un lepns mātes smaids viegli pieskārās viņas bezkrāsainajām, izžul- gušajām lūpām …

Kopš šīs nakts mājās negāja vairs lāgā…

Vecīte — vārga un nespēcīga — tomēr bija vēl pie dzīvības; viņa lūdza kauču maizes kripatiņu, kauču malciņu ūdens, un Jakovs Lukičs, zagdamies cauri priekšiņai, dzirdēja mātes apslāpētos un gandrīz mēmos čukstus:

—    Jašeņka mans! Dārgo dēliņ! Kālabad? Kauču ūden- tiņu dodiet!

… Pašu ļaudis gandrīz nemaz vairs nerādījās plašajā mājā. Semjons ar sievu dienu un nakti uzturējās sētā, bet Jakova Lukiča sieva, ja mājas solis piespieda to ieiet iekšā, iznāca no turienes, trīsēdama nevaldāmās raudās.

Bet, kad, otrai dienai apritot, mājinieki apsēdās pie galda vakariņot un Jakovs Lukičs pēc ilgstoša klusuma sacīja: «Pagaidām šo laiku pārlaidīsim tepat, vasaras virtuvē,» — Semjons nodrebēja, piecēlās no galda, sagrīļojās kā no grūdiena un izgāja laukā …

,… Ceturtajā dienā mājā iestājās klusums. Jakovs Lukičs ļenganiem pirkstiem noņēma atslēgu un kopā ar sievu iegāja istabiņā, kur kādreiz bija dzīvojusi viņa māte. Vecīte gulēja uz grīdas pie sliekšņa; kopš ziemas dienām nejauši uz lāvas aizmirsto veco ādas dūraini viņa bija šažļebinājusi ar savām bezzobu smaganām… Bet ar ūdeni, spriežot pēc visa, viņa bija spirdzinājusies, atrodot to uz palodzes, kur pa aizvirtņu izgriezumu iekļuva viegls, acij un dzirdei tikko samanāms lietutiņš, vai varbūt šajā miglainajā vasarā nosēdās arī rasa . ..

Aizgājējas draudzenes apmazgāja viņas izdēdējušo, krunkaino ķermeni, uzposa, paraudāja, bet bērēs nebija neviena cilvēka, kas lietu asaras tik rūgti un neremdināmi kā Jakovs Lukičs. Gan sāpes, gan nožēla, gan ciestā zaudējuma smagums — tas viss kā baismīgs slogs šajā dienā gūlās uz viņa dvēseles …

3. nodaļa

Ilgas pēc fiziskas piepūles nomāca Davidovu. Viss viņa veselīgais, spēcīgais augums alkatīgi tvīka darba, tāda darba, no kura pievakarē saldas smagmes pilnā pagurumā smelgtu muskuļi, bet naktī reizē ar kāroto atpūtu tūlīt uznāktu viegls miegs bez sapņiem.

Kādu dienu Davidovs iegāja kalvē pārbaudīt, kā sokas kopīgo pļaujmašīnu remonts. Nokaitētas dzelzs un degošu ogļu sūri rūgtenā dvinga, laktas dziedošā skandoņa un senlaicīgo plēšu vecīgi ķērkstošās, žēlabainās nopūtas lika viņam nodrebēt. Labu brīdi viņš stāvēja klusēdams pustumšajā kalvē, svētlaimīgi piemiedzis acis, ar baudu ieelpodams kopš bērna dienām pazīstamās, sāpīgi pazīstamās smaržas, bet tad neizturēja kārdinājumu un ķērās pie vesera … Divas dienas viņš nostrādāja no saules līdz saulei, neiziedams no kalves. Pusdienas viņam atnesa saimniece. Bet, velna milti, kas tā par strādāšanu, ja ik pēc pusstundas cilvēku atrauj no darba, zilgdams maiglēs atdziest kalums, vecais kalvis Sidorovičs rūc, bet puišelis piēšinieks atklāti ņirdz, skatīdamies, ka no sasprindzinājuma pārgurušās Davidova rokas ik mirkli uz zemes klona krīt zīmulis un skaidri salasāmu burtu vietā viņš uz kārtējā dienesta papīrīša skrīpā kaut kādus ļodzīgus, šķībi un greizi sašķiebušos ķeburus.

Davidovs nospļāvās par tādiem darba apstākļiem un, lai nebūtu Sidorovičam par traucējumu, veca bocmaņa lamu vārdiem pie sevis šķendēdamies, aizvācās no kalves un sadrūmis un nikns patvērās kolhoza valdē.

Būtībā viņš augu dienu pavadīja, kārtodams parastus, bet nepieciešamus saimnieciskus jautājumus: pārbaudīja rēķinveža sastādītās atskaites un bezgalīgos pārskatus, noklausījās brigadieru ziņojumus, izskatīja dažādus kolhoznieku iesniegumus, vadīja ražošanas apspriedes, — vārdu sakot, darīja visu to, bez kā nav iedomājama lielas kolektīvas saimniecības pastāvēšana, bet kas viņam nesagādāja gandrīz nekāda gandarījuma.

Davidovs sāka naktīs slikti gulēt, no rītiem pamodās ar mūžīgām galvas sāpēm, ēda, kas bija pie rokas un kad pagadījās, un līdz vakaram viņu nepameta agrāk nepazīta, nesaprotama vārguma sajūta. Pašam nemanot, Davidovs drusciņ nolaidās, viņa raksturā parādījās agrāk nekad nemanīta īgna nervozitāte, un arī ārēji viņš nepavisam vairs neizskatījās tik zaļoksnējs un brašs kā pirmajās dienās pēc atbraukšanas Dārdu Gravā. Un tad vēl šī Luška Naguļnova un nemitīgās domas par viņu, daždažādas domas … Sasodītais meitietis nebaltā stundā pagadījies viņam ceļā!

Zobgalīgi piemiegtām acīm ielūkodamies Davidova noliesējušajā sejā, Razmjotnovs kādu dienu sacīja:

—    Vēl arvien dēdē, Sjoma? Tu pašlaik izskaties kā vecs vērsis pēc bada ziemas: iedams drīz velsies gar zemi un vispār tāds kā noplucis, sabozies! … Tu spalvu met, vai? Mazāk glūni uz mūsu skuķiem un jo sevišķi — uz šķirtenēm. Tev šī padarīšana veselībai šausmīgi kaitīga …

—    Ej ratā ar saviem muļķīgajiem padomiem!

—    Bet tu neļaunojies! Es taču pa draugam.

—   Tu vienmēr sagudro visādas aplamības, fakts!

Davidovs pietvīka lēnām, bet pamatīgi. Nespēdams pārvarēt samulsumu, viņš juceklīgi ierunājās par kaut ko cilu. Taču Razmjotnovs nerimās.

—    Tevi flotē vai rūpnīcā iemācījuši tā sarkt: ne tikai ģīmī, bet pa visu kaklu? Varbūt tev sarkst viss rumpis? Velc nost kreklu, es paskatīšos!

Tikai nelabas dzirkstis Davidova satumsušajās acīs pamanījis, Razmjotnovs spēji mainīja sarunas virzienu, garlaikoti žāvādamies, ieminējās par pļauju, liekuļotā miegainībā lūkojās no pusnolaisto plakstu apakšas, bet blēdīgo smaidu zem izbalējušām ūsām vai nu nespēja, vai arī tīri vienkārši negribēja slēpt.

Vai Razmjotnovs nojauta, kādas ir Davidova un Luškas attiecības, vai arī zināja par tām? Drīzāk jau zināja. Nu, protams, zināja! Un kā lai šīs attiecības saglabātu slepenībā, ja bezkaunīgā Luška ne tikai negribēja tās slēpt, bet tīšām rādīja atklātībā. Luškas lētajai patmīlai, acīm redzot, glaimoja tas, ka viņa — partijas šūniņas sekretāra atstumtā sieva — piekļuvusi ne vienkāršam kolhozniekam, bet pašam kolhoza priekšsēdētājam un nav atraidīta.

Vairāk reižu Luška bija iznākusi no kolhoza valdes kopā ar Davidovu, par spīti bargajām ciemata ieražām paņēmusi viņu zem rokas un pat viegli piekļāvusies ar plecu. Davidovs tramīgi blenza apkārt, Ijaidīdamies ieraudzīt Makaru, bet roku neatņēma, pielāgodamies Luškas gaitai, tipināja sīkiem solīšiem kā sapīts zirgs un nez kāpēc bieži klupa gluži līdzenā vietā … Nešpetnie ciemata bērneļi — mīlnieku bargaka nediena — skrēja nopakaļus, visādi vaibstīdamies un smalkām balstiņām spiegdami:

Brūtgāns ved brūti — Cept skābmlklu grūti!

Viņi uz nebēdu iemanījās šais nejaucībās, bez sava gala atkārtodami nejēdzīgo divrindeni, un, kamēr sviedros iz- mirkušais Davidovs nogāja ar Lušku divus kvartālus, dvēselē lādēdams bērneļus, Lušku un savu vājo raksturu, «skābmīkla» secīgi pārvērtās par biezu, neraudzētu, saldu smalkmaizīšu mīklu un tā tālāk. Galu galā Davidova pacietība izsīka: viņš maigi atklāva Luškas melnīgsnējos pirkstus, kas cieši bija ieķērusies viņa elkonī, un teica: «Atvaino, man nav laika, jāsteidzas!» — un lieliem soliem devās uz priekšu. Bet atbrīvoties no uzmācīgo bērneļu vajāšanām nemaz nebija tik vienkārši. Tie sadalījās divās grupās: viena palika kaitināt Lušku, otra ietiepīgi pavadīja Davidovu. Bija tikai viens vienīgs drošs līdzeklis, kā glābties no vajāšanas. Davidovs piegāja pie tuvākā zedeņa, izlikās nolaužam žagaru, un bērneļi tūlīt pazuda, kā vēja izkliesti. Tikai tad kolhoza priekšsēdētājs kļuva pilntiesīgs olnīcas un apkaimes saimnieks …

Vēl nesen Davidovs un Luška vēlā pusnakts stundā tālu stepē, aiz ciemata, uzskrēja tieši virsū vējdzirnavu sargam. Sargs — sagrabējis kolhoza večuks, vārdā Verši- ņins, — svārkiem apsedzies, gulēja pie vecas murkšķa alas rakuma. Pamanījis pārīti, kas nāca tieši šurp, sargs pēkšņi piecēlās visā augumā un kareiviskā bardzībā uzbrēca:

—    Stāt! Kas nāk? — un kaujas gatavībā satvēra savu veco, turklāt nepielādēto bisi.

—    Savējie. Tas esmu es, Veršiņin! — Davidovs negribīgi atsaucās.

Viņš spēji pagriezās atpakaļ, vilkdams sev līdz Lušku, bet Veršiņins viņus panāca, lūdzošā balsī vāvuļodams:

—    Vai jums, Davidova biedri, nebūtu tabaciņas kauču vienam tinumam? Aiz nepīpēšanas beidzos vai nost, visas ausis piemilzušas!

Luška nenovērsās, nepagāja sāņus, neaizsedza seju ar lakatu. Mierīgi viņa skatījās, kā Davidovs steigšus atber tabaku no maka, un tikpat mierīgi ierunājās:

—         Ejam, Sjoma! Bet tu, tēvoc Nikolaj, labāk uzmani zagļus, nevis tos, kas stepē mīlestību gana. Ne tikai ļauni ļaudis naktī pastaigājas …

Tēvocis Nikolajs īsi ieirdzās un vaļīgi paplikšķināja Luš- kai pa piecu:

—           Ače, mīļā Luška … nakts būšanas — tumša lieta: cils mīlējās, cits uz svešu mantu cīlējas. Man savā amatā jāuzsauc katram, vējenes jāsarga, tāpēc ka tur kolhoza labība, nevis kizjaki. Nu, tencinu par tabaciņul Veseli staigājuši! Novēlu sekmes…

—           Kāda velna pēc tu ielaidies sarunās? Būtu pagājusi sāņus, varbūt viņš nepazītu, — īgnumu neslēpdams, teica Davidovs, kad viņi palika vieni.

—           Man nav sešpadsmit gadu, un es neesmu skuķēns, lai kaunētos no katra veca sakārņa, — Luška sausi attrauca.

—   Tomēr…

- Ko — tomēr?

—    Kāpēc tev viss jārāda kā izstādē?

—   Kas tad viņš man — pašas tētiņš vai vīratēvs?

—   Es tevi nesaprotu …

—   Piesapūlies un sapratīsi.

Davidovs tumsā neredzēja, bet pēc balss noģida, ka Luška smaida. Sapīcis par viņas nevērību pret savu sievietes slavu un par tiklas uzvedības klajo nopulgošanu, viņš dedzīgi iesaucās:

—    Saproti jel, muļķīte, ka es par tevi raizējos!

Luška vēl sausāk atcirta:

—    Nepūlies! Gan jau es pati. Raizējies par sevi!

—    Es raizējos arī par sevi.

Luška pēkšņi apstājās un cieši pievirzījās pie Davidova. Viņas balsī ieskanējās ļauns prieks:

—           Re, ar to arī būtu sācis, mīlīt! Tu raizējies tikai par sevi, un tev nepatīkami, ka tieši tu esi redzēts naktī stepe kopā ar meitieti. Bet tēvocim Nikolajam vienalga, ar ko tu pa naktīm netikļojies.

—    Kā tā — netikļojos? — Davidovs apskaitās.

—           Ko tad citu? Tēvocis Nikolajs gana dzīvojis pasaulē un zina, ka tu naktī nenāc ar mani kazenes lasīt. Un tev kļuva bail — ko domās ciemata labie ļautiņi, godīgie kolhoznieki. Vai ne? Tev uz mani uzspļaut! Ja ne ar mani, tad ar citu tā kā tā blandītos aiz ciemata. Bet gribas gan grēkot, gan pavēnītī, ēnā palikt, lai neviens tavas netiklības neredzētu. Re, kāds tu, izrādās, esi putns! Bet ta, mīlīt, nenotiek, ka visu mūžu varētu pavēni slapstīties. Eh, tu, un vēl esot matrozis! Kas ar tevi ir? Es nebīstos, bet tu baiļojies. Iznāk, ka es esmu vīrietis, bet tu meitietis, vai ne?

Luška bija noskaņota drīzāk uz jokiem nekā kareivīgi, bet pēc visa varēja redzēt, ka viņas mīlnieka uzvedība to aizvainojusi. Brīdi klusējusi, nicīgi uz Davidovu iesāņus lūkodamās, Luška pēkšņi norāva savus melnos satina brunčus un pavēlošā balsī uzsauca:

—    Ģērbies nost!

—    Tu esi jukusi! Kālab?

—   Uzvelc manus brunčus, bet es — tavas bikses. Tas būs pēc taisnības! Kā katrs šai dzīvītē izdarās, tā lai arī valkā to, kas pienākas. Nu, žiglāk!

Davidovs iesmējās, lai gan Luškas vārdi un apmaiņas ierosinājums viņu aizskāra. Visiem speķiem apvaldīdams sakrājušos īgnumu, viņš klusu sacīja:

—   Pietiek blēņoties, Lūša! Apģērbies, iesim!

Negribīgi un laiski kustēdamās, Luška uzvilka brunčus,

sakārtoja no lakata apakšas izspraukušos matus un ar negaidītām un dziļām skumjām balsī pēkšņi sacīja:

—    Garlaicīgi man ar tevi, matroža cisu maiss!

Tad viņi gāja, līdz pašam ciematam nepārmīdami ne pušplēsta vārdiņa. Tāpat klusēdami šķērsceļā atvadījās. Davidovs vēsi palocījās, Luška tikko manāmi pamāja ar galvu, pazuda aiz vārtiņiem, izgaisa vecās kļavas biezajā ēnā…

Vairākas dienas viņi nesastapās, bet pēc tam kādu rītu Luška iegāja kolhoza valdē un priekšiņā pacietīgi nogaidīja, līdz aizies pēdējais apmeklētājs. Davidovs jau gribēja aizvērt savas istabas durvis, bet ieraudzīja Lušku. Viņa sēdēja uz sola, kā vīrietis kajas plaši papletuši, apaļos ceļgalus ar brunčiem apspīlējusi, košļāja sauleņu sēkliņas un rāmi smaidīja.

—         Vai negribi sēkliņas, priekšsēdētāj? — Luška vaicāja . smejošā, zemā balsī. Viņas šaurās uzacis viegli kustējās,

acis lūkojās ar atklātu šķelmību.

—    Kāpēc tu neesi ravēšanas darbos?

—   Tūlīt, iešu, paskat — darbdienas drēbes mugurā. At- skrēju tev pasacīt. .. Atnāc šodien, kad satumsīs, uz ga- nīklām. Gaidīšu tevi pie Ļeonovu piedarba. Vai zini, kur tas ir?

—    Zinu.

—    Atnāksi?

Davidovs klusēdams pamāja ar galvu, cieši aizdarīja durvis. Drūmās pārdomās viņš ilgi sēdēja pie galda, vaigus uz dūrēm atbalstījis un stingi vienā punktā vērdamies. Bija par ko galvu palauzīt!

Jau priekš pirmā ķīviņa Luška divas reizes vakara krēslā bija ieradusies viņa dzīvoklī un, brītiņu pasēdējusi, skaļā balsī sacījusi:

—    Pavadi mani, Sjoma! Laukā metas tumsa, es baidos Viena iel:. Trakoti baidos. Es no bērnības esmu šausmīgi bikla, jau no bērna kājas tumsā ietramdīta …

Davidovs savaibstīja briesmīgu seju un ar acīm norādīja uz dēļu sienu, aiz kuras saimniece — veca, dievticīga sieviete — sašutumā sprauslāja kā nikna kaķene un šķindināja traukus, savam vīram un Davidovam kaut ko vakariņās gatavodama. Luškas asā, ievingrinātā dzirde skaidri uztvēra saimnieces svelpjošos čukstienus:

—    Atradusies bīstaļa! Sātans, ne sievišķis! Viņā sauiē pati tumsā sagrābstīs ceļu pie jaunāka velna, negaidīs, kamēr tas pie viņas sadomās pasērst. Piedod, dievs, manu lielo apgrēcību! Atradusies tramīgā! Iebiedēs gan tevi, nešķīsto garu, ar tumsu! Kas vēl nebūs!

Luška tikai smaidīja, klausīdamās tik neglaimīgu raksturojumu. Nav jau tāds meitietis, lai kādas vecas pātaru kules melšana viņai sabojātu omu. Nospļauties uz šo mūždien noslienājušos liekuli un sprediķotāju. Savā īsajā laulenes mūžā drosmīgā Luška bija redzējusi ne tikai tādu velnu un ne tikai tādus cīniņus ar ciemata sievām izturējusi. Viņa skaidri dzirdēja, kā saimniece pusbalsī verve- lēja aiz durvīm, saukādama to gan par paklīdeni, gan par padauzu. Ak tu debestiņ, vai tādus vien samērā vēl nevainīgus vārdus Luškai bija gadījies dzirdēt, bet vēl vairāk pašai lietot sadursmēs ar apvainotām sievietēm, kad tās līda kauties un uzbruka viņai nešķīstiem lamu vārdiem, aklā vientiesībā iedomādamās, ka tikai viņām tiesības mīlēt savus vīrus. Katrā ziņā Luška prata sevi aizstāvēt un allažiņ deva pretiniecēm pienācīgu pretsparu. Nē. Nekad un nekādos apstākļos viņa neapmulsa un pēc šaus- tīga vārda brunču kabatā nemeklējās, nemaz jau nerunājot par to, ka ciematā vēl nebija atradusies tāda greiz- sirde, kas būtu spējusi Lušku apkaunot, noraujot viņai no galvas lakatiņu… Bet veceni viņa tomēr nosprieda pārmācīt, tāpat vien — kārtības pēc, rīkodamās pēc dzīves likuma: lai viņai, Luškai, aizvien būtu pēdējais vārds.

Savā otrā apciemojumā viņa mirkli uzkavējās caurstaigājamā saimnieku istabā, palaizdama sev priekšā Davidovu, un, kad tas bija izgājis priekšiņā, bet pēc tam noskrējis pa čīkstošajām lieveņa kāpnītēm, Luška visnevainīgākā izskatā pavērsa seju pret saimnieci. Viņas aprēķins izrādījās gluži pareizs. Vecā Filimoniete aši nolaizīja jau tā mitrās lūpas un, elpu neatvilkdama, nobēra:

—    Nu, esi gan tu, Lukerija, bezkauņa, savu mūžu tādas vēl neesmu redzējusi! '

Luška vislielākā kautrībā nodūra acis un it kā dziļā nožēlā apstājās istabas vidū. Viņai bija ļoti garas, melnas, it kā iekrāsotas skropstas, un, kad viņa tās nolaida, uz nobālušajiem vaigiem gūlās bieza ēna.

Liekulīgās pazemības pieviltā Filimoniete jau pielaidīgāk nočukstēja:

—    Padomā pati, sievišķīt, vai tev, laulātas, kaut arī šķirtas sievas kārtā pieklājas vazāties neprecēta puisieša miteklī un vēl tumsā? Kā tu cilvēkiem vari acīs raudzīties, ko? Atjēdzies jele, apkaunies! Kristus dēļ!

Tikpat klusu un pieglaimīgi, pielāgodamās saimniecei, Luška atbildēja:

—    Kad dievs tas kungs, mūsu glābējs un pestītājs… Šeit viņa nogaidoši apklusa, bet pēc mirkļa pacēla tumsā nikni nodzalkstošās acis.

Ticīgā saimniece, dzirdot pieminam pestītāja vārdu, tūdaļ dievbijīgi nolieca galvu un sāka steidzīgi krustīties, un, lūk, tad Lukša svinīgā, bet jau vīrišķīgi rupjā un skarbā balsī pabeidza:

—    … Kad dievs dāļāja cilvēkiem sirdsapziņu, dalīja to uz pajām, manis nebija mājās, es līksmēs amizējos ar puišiem, bučojos un mīlinājos. Un tā, re, man dalīšanā neiznāca ne kripatiņas no šīs pašas sirdsapziņas. Saproti? Nu, ko tu muti paplēti un nevari vairs aizvērt? Bet tagad paklausies, ko es tev teikšu: kamēr tavs iemītnieks nebūs pārnācis, kamēr viņš ar mani mocīsies, aizlūdz par mums, grēciniekiem, vecā ķēve!

Luška cēli izgāja, pārsteigto, galīgi satriekto saimnieci pat ne ar nicīgu skatienu nepagodinādama. Davidovs, kas viņu gaidīja pie lievenēm, ausīdamies vaicāja:

—    Par ko jūs tur, Lūša?

—          Visvairāk par dievvārdiem,.— klusītiņām smiedamās un Davidovam piokļaudamās, atbildēja Luška, kas pie sava bijušā vira bija iemanījusies ar jokiem atvairīt nevēlamas sarunas.

—    Nē, nopietni, ko viņa tur čukstēja? Vai neaizskāra tevi?

—    Mani aizskart viņai nav nekāda::, iespēšanas, spēciņš par vāju. Bet šņākuļoja viņa aiz greizsirdības: kremtās tevis dēļ, manu bezzobīt! — Luška atkal jokodama vairījās.

—    Viņai aizdomas, fakts! — Davidovs izmisis noteica. — Nevajadzēja tev nākt pie manis, re, kas par lietu!

—   Vai tu no vecenes nobijies?

—    Kāpēc lai es bītos?

—    Bet, ja tu esi tāds drosulis, tad nav ko muti dzesēt!

Gražīgajai un aušīgajai Luškai bija grūti ko iestāstīt.

Bet Davidovu kā zibens bija apžilbinājušas pēkšņi sirdī iezagušās lielās jūtas, un viņš jau dažu labu reizi nopietni domāja par to, ka vajadzētu aprunāties ar Makaru un apprecēt Lušku, lai galu galā izkļūtu no aplamā stāvokļa, kādā bija iekūlies, un līdz ar to novērstu jebkuru mēļošanu, kas varētu par viņu sākties. «Es viņu pāraudzināšu. Pie manis viņa pārlieku nedancos un atmetīs visus fokusus. Iesaistīšu sabiedriskā darbā, pierunāšu vai ar varu piespiedīšu nodarboties ar pašizglītību. No viņas iznāks jēdzīgs cilvēks, tas ir fakts! Luška nemaz nav muļķe, bet viņas iecirtība beigsies, es viņu atradināšu no spītēšanās. Es neesmu Makars, viņi ar Makaru — kā cirvis pret akmeni, bet man nav tāda rakstura, es atradīšu citu pieeju,» — tā, skaidri pārvērtēdams savas un Luškas iespējas, pašpaļāvīgi domāja Davidovs.

Tajā dienā, kad viņi bija norunājuši sastapties pie Ļeo- novu piedarba, Davidovs jau ap pusdienas laiku sāka ielūkoties pulkstenī. Bet liels bija viņa pārsteigums, un tas drīz pārvērtās niknumā, kad stundu pirms norunātās satikšanās viņš lievenī sadzirdēja un pazina Luškas vieglo gaitu, bet pēc tam skanīgo balsi:

—   Vai biedrs Davidovs mājās?

Ne saimniece, ne arī viņas vecis, kas tieši tajā laikā bija istabā, neko neatbildēja. Davidovs paķēra cepuri, metās pie durvīm un vaigu vaigā sadūrās ar smaidošo Lušku. Viņa parāvās sāņus. Klusēdami abi izgāja pa vārtiņiem.

—    Man šī spēlīte nepatīk! — Davidovs skarbi ierunājās un, dusmās iesvilies, pat savīstīja dūres. — Kāpēc tu nāci šeit! Kur mēs ar tevi norunājām sastapties? Atbildi taču, velns lai parauj! …

—    Ko tu bļausties? Kas es tev esmu — sieva vai tavs kučieris? — savaldību nezaudēdama, savukārt noprasīja Luška.

—    Rimsties! Es nemaz nebļaustos, es jautāju.

Luška paraustīja plecus un izsmējīgā mierā noteica:

—    Nu, ja tu jautā bez bļaustīšanās, tad cita lieta. Es noilgojos pēc tevis un atnācu pirms norunātā laika. Tu taču esi priecīgs un apmierināts?

—    Pie velna — «apmierināts»! Tagad taču mana saimniece kladzinās pa visu ciematu! Ko tu viņai pagājušo reizi tādu pateici, ka nemaz neskatās uz mani, bet tikai klukst un parasto kāpostu vietā ēdina ar kaut kādām samazgām? Par dievvārdiem esot runājušās? Laba saruna par dievvārdiem, ja viņa, izdzirdusi kaut vārdiņu par tevi, sāk žagoties un kļūst zila kā slīkonis, Tas ir fakts, es tev saku!

Luška tik jauneklīgi un nevaldāmi iesmējās, ka ari Da- vidovam neviļus atvilga sirds. Bet šoreiz viņam nebija nekādas patikas priecāties, un, kad Luška, ar smejošām un asarās mitrām acīm viņā lūkodamās, vēlreiz jautāja:

—    Tu saki — žagojas un kļūst zila? Tā viņai, pātaru vācelei, vajag! Lai nebāž degunu citu darīšanās. Padomā tik, kas šai daļas gar manu uzvedību!

Davidovs salti viņu pārtrauca:

—    Tev vienalga, ko viņa par mums ciematā melsīs?

—    Lai melš vesela, — Luška bezrūpīgi atbildēja.

—    Ja tev vienalga, tad man nepavisam nav vienalga, fakts! Pieliek muļķoties un visai pasaulei klāstīt mūsu attieksmes! Es rīt pat aprunāšos ar Makaru, un mēs ar tevi vai nu apprecēsimies, vai arī — ko klibiem dancot — katrs uz savu pusi. Es nevaru tā dzīvot, lai mani ar pirkstiem nobadītu: paskat, rau, kur iet priekšsēdētājs — Luškas lencējs. Bet tu ar tādu visiem redzamu uzvedību pašā saknē grauj manu autoritāti. Vai saprati?

Pārskaitusies Luška ar spēku atgrūda Davidovu un caur zobiem nošņāca:

—    Atradies brūtgāns! Kādam velnam tu man esi vajadzīgs tāds slienains zaķapastala? Iešu es ar tevi precēties, lika drusku pagaidīt! Kaunas ar mani kopā iet pa ciematu, bet uzreiz — «apprecesimies»! No visiem viņš baidās, visu priekšā dreb, pat no bērneļiem raustās, gatavais ērms! Nu, ej ar savu autoritāti ganīklās, aiz Ļeonovu piedarba, valsties pa zāli viens pats, nelaimīgais murmuli! Domāju, ka esi cilvēks kā jau cilvēks, bet tu tāds pats kā mans Makarka: tam prātā tikai pasaules revolūcija, bet tev — autoritāte. Eh, ikviens meitietis ar jums aiz garlaicības nobeigsies!

Luška kādu brīdi klusēja un tad pēkšņi ierunājās negaidīti mīlīgā, aiz uztraukuma trīsošā balsī:

—    Dzīvo vesels, mans Sjoma!

Mirkli viņa stāvēja vilcinādamās, it kā neziņā, bet tad strauji apcirtās un ašiem soļiem aizsteidzās pa šķērsceļi.

—    Lūša! — Davidovs apslāpētā balsī iesaucās.

Līkumā kā dzirksts uzzibsnīja Luškas baltais lakatiņš

un izdzisa tumsā. Pārrausdams ar roku pār seju, kas nez kāpēc bija sākusi kvēlot, Davidovs stāvēja nekustīgi, mulsi smaidīja un domāja: «Atradis laiku bildināt! Izgāzies gan, teļa galva, fakts!»

Izrādījās, ka ķīviņš ir nopietns. Jā, būtībā tas vairs nebija ķīviņš un pat ne ķilda, bet kaut kas līdzīgs pilnīgai atšķirtībai. Luška ietiepīgi izvairījās sastapties ar Davidovu. Drīz viņš pārcēlās dzīvot citur, bet arī tas apstāklis, kas Luškai, bez šaubām, kļuva zināms, nepamudināja viņu izlīgt.

«Nu, piķis ar Lušku, ja viņa tik psiholoģiska!» Davidovs pikti nodomāja, galīgi zaudējis cerību ieraudzīt savu mīļoto kaut kur vienatnē. Taču sirds viņam sūri sažņaudzās un dvēsele bija tik drūma un samākusies kā lietaina oktobra diena. Kā redzams, īsā laikā Luška bija pratusi atrast taisnu taciņu uz Davidova atklāto un mīlas pārbaudījumos nenorūdīto sirdi…

Tiesa, šai atšķirtībai bija arī savas labās puses: vispirms, atkristu tik grūtā nepieciešamība izskaidroties ar Makaru Naguļnovu, bet, otrkārt, kopš šā brīža nekas vairs neapdraudētu Davidova dzelzs autoritāti, ko jau mazliet bija sašķobījusi viņa zināmā mērā netiklā uzvedība. Taču visi šie prātīgie apsvērumi nelaimīgajam Davidovam nedeva tikpat kā nekāda remdinājuma. Tikko viņš palika vienatnē, tūlīt, pašam to nemanot, neredzīgām acīm vērās kaut kur pagātnē un smaidīja domīgu, viegiu skumju apdvestu smaidu, atcerēdamies sirdij tik tuvo smaržu, ko izdvesa Luškas allaž sausās, trīsošās lupas, viņas kvēlo acu mūžam mainīgo izteiksmi.

Apbrīnojamas acis bija Lušaņai Nagujnovai! Kad viņa lūkojās mazliet caur pieri, kaut kas aizkustinošs, gandrīz bērnišķīgi bezpalīdzīgs jautās viņas skatienā, un viņa pati šajā brīdī drīzāk līdzinājās pusaudzei meitenei nekā dzīvē un mīlas izpriecās daudz pieredzējušai sievietei. Bet pēc mirkļa, viegliem pirkstu pieskārieniem sakārtojusi vienmēr nevainojami tīro, iezilināto lakatiņu, viņa atmeta galvu, skatījās ar izaicinošu izsmējību, un tad blāvi vizuļojošās, nelabās acis bija atklāti ciniskas un viszinošas.

Sī acumirklīgās pārvēršanās spēja Luškai nebija pilnībā apgūta koķetērijas māksla, bet gluži vienkārši dabas dāvana. Tā vismaz šķita Davidovam. Mīlas akluma sists, viņš neredzēja, ka viņa iemīļotā bija, varbūt pat vairāk, nekā pienāktos, pašpārliecināts un neapšaubāmi pats sevī iemīlējies meitietis. Davidovs daudz ko neredzēja un nemanīja..

Kādreiz viņš, lirisku mīlas jūtu uzplūdā skūpstīdams viegli iesmaržotos Luškas vaigus, sacīja:

—   Lušeņka mana, tu esi kā ziediņš! Pat tavi vasaras raibumiņi smaržo, fakts! Zini, pēc kā tie smaržo?

—    Pēc kā? — uz elkoņa paceldamās, apvaicājās ieinteresētā Luška.

—    Pēc kaut kāda svaiguma, nu, tā kā pēc rasas, vai … Nu, līdzīgi sniegpulkstenītēm, gandrīz nemanāmi, bet jauki.

—    Tā tam jābūt, — pašapzinīgi un gluži nopietni paziņoja Luška.

Davidovs, ko nepatīkami pārsteidza tāda vaļīga pašapmierinātība, mirkli klusēja. Brītiņu nogaidījis, viņš jautāja:

—    Kāpēc tam tā jābūt?

—   Tāpēc, ka es esmu skaista.

— Tu domā, ka visas skaistules smaržo?

—    Par visām es nerunāju, nezinu. Es viņas neesmu ošņājusi. Un man gar viņām nav ari nekādas daļas, es runāju par sevi, tāds kā joks. Ne jau visām skaistulēm ir tādas sēkliņas, bet kaņepju sēkliņas — tie ir vasaras lāsu- miņi, tiem jāsmaržo pēc sniegpulkstenītēm.

—    Tu esi lielībniece, fakts! — Davidovs rūgti sacīja. — Ja gribi zināt, tad pateikšu, ka tavi vaigi nemaz nesmaržo pēc sniegpulkstenītēm, bet tiem ir saulespuķu eļļā ietaisītu rutku un sīpolu smaka.

—    Ko tad tu lien bučoties?

—    Man garšo rutki ar sīpoliem …

—   Tu mels visādas blēņas, Sjoma, taisni kā puišelis, — Luška neapmierināta noteica.

—    Ar gudru gudra valoda … Zini?

—   Gudrais arī ar muļķi ir gudrs, bet muļķis ar gudro — allaž muļķis, — Luška revanšējās.

Arī toreiz viņi ne no šā, ne no tā sastrīdējās, bet tā bija mirkļa ķilda, kas pēc dažām minūtēm beidzās ar pilnīgu samierināšanos. Tagad bija citādi. .Viss ar Lušku pārdzīvotais Davidovam tagad šķita jauka, bet neatgūstama un tāla pagātne. Zaudējis cerības sastapt viņu vienatnē, lai izrunātos un līdz galam noskaidrotu jaunās attieksmes, Davidovs nopietni sāka sērot. Viņš uzdeva Razmjotnovam pārzināt arī kolhoza lietas, bet pats uz nenoteiktu laiku vīkšījās aizbraukt uz otro brigādi, kas ara maija papuves kādā no tālākajiem kolhoza zemes gabaliem.

Tas nebija kādu lietišķu apsvērumu ierosināts brauciens, bet gan apkaunojoša tāda cilvēka bēgšana, kurš alka un tajā pašā laikā baidījās savas mīlas tuvējā atrisinājuma. Reizēm sevi it kā no malas vērodams, Davidovs visu lieliski saprata, bet bija jau galīgi pārmocījies un tāpēc lēmumu aizbraukt no ciema uzskatīja par pieņemamāku, kaut vai tāpēc, ka tur viņš neredzēs Lušku, un cerēja nodzīvot dažas samērā mierīgas dienas.

4. nodaļa

Jūnija sākumā bieži uznāca vasarai neparastas lietavas: līņāja klusi, rudenīgi, mierīgi, bez pērkona negaisiem, bez voja. No rītiem rietumu pamalē, pāri tālajām pakalnēm izlīda pelēki zilgā pelnu krāsā blāvojoša tūce. Tā auga, piebrieda, aizņēma pusi debess — tās tumšās paspārnes baismi balsnīja, — bet tad noplaka lejup tā, ka dzidrās, muslīnam līdzīgās apakšējās mākoņu plūksnas stepē uz kurgāna ķērās aiz vējeņu jumta; kaut kur augstu un labsirdīgi, tikko dzirdamā oktāvā runājās pērkons un smidzināja vēlīgs lietutiņš.

Siltas, tikko slaukta piena šļakatām līdzīgas lāses stateniski krita lejup uz miglainā klusumā paslēpušos zemi, uzšķiezdamas baltus burbuļus neizžuvušajās, putām klātajās peļķēs; un tik kluss un rāms bija šis rēnais vasaras lietutiņš, ka pat puķes nenolieca savas galviņas, pat vistas sētās nemeklēja no tā patvēruma. Lietišķā rosmē .tās kašņājās pie pūņiem un valgiem, nomelnējušiem zedeņiem, barību meklēdamas, bet samirkušie un mazliet savu cēlo staltumu zaudējušie gaiļi, neraugoties uz lietu, pēc kārtas stiepti dziedāja, un to mundrās balsis saplūda ar peļķēs nekautrīgi plunčājošos zvirbuļu čiepstoņu un bezdelīgu vidžināšanu, kad ašā lidojumā tās šķita pieplokam pie laipni aicinošās, pēc putekļiem un lietus smaržojošās zemes.

Visi gaiļi Dārdu Gravā bija ar nepieredzēti, var sacit, apbrīnojami dažādām balsīm. Sākot ar pusnakti, sasauksmi atklāja Ļubiškinu gailis, kas pamodās agrāk nekā visi pārējie. Viņš skandēja līksmā, dzidrā tenorā kā jauns un dienestā centīgs rotas komandieris; solīdā pulkveža baritonā viņam atsaucās gailis Agafona Dubcova sētā; tad minūtes piecas pāri visam ciematam skanēja nepārtraukta, nerimtīga klaigāšana, bet vēlāk par visiem citiem, no- miedzī skaļi buldurēdams un laktā spārnus vareni pludu- rodams, pavēlnieciska aizsmakuma un piepūles piestrēgtā ģenerāļa basā apdullinoši noskandēja ciemata vecākais, rūsganais un druknais Maidaņņikova gailis.

Atskaitot mīlniekus un grūti saslimušos, kas Naguļ- nova izpratnē bija gandrīz viens un tas pats, ciematā visvēlāk pie miera devās pats Makars. Tāpat kā agrāk, izmantodams brīvās nakts stundas, viņš cītīgi kala angļu valodu. Uz krēsla atzveltnes istabā karājās nātns dvielis, kaktā stāvēja krūze ar saltu akas ūdeni. Grūti Makaram padevās zinības. Atpogājis krekla apkakli, izpūris, sviedros samircis viņš sēdēja pie plaši atvērta loga aiz galda, rauša ar dvieli sviedrus no pieres, padusēm, krūtīm un muguras, bet laiku pa laikam, kārstīdamies pāri palodzei, lēja uz galvas ūdeni no.krūzes un aiz patikas apvaldīti sēca.

Nespodri dega pieclīniju lampa ar avīžpapīra abažūru, spurdza nakts tauriņi, aiz sienas mierīgi krāca vecā saimniece, bet Makars .vārdu pa vārdam cīkstējās ar šausmīgi grūto un viņam velnišķīgi vajadzīgo valodu . . . Kārlu reizi ap pusnakti atpūzdamies, viņš apsēdās uz palodzes uzpīpēt un tad pirmo reizi pa īstam izdzirda gaiļu korāli. Vērīgi ieklausījies, pārsteigtais Makars sajūsmā iesaucās: «Tas jau gluži kā parādē, kā divīzijas skatē! Brīnumi, gatavie brīnumi! …»

Kopš tā laika viņš sāka katru nakti gaidīt gaiļu rīta jundu un ar baudu ieklausījās nakts dziedoņu pavēlnie- ciskajās balsīs, dvēselē nicinādams lakstīgalu liriskos vl- terus un treļļus. Sevišķi viņam patika Maidaņņikova gaiļa ģenerāļa bass, kas kopīgā gaiļu korī noskanēja kā noslēguma akords. Bet kādu reizi sasauksmes kārtība, pie kuras viņš jau bija pieradis un iekšēji par labu atzinis, tika pārkāpta pavisam negaidītā un huligāniskā veidā: pēc varenā gaiļa basa pēkšņi kaut kur pavisam tuvu, aiz pūņa, kaimiņos, dzīvojošā Arkaškas Mītenieka sētā, puiciski nebēdnīgā altā iespiedzās kāds niekkalbis, šķiet, no jaunajiem gailēniem, bet tad kā vista ilgi kladzināja un rīstījās šķebīgās grēmās. Klusumā, kas pēc tam iestājās, Makars skaidri dzirdēja, kā draņķīgais gailēns vistu kūti kno sijās, sakārtodamies un spārnus plandīdams, acīm redzot, bīdamies pats savā brēcienā novelties no laktas.

Šis izlēciens bija atklāts disciplīnas pārkāpums un pilnīga subordinācijas nozākāšana. Makara uztverē tas zināmā mērā pielīdzinājās tādam gadījumam, kad pēc īstena ģenerāļa, to izlabojot, pēkšņi ierunātos kāds panīcis nodaļas komandieris, turklāt vēl stostulis. Sašutis līdz dvēseles dziļumiem, Makars nevarēja paciest tādu nejēdzību, tumsā viņš iekliedza: «Atlikt! …» — un, pusbalsī lamādamies, pikti aizcirta logu.

Otrā naktī šis notikums atkārtojās, trešajā — tāpat, Makars vēl divas reizes tumsā izkliedza: «Atlikt!» — ar savu brēcienu pamodinādams un izbiedēdams saimnieci. Gaiļu nakts sasauksmes saskanīgā harmonija, kur balsis un uzstāšanās laiks bija nosacīti it kā pēc rangiem, neglābjami izjuka. Makars tagad tūlīt pēc pusnakts gāja gulēt… Viņš nespēja vairs ilgāk mācīties, nespēja iegaumēt pārgudros vārdus. Viņa domas rosījās ap nekaunīgo gaili, un nīgri viņš nosprieda, ka šis gailis dzīvē, bez šaubām, ir tāds pats tukšgalvis un nejēga kā tā saimnieks. Klusībā šķendēdamies, Makars nevainīgo putnu zākāja gan par maitas gabalu, gan par parazītu un iznireli. Kaimiņu gailis, kas bija iedrošinājies pacelt balsi pēc Maidaņņikova gaiļa, galīgi izsita Makaru no sliedēm: viņa sekmes angļu valodas mācībās strauji slīdēja uz leju, oma ar katru dienu kļuva nelādzīgāka … Bija laiks šādai nebūšanai darīt galu.

Ceturtās dienas rītā Makars aizgāja pie Arkaškas Mī- tenieka, sausi sasveicinājās un prasīja:

—    Nu parādi savu gaili!

—    Kāpēc viņš tev ievajadzējies?

—    Mani interesē viņa izskats.

—    Kādam velnam tev viņa izskats?

—. Nu rādi! Man nav laika ar tevi tielēties! — Makars sirdīgi noteiga.

Kamēr viņš uztina smēķi, Arkaška kā nekā ar žagaru no klēts apakšas iztrenkāja košās krāsās ņirbošu vistu baru. Kā tad! Makara nojauta pilnīgi apstiprinājās: kādu duci lielā, spilgtām spalvām greznotu, aušīgu un koķetu vistu bara vidū kā tāds vējagrābslis tekalēja neliels, izplūkāts, neizskatīgs gailēns peļu krāsā. Makars viņu aplūkoja ar neslēpta nicinājuma pilnu skatienu un, pavērsda- ,mies pret Arkašku, deva padomu:

—    Nokauj šo kverpli!

—    Kam lai es viņu kautu?

—    Laksiņu virai, — Makars īsi atbildēja.

—           Bet uz kāda pamata? Viņš man saimniecībā viens pats un ir liels vistu mīlnieks.

Lūpas sašķobījis, Makars ironiski pasmīnēja:

—           Tik vien tā labuma, ka vistu mīlnieks? Paskat, cik svarīgas padarīšanas! To jau var katrs nelga.

—           Vairāk man no viņa nekā nevajag. Dārzu art es ar viņu netaisos, viņš jau nepavilks pat vienlemeša arklu …

—           Nedzen te velnu! Velnu dzīt es arī protu, ja tas vajadzīgs …

—           Bet ko tad viņš tev nodarījis, mans gailis? — jau nepacietīgāk noprasīja Arkaška. — Pārskrējis tev pāri ceļam, vai?

—    Viņš ir muļķis, kārtību neievēro.

—           Kādu kārtību? Lido tavas saimnieces sakņu dārzā, vai?

—    Sakņu dārzā viņš nelido, bet tā vispār …

Makaram bija neērti paskaidrot, par kādu kārtību ir

runa. Brīdi viņš stāvēja klusēdams, kājas plati iepletis, uzmezdams gailim iznīcinošus skatienus, bet tad viņu apstaroja atjauta:

—           Zini ko, sābri, — sarosīdamies viņš teica Arkaškam, — mainīsimies ar gaiļiem.

—          No kurienes tad tavā bezzirgu' saimniecībā var būt gailis? — vaicāja ieinteresētais Mītenieks.

—    Atradīsies — un ne tikai tāds plukata kā šis!

—    Nu stiep vien šurp, apmainīsimies, ja gailītis būs piemērots. Es par savējo netielējos.

Pēc pusstundas it kā neviļus Makars iegriezās Akima Beshļebnova sētā, kuram saimniecībā bija prāvs vistu bars. Runādamies par šo un to, Makars uzmanīgi vēroja pa sētu klaiņojošās vistas, ieklausījās gaiļu balsīs. Visi pieci Beshļebnova gaiļi'bija kā atlasīti, prāva auguma un iespaidīgā krāsā, bet galvenais — tie bija pienācīgi skalām rīklēm un izskatā visai cienīgi. Pirms atvadīšanās Makars nāca ar priekšlikumu:

—    Zini ko, saimniek, pārdod man vienu gailēnu, jā?

—    Ar mīļu prātu, biedri Naguļnov, bet kāposti ar vistu ir saldāki, izvēlies, kādu vien gribi, sievišķim to bez sava gala.

—    Nē, man vajadzīgs tikai gailis. Aiztapini maisu, kur viņu iebāzt.

Drīz vien Makars jau stāvēja Arkaškas Mītenieka sētā, atraisīdams maisu. Arkaška, kā zināms, bija kaislīgs mijējs, sagaidāmās maiņas priekšnojautā viņš apmierināts berzēja rokas un tērgāja:

—    Palūkosim, kāds tad ir tavs trumpis, varbūt būs jāprasa vēl piedeva. Raisi ātrāk vaļā, ko tūļājies! Es tūdaļ noķeršu savu zvēru, un mēs viņus salaidīsim kopā, lai izkaujas, kura gailis uzvarēs, tam pienāksies magaričas. Nudien, tikai tā, citādi es nemainu! Kāds tad tavējais izskatās? Braša auguma, vai?

—    Gvards! — Makars strupi noburkšķēja, ar zobiem raisīdams savilkušos maisa mezglu.

Arkaška, skrējienā pieturēdams lejup šļūkošās bikses, teciņiem metās pie vistu kūts. Pēc brītiņa no turienes jau atskanēja mežonīgas gaiļa vaimanas. Bet, kad Arkaška atgriezās, spiezdams pie krūtīm līdz nāvei pārbiedēto, aizgūtnēm gaisu tvarstošo gailēnu, Makars stāvēja pār atraisīto maisu saliecies, apmulsumā pakausi kasīdams: «gvards» gulēja maisā, 8pārnus smagnēji izpletis, un priekšnāves! gurdumā valbīja apaļās, oranžās acis.

—   Kas viņam lēcies? — Arkaška izbrīnā vaicāja.

—    Misēklis.

—   Sasirdzis, vai?

—   Es tev saku, ka misēklis.

—    Kāds gailim var būt misēklis? Tu runā jocīgi!

—    Ne jau gailim, muļķadesa, bet man pašam misējies.

Es stiepu, bet viņš sadomāja maisā dziedāt, apkaunot mani cilvēku acu priekšā, — tas notika turpat pie valdes, — un es viņam drusciņ sagriezu galvu uz sāniem… Saproti, tikai mazlietiņ, bet redzi, kas iznācis. Dod žiglāk cirvi, citādi nosprāgs bez kādas jēgas.

Nocirtis gailim galvu, Makars pārsvieda putnu pāri zedeņiem un uzsauca saimniecei, kas rosījās turpat pie lievenēm:

—   Ei, māmuļ! Noplūc viņu, kamēr vēl silts, rīt izvārīsi laksiņus!

Arkaškam ne vārda nesacīdams, viņš atkal devās pie Beshļebnova. Tas sākumā tiepās, sacīdams: «Tādā vīzē tu man visas vistiņas padarīsi par atraitnēm!» — bet. tad tomēr pārdeva atkal vienu gaili. Apmaiņa ar Arkašku notika, un pēc brīža Arkaškas gailis bez galvas jau lidoja pār zedeņiem, un viņam nopakaļ bezgala apmierinātā balsī Makars uzsauca saimniecei:

—    Nem šo negantnieku, māmuļ! Noplūc viņu, nedisciplinēto sātanu, un — katlā!

Viņš izgāja uz olnīcas ar tāda cilvēka izskatu, kas paveicis lielu un vajadzīgu darbu. Rūgtā nožēlā, galvu grozīdama, viņu ar acīm pavadīja Arkaškas sieva, neizsakāmi pārsteigta par asiņaino izrēķināšanos ar gaiļiem, ko Makars bija pastrādājis viņu pagalmā. Atbildēdams uz viņas mēmo jautājumu, Arkaška pielika rādītāja pirkstu pie pieres, pagrozīja to n;> vienas puses uz otru un nočukstēja:

—    Jucis. Labs cilvēks, bet jucis. Neglābjami prātu izkūkojis, citādi nevar būt. Cik viņš, nabadziņš, pa naktīm nīcis! Angļu mēles viņu sabendējušas, lai tās trejkārt nolādētas!

Kopš tā laika Makars, kas vīrišķīgi bija pacietis vientulību, naktīs netraucēti varēja klausīties gaiļu dziedāšanā. Augu dienu kopā ar meitiešiem un bērneļiem viņš ravēja labību, bet vakaros, iebaudījis liesus kāpostus un pienu, sēdās pie angļu valodas pašmācības grāmatas un pacietīgi gaidīja pusnakti.

Drīz viņam pievienojās arī Sčukars. Kādu vakaru vectēvs klusu pieklauvēja pie durvīm un vaicāja:

—    Vai atļausiet, lūgtiņ, ieiet?

—    Nāc! Kas tev vajadzīgs? — Makars viņu sagaidīja ar ne visai laipnu jautājumu.

—          Tā, sacīt… — vectevs Sčukars sastomījās. — Ešu, rasi, pat nosērojies pēc tevis, Makaruška. Domāju, gun- tiņa spīd, aizkāpšu, paciemošos.

—    Vai tu esi sievišķis, vai, ka tev pēc manis jāsēro?

—    Vecs cilvēks palaikam kļūst vēl sērīgāks par sievišķi. Bet man jau pavisam sausa padarīšana: allažiņ ar ērzeļiem un ērzeļiem. Apriebusies šī mēmā radība! Tu pie viņa, tā sacīt, ar labu sakāmo, bet viņš ne pušplēsta vārda, rij auzas un kulsta asti. Bet kas man no tā? Un tad vēl šis nešķīsteņa āzis, kauču viņš elles ugunīs sviltu! Un kad gan šis kustoņa guļ, Makaruška? Kolīdz nakts melnumā acis pievērsi — viņš, velna pagale, klāt kā likts. Cik reižu mani miegā nav mīdījis saviem nagiem! Izbiedē līdz nāvei, pēc tam, kauču vai ar pirkstu acīs baksti, tā kā tā vairs neiemiegu. Gatavā nediena. Tāds sasodīts velna kukainis, ka nekur dēties. Augu nakti pa zirgu stalli un pūni vazājas. Pārrausim viņam rīkli, Makaruška?

—    Nu, ej ratā ar tādām runām! Mar. par valdes āžiem nav noteikšanas, tos komandē Davidovs, griezies pie viņa.

Lai dievs žēlīgs, es nenācu āža dēļ, bet tāpalās pasērst. Dod man kādu interesantu grāmatiņu, es sēdēšu tev blakus rāmi kā pelīte alā. Tev būs līksmāk un arīdzan man. Es tevi netraucēšu ne tik, cik melns aiz naga!

Makars padomāja un piekrita. Pasniegdams Ščukaram krievu valodas skaidrojošo vārdnīcu, viņš teica:

—    Labi, sēdi šeit, lasi, bet tikai klusītiņām, nečamstini ar lūpām, nekrekšķini, nešķaudi, — vārdu sakot, neizdod nekādas skaņas! Pīpēsim pēc manas komandas. Vai uzdevums skaidrs?

—    Es visādā vīzē ar mieru, bet eče — kā būs ar tām šķavām? Un, ja nu pēkšņi, kaut viņu piķis, uznāks šķaudāmā reize, ko tad? Pēc dienesta pienākumiem man nāsis vienmēr piegānītas ar siena gružiem. Reizītēm es pat miegā šķaudos. Ko tad mēs iesāksim?

-— Diedz kā lode priekšiņā!

—    Eh, Makaruška, esmu draņķīga lode, sarūsējusi! Kamēr es līdz priekšiņai aizkulšos, paspēšu desmitkārt nošķaudīties un pieckart izšņaukāties.

—    Bet tu pasteidzies, večuk!

—    Skuķis steidzās apprecēties, bet brūtgāna nebija. Atradās lāga cilvēks, palīdzēja nebaltā stundā. Un zini, kas bez visām laulāšanām no skuķa iznāca? Kā-ārtīgs sievišķis! Pavei, tā arīdzan man var gadīties: kulšos veicīgāk, bet, ja nu skriešanā piesitas grēks, tu mani tūdaļ aiztrieksi, tas tikpat kā āmen baznīcā!

Makars iesmējās un sacīja:

—    Tu pasteidzies akurātāk, ar savu autoritāti riskēt nedrīkst. Vārdu sakot, tā: ciet klusu un neatrauj mani no darba, lasi un kļūsti kulturāls večuks.

—    Vai drīkstētu vēl vienu vaicājumiņu? Nerauc nu pieri, Makaruška, tas man pēdīgais,

—    Nu? "Žiglāk!

Vectēvs Sčukars mulsi saknosījās uz sola un noburkšķēja:

—    Redzi, kas par būšanu… Nav jau tik briesmīgi, lai nez ko, bet mana veča tomēr neganti skaišas, sak, gulēt neļaujot. Bet vai tas manos spēkos, vai?

—    Tuvāk pie lietas!

—    Par to pašu būšanu es jau runāju. Man no šļukas jebšu arīdzan no kādas citas sērgas vēderā iemetas palaikam briesmīgs pērkons, burkšķ taisni kā no negaisa mākoņa. Ko tad mēs ar tevi darīsim? Tas taču, tā sacīt, arīdzan atrauj no študierēšanas?

—    Priekšiņā, un lai nebūtu nekādu pērkonu, nedz zibeņu! Uzdevums skaidrs?

Sčukars klusēdams pamāja ar galvu, grūti nopūtās un atšķīra vārdnīcu. Pusnaktī Makara vadībā, tā paskaidrojumus vērā ņemdams, viņš pirmo reizi, kā nākas, noklausījās gaiļus, bet trīs dienas vēlāk viņi jau kopīgi plecu pie pleca staipījās pār palodzi, un vectēvs Sčukars aizgrābtībā dvesa:

—    Ak tu debesu tētiņ! Visu mūžu gaiļiem uz astēm esmu bradājis, no mazām dienām kopā ar vistām uzaudzis, taču tāda jaukuma viņu sadziedāšanā netiku matījis. Bet tagadiņ sajēdzu! Paklau, Makaruška, kā šis Maidaņ- ņikova sātans izloka balsi, vai ne? Taisni kā ģenerālis Brusilovs, uz mata!

Makars saviebās, bet atbildēja apvaldītā čukstā:

—    Ir gan atradis! Ja tu, vectēv, būtu dzirdējis mūsu ģenerāļus, — o, tiem tik ir balsis, mūsējās! Bet kas tad tavs Brusilovs? Pirmkārt, bijušais cara ģenerālis — tātad man tā ir aizdomīga persona — un, otrkārt, inteliģents ar brillēm. Viņam, kazi, balss būs bijusi kā Arkaškas nelaiķa gailim, ko mēs apēdām. Balsis arī vajag izprast no politikas viedokļa. Mums divīzijā, piemēram, sakot, bija bass — pa visu armiju basoja. Bet izrādījās maitas gabals, pārsviedās pie ienaidnieka. Un ko tu domā, vai tagad viņš man arī ir bass? Ne velna! Tagad viņš man ir nešķīsts pīkstonis, bet ne bass!

—    Makaruška, bet kas gaiļiem ar politiku? — vectēvs Sčukars bikli ievaicājās.

—    Arī gaiļiem! Ja Maidaņņikova gaiļa vietā būtu kāds budža derglis, es tādu sātana parazītu savu mūžu neklausītos! Kādam velnam man tādu budža draņķi!… Nu, pietiks tērgāt! Sēdies pie savas grāmatas, bet es pie savējās, un neuzmācies man ar visādiem muļķa jautājumiem. Pretējā gadījumā aiztriekšu bez žēlastības!

Vectēvs Sčukars kļuva kvēls gaiļu dziedāšanas piekritējs un cienītājs. Taisni viņš pierunāja Makaru iet apskatīt Maidaņņikova gaili. It kā darīšanās viņi iegriezās Maidaņņikova sētā. Kondrats bija uz lauka, kur ara maija papuves. Makars aprunājās ar viņa sievu un starp citu pavaicāja, kāpēc viņa nav ravēšanas darbos, bet pats vērīgi aplūkoja gaili, kas cienīgi pastaigājās pa pagalmu. Gailis bija visai solīds, cienīga izskata, košām, rūsganām spalvām. Ar apskati Makars bija apmierināts. Iziedams pa vārtiņiem, viņš ar elkoni piebuksnīja Ščukaram, kas visu laiku bija klusējis, un iejautājās:

—   Nu, kāds?

—    Kāda balss, tāds arī skata jaukums. Arhijerejs, nevis gailis!

Salīdzinājums Makaram ļoti nepatika, bet viņš.neko neteica. Viņi bija aizgājuši gandrīz jau līdz valdei, kad Sčukars, izbīlī acis izvalbījis, satvēra Makaru pie kareivja virskrekla piedurknes:

—    Makaruška, Var nokaut!

—    Ko tad?

—   Ne jau mani, debesu tētiņ, bet gaili! Nokaus kā likts! Oi, nokaus!

—    Kāpēc tad tā — «nokaus»? Uz kāda pamata? Es nesaprotu, ko tu muldi!

—    Kas tur nesaprotams? Viņš taču vecāks par vecu, vienos gados ar mani, varbūt vēl vecāks. Es šo gaili vēl no puikas gadiem atceros!

—    Nemurkšķi, vecotēv! Gaiļi nedzīvo septiņdesmit gadu, dabas likumos tas nekur nav rakstīts. Vai saproti?

—    Alga viena, bet viņš ir vecs, bārdā visas spalvas sirmas. Vai tu neievēroji? — vectēvs Sčukars sīvi tiepās.

Makars strauji apcirtās uz papēžiem. Viņš gāja tik ātrā, platā un sparīgā solī, ka Sčukars, viņam līdzi steigdamies, laiku pa laikam pārgāja uz sīku riksi. Pēc dažām minūtēm viņi atkal bija Maidaņņikova sētā. Makars norausa sviedrus no pieres ar sieviešu mežģīņu mutautiņu, kas bija saglabājies kā atmiņa no Luškas, bet vectēvs Sčukars, plaši atplētis muti, elsoja kā medību suns, kas pusi dienas dzinies pakaļ lapsai. Sīkām lāsītēm no violetās mēles viņam bārdelē tecēja gaišas slienas.

Kondrata sieva pienāca pie viņiem, laipni smaidīdama.

—    Vai tad būsiet ko aizmirsuši?

—    Aizmirsu, Prohorovna, lūk, ko tev pasacīt: tu nedrīksti kaut nost savu gaili.

Vectēvs Sčukars izliecās kā jautājuma zīme, izstiepa roku uz priekšu un, ar nosmulēto rādītāja pirkstu mādams un smagi elsdams, grūtā piepūlē izdvesa:

—   No dieva pusītes! …

Makars neapmierināti pablenza uz vectēvu Sčukaru un turpināja:

—    Mēs viņu gribam no tevis nopirkt vai apmainīt kol- Ifozam vaislai, tāpēc ka, spriežot pēc skala, viņam ir augsti dižciltīgas asinis, rasi, ciltstēvi vēl būs ievesti no kaut kādas Anglijas vai tamlīdzīgas Holandes jaunas sugas savaislošanai. Vai tad Holandes zostēviņiem nav pumpas uz deguna? Ir. Varbūt ari šis gailis ir holandiešu nācijai piederīgs, tu taču to nezini? Nu, es arī nezinu, tātad viņu nekādā ziņā nedrīkst nokaut.

—    Bet viņš taču vaislai nav derīgs, pārlieku vecs, mēs gribējām uz vasarsvētkiem likt viņu zem cirvja un iegādāt sev jaunu.

Šoreiz vectēvs Sčukars jau piebikstīja Makaram ar elkoni: sak, ko es tev teicu, — bet Makars, neveltīdams viņam vērības, turpināja apvārdot saimnieci:

—    Vecums — tā nav nekāda vaina, gan mums noderēs vaislai, sabarosim, kā nākas, ar šņabī miekšķētiem kviešiem, un viņš sāks meņģēties ar vistiņām, ka putekļi vien griezīsies! Vārdu sakot, nekādā gadījumā nedrīkst izdeldēt šo vērtīgo gaili. Vai tev uzdevums skaidrs? Nu labi. Bet vectētiņš Sčukars tev tūlīt atgādās jaunu gailīti.

Tajā pašā dienā Makars par pieņemamu cenu nopirka no Djomkas Ušakova sievas lieku gaili un ar vectēvu Sčukaru nosūtīja to Maidaņņikova sievai.

Šķita, pēdējais šķērslis būtu pārvarēts. Bet tad visu ciematu pāršalca jautras valodas, ka Makars Naguļnovs nezināmos nolūkos vairumā un mazumā visur uzpērkot gaiļus, turklāt maksādams par tiem traku naudu. Kā lai tādu nolikumu palaistu garām jautru joku mīlētājs Razmjotnovs? Izdzirdis par sava drauga ērmotajām izdarībām, viņš nolēma pats visu pārbaudīt un vēlu vakarā ieradās pie Naguļnova mājās.

Makars un vectēvs Sčukars sēdēja pie galda, biezās grāmatās degunus iebāzuši. Kūpēja lampa ar pārmērīgi uzgrieztu degli. Pa istabu lidinājās melnas kvēpu plēnes, no sagruzdējušā papīra abažūra, kas bija uzbāzts tieši uz lampas cilindra, dvingoja deguma smaka, un istabā valdīja tāds klusums, kāds mēdz būt tikai pamatskolas pirmajā klasē glītrakstīšanas stundā. Razmjotnovs ienāca nepieklauvējis, pie sliekšņa stāvēdams, ieklepojās, bet neviens no uzcītīgajiem lasītājiem neveltīja viņam uzmanību. Tad, ar pūlēm smaidu valdīdams, Razmjotnovs skaļā balsī vaicāja:

—   Vai šeit dzīvo biedrs Naguļnovs?

Makars pacēla galvu un cieši ielūkojās Razmjotnovam sejā. Nē, nakts ciemiņš nebija pietempies, bet lūpas viņam trīsēja nevaldāmā tieksmē skaļi iesmieties. Maka- ram acis nespodri ieblāvojās un piemiedzās. Mierīgi viņš sacīja:

—   Tu, Andrej, ej knakstīties pie skuķiem, man, kā redzi, nav laika ar tevi niekoties.

Redzēdams, ka Makaram nav nekādas patikas atsaukties viņa līksmajai omai, Razmjotnovs, apsēzdamies uz sola un aizpīpēdams, jau nopietni jautāja:

—    Nē, patiešām, kādam nolūkam tu viņus pirki?

—    Laksiņu virai un kāpostiem. Vai tu domā, ka es ciema mamzelēm no viņiem saldējumu taisu?

—    Par saldējumu es, protams, nedomāju, bet brīnījos: kam tev, sak, ievajadzējies tik daudz gaiļu un kāpēc tieši gaiļi?

Makars pavīpsnāja:

—    Laksiņi man garšo ar gaiļu sekstēm, tas ir viss. Tu brīnījies par maniem pirkumiem, bet es zini, Andrej, brīnos — kāpēc tev labpatīk atrauties no ravēšanas darbiem?

—    Ko tad es tur iesākšu? Uzraudzīt sievišķus — tā ir brigadieru darīšana.

—    Ne uzraudzīt, bet pašam ravēt.

Ar rokām gaiņādamies, Razmjotnovs jautri iesmējās.

—    Lai es ar viņām kopā plūkātu zvērenes? Nu, brāl, neņem ļaunā! Tas nav vīriešu darbs, pie tam es neesmu šis vai tas, bet ciema padomes priekšsēdētājs.

—    Paskat, kas par vīru! Bet — ko līdz lieli gurķi, kad tukši vidi! Kāpēc tad es kopā ar viņām plūkāju zvērenes un tamlīdzīgas nezāles, bet tu nevari?

Razmjotnovs paraustīja plecus.

—    Nav jau tā, ka nevarētu, bet vienkārši negribas kazakiem par apsmieklu kļūt.

—    Davidovs neniecina neviena darba, es arī ne, bet kāpēc tu, naģenīti uz auss atbīdījis, augu dienu kā tupenis tupi savā padomē vai arī, apsmulēto portfelīti padusē iežmiedzis, vazājies pa ciematu kā dieva nepieņemts? Vai tad tavs sekretārs nesajēgs izrakstīt nieka izziņu par ģimenes lietām? Tu, Andrej, rimsties ar šīm aplamībām! Tūlīt rītdien ej uz pirmo brigādi, parādi meitiešiem, kā pilsoņu kara varoņi var strādāt!

—    Ko tu, jucis esi vai jokojies? Sit kaut vai uz vietas nost, bet es neiešu! — Razmjotnovs nikni nometa sāņus smēķa galu un pielēca kājās. — Negribu būt par apsmieklu! Tā nav vīriešu padarīšana — ravēt! Varbūt vēl liksi man kartupeļus rušināt?

Ar apgrauztu zīmuļa galiņu mierīgi pa galdu bungādams, Makars sacīja:

—    Vīriešu padarīšana ir tā, kurp partija sūta. Pieņemsim, man sacīs: «Ej, Naguļnov, cirst galvas kontrām!» Ar prieku iešu. Sacīs: «Ej rušināt kartupeļus!» Bez prieka, tomēr iešu. Sacīs: «Ej par slaucēju, slauc govis!» Nošņarkstināšu zobus, tomēr iešu. Raustīšu nelaimīgo goteli aiz pupiem no vienas puses uz otru, kā nu protu, bet slaukt viņu, sasodīto, tomēr slaukšu.

Mazliet jau atvēsušais Razmjotnovs kļuva jautrāks:

—    Ar tavām ķetnām govi slaukt! Vienā grābienā tu viņu gar zemi nostiepsi!

—Nostiepšu, atkal piecelšu, bet slaukšu līdz galīgai uzvarai, kamēr pēdējo piena lāsīti no tās izkāsīšu. Skaidrs? — Un, atbildi negaidīdams, domīgi turpināja: — Padomā, Andrjuha, par šo lietu un pārlieku nelepojies ar savām vīriešu būšanām un kazaku padarīšanām. Mūsu partijas gods, man domāt, nepastāv iekš tam. Redzi, vin- dien es braucu uz rajonu rādīties jaunajam sekretāram, pa ceļam sastopu tubjanskiešu šūniņas sekretāru Filo- novu, viņš man vaicā: «Kurp jādams, varbūt uz rajona komiteju?» — «Uz rajona komiteju,» es saku. — «Pie jaunā sekretāra?» — «Pie viņa,» es saku. — «Nu tad nogriezies pie mūsu siena pļāvējiem, viņš ir tur.» Un ar pletni pamāj pa kreisi no ceļa. Skatos: tur pilnā sparā siena pļauja, braukā sešas pļaujmašīnas. «Ko jūs,» es vaicāju, «ķerti, vai, ka tik agri pļaujat?» Bet viņš atbild: «Mums tur nav siens, bet plika stepes zāle un visādi dzelkšņi, un tā nolēmām nopļaut skābbarībai.» Vaicāju: < Vai paši to nolēmāt?» Viņš man atbild: «Nē, vakar atbrauca sekretārs, pārlūkoja visus mūsu laukus, uzbrāzās stepju zālei, nu, un uzdod jautājumu, ko mēs darīšot ar to. Teicāmies ieart papuvē, bet viņš smejas un saka, tā esot plānprātība, vajagot nopļaut skābbarībai, tā būšot gudrāk.»

Makars apklusa, pētoši lūkodamies Razmjotnovā.

—   Vai tu viņu redzēji? — Razmjotnovs nepacietīgi apjautājās.

—    Kā tad! Nogriezos sāņus, nojāju pāris kilometru — stāv divas bričkas: kāds vecūksnis uz ugunskura meistaro biezputru, zem pajūga guļ puisis ar varenu purnu, pats buļļa spēkā, kasa papēžus un ar meijiņu gaiņā mušas. Pēc sekretāra neizskatās: guļ basām kājām un purns kā siets. Es ievaicājos par sekretāru — puisis smīn. «Viņš,» sak, «no rīta nomainīja mani uz pļaujmašīnas, rau, drāžas pa stepi, gāž zāli.» Es nokāpu no zirga, piesēju to pie ratiem, eju pie pļāvējiem. Pabrauca garām pirmā pļaujmašīna, uz tās sēž vectēvs ar salmeni galvā, nodriskātā, sviedros saskretušā kreklā un ar ratu ziežu nosmulētās nātnās biksēs. Skaidra lieta, tas nav sekretārs. Uz otras — jauns puisis apcirptiem matiem, bez krekla, viss vienos sviedros, kā ar eļļu apliets, saulē vizēdams kā platzobens. Skaidra lieta, domāju, tas nav sekretārs. Sekretārs nebraukās bez krekla uz pļaujmašīnas. Skatos pa vālu tālāk, bet visi pārējie arī bez krekliem. Tas tik ir ļoks, atmini nu, kurš no viņiem ir sekretārs! Domāju, ka pēc inteliģentā ģīmja saredzēšu, palaidu visus garām, — bet, sasper jods, tā arī neuzminēju. Visi līdz pusei pliki, visi vienādi kā vara kapeikas, bet uz pieres nav rakstīts, kurš no viņiem sekretārs. Te tev nu bija inteliģentais ģīmis! Izrādījās, visi ir inteliģenti. Apcērp līdz ādai vispinkaināko popu un palaid viņu pirtī, kur zaldāti peras, — vai tu atradīsi šo popu? Tā arī tur.

—    Tu, Makaruška, leriģiozas personas neaiztiec — grēks! — bikli palūdza vectēvs Sčukars, kas līdz šim bija sēdējis klusi kā pelīte.

Makars uzmeta viņam niknu skatienu un turpināja:

—    Atgriezos pie bričkām, vaicāju puisim: «Kurš no pļāvējiem ir sekretārs?» Bet viņš, platpurnainais dulburis, melš, ka sekretārs, lūk, esot bez krekla. Es viņam saku: «Tu labāk izberzē savus glūnekļus, mušas tos tev aizķēzījušas, uz pļaujmašīnām visi, atskaitot vectēvu, ir bez krekliem.» Viņš izlīda no bričkas apakšas, izberzēja savus blenžamos un kā sāk zviegt! Es palūkojos un arī nevaru apvaldīt smieklus: kamēr atgriezos pie bričkām, arī vectēvs bija nometis kreklu un salmeni, dragā visiem pa priekšu vienās ūzās, tikai plikais pauris laistās, bet sirmo bārdu vējš planda gandrīz aiz muguras. Peld pa stepes zāli kā gulbis. Nu, es domāju, tas tik ir numurs! Kādu pilsētas modi sekretārs viņiem no rajona komitejas atvedis — plikiem pa stepi ērmoties — un pat veco ģindoni uz tādu nepieklājību paskubinājis. Platpurnainais puisis mani paveda gabaliņu, parādīja sekretāru. Es — pie viņa, eju līdzi pļaujmašīnai, stādos priekšā, saku, jāju uz rajona komiteju iepazīties, bet viņš iesmējās, apturēja zirgus un atbild: «Sēdies, vadi zirgus, pļausim, es pa to laiku iepazīšos ar tevi, biedri Naguļnov.» Nodzinu no sēdekļa zeņķi, kas vadīja zirgus, apsēdos viņa vietā un sāku braukt. Nu, kamēr apbraucām četrus vālus, iepazināmies … Brašs puisis! Tāda sekretāra mums vēl nav bijis. «Es,» viņš saka, «parādīšu jums, kā stavro- polieši strādā! Pie jums ar lampasiem uz biksēm māžojas, bet pie mums pļaušanā dižojas,» — un smejas. «Nu,» es saku, «to mēs vēl redzēsim, kam sparīgāk veiksies, kam sēnalas gaisā, kam milti maisā.» Viņš par visu pa druskai iztaujā, bet pēc tam saka: «Brauc mājās, biedri Naguļnov, drīzumā es ieradīšos pie jums.»

—    Ko viņš vēl stāstīja? — Razmjotnovs ieinteresēts ievaicājās.

—    Vairāk neko sevišķu. Jā, vēl apvaicājās par Hop- rovu: vai bijis aktīvists vai ne. Kāds nu aktīvists, es saku, — gatavā nediena, nevis aktīvists.

—    Un ko viņš?

—    Jautā: par ko tad, sak, viņu nogalējuši un vēl kopā ar sievu? «Par daudz ko budži varēja nogalēt,» es atbildu. «Neizdarīja pa prātam — ņēma un nogalēja.»

—    Un ko viņš?

—    Pašķobīja lūpas, it kā būtu iekodis mežābolā un tā kā ierunājās, tā kā iekrekšķējās «hm, hin», bet teikt neko sajēdzīgu neteica.

—    No kurienes viņš par Hoproviem dzirdējis?

—    Piķis viņu zina! Rajona Čeka paziņojusi, citādi nevar būt.

Razmjotnovs klusēdams izpīpēja vēl vienu smēķi. Viņš par kaut ko tik spriegi domāja, ka pat aizmirsa, kādā nolūkā atnācis pie Nagulnova. Atvadoties viņš, Makaram acīs lūkodamies, ar smaidu teica:

—    Galvā viss nostājies savā vietā. Rīt mazā gaismiņā iešu uz pirmo brigādi. Vari būt bez raizēm, Makar, ravēdams es savu muguru nežēlošu. Bet svētdien tu man celsi galdā pusstopu sīvā, to tu liec aiz auss!

—    Celšu, un kopīgi izdzersim, ja būsi cītīgi ravējis. Tikai joz rītdien jo agri, rādi meitiešiem paraugu, kā jāiet darbā. Nu, staigā vesels! — Makars novēlēja un atkal iegrima lasīšanā.

Ap pusnakti netraucētā klusumā, kaj pletās pār ciematu, viņi ar vectēvu Sčukaru svinīgi noklausījās pirmos gaiļus, katrs par sevi apjūsmodami saskanīgo dziedāšanu.

—    Kā arhijereja katedrālē! — jūtu pārpilnībā šļupstēdams, godbijīgi nočukstēja Sčukars.

—    Kā jātnieku ierindā! — noteica Makars, sapņaini lūkodamies uz nokvēpušo lampas cilindru.

Tā sākās šī dīvainā un neparastā aizraušanās, par kuru Makars drīz vien tik tikko nesamaksāja ar dzīvību.

5. nodaļa

Davidovu uz brigādi izvadīja vienīgi Razmjotnovs. Viņu pa ceļam paņēma līdzi pajūgs, kas no kolhoza noliktavas veda arājiem pārtiku, arī ģimenes sūtīja brigādē strādājošiem tīru veļu un šo to no drēbēm.

Davidovs sēdēja ratos, nokāris apbružātos, rūsganos zābakos ieautās kājas, vecišķi sakumpis un vienaldzīgi apkārt lūkodamies. Zem svārkiem, kas bija uzmesti uz pleciem, izspiedās lāpstiņu asās šķautnes, viņš sen nebija apcirpis matus, un kuplās, melnās pinkas spraucās no pakausi atbīdītās cepures uz platā, melnīgsnējā kakla un apķepušās svārku apkakles. Kaut kas nepatīkams un nožēlojams bija visā viņa izskatā . ..

Lūkodamies uz Davidovu un viebdamies kā stiprās sāpēs, Razmjotnovs nodomāja: «Ek, kā Luška nojādelē- jusi! Ir gan nešķīsts sievišķis! Nodīdījusi puisi — un vēl kādu! — nav vairs pat uz ko paskatīties. Raugi, kur mūs noved mīlestība: bija cilvēks, bet tagad — izdēdējis kā kāpostu kacens.»

Lai nu kas, bet Razmjotnovs tiešām zināja, «kur noved mīlestība». Viņš atcerējās Marinu Pojarkovu, vēl šo to no pārdzīvotā, grūti nopūtās, bet tad jautri pasmaidīja un aizgāja ielūkoties ciema padomē. Pusceļā viņš sastapa Makaru Naguļnovu. Kā vienmēr, kalsnējs, brašs, mazliet dižodamies ar nevainojamu karavīra stāju, — viņš klusēdams pastiepa Razmjotnovam roku un ar galvas mājienu norādīja uz pajūgu, kas aizbrauca pa olnīcu.

—    Vai redzēji, kāds izskatās biedrs Davidovs?

—    Tāds ka izkāmējis, — Razmjotnovs izvairīgi atbildēja.

—    Kad es biju viņa stāvoklī, ari kāmēju dienu no dienas. Bet par viņu nav pat ko runāt — spēciņā vājš! Vel un cel kaut vai zārkā! Dzīvoja taču pie manis kā mītnieks, redzēja, kas tā par sātana bisi, viņa acu priekšā karoju ar šo ģimenes kontru, bet paskat tik — iekūlies tintē! Un kā vēl iekūlies! Palūkojos tagad uz viņu, un tici — sirds vai aptecējās: nošņurcis, tā kā apgrēkojies, acis — sāņus vien, bet bikses, nudien, uz kā viņam, nabadziņam, tās turas! Acu priekšā puisis iet postā! Manu izbijušo lauleni vēl ziemā vajadzēja kaut kā iedabūt budžos un kopā ar viņas Timošku Plēsto aizvadīt uz aukstajām zemēm. Rasi, tur būtu maķenīt atvēsinājusies.

—    Bet es domāju, ka tu nezini…

—    Ha! «Tu nezini!» Visi zina, bet es nezināšu? Acis esmu piemiedzis, vai? Manis pēc kaut velns viņu rautu, lai pinas, ar ko grib, bet tu, neķītrene neaiztiec Davidovu, negrūd postā manu dārgo biedru! Rau, kāds pašreizējā momentā ir jautājuma viedoklis!

—    Būtu viņu brīdinājis. Kāpēc tu klusēji?

—    Man taču neērti bija brīdināt. Vēl nodomātu, ka aiz greizsirdības atrunāju, vai citu ko tādu. Bet kāpēc tu, šajā padarīšanā nomaļus cilvēks būdams, klusēji? Kāpēc tu viņam neizteici stingru brīdinājumu?

—    Ar rājienu? — Razmjotnovs pavīpsnāja.

—    Rājienu viņš sev nopelnīs citā vietā, ja staigās, rokas nolaidis. Bet mums ar tevi, Andrej, viņš biedriski jāsarga, ilgāk gaidīt vairs nedrīkst. Luška — tā ir tāda čūska, ka ar viņu cilvēks ne tikai līdz pasaules revolūcijai nenodzīvos, bet vispār iebrauks ellē. Vai nu ātrajā dilonī iedzīvosies, vai arī kādu tamlīdzīgu sifilisu sada- būs, tā vien pielūko! Kad es no viņas atpestījos, it kā pa jaunam šajā pasaulē piedzimu: nekādas veneriskas kaites nebīstos, lieliski mācos angļu valodu un daudz ar savu prātu tur esmu sasniedzis bez visiem skolmeistariem, partijas lietas labi kārtoju un arī no citiem darbiem pārlieku neatraujos. Vārdu sakot, puiša stāvoklī man rokas un kājas brīvas un galva gaiša. Ar viņu dzīvojot, sīvo nedzēru, bet katru mīļu dienu kā paģirās. Meitieši mums, revolucionāriem, brālīt balto, — gatavais opijs tautai! Es šo teicienu trekniem burtiem ierakstītu statūtos, lai ikviens partijnieks, ikviens īsts komunists un līdzjutējs šo dižo teicienu katru dienu pirms gulēt iešanas un rītos tukšā dūšā trīs reizes pārlasītu. Tad nevienam velnam neizietu tik greizi kā tagad mūsu dārgajam biedram Davidovam. Atceries, Andrej, tu pats, cik daudz labu cilvēku dzīvē cietuši no šīs nolādētās sieviešu slakas. Pat nesaskaitīsi! Cik daudz izšķērdēšanu vinu dēļ, cik žūpu caur viņām saradies, cik rājienu pa partijas līniju viņu dēļ sadots lāga puišiem, cik daudz viņu dēļ ietupināti cietumos —• baigās briesmas!

Razmjotnovs iegrima domās. Kādu laiku viņi gāja klusēdami, ļaudamies tālas un tuvas pagātnes atmiņām, atcerēdamies dzīves ceļos sastaptās sievietes. Makars Na- guļnovs piepūta nāsis, cieši saknieba plānās lūpas un gāja kā ierindā, plecus izslējis, stingri sperdams soli. Ar visu savu izskatu viņš pauda iemiesotu nepieejamību. Bet Razmjotnovs lāgiem pasmaidīja, lāgiem nikni savi- cināja roku, lāgiem virpināja gaišās, cirtainās ūsas un kā pieēdies runcis miedza acis, bet reizēm, acīm redzot, sevišķi spilgti atcerēdamies vienu vai otru meitieti, tikai nokrekšķējās, it kā iemezdams kārtīgu kraukšķīti sīvā, un pēc gariem pārtraukuma brīžiem neskaidri iesaucās:

—    Tas tik bija numurs! Varens sievišķis! Ek, kas par kumosiņu! Ak tu velna mātīte! …

Dārdu Grava palika kaut kur aiz muguras, izgaisa aiz nolaidenās nogāzes, un Davidovs pazuda plašā, acīm nepārredzamā stepē. Pilnu krūti ieelpodams zāles un neiz- žuvušās melnzemes skurbās smaržas, Davidovs ilgi lūkojās uz pauguru tālo verdzi. Pamalē zilgmējošie kurgāni viņam ar kaut ko atgādināja vētras uzbangotus Baltijas jūras viļņus, un viņš, nejaudādams atvairīt pēkšņi sirdī uzplūdušas saldas skumjas, grūti nopūtās un pavērsa sāņus acis, kas neviļus bija kļuvušas valgas. Tad viņa izklaidīgi klīstošais skatiens notvēra debesīs tikko viešamu punktu. Melnais stepju ērglis — kurgānu iemītnieks — savā vientulībā diženi cēls peldēja dzedrajā debesu dzīlē, pamazām, gandrīz nemanāmos apļos slīdēdams lejup. Platie, nekustīgi izplestie strupgalu spārni viņu viegli nesa tur, padebešu augstienēs, bet pretvējš, alkatīgi aplaizīdams melnās, blāvi vizmojošās spalvas, piekļāva tās pie spēcīgā, stiegrā ķermeņa. Kad ērglis, pavērsienos viegli noliekdamies, tiecās uz austrumiem, saules stari mirdzēja viņam no apakšas un iepretim, un tad Da- vidovam šķita, ka no ērgļa spārnu bālganās le i puses, mirklī uzspīguļodamas un nodzisdamas, zaigo baltas dzirkstis.

… Bezgalīgā, nepārredzamā stepe. Mūžsenie, zilgā dūmakā tītie kurgāni. Melnais ērglis debesu dzīlē. Vēja pieglaustās zāles liegā zuzoņa … Sērīgi vērdamies stepes plašuma smeldzīgajā bezgalībā, Davidovs šajā milzu izplatījumā jutās mazs un nevarīgs. Šajā brīdī sīka un niecīga viņam šķita gan mīla uz Lušku, gan šķiršanās rūgtums, gan veltīgā tieksme viņu sastapt … Smagi nomāca vientulība un atšķirtība no visas dzīvās pasaules. Kaut ko lidzīgu viņš bija izbaudījis jau sen, sen, kad naktīs vajadzēja stāvēt kuģa sardzē. Cik bezgala tālu tas bija! Kā sens, pusaizmirsts sapnis …

Jūtamāk sildīja saule. Spēcīgāk pūta maigs dienvidu vējš. Lēni līgodamies pa nekoptā stepes ceļa.dangām un grambām, Davidovs, pašam. nemanot, nokāra galvu un aizsnaudās.

Zirdziņi viņam bija pagadījusies tādi panīkuši, braucējs — gados pavecs kolhoznieks Ivans Aržanovs — nerunīgs un, pēc visu ciematnieku domām, drusku plānprātīgs. Viņš ļoti žēloja zirgus, kas nesen tam bija uzticēti, un tāpēc gandrīz visu ceļu līdz brigādes apmetnei pajūgs vilkās tik gausā un apnicīgā solī, ka Davidovs,

pusceļā atžirdzis no snaudas, neizturēja un bargi noprasīja:

—           Vai tu, tēvoc Ivan, podus uz tirgu ved, vai? Baidies, ka nesaplīst! Kāpēc tu visu laiku brauc soļos?

Aržanovs novērsies ilgi klusēja, tad čērkstošā balsi atbildēja:

—           Es zinu, kāds «pods» man vedams, bet, lai gan tu esi kolhoza priekšsēdētājs, bez jēgas aulekšot nepiespiedīsi, nekas, bral, neiznāks.

—           Kas tev saka — «bez jēgas»? Vismaz no uzkalna palaid rikšos! Tu taču neved vezumu, bet brauc tukšā, takts!

Pēc ilgas klusēšanas Aržanovs kā negribēdams ierunājās:

—    Kustoņi paši zina, kad soļos iet, kad rikšos skriet.

Davidovs sāka ne pa jokam skaisties. Jau neslēpdams

savu sašutumu, viņš iesaucās:

—           Paskat, kāds gudrinieks! Bet kādēļ tad tu te esi? Kāpēc tev rokās groži? Kāpēc tu pajūgā dibenu deldē? Nu dod šurp grožus!

Jau manāmi labprātāk Aržanovs atbildēja:

—           Groži man rokās iedoti zirgu vadīšanai, lai viņi ietu tur, kur vajadzīgs, nevis tur, kur nevajag. Ja tas tev par piedauzību, ka es blakus sēžu un dibenu deldēju, — varu izkāpt un iet kājām, bet tavās rokās grožus nedošu, nekas, brāl, neiznāks.

—           Kāpēc tad tu nedosi? — Davidovs noprasīja, velti pūlēdamies ielūkoties sejā braucējam, kas ietiepīgi vairījās uz viņu paskatīties.

—    Bet vai tu savus grožus manās rokās dosi?

—    Kādus grožus? — Davidovs uzreiz nevarēja aptvert.

—           Nu, tādus! Tev visa kolhoza groži rokās, tev ļaudis uzticējuši vadīt visu mūsu kolhoza saimniecību. Vai tu man atdosi šos grožus? Nedosi vis, sacīsi: «Nekas neiznāks, tēvoc!» Tā es arīdzan. Neba es prasu tavus grožus! Neprasi tu arī manējos!

Davidovs jautri iespurdzās. No nesenā īgnuma nepalika ne pēdu.

—           Nu, bet, ja ciematā izceltos, teiksim, ugunsgrēks, vai tad tu ar ūdens mucu arī brauktu tādos apkaunojošos tempos? — viņš vaicāja, jau ar interesi atbildi gaidīdams.

—    Uz ugunsgrēku tādus kā es ar mucām nesūta…

Un tikai tagad, iesāņus uz Aržanovu lūkodamies, Davidovs pirmo reizi kaut kur zem vēja appūstajiem, aplu- pušajiem vaigu galiem pamanīja sīkas apvaldīta smaida grumbiņas.

—    Kādus tad, tavuprāt, sūta?

—    Tādus kā tu un Makars Naguļnovs.

—    Kāpēc tad tā?

—    Ciematā tikai jums diviem patīk aulos joņot un arī paši dzīvojat aumašām …

Davidovs iesmējās no visas sirds, sev pa ceļgaliem plīkšķinādams un galvu atmezdams. Vēl neatelsies no smiekliem, viņš ievaicājās:

—    Tātad, ja patiešām izcelsies ugunsgrēks, — tikai mēs ar Makaru to dzēsīsim?

—    Nē, kāpēc! Jūs ar Makaru tikai vedīsiet ūdeni, zirgus auļos trenksiet, lai putas lēkšķēm uz visām pusēm šķīst, bet dzēsīsim mēs, kolhoznieki, — cits ar spaini, cits ar ķeksi, cits ar cirvi.,. Bet rīkotājs būs Razmjotnovs un neviens cits …

«Te tev nu bija plānprātīgais tēvocītis!» patiesā izbrīnā nodomāja Davidovs. Brīdi klusējis, viņš ierunājās:

—    Kāpēc tu tieši Razmjotnovu iecel par ugunsdzēsēju priekšnieku?

—    Tu esi saprātīgs puisis, bet bez atjautas, — atbildēja Aržanovs, jau atklāti smiedamies. — Kā kurais dzīvo, tādā amatā ugunsgrēka laikā arīdzan ieceļams, vārdu sakot, pēc katra dabas. Ače, jūs ar Makaru dzīvojat auļiem, ne dienu, ne nakti nav miera un arī citiem mieru nedodat, tātad jums kā visveicīgākiem un sparīgākiem bez jebkādas ķēpāšanās jāpiegādā ūdens. Uguni bez ūdens nenodzēsīsi, vai ne? Andrjuša Razmjotnovs — viņš dzīvo riksīšiem, tā palēnām, iekams pātagu neparādīsi, lieka soļa nespers un netecēs . .. Tātad kas viņam savā atamana amatā darāms? Rokas sānos — un izrīkot, pabļaustīties, jezgu sacelt, cilvēkiem pa kājām kulstīties. Bet mēs, tas ir, ļaudis, pagaidām dzīvojam lēnītiņām, pagaidām soļos ejam, mums bez liekas kņadas un steigas pieklājas arīdzan darbu darīt, ugunsgrēku dzēst…

Davidovs noplikšķināja ar delnu Aržanovam pa muguru, pavērsa viņu uz savu pusi un tuvu ieraudzīja viltīgi smejošas acis un labsirdīgu, ar bārdu aizzēlušu seju. Atturīgi smaidīdams, Davidovs teica:

—    Bet tu, tēvoci Ivan, izrādās, esi īstais!

—    Nu, un tu, Davidov, arī neesi no pēdīgajiem! — vedējs mundri atsaucās.

Tāpat kā līdz šim, viņi vilkās soļos, bet Davidovs, pārliecinājies, ka visi pūliņi neko nelīdzēs, vairs nesteidzi- nāja Aržanovu.

Brīžiem viņš nolēca no pajūga un gāja līdzās, tad atkal uzsēdās ratos. Abi palaikam patērzēja gan par kolhoza lietām, gan šo to citu, un Davidovā arvien vairāk nostiprinājās atziņa, ka viņa braucējs nepavisam nav plānprātiņš: Aržanovs par visu sprieda saprātīgi un jēdzīgi, bet visām parādībām un to vērtējumam piegāja ar kaut kādu sevišķu, īpatnēju un neparastu mēru.

Kad tālumā jau parādījās apmetne un tai līdzās tievā dzīparā sāka cirtoties brigādes virtuves dūmi, Davidovs ievaicājās:

—    Nē, nopietni, tēvoci Ivan, vai tu visu mūžu tā ar zirgiem soļos esi braukājis?

—    Jā, tā es braukāju.

—    Kāpēc tu man agrāk neko neteici par tādu dīvainību? Es ar tevi nebūtu braucis, fakts!

—    Kālab pirms laika lielīties? Ače, tu pats redzēji manu braukšanu. Vienu reizi izbraukājies, otru vairs nevēlēsies.

—    Kā tad tu tā pasācis? — Davidovs pasmaidīja.

Tieši neatbildēdams, Aržanovs izvairīgi teica:

—    Man vecos laikos bija kaimiņš, namdaris, pamatīgs iemetējs. Trakoti nadzīgs darbos, bet iemetējs. Turas, turas, bet, tikko glāzīti paostījis, plosto veselu mēnesi! Lāga dvēsele nopļēguroja visu līdz pēdējai panckai!

—    Nu un tad?

—    Nu, bet viņa dēls ne lāsīti mutē neņem.

—    Tu bez līdzībām, vienkāršāk.

—    Vienkāršāk, mīlīt, vairs nevaF. Mans nelaiķa tēvs bija varen sirdīgs mednieks, bet vēl sirdīgāks jātnieks. Karadienestā vienādiņ guva pirmās pulka godalgas lēk- šošanā, ciršanā ar zobenu un drasēšanā. Atgriezās no dienesta — staņicas sacīkstēs katru gadu pievāca godalgas. Lai gan mans paša tēvs, bet bija kaitīgs cilvēks, dievs mielo viņa dvēseli! Jestrs bija, bramanīgs kaza- ciņš. .. Lāgiem ik rītu krāsns speltē nokarsē naglu un uz šās naglas virpina ūsas. Pārlieku patika cilvēku priekšā padižoties, sevišķi pie meitiešiem… Bet kāds jātnieks bija! Lai dievs nedod! Sacīsim, rodas viņam kāda vajadzēšana staņicā, izved no staļļa savu kara zirgu, uzliek seglus un — tūdaļ trakā jonī. leskrienac pa sētu, pārbrā- žas pāri zedeņiem, tikai vērpete vien sagriežas aiz viņa. Rikšos vai soļiem savu mūžu nejāja. Līdz staņicai divdesmit četras verstis — vienā stiepienā un atpakaļ tāpat. Aiz bramanības viņam patika jāšus zaķus dzenāt. Iegaumē, ne vilkus, bet zaķus! Kaut kur no stepes zāles iztrenc garau- sīti, atgaiņā no gravas, panāk un nokapā ar pletni vai arī ar pakaviem samīda. Cik reižu viņš pilnos auļos vēlās no zirga un sakropļojās, bet savu izpriecu neatmeta. Un cik zirgu viņš saimniecībā nomocīja! Cik prātā palicis, sešus zirgus nobendēja: nojādelē vai nu līdz nāvei, vai arī kājas sagandē. Galīgā postā mūs ar māti iegrūda. Vienā ziemā zem viņa nositās divi zirgi. Paklūp pilnos auļos, triecas pret sasalušo zemi : — un gatavs! Skatāmies — tēvs nāk kājām, seglus sliepj pār plecu. Citkārt māte sāk vaimanāt nelaba balsī, bet tēvam — alga viena. Pavalstās dienas trīs, pakrekšķ, un, nepagūst ne zilumi no miesas noiet, viņš jau atkal vīkšas uz medībām …

—    Zirgi nositās, bet kā tad viņš palika dzīvs?

—   Zirgs ir smags lopiņš. Auļos krizdams, tas reizes trīs apmet kūleni, kamēr nogāžas zemē. Bet kas tēvam? Viņš palaiž kāpšļus un lido kā bezdelīga. Nu, satrieksies, pa- gulēs bez atmaņas, cik viņam vajadzīgs, lai atžirbtu, bet pēc tam pieceļas un komandējas uz māju kājām. Drosmīgs bija velna pagale! Un kauli viņam — kā no dzelzim sakniedēti.

—    Spēka vīrs bijis! — Davidovs sajūsmā ieminējās.

—   Bija jau, bija, bet atradās spēkoņi, kas arī viņu pievārēja …

—    Kā tā?

—    Mūsu ciemata kazaki viņu nosita.

—   Par ko? — aizpīpēdams ieprasījās ieinteresētais Davidovs.

—    Dod, mīlīt, arī man smēķi.

—    Bet tu taču nepīpē, tēvoci Ivan?

—   Nopietnībā es neļujķēju, bet dažbrīd māžojos. Ta- gadiņ sadomājos par vecām lietām, mutē sametās sausi un sāji… Par ko, tu vaicā, viņu nosita? Bija, rasi, pelnījis …

—    Par ko tad tā?

—   Meitieša dēļ nosila, mīlnieces dēļ. Bija precēta sieva. Nu, vīrs saodis. Viens pret vienu viņš baidījās ar lēvu saķerties: augumā tēvs bija neliels, bet ar .briesmīgu spēku, tad tēva mīlulītes vīrs pierunājis divus savus brāļus. Tas notika ap meteņiem. Naktī trijatā viņi uzglūnējuši tēvam uz upītes.. . Žēlīgais dievs, kā viņi to situši! Ar mietiem un kādu dzelzsgabalu … Kad tēvu no ..rīta pārnesa mājās, viņš vēl bija bez atmaņas un viss nomelnējis kā čuguns. Cauru nakti bez jušanas uz ledus nogulējis. Viegli viņam nebūs bijis, ko. Uz ledus! Pēc nedēļas sāka runāt un atģist, ko viņam saka. Vārdu sakot, nāca pie jušanas, bet no gultas divus mēnešus necēlās, kraukāja asinis un runāja klusu klusītiņām. Visas īkstis bija atdauzītas. Draugi nāca apraudzīt, tincināja: «Kas tevi, Fjo- dor, kāva? Pasaki, un mēs…» Bet viņš klusē, tikai maķenīt. pasmaida, pamāj ar acīm un, kad māte iziet, nočukst: «Neatceros, brālīši. Daudziem vīriem esmu sariebis.»

Māte nez cik lāgiem nometas viņa priekšā uz ceļiem, lūdzas: «Dārgais Fedjuša, saki vismaz man, kas tevi slepkavoja! Saki, Kristus dēļ, lai es zinātu, kam lūgšanās galu vēlēt!» Bet tēvs uzliek viņai roku uz galvas kā bērnam, glāsta matus un saka: «Es nezinu — kas. Bija tumšs, neatjautu. No muguras gāza pa galvu, notrieca no kājām, nepaguvu samanīt, kas mani uz ledus tesa . . .Vai arī tāpat lēnīgi pasmaida un saka viņai: «Ko tu, manu drostaliņ, vecas lietas piemini? Mana vaina — mana atbildēšana…» Atsaucām popu, lai izsūdz grēkus, bet arī popam viņš neko neteica. Bija briesmīgi sīksts cilvēks.

—    Bet kā tu zini, ka viņš popam neteica?

—    Es pagultē gulēju, noklausījos. Māte piespieda. «Palieni,» viņa saka, «Vaņutka, pagultē, noklausies, varbūt viņš popa tētiņam nosauks savus slepkavniekus.» Bet tēvs par viņiem ne pušplēsta vārda, Reizes piecas viņš popam atbildēja: «Sagrēkoju, tētiņ,» — bet tad vaicā: «Saki, tētiņ Mitrij, — vai viņā saulē zirgi arī ir?» Pops, rasi, izbijās, ātri nober: «Ko tu, ko tu, bīsties dieva, Fjodor! Kādi tur var būt zirgi! Domā par dvēseles glābšanu!» Ilgi viņš kaunināja un skubināja, bet tēvs tikai klusēja. Beidzot ierunājās: «Tu saki, ka zirgu tur nav? Žēl! Tad es pieteiktos pieguļniekos . . . Bet, ja nav, ko tad es viņsaulē iesākšu? Nemiršu, un tas ir viss!» Uz ātru roku pops viņam pasniedza svēto vakariņu un aizgāja gaužām neapmierināts, gaužām pārskaities. Es izstāstīju mātei visu, ko biju dzirdējis. Viņa sāka raudāt un teica: «Grēkos dzīvoja, grēkos mūsu apgādnieks arī nomirs!»

Pavasarī, kad sniegs jau bija nokusis, tēvs piecēlās, pāris dienu pagrozījās pa istabu, bet trešajā, skatos, uzvelk vatētos svārkus, uzliek ziemeni un saka man: «Aiz- tec, Vaņutka, apseglo manu ķēvīti!» Mums tolaik saimniecībā bija palikusi viena pati trīsgadīga ķēvenīte. Māte izdzirdēja viņa vārdus un sāka liet gaužas asaras: «Kur nu tev tagad spēciņš jādelēt uz zirga? Tu tikko kājas velc! Ja nežēlo pats sevi, pažēlo kauču mani ar bērniņiem!» Bet viņš smejas un saka: «Es, māt, savu mūžu lēnām neesmu jājis. Ļauj man pirms nāves pasēdēt seglos un kauču rei- zīti pa sētu soļos pajādelēt. Tikai pāris reizītes apjāšu apkārt sētai un — tūlīt nākšu atpakaļ istabā.»

Es izgāju, apsegloju ķēvīti, pievadīju pie lievenēm. Māte izveda tēvu zem rokas. Divus mēnešus viņš nebija skuvies, un mūsu tumšajā būcenī nevarēja redzēt, kā viņš sejā bija izmainījies … Palūkojos uz viņu saulītē, un karstas asaras manī uzvirda. Priekš diviem mēnešiem tēvs bija melns kā krauklis, bet tagad bārda sazēlusi" pussirma un ūsas arīdzan, bet mati deniņos pavisam balti kā sniegs… Ja viņš nebūtu pasmaidījis tādu samocītu smaidu — es, kazi, nesāktu raudāt, bet nu nekā nevarēju noturēties … Viņš paņēma no manis pavadu, ieķērās krēpēs, bet kreisā roka viņam bija pārsista, tikai nesen saaugusi. Gribēju atbalstīt, bet viņš neļāvās. Bija briesmīgi lepns cilvēks! Ij sava vārguma kaunējās. Protams, gribējās kā agrāk, līdzīgi putnam, uzlidot seglos, bet neizdevās … Piecēlās kāpšļos, taču kreisā roka piemānīja, pirksti atšļuka, un viņš augšpēdus tieši uz muguras nogāzās zemē … Mēs ar māti viņu iestiepām istabā. Agrāk tēvs tikai kraukāja asinis, bet tagad tās straumītē burzguļoja no rīkles. Māte līdz vakaram neatgāja no muldas, nespēja vien skalot sarkanos dvieļus. Atsauca popu. Naktī iesvaidīja tēvu miršanai, bet briesmīgi stiegrs cilvēks bija! Tikai trešajā dienā pēc svaidīšanas pievakarē kļuva tāds skumīgs, sāka mētāties pa gultu, pēc tam izslējās, raugās uz māti nespodrām, bet jautrām acīm un saka: «Pēc svaidīšanas, sak, nedrīkstot basām kājām kāpt uz zemes, bet es tikai mazdrusciņ pastāvēšu. Daudz pa šo zemi esmu staigājis un jādelējis, aiziet no tās man taisni vai žēl… Māt, dod savu rociņu, tā šajā saulē daudz pūlējusies…»

Māte piegāja, satvēra viņu pie rokas. Tēvs atgūlās uz muguras, brīdi klusēja, bet tad, gandrīz čukstot, teica: «Un daudz asaru manas vainas dēļ slaucījusi…» — pavērsās ar seju pret sienu un nomira, aizgāja viņā saulē pielūkot mocekļa Vlasija zirgu barus …

Acīm redzot, atmiņu nomākts, Aržanovs ilgi klusēja. Davidovs noklepojās un ievaicājās:

—    Paklau, tēvoci Ivan, bet kā tu zini, ka tavu tēvu sita šās … nu, vārdu sakot, šā viņa meitieša vīrs… un vira brāļi? Vai arī tā tikai jušana? Minējumi?

—    Kas par minējumiem! Dienu pirms miršanas tēvs pats man pasacīja.

Davidovs pajūgā pat viegli izslējās:

—    Kā — pasacīja?

—    Pavisam vienkārši pasacīja. No rīta māte izgāja slaukt govi, es sēdēju pie galda, pirms iešanas uz skolu mācījos uzdevumus, dzirdu — tēvs čukst: «Vaņutka, panāc šurp!» Es piegāju. Viņš čukst: «Noliecies zemāk pie manis!» Es pieliečos. Viņš klusītiņām saka: «Zini ko, dēliņ, tev jau trīspadsmitais gads, tu pēc manis paliksi saimnieks, iegaumē: mani kāva Averjans Arhipovs un divi viņa brāļi — Afanasijs un šķielacis Sergejs. Ja būtu uz vietas nosituši -«- es viņus nepieminētu naidā. Es to no viņiem lūdzos, tur, uz upītes, kamēr biju pie atmaņas. Bet Averjans man teica: «Tu, neķītreli, vieglu nāvi nepieredzēsi! Padzīvo kā kroplis, pierijies savas asinis līdz acīm, cik vien lien, bet tad sprāgsti nost!» Tāpēc es Averjanu pieminu naidā. Nāve man acu priekšā, tomēr viņu pieminu naidā. Tagad tu esi mazs, bet izaugsi liels, tad atceries manas mokas un nobeidz Averjanu! Par to, ko es tev teicu, — "nevienam ne pušplēsta vārda, ne mātei, ne arī kādam citam pasaulē. Nodievojies, ka nesacīsi.» Es nodievojos, acis man bija sausas, un nomutēju tēvam kaklā pakārto krustiņu …

—    Pfu velns, taisni kā vecos laikos Kaukāzā pie čer- kesiem! — iesaucās Davidovs, ko bija satraucis Aržanova stāsts.

—    Cerkesiem — sirds, bet vai tad krieviem sirds vietā krams, vai? Cilvēki, mīlīt, visur vienādi.

—    Un kas notika tālāk? — nepacietīgi vaicāja Davidovs.

—    Apbedījām tēvu. Pārnācu no kapsētas, nostājos istabā ar muguru pie durvju aplodas un ar zīmuli virs galvas novilku svītriņu. Katru mēnesi izmērīju savu augumu, atzīmējos, gribēju ātrāk izaugt liels, tai varētu nožmiegt Averjanu … Un tā, redzi, es kļuvu mājās saimnieks, bet man tolaik bija divpadsmit gadu un mātei bez manis vēl septiņi bērni, cits par citu mazāki. Pēc tēva nāves māte sāka bieži vārguļot, un, nedod dievs, cik daudz posta un bēdu mums nācās pieredzēt! Lai cik palaidnīgs bija tēvs, viņš prata iztrakoties, bet prata arīdzan pastrādāt. Svešu ļaužu acīs viņš varēja būt nespetnieks, bet mums, mātei un bērneļiem, — pašu tētis, tuvs un mīļš: viņš mūs ēdināja, apģērba un apāva, mūsu labad no pavasara līdz rudenim tīrumā lieca kumbru… Man tolaik vēl bija"šauri pleci un mugurai nekāda sīkstuma, bet vajadzēja noņemties ar visu saimniecību, plēsties kā pieaugušam kazakam. Tēva laikā četri no mums skraidīja uz skolu, bet pēc viņa nāves vajadzēja skolu pamest. Ņurku — desmit gadus veco māšeli — es mātes vietā norīkoju pie ēdiena vārīšanas un govs slaukšanas, jaunākie brālīši palīdzēja man saimniecībā. Bet es neaizmiršu katru mēnesi atzīmēties uz aplodas. Tomēr tajā gadā augu aplam lēni — bēdas un trūkums nedeva īsta auguma. Bet. Averjanam es uzglūnēju kā vilcēns niedrāja putniem. Katrs viņa solis man bija zināms, kurp viņš gāja, kurp brauca, — es visu zināju …

Citkārt pa svētdienām mani vienaudži sarīko visādas spēles, bet man nav laika, es mājās esmu vecākais. Darbdienās viņi iet uz skolu, bet es laidarā apkopju lopus .. . Sirds kremlās līdz rūgtām asarām par tādu dzīves sūrumu. Sāku pamazām vairīties no saviem drauģeļiem, vienaudžiem, kļuvu drūms, klusēju kā akmens, negribēju rādīties cilvēkos… Tad ciematā sāka par mani melst, āre, Vaņka Aržanovs esot maķenīt ķerts, paviegls prātiņā. «Nolādētie!» es domāju. «Vajadzētu jums ielīst manā ādā! Vai jūs no tādas dzīves kā manējā pieņemtos prātā?» Un te mani pārņēma sīvs ienaids pret saviem ciematnie- kiem; nevaru neviena ne acu galā ieraudzīt! … Dod man, mīlīt, vēl vienu smēķi!

Aržanovs neprasmīgi paņēma papirosu. Viņa pirksti manāmi drebēja. Viņš ilgi piesmēķēja no Davidova papirosa, acis pievēris, smieklīgi lūpas izstiepis un skaļi šmakstinādams.

—    Un kas ar Averjanu?

—    Kas tādam Averjanam. Dzīvoja cepuri kuldams. Nevarēja piedot sievai mana tēva mīlēšanu, sita viņu līdz nāvei un pēc gada iedzina kapā. Uz rudens pusi apprecēja citu, jauniņu skuķi no mūsu ciemata. «Nu,» es nodomāju, «ilgi tu, Averjan, nedzīvosi ar savu jau- nuvi.. .»

Slepeni, mālei nezinot, sāku krāt naudu, rudenī nebraucu vis uz tuvāko sabērtuvi, bet viens pats aizkūlos uz Ka- laču, pārdevu tur vezumu kviešu un tirgū nopirku lietotu vienstobreni ar desmit patronām. Atceļā izmēģināju bisi, izniekoju trīs patronas. Tas bija draņķa šaujamais: dzelksnis uzreiz nepārsita pistonu, pa divi lāgiem nesprāga, tikai ar trešo patronu izšāva. Mājā noglabāju bisi gubeņa pažobelē, nevienam par savu pirkumu nestāstīju. Un tā es sāku Averjanam uzglūnēt. . . Ilgi man nekas neiznāca. Vai nu cilvēki iztraucē, vai arī kāds cits iemesls neļauj viņu nobliezt. Bet es tomēr savu sagaidīju! Galvenais, man negribējās viņu nošaut ciematā, āreče, kur bija āķis! Pirmajā Marijas aizlūguma dienā šis aizbrauca uz staņicas tirgu, aizbrauca viens, bez sievas. Uzzināju, ka viņš aizbraucis viens, un pārmetu krustu, citādi būtu vajadzējis šaut abus. Pusotras diennakts neņēmu ne kumosu mutē, nedzēru, negulēju, uzglūnēju viņam ceļmalas gravā. No visas sirds skaitīju pātarus šajā gravā, izlūgdamies dievam, lai Averjans brauktu no staņicas viens, nevis barā ar ciema kazakiem. Un dievs savā žēlsirdībā uzklausīja manas bērna lūgšanas. Otras dienas pievakarē redzu — Averjans brauc viens. Bet cik pajūgu es pirms tam nebiju palaidis garām, cik reižu sirds man nebija lēkājusi, kad likās, ka tālumā pa ceļu rikšo Averjana zirgi… Piebrauca viņš klāt, es izlēcu no gravas un teicu: «Kāp laukā, tēvoc Averjan, un lūdz dievu!» Viņš sametās vaigā balts kā kaļķota siena un apturēja zirgu. Bija ražena auguma, spēcīgs tēvainis, bet ko viņš varēja padarīt? Man taču rokās bise. Uzbļāva man: «Ko tu, čūskulēn, esi sagudrojis?» Es viņam saku: «Kāp ārā un meties ceļos! Tūlīt redzēsi, ko esmu sagudrojis.» Drosminieks viņš bija, maitas gabals! Nolēca no pajūga un kailām rokām metās man virsū … Es viņu pielaidu tuvu, āreče, kā līdz tai zāļu skupsnai, un gāzu tieši virsū …

—    Bet ja nu nesprāgtu?

Aržanovs pasmaidīja:

—   Nu, tad viņš būtu mani nosūtījis tēvam talkā viņsaules pieguļā.

—    Un kas tad bija tālāk?

—    Zirgi no šāviena izbijās un aizjoņoja, bet es nevaru ne pakustēties. Kājas sastingušas, es drebu kā lapa vējā.

Averjans guļ turpat blakus, bet es nejaudāja ne soli paspert, paceļu kāju un atkal nolaižu, baidos pakrist. Tā, āreče, mani drebināja! Nu, kaut kā atžirbu, paspēru soli pie viņa, iespļāvu ģīmī un sāku izčamdīt šim bikšu un svārku azotes. Izvilku zuteni. Tur papīrnaudā bija divdesmit astoņi rubļi, viens zelta piecrubļu gabals un sīknaudā divi vai trīs rubļi. Tos es saskaitīju vēlāk, jau mājā. Bet pārējo naudu viņš, kā redzams, bija iztērējis dāvanām savai jaunajai sievai… Tukšo zuteni nometu turpat uz ceļa, bet pats ielēcu gravā un skrēju, ko kājas nes! Tas bija sen, bet atceros visu tik skaidri, it kā tas ar mani būtu noticis tikai vakar. Bisi un patronas apraku gravā. Tikai pēc pirmā sniega naktī izrušināju savu mantību, atnesu uz ciematu un paslēpu svešā aplokā, vecā, dobumainā vītolā.

—    Kāpēc ņēmi naudu? — asi un nikni noprasīja Davidovs.

—    Un kas par to?

—   Kāpēc ņēmi, es vaicāju?

—    Man tā bija vajadzīga, — Aržanovs vienkārši atbildēja. — Mūs tajā laikā trūkums kremta briesmīgāk nekā utis,

Davidovs nolēca no pajūga un ilgi gāja klusēdams. Arī Aržanovs klusēja. Tad Davidovs iejautājās:

—  Vai tas ir viss?

—    Nē, mīlīt, tas nav viss. Sabrauca visādi izmeklētāji, ošņāja un meklējās … Bet aizbrauca, neko nepanākuši. Kas būtu varējis iedomāties, ka es to izdarīju? Šķielacis Sergejs, Averjana brālis, drīz pēc tam meža darbos saaukstējās, pavārguļoja un atstiepa kājas: plaušās viņam bija iemeties karsonis. Bet es tad traki uztraucos, domāju: ja nu vēl Afanasijs pats savā nāvē izlaidīs garu un dīka paliks mana roka, ko tēvs bija svētījis naidnieka sodīšanai? Un es sāku rosīties …

—    Pag, — Davidovs viņu pārtrauca. — Tēvs taču tev teica par vienu Averjanu, bet tu dzinies pēc visiem trim?

—    Maz ko tēvs… Tēvam bija sava galva, man sava. Un tā, redzi, es sāku rosīties … Alanasiju es nokniebu caur logu, kad viņš vakariņoja. Tajā naktī es pēdējo reizi nomērījos pie aplodas, pēc tam visas atzīmes ar lupatu izdzēsu. Bet bisi ar patronām iemetu upītē: tas viss man vairs nebija vajadzīgs… Tēva un pats savu gribu biju izpildījis. Drīzumā māte vīkšījās miršanai. Naktī viņa pasauca mani pie sevis, vaicāja: «Vai tu viņus nogalēji, Vaņutka?» Es atzinos: «Jā, māmulīt.» Viņa neko neteica, tikai paņēma manu labo roku un nolika sev uz sirds …

Aržanovs paraustīja grožus, zirgi sāka soļot žirgtāk, un viņš, lūkodamies Davidovā ar savām bērnišķīgi skaidrajām, pelēkajām acīm, jautāja:

—    Tagad tu vairs netincināsi, kāpēc es ar zirgiem ne- «uļoju?

—    Viss skaidrs, — Davidovs atbildēja. — Tev, tēvoci Ivan, jābrauc ar vēršiem, par ūdensvedēju, fakts!

—    To es nez cik lāgiem esmu , lūdzies Jakovam Lukičam, bet viņš nepiekrita. Grib āzēt mani līdz pēdējam,.,

—    Kāpēc?

—    Vēl puika būdams, es pie viņa divus gadus nostrādāju par algādzi.

—    Paskat, kā!

—    Tā gan, mīlīt. Vai tad tu nezināji, ka Ostrovnovam visu mūžu saimnieclbī bijuši algādži? — Aržanovs viltīgi samiedza acis: — Bija, mīlīt, bija … Pirms gadiem četriem, kad sāka ar nodokļiem spaidīt, viņš pierimās, satinās kamolā kā čūska pirms lēciena. Bet, ja drīz nerastos kolhozi un nodevas būtu mazākas, — Jakovs Lukičs parādītu sevi, saturies tik! Viņš ir visniknākais budzis, bet jūs sildāt čūsku azotē . ..

Pēc ilga klusuma Davidovs sacīja:

—    To mēs izlabosim, par Ostrovnovu noskaidrosim visu, kā nākas, bet tu, tēvoc, tomēr esi cilvēks ar ērmī- bām.

Domīgi kaut kur tālumā lūkodamies, Aržanovs pasmaidīja:

—    Jā, ērmības, — kā tev to sacīt… Āreče, aug ķirsī- tis, tam daudz dažādu zaru. Es atnācu un nogriezu vienu zaru pātagas kātam — ķirškoka pātagas kāts izturīgāks, — auga tas, mīlīt, arī ar ērmībām — zariņos, lapās, savā košumā, bet es apšķibīju viņu, šo zaru, un te, raugi, tas ir … — Aržanovs izvilka no sēdekļa apakšas brūnu ķirškoka pātagas kātu ar izkaltušu, aprepējušu mizu… — Rau, kāds! Nav ko acis pamielot. Tā arīdzan cilvēks: bez ērmībām viņš ir pliks un gaudens, tāds kā šis pātagas kāts. Areče, Naguļnovs noņemas ar kādu svešu mēli — ērmība; vectēvs Kramskovs divdesmit gadu vāc visādas sērkoku kārbiņas — ērmība; tu pinies ar Lušku Naguļnovu — ērmība; kāds skurbulītī iet pa olnīcu Jogu

Jogiem, ar muguru zedeņus balstīdams, — arī ērmība. Mīlīt, priekšsēdētāj, atuem tu cilvēkam visas ērmības, un viņš būs pliks un pliekans, raugi, kā šis patagas kāts.

Aržanovs pastiepa Davidovam pātagas kātu un, tāpat domīgi smaidīdams, sacīja:

—      Paturi to rokā, padomā, varbūt tev galvā noskaidrosies …

Davidovs pikti atbīdīja Aržanova roku:

— Ej ratā! Es arī bez tā pratīšu padomāt un ar visu tikt skaidrībā!

… Pēc tam līdz pašai apmetnei abi visu ceļu klusēja …

6. nodaļa

Brigādē pusdienoja. Pie steigā sameistarota galda cieši bija saspiedušies visi arāji un dzinēji. Eda, paretam izmelot piparotus vīriešu jokus, lietišķi izsacīdami piezīmes par virējas vārīto biezputru.

—      Allažiņ viņai sāls par maz! Gatavā nediena, ne vi- rēja!

— Aiz sāls trūkuma spalva neizkritis, ņem un pieber.

—      Jā, bet mēs ar Vasju ēdam divatā no vienas bļodas, viņam garšo nesālīta, bet man — ar sāli. Kā lai mēs vienā bļodā dalāmies? Dod padomu, ja tu tāds gudrinieks!

—       Rīt nopīsim žogu, pārdalīsim jūsu bļodu uz pusēm, tā maza bēda. Eh tu, aitas galva! Pats nevari apjēgt tik vienkāršu lietu!

—      Nu, brāl, tev arī prāta kā vērsim vagā, ne kripatiņas vairāk.

Pie galda būtu vēl ilgi mēļots un jokots, bet tālumā pamanīja pajūgu, un acīgākais no visiem arājiem — Prja- ņiškovs, delnu sāniski pie pieres pielicis, klusu iesvilpās:

—      Tur brauc ķertais Vaņka Aržanovs, bet viņam līdzi — Davidovs.

Juceklīgi klaudzot, karotes sabira uz galda, un visu skatieni nepacietīgi traucās tur, kur ieplakā pirms brītiņa nozuda pajūgs.

—       Tik tālu nu esam! Brauc atkal mūs paņemt tauvā, — apvaldītā īgnumā sacīja Agafons Dubcovs. — Traka būšana. Nē, man pietiek! Tagad blisiniet jūs savus redzokļus, man blisināt jau apriebies, es aiz kauna pat paskatīties uz viņu nespēju!

Davidovam aiz prieka ietrīsējās sirds, redzot, cik draudzīgi visi piecejas no galda, viņu sveicinādami. Viņš nāca platiem soļiem, bet pretim jau sniedzās rokas, smaidos mirdzēja saulē melni nokveldētas vīriešu sejas un blāvi brūnganas, viegla iedeguma skartas meiteņu un sievu sejas. Viņas, šīs sievietes, nekad pa īstam neiedega, jo darbā tā savīstījās baltos galvās lakatiņos, ka palika tikai šauras spraudziņas acīm, Davidovs nāca smaidīdams, pazīstamajās sejās vērdamies. Viņš bija paguvis ar šiem ļaudīm cieši sarast, par viņa atbraukšanu no sirds priecājās, viņu sagaidīja kā tuvinieku. īsā mirklī tas viss pavīdēja Davidova apziņa, skaudrā priekā pieskārās sirdij, vērsa balsi pacilātu un mazliet aizsmakušu:

—    Nu, sveicināti, atpalikušie darbarūķi! Vai ēdināsiet atbraucēju?

—    Kas pie mums uz palikšanu — to ēdināsim, kas uz laiciņu paciemoties — to neēdināsim, bet, zemu klanīdamies, izvadām. Vai ne, brigadieri? — visiem smejoties, sacīja Prjaņiškovs.

—   Es droši vien pie jums uz ilgu laiku, — Davidovs pasmaidīja.

Un Dubcovs apdullinošā basā ierēcās:

—    Uzskaitvedi! Sākot ar šodienu, ieraksti viņu pilnā uzturēšanā, bet tu, virēj, iesmel putru, cik viņam lien iekšā!

Davidovs apgāja apkārt galdam, visiem pasniegdams roku. Vīrieši apmainījās ar viņu pierastiem, spēcīgiem rokas spiedieniem, bet sievietes, acīs lūkodamās,- mulsa un pastiepa delnas kā laiviņas: pašu puisieši, vietējie kazaki, viņas pārāk nelutināja ar tādu uzmanības parādīšanu un gandrīz nekad nepagodināja tik lielā mērā, lai sastopoties pasniegtu sievietei roku kā līdzīgam cilvēkam.

Dubcovs nosēdināja Davidovu sev līdzās, uzlika viņam uz ceļgala smagu un karstu plaukstu.

—   Mēs priecājamies par tevi, mūsu dārgumiņ Davi- dov!

—    Es redzu. Paldies!

—    Tikai tu tūdaļ nesāc šķendēties …

—    Ne prātā nenāk šķendēties!

—    Nē, tu neizcietīsi, bez tā neiztiksi, un arī mums stiprāks vārds būs par svētību. Bet pagaidām ciet klusu. Kamēr cilvēki iestiprinās, nav ko viņiem ēstgribu maitāt.

—         Var arī pagaidīt, — Davidovs pavīpsnāja. — Krietna aprunāšanās mums secen nepaies, bet pie galda nesāksim, kaut kā pacietīsimies, ko?

—    Katrā ziņā jāpaciešas! — visiem skaļi smejoties, Dubcovs noteikti paziņoja un pirmais ķērās pie karotes.

Davidovs ēda, saspringtā uzmanībā klusēdams, galvu no bļodas nepaceldams. Viņš gandrīz nemaz neklausījās arāju apvaldītajās balsīs, bet. visu laiku juta neatlaidīgu skatienu. Notiesājis biezputru, Davidovs atviegloti nopūtās: pirmo reizi kopš ilga laika viņš bija pa īstam paēdis. Kā zēns aplaizījis koka karoti, viņš pacēla galvu. Pāri galdam tieši uz viņu, ne brīdi nenovērsdamās, lūkojās pelēkas acis, un tajās bija tik daudz kvēlas, neizsacītas mīlas, tik daudz gaidu, cerību un padevības, ka Davidovs uz mirkli apjuka. v Arī agrāk sapulcē vai tāpat vien olnīcā viņš nereti bija sastapis spēcīgo, skaisto septiņpadsmit gadus veco meiteni ar lielajām rokām. Viņu ieraugot, tā aizvien kaunīgi un mīļi pasmaidīja, un meitenes spēji pietvīkušajā sejā atspoguļojās samulsums, bet tagad šai skatienā bija kaut kas cits, vairāk nobriedis un nopietns…

«Kāds vējš gan tevi pūš uz manu pusi, un kam tu, mīļo skuķenīt, man esi vajadzīga? Un kam es tev esmu vajadzīgs? Ap tevi vienmēr grozās tik daudz jaunu puišu, bet tu raugies uz mani, eh, aklā meitenīte! Es taču esmu divas reizes par tevi vecāks, vienās rētās, neizskatīgs, izdauzītiem zobiem, bet tu nekā neredzi… Nē, Varjulīt-bē- dulīt, tu man neesi vajadzīga! Audz bez manis, mīļā!» Davidovs domāja, izklaidīgi lūkodamies versmaini pietvīkušajā meitenes sejā.

Sastapusi Davidova skatienu, viņa drusku novērsās un nolaida acis. Meitenei trīsēja skropstas, bet lielie, raupjie pirksti, ņurcīdami vecās, savalkātās blūzītes krokas, manāmi drebēja. Viņa bija tik naiva un tieša savās jūtās, bērnišķīgajā vientiesībā tik maz prata un spēja tās noslēpt, ka to varētu nepamanīt varbūt tikai akls cilvēks.

Pagriezdamies pret Davidovu, Kondrats Maidaņņikovs iesmējās:

—    Neskaties uz Varju, citādi viņai visa asins ģīmī saplūst! Aiztec, Varja, nomazgāties, varbūt maķenit atdzi- sīsi. Bet kā lai viņa to izdara? Kājas tagad pavisam šļauganas . . . Strādā pie manis par dzinēju, visu laiku urdās un tincina, kad tu, Davidov, atbraukšot. «Neba man zināt, kad viņš atbrauks, neuzplijies!» — es saku, bet viņa no rīta līdz vēlai naktij mani kremtin kremt ar saviem jautā» jumiem kā dzenis nokaltušu koku.

It kā gribēdama parādīt, ka.viņai kājas tomēr nav kļuvušas šļauganas, Varja Harlamova, sāniski sagriezusies un kājas viegli ceļgalos saliekusi, vienā rāvienā pārmetās pār solu, uz kura bija sēdējusi, un, nikni uz Maidaņ- ņjkovu atpakaļ palūkojusies un nobālējušām lūpām kaut ko čukstēdama, joza uz būceni. Tikai pie paša būceņa viņa apstājās, pavērsās uz galda pusi un aiztrūkstošā balstiņā iesaucās:

—   Tu, tēvoc Kondrat… tu, tēvoc … tu runā aplam! Skaļi smiekli bija atbilde viņai.

—    No tālienes taisnojas, — Dubcovs sacīja smiedamies. — No tālienes vieglāk.

—    Nu, kāpēc tu samulsināji meiteni? Nelādzīgi! — Davidovs pārmetoši noteica.

—    Tu viņu vēl nepazīsti, — pielaidīgi atbildēja Mai- daņņikovs. — Viņa tikai tagad ir rāma. Ja tevis nav, acis nepamirkšķinājusi, ikvienam no mums izraus kāksli. Skuķis asiem zobiem. Uguns, ne skuķis! Vai redzēji, cik sprigani uzšāvās? Taisni kā stirna! …

Nē, Davidova vīrieša patmīlībai neglaimoja šīs vientiesīgās meitenes mīla, kas jau sen bija zināma visai brigādei, bet par ko pats Davidovs tikai tagad pirmo reizi dzirdēja un uzzināja. Ja citas acis tikai reizi palūkotos uz viņu ar tādu bezgalīgu padevību un mīlu — tas būtu gluži kas cits…

Cenzdamies izbeigt neveiklo sarunu, Davidovs jokodamies noteica:

—    Nu, tencinu virēju un koka karoti! Vareni pieēdi- nāja.

—    Par lielajiem pūliņiem, priekšsēdētāj, tencini savu labo roku un plato muti, bet ne virēju un karoti. Varbūt vēl pielikt? — no galda pieceldamās, apvaicājās dižena, neparasti tukla virēja.

Neslēptā izbrīnā Davidovs aplūkoja viņas varenās miesas, platos plecus un neaptverami resno stāvu.

—    No kurienes jūs tādu esat izrāvuši? — viņš pusbalsī apjautājās Dubcovam.

—    ^ēc mūsu īpaša pasūtījuma izgatavoja Taganrogas metalurģiskajā rūpnīcā, — atbildēja uzskaitvedis, jauns un nekautrīgs puisis.

—          Kā es tevi agrāk neesmu redzējis? — Davidovs vēl vienmēr brīnījās. — Tev, māmuļ, tik varen apjomīgi gabarīti, bet man nav gadījies tevi redzēt.

—    Atradies dēliņš! — virēja nosprausloja. — Kas es tev par māmuļu, ja man tikai četrdesmit septiņi gadi? Bet tu neesi mani redzējis tāpēc, ka es ziemu neeju no mājas laukā. Ar manu resnumu un īsajām kājām es pa sniegu neesmu nekāda gājēja, līdzenā vietā varu iestigt. Ziemā tupu mājā, ne soli ārā nesperdama, vērpju vilnu, adu lakatus, vārdu sakot, kaut kā pārlieku. Šķīdonī tāpat neesmu gājēja: kā kamielis baidos atkalā pārplēsties, bet sausā laikā es pieteicos par virēju. Taču tev, biedri priekšsēdētāj, es neesmu nekāda māmuļa. Ja gribi dzīvot saticībā, — sauc mani par Darju Kuprijanovnu, tad savu mūžu tev brigādē nebūs zobi vadzī jākar!

—    Pilnīgi piekrītu dzīvot ar tevi saticībā, Darja Kup- rijanovna, — Davidovs smaidīdams piebilda, piecēlās un ar vislielāko nopietnību paklanījās.

—    Tā dzīvojot, ij tev, i j man būs labāk. Bet tagad dod šurp savu bļodu, piedevām iesmelšu rūgušpieniņu, — bezgala apmierināta ar Davidova laipnību, noteica virēja.

Devīgu roku viņa salika bļodā vai veselu kilogramu glīzdi sarūguša piena un, zemu paklanīdamās, pasniedza Davidovam.

—    Kāpēc tu esi iekārtojusies par virēju, bet nestrādā ražošanā? — Davidovs jautāja. — Ar tādu svaru kā tev tikai reizīti jāuzspiež balstiem — un lemesis uzreiz pusmetra dziļumā ieies zemē, fakts!

—    Man taču ir vāja sirds. Dakteri atzinuši sirds darbības aptaukošanos. Arī par virēju man grūti, tikko sapūlos ar traukiem — sirds dauzās kaut kur pašā rīklē. Nē, biedri Davidov, par arāju neesmu derīga. Tāds jandāls nav manai mūzikai.

—    Mūždien gaužas par sirdi, bet trīs vīrus apbedījusi. Pārdzīvojusi trīs kazakus, tagad meklē ceturto, bet gribētāji nerodas, baidās ņemt šo par sievu. Tāda tantiņa nojā- delēs līdz nāvei! — Dubcovs sacīja.

—    Bakrētainais muldoņa! — iebrēcās ne pa jokam aizkaitinātā virēja. — Vai tā^mana vaina, ka no trim kazakiem nepagadījās nevieria stiegrāka, bet visi tādi vārguļi un nīkuļi vien? Dievs mūža nebija lēmis, bet es vainīga.

—    Tu taču palīdzēji viņiem nobeigties, — Dubcovs neatlaidās.

—    Ar ko tad palīdzēju?

—    Zinām, ar ko …

—    Runā jēdzīgi!

—    Man tāpat viss skaidrs…

—    Nē, runā jēdzīgi, ko tukšā mēli kulsti!

—           Zinām, ar ko palīdzēji: ar savu mīlēšanos, —Dubcovs iesmiedamies piesardzīgi sacīja.

—           Gatavais dulburis! — pārspēdama skaļos smieklus, nikni iebrēcās virēja un sarausa klēpī vai pusi no galda traukiem.

Bet lēnprātīgais Dubcovs nebija tik viegli no segliem izsitams. Bez steigas viņš notiesāja rūgušpiena paliekas, ar delnu norausa pār ūsām un teica:

—          Protams, varbūt es esmu dulburis, varbūt arī gatavais, bet šajās padarīšanās, meiciņ, in :ai ir smalka zināšana.

Tad virēja pateica Dubcovam kaut ko tādu, ka smiekli pie galda uzbrāzmoja nepieredzētā sparā, bet smieklos un apmulsumā tumši pietvīkušais Davidovs ar mokām noteica:

—           Kas tad tas, brālīši! Šitādu es pat flotē netiku dzirdējis! …

Bet Dubcovs, saglabādams visu savu nopietnību, liekuļotā dedzībā iesaucās:

—           Varu apzvērēt! Krustu skūpstīšu! Es palieku pie saviem vārdiem, Daška: no tavas mīlēšanas visi trīs vīri atstiepuši kājas. Trīs vīri — nav nekāds nieks… bet kāpēc pērn nomira Volodjka Giačevs? Viņš taču līda pie tevis . ..

Teikumu nepabeidzis, Dubcovs spēji pieliecās: pāri viņa galvai, līdzīgi šāviņa šķembai, svelpdama aizdrāzās smaga koka pavārnīca. Jauneklīgā ašumā Dubcovs pārmeta kājas pār solu. Viņš jau bija metrus desmit, no galda, tad pēkšņi palēcās sāņus, izlocījās, bet viņam garām, uz visām pusēm rūgušpiena šļakatas šķiezdama, urdēdama aiz- brāzās alvas bļoda un, gaisā apmetuši loku, nokrita tālu stepē. Plaši kājas iepletis, Dubcovs draudēja ar dūri un kliedza:

—           Ē, Darja, rimsties! Svaidi, ko gribi, tikai ne māla bļodas! Par sasistiem traukiem, dieva vārds, atrēķināšu no izstrādes dienām! Diedz kā Varjka aiz būceņa, no turienes tev bus labaka taisnošanās! Bet es tomēr palieku pie sava: vīrus nojādelējusi un tagad izgāz niknumu uz mani…

Davidovam ar pūlēm izdevās nodibināt kārtību. Būceņa tuvumā visi apsēdas uzpjpet, un Kondrats Maidaņņikovs, aiz smiekliem žagodamies, teica:

—   Un tā katru mī]u dienu, kad ēdam pusdienas vai vakariņas, notiek šitādi kumēdiņi. Agafons veselu nedēļu staigāja ar zilumu zem acs pāri visam ģīmim — Darja iezvēla ar dūri, bet šis nevar norimties viņu neāzējis. Tu, Agafon, neaizbrauksi no aršanas ar veselu ādu, vai nu viņa tev aci izsitīs, vai. arī kāju apgriezīs ar papēdi uz priekšu, to tu sev pieāzēsi…

—   Fordzona traktors, ne meitietis! — Dubcovs sajūsmā noteica, zagšus pablenzdams uz garām peldošo virēju. Un, izlikdamies, ka nav viņu manījis, jau skaļāk ierunājās:

—    Nē, brālīši, ko tur liegties, ja man nebūtu sievas, es precētu Dašku, bet precētu tikai uz vienu nedēļu un pēc tam laistos krūmos. Lai cik daudz man spēka, vairāk neizturētu. Atstiept pekas pagaidām nav nekādas patikšanas. Kāds tur prieks nāvei žaunās grūsties? Visu pilsoņu karu izcīnīju, bet tagad — ļauties, lai sievišķis nobendē? Nē, lai ari esmu gatavais muļķis, tomēr šausmīgi viltīgs. Kādu nedēļu es šā vai tā ar Darju izvilktu, bet pēc tam naksniņā klusītiņām izlavītos no gultas, zemei pieplacis, aizripotu līdz durvīm, tad — sē<ā un vienā laidienā līdz pašām mājām . .. Tici man, Davidov, tik tiešām kā dievs debesīs, es nemuldu, rau, tepat ir Prjaņišņikovs — viņš neļaus niekus meltt: kādreiz mēs par labu sāres strēbekii sarunājām apkampt Dašku, viņš piegāja no priekšas, es — no pakaļas, saķērāmies rokās, bet Darju tā kā tā nevarējām aptvert, tik varen plata! Pasaucām uzskaitvedi, bet viņš vēl zaļš puika, turklāt bailīgs, raustījās nākt Darjai tuvumā. Un tā viņa palika uz mūžu mūžiem pa īstam neapkampta …

—   Netici tu viņam, nolādētajam, biedri Davidov! — jau bez niknuma smiedamās, teica virēja. — Ja viņš ta- gadiņ ko nesamuldētu, rīt aiz bēdām noliktu karoti. Kur solīti spers, tur samuldēs, tāds viņš mums jau no dzimšanas.

Pēc sapīpēšanas Davidovs ievaicājās:

—    Cik vēl palicis ko art?

—    Velna lērums, — Dubcovs negribīgi atbildēja.

—    Vairāk nekā simt piecdesmit hektāru. Vakar vēl bija simt piecdesmit astoņi.

—    Toicams dorbs, fakts! — Davidovs salti secīia. — Kn

jūs šeit darāt? Ar virēju Kuprijanovnu kumēdiņus rīkojat?

—    Nu, to tu veltīgi.

—           Kāpēc pirmā un trešā brigāde jau sen pabeigušas aršanu, bet jūs velkat garumā?

—           Zini, Davidov, vakarā sapulcēsimies visi un izrunāsimies no sirds, bet tagad iesim art, — Dubcovs sacīja.

Tas bija prātīgs ierosinājums, un Davidovs, brīdi padomājis, piekrita.

—    Kādus vēršus jūs man dosiet?

—           Ņem manējos, — Kondrats Maidaņņikovs ieteica. — Mani vērši ir darbā manīgi un diezgan spēcīgi, bet divi pāri jauno mums pašlaik kūrortā.

—    Kā — kūrortā? — Davidovs brīnījās.

Dubcovs smaidīdams paskaidroja:

—           Panīkuši, vagā krīt no kājām, mēs viņus izjūdzām un palaidām pie dīķa ganīties. Zāle tur laba, sātīga, lai uzkopjas, tā kā tā no viņiem nav nekāda labuma. Pēc ziemošanas lopiņi bija galīgi novārguši, bet šeit katru dienu darbā, tā arī nolūza, nevelk arklu — un viss. Mēģinājām piejūgt pārī vecajiem vēršiem, tas pats dievs, nekas neiznāk. Ņem Kondrata vēršus, viņš pareizi šalca.

—    Bet ko viņš pats darīs?

—           Es viņu uz divām dienām atlaidu mājās. Sieva sasirgusi, guļ uz gultas, pat veļu ar Vaņku Aržanovu nav atsūtījusi un likusi teikt, lai viņš nākot mājās.

—          Tā ir cita lieta. Es jau gandrīz nodomāju, ka ari viņu tu sūti uz kūrortu. Jums šeit ir kūrorta noskaņojums, kā es redzu …

JJavidovam nemanot, Dubcovs pamirkšķināja pārējiem, visi piecēlās un gāja jūgt vēršus.

7. n o d a ļ a

Ap saules rietu Davidovs vagas galā izjūdza vēršus un atraisīja tiem jūgu. Viņš apsēdās zālē turpat pie vagas, ar svārku piedurkni norausa no pieres sviedrus, drebošām rokām sāka tīt smēķi un tikai tad pamanīja, cik ļoti noguris. Viņam smeidza mugura, zem ceļgaliem kaut kas aši pulsēja un rokas trīsēja kā sirmgalvim.

—           Vai mēs ar tevi rītausmā atradīsim vēršus? — viņš vaicāja Varjai.

Meitene stāvēja iepretim arumā. Mazās kājas lielajos, nošķiebtajos kājavos līdz potītēm bija iegrimušas irdenajā, tikko ar arklu uzvērstajā augsnē. Putekļos noplēk- snējušo lakatiņu no sejas atbīdījusi, viņa teica:

—    Atradīsim, naktī viņi tālu neaizklīst.

Davidovs pievēra acis un kāri smēķēja. Viņš negribēja lūkoties uz meiteni. Bet viņa, laimīga un gurda smaida apmirdzēta, klusu teica: -

—    Tu nomocīji gan mani, gan vēršus. Pārāk reti atpūties.

—    Es pats esmu nomocījies pēc velna, — Davidovs , drūmi piebilda.

—    Vajag biežāk atpūsties. Tēvocis Kondrats bieži atpūšas, ļauj vēršiem atvilkt elpu, taču vienmēr uzar vairāk par citiem. Bet tu aiz nepierašanas nomocījies …

Viņa gribēja piebilst «mīļais» un izbijusies cieši saknieba lūpas.

—    Tas ir pareizi, pierašanas man vēl nav, — Davidovs piekrita.

Ar pūlēm viņš uzrausās no zemes, ar pūlēm, vilkdams nogurušās kājas, meimuroja gar vagu uz apmetnes pusi. Varja gāja viņam nopakaļ, tad panāca un soļoja blakus. Kreisajā rokā Davidovs nesa pārplēstu izbalējušu matroža kreklu. Vēl dienā, sakārtodams arklu, viņš bija noliecies, ar apkakli aizķēries aiz balsta un, spēji izsliedamies, pārplēsis kreklu uz pusēm. Diena bija pietiekami karsta, un Davidovs lieliski būtu varējis iztikt bez krekla, bet viņam bija pilnīgi neiespējami meitenes klātbūtnē iet aiz arkla līdz pusei kailam. Mulsi sakļaudams matroža krekla stērbeles, Davidovs jautāja, vai viņai nav spraužamadatas. Varja atbildēja, ka diemžēl neesot vis. Davidovs gurdi vērās uz apmetnes pusi. Līdz turienei bija vismaz pāris kilometru. «Tomēr vajadzēs iet,» viņš nodomāja, īgni no- krekšķējās, pusbalsī izlamājās un teica: *

—    Zini ko, Varjulīt-bēdulīt, pagaidi mani šeit, es aizkāpšu uz apmetni.

—    Kāpēc?

—- Nometīšu šīs skrandas un uzvilkšu svārkus,

—    Svārkos būs karsti.

—    Nē, es tomēr aiziešu, — Davidovs liepās.

Velna būšana, viņš taču patiešām nevarēja dižoties bez krekla! Tā tikai vēl trūka, lai šī piemīlīgā, nevainīgā meitene ieraudzītu, kas attēlots viņam uz krūtīm un vēdera.

Taisnība, tetovējums uz Davidova plato krūšu abiem izciļņiem bija pieklājīgs un pat drusku sentimentāls: ar flotes mākslinieka roku tur smalki bija attēloti divi balodīši; tiklīdz Davidovs mazliet sakustējās, arī zilgās dūjas uz viņa krūtīm sarosījās, bet, kad viņš salīgoja plecus, baloži saskārās ar knābjiem, it kā skūpstīdamies. Un tas ir viss. Bet uz vēdera… Šis zīmējums jau ilgi bija Davidova morālo ciešanu cēlonis. Pilsoņu kara laikā divdesmit gadus vecais matrozis Davidovs reiz bija briesmīgi piedzēries. Minu kuģa kubrikā viņam pasniedza vēl glāzi spirta. Bez samaņas vienās sporta biksītēs viņš gulēja uz apakšējās lāvas, bet divi pietempušies tetovēšanas meistari — viņa drauģeli 110 tuvumā stāvošā tralera — nopūlējās ap Davidovu, bezkaunīgā iedomā Jaudami vaļu ap- skurbušai, trakulīgai iztēlei. Pēc tam Davidovs pārstāja iet uz pirti un medicīniskās apskatēs neatlaidīgi pieprasīja, lai viņu izmeklētu tikai vīriešu dzimuma ārsti.

Jau pēc demobilizācijas, kad viņš pirmo gadu strādāja rūpnīcā, Davidovs vienreiz tomēr sadūšojās aiziet uz pirti. Ar abām rokām vēderu aizsedzis, viņš sameklēja brīvu ķipi, pamatīgi saziepēja galvu un gandrīz tūlīt kaut kur sev līdzās, no apakšas, izdzirdēja klusus smiekliņus. Davidovs noskaloja seju un ieraudzīja: kāds pavecs pilsonis ar pliku pauri saliecies, ar rokām uz sola atspiedies, nekaunīgi degunu klāt piebāzis, pētīja zīmējumu uz viņa vēdera un, sajūsmā rīstīdamies, klusām irgoja. Davidovs mierīgi izlēja ūdeni un ar smago ozolkoka ķipi zvēla pārlieku ziņkārīgajam pilsonim oa pliko pauri. Nepaguvis līdz galam aplūkot zīmējumu, tas aizdarīja acis un klusām noslīdēja uz grīdas. Tikpat mierīgi Davidovs nomazgājās, uzgāza plikpaurim veselu ķipi ledaina ūdens un, kad večuks sāka blisināt acis, devās uz pirts priekštelpu. Kopš tā laika Davidovs galīgi atsacījās no baudas pa īstam — pēc krievu paražas izpērties pirtī, uzskatīdams par prātīgāku mazgāties mājās.

Tikai iedomājoties vien, ka Varja varētu kaut vai paviršā acu uzmetienā ieraudzīt viņa izrotāto vēderu, Davi- dovam pārskrēja karstas tirpas, un viņš ciešāk sakļāva pavērušās krekla stērbeles.

— Izjūdz vēršus un palaid ganīties, bet es iešu, — viņš nopūzdamies teica.

Davidovu nemaz neiepriecināja izredze vilkties apkārt arumiem vai ari trīs kilometrus klunkurot. pa tīrumu, un tas viss bezjēdzīgas nejaušības dēļ.

Taču Varja pēc sava prāta novērtēja Davidova iegribu: «Kautrējas mans mīļais strādāt kopā ar mani bez krekla,» meitene nosprieda un, sirdī pateikdamās par to, ka viņš saudzē tās meitenīgo kautrību, apņēmīgi nometa kājavus.

— Es žiglāk aizskriešu!

Davidovs nepaguva izteikt ne vārda, kad viņa jau kā putns laidās uz apmetni. Melnajā arumā zibēja Varjas ašo kāju melnīgsnējie lieli, un pretvējš viņai uz muguras plandīja baltā lakatiņa stūrus. Meitene skrēja, viegli uz priekšu padevusies, dūrēs sažņaugtās rokas pie tvirtajām krūtīm piespiedusi un domāja tikai par vienu: «Aiztecēšu atnesīšu viņam svārkus … Es žigli aizskriešu, izdabāšu viņam, un viņš kauču reizīti pa visu šo laiku palūkosies uz mani mīlīgi un varbūt pat pasacīs: «Paldies, Varja!»

Davidovs ilgi noskatījās viņai pakaļ, tad izjūdza vēršus un nogāja no aruma. Tuvumā viņš atrada pērnā gada zāles skupsnā ievijušos tītenīti, nošķina tam lapas, ar lokano stublāju cieši savārstīja krekla stērbeles, apgūlās uz muguras un mirklī iemiga, it kā iegrimdams melnā, mīkstā, pēc zemes smaržojošā tumsā …

Davidovs pamodās no tā, ka viņam kaut kas ložņāja pa pieri — droši vien zirneklītis vai arī kāds tārpiņš. Viebdamies viņš norausa ar roku pār seju, atkal sāka snaust, un atkal kaut kas noslīdēja pār vaigu, aizrāpoja pa virsējo lūpu, kutināja degunu. Davidovs nošķaudījās un atvēra acis. Pie viņa tupēja Varja, raustīdamās nevaldāmos smieklos. Ar nokaltušu zāles stiebriņu meitene kutināja gulēļāja seju, bet, kad viņš atvēra acis, nepaguva atraut roku. Davidovs satvēra viņu pie šaurās delnas, taču Varja nemēģināja atbrīvot roku, tikai noslīga uz viena ceļgala, un viņas smejošā seja pēkšņi kļuva izbiedēti gaidoša un padevīga.

. — Es tev atnesu svārkus, celies! — viņa tikko dzirdami izdvesa, vāji mēģinādama atbrīvot roku.

Davidovs atlaida vaļā pirkstus. Meitenes roka, liela un iedegusi, noslīga uz ceļgala. Acis aizvērusi, Varja dzirdēja savas sirds skanīgos un biežos pukstus. Viņa vēl aizvien ko gaidīja, ko cerēja .. . Bet Davidovs klusēja. Viņa krūtis elpoja rāmi un vienmērīgi, sejā neietrīsējās neviens vaibstiņš. Tad viņš pasliecās augšup, stingri nosēdās, pieliekdams zem sevis labo kāju un gausā kustībā iebāza roku kabatā, taustīdamies pēc tabakas maka. Tagad viņu galvas gandrīz saskārās. Davidovs sašķobīja nāsis un samanīja meitenes matu smalko, liegi skurbo aromātu. Un pati viņa smaržoja pēc bula saules, pēc svelmē iztvi- kušas zāles, uzvēdīja vienreizējo, svaigo un burvīgo jaunības dvašu, ko neviens vēl nav spējis, nav pratis izsacīt vārdos.. .

«Cik piemīlīgs skuķēniņš!» Davidovs nodomāja un nopūtās. Gandrīz reizē viņi abi piecēlās kājās un klusēdami mirkli pavērās viens otram acīs. Tad Davidovs paņēma no meitenes rokām svārkus un tikai ar acīm mīļi pasmaidīja.

—    Paldies, Varja!

Tieši tā viņš teica: «Varja», bet ne «Varjulīt-bēdulīt». Beidzot piepildījās tas, par ko viņa domāja, skriedama pēc svārkiem. Bet kāpēc gan pelēkajās acīs sariesās asaras un, pūloties tās atturēt, ietrīsējās biezās, melnās skropstas? Kāpēc tu raudi, mīļo meitenīt? Bet viņa ieraudājās bez skaņas klusā, bērnišķīgā bezpalīdzībā, galvu zemu noliekusi. Taču Davidovs neko neredzēja: viņš cītīgi tina smēķi, pūlēdamies nenobirdināt nevienu tabakas drupa- čiņu. Papirosi viņam bija izbeigušies, arī tabakas palicis pavisam maz, tāpēc viņš taupīja, rūpīgi tina tievus smēķus — pavisam '.ādiem četriem pieciem krietniem dūmiem.

Varja brītiņu pastāvēja, veltīgi pūlēdamās nomierināties, taču meitenei neizdevās sevi apvaldīt, un viņa, spēji uz papēžiem apcirzdamās, devās pie vēršiem, pa ceļam izmezdama:

—    Iešu atdzīt vēršus.

Bet arī tad Davidovs nesadzirdēja skaudro satraukumu meitenes drebošajā balsī. Klusēdams viņš pamāja ar galvu, aizpīpēja, saspringti domādams par to, cik dienās brigādei izdosies saviem spēkiem uzart visu maija papuvju platību un vai nebūtu labāk, ja viņš no spēcīgākās trešās brigādes pārsviestu uz šejieni vairākus arklus.

Varjai bija mierīgāka raudāšana, kad Davidovs neredzēja viņas asaras. Un viņa raudāja ar baudu, un asaras ritēja pa viņas melnīgsnējiem vaigiem, un iedama viņa tās slaucīja ar lakatiņa stūri…

Viņas pirmā, skaidrā, meitenīgā mīla atdūrās pret Davidova vienaldzību. Turklāt mīlas lietās viņš vispār bija pusakls un daudz kas nemaz nenokļuva līdz viņa apziņai un, ja arī nokļuva, tad aizvien ar krietnu nokavēšanos, bet dažkārt neglābjami vēlu …

Jūgdams vēršus, viņš ieraudzīja uz Varjas vaigiem pelēkas svītras — nesen lieto, viņa nepamanīto asaru pēdas. Davidova balsī ieskanējās pārmetums:

—    E-ē-ē, Varjulīt-bēdulīt! Tu šodien, redzams, neesi mazgājusies?

—    No kā tas redzams?

—    Tev visa seja svītraina. Vajag mazgāt muti katru dienu, — viņš pamācoši piebilda.

… Saule jau bija norietējusi, bet viņi gurdiem soliem vēl aizvien klumuroja uz apmetni. Pāri stepei noslīga mijkrēslis. Dzeloņplūmju grava tinās miglā. Tumšzilie, gandrīz melnie mākoņi rietumos lēnām mainīja krāsu: sākumā to apakšējo apmali pārklāja blāvs sārtums, tad asins sarkanumā kvēlojošā atblāzma izstrēdza cauri visai mākoņu gūzmai, strauji sliecās augšup un plašā puslokā ietvēra debesis. «Viņš mani neiemīlēs…» skumji nodomāja Varja, sēri sakniebdama pilnīgās lūpas. «Rīt būs spēcīgs vējš, dienā zeme izkaltīs, vēršiem būs ko turēt,» ' īgni prātoja Davidovs, lūkodamies liesmojošā rietā.

Visu laiku Varja grasījās ko sacīt, bet nezināms spēks to atturēja. Kad līdz apmetnei vairs nebija tālu, viņa beidzot saņēmās.

—    Dod man savu kreklu, — viņa klusu teica un, bīdamās, ka viņš atsacīsies, žēli piebilda. — Dod, lūdzams!

—    Kāpēc? — Davidovs brīnījās.

—    Es sadiegšu, tik akurāti sadiegšu, ka tu pat nemanīsi šuvi. Un izmazgāšu.

Davidovs iesmējās:

—    Tas man mugurā no sviedriem galīgi satrusējis. Ko tur liegt — nav ko diegt, kā mēdz sacīt. Nē, mīļo Varjulīt-bēdulīt, šis krekls savu dienesta laiku nokalpojis, to tikai atdot Kuprijanovnai, lai mazgā būcenī grīdu.

—    Dod, es sašūšu, pamēģināšu, tad tu redzēsi, — meitene neatlaidīgi lūdza.

—    Ja nu tev tāda patika, bet tu tikai veltīgi nopūlēsies, — Davidovs piekrita.

Ar Davidova svītraino kreklu rokā Varjai bija neērti rādīties apmetnē: ļaudis sāktu mē]ot, un viņai būtu jādzird daudz sāļu joku … Iesāņus, zaglīgi pablenzusi uz Davidovu un ar plecu aizsegusies, viņa aizbāza mazo, silto vīstoklīti aiz ņieburiņa.

Dīvaina, nepazīstama un satraucoša sajūta pārņēma viņu tajā brīdī, kad pieputējušais Davidova krekls pieskārās

pie kailās krūts: šķita, viss spēcīgā vīrieša ķermeņa kvēlais siltums ieplūdis viņā, piestrāvojis visu augumu, neko pāri neatstādams . .. Mirklī viņai izkalta lūpas, uz šaurās, baltās pieres lāsītēs izspiedās sviedru plīva, un pat gaita pēkšņi kļuva savādi piesardzīga un bikla.

Bet Davidovs neko neredzēja, neko nepamanīja. Pēc īsa brīža viņš jau bija aizmirsis, ka iegrūdis meitenei rokās savu novazāto kreklu, un, griezdamies pie tās, jautri iesaucās:

— Paskat, Varjul, kā godina uzvarētājus! Tas taču uzskaitvedis, kas mums māj ar cepuri; tātad mēs ar tevi godam esam rāvušies, fakts!

Pēc vakariņām vīrieši turpat būdas tuvumā sakūra ugunskuru un sasēdās ap to uzpīpēt.

—    Nu, tagad parunāsimies no sirds: kāpēc kūtri strādājat? Kāpēc aizkavējusies aršana? — Davidovs vaicāja.

—    Citās brigādēs ir vairāk vēršu, — atsaucās jaunākais Beshļebnovs.

—    Par cik vairāk?

—    Vai tad tu nezini? Trešajā brigādē astoņi pāri vairāk, bet tas, grozies, kā gribi, iztaisa čelrus arklus. Pirmajā divi arkli-vairāk, tāpat iznāk, ka viņi spēkos pārāki.

—    Mums arī plāns lielāks, — Prjaņišņikovs piebilda.

Davidovs pavīpsnāja:

— Un daudz lielāks?

—    Kauču par trīsdesmit hektāriem, tomēr lielāks. Arī tos ar degunu neuzurbināsi.

—    Bet plānu martā taču jūs apstiprinājāt? Kāpēc tagad gaužaties? Aprēķināja pēc tā, cik brigādēs zemes, ta taču bija?

Dubcovs apvaldīti ierunājās:

—    Neviens negaužas, Davidov, ne jau tur vaina. Mūsu brigādes vērši slikti pārziemojuši. Kad apvienojām dzīvniekus un lopbarību, izrādījās, ka siena un salmu mūsu brigādē ir mazāk. Tu taču pats to gluži labi zini, un nav mums ko piekasīties. Jā,, esam aizkavējušies, vairums vēršu mums panīkuši, taču lopbarību vajadzēja sadalīt pēc taisnības, bet ne tā, kā jūs ar Ostrovnovu sagudrojāt: ko no personiskām saimniecībām esat nodevuši, ar to arī barojiet vārgos lopiņus. Rau, tāpēc tagad tā iznācis, citi aršanu jau beiguši, gatavo vēršus pļaujai, bet mēs vēl ķēpājainies ar papuvēm.

—    Nu, tad nāksim jums talkā, Ļubiškins palīdzēs, — Davidovs ierosināja.

—    Mēs neatteiksimies, — sacīja Dubcovs, manīdams, ka pārējie klusībā viņu atbalsta. — Mēs neesam uzpūtīgi.

—    Viss skaidrs, — Davidovs domīgi sacīja. — Skaidrs, ka valde un arī mēs visi šeit esam kļūdījušies: ziemā lopbarību sadalījām, tā sakot, pēc teritoriālām pazīmēm — kļūda. Nepareizi sadalījām darba un vilcējspēku — otra kļūda. Bet kāds gan sātans pie tā vainīgs! Paši kļūdījāmies — paši arī izlabosim. Pēc izstrādes — es runāju par diennakts izstrādi — jums nav slikti skaitļi, bet kopumā iznāk nejēdzība. Padomāsim, cik arklu jums jāpiemet, lai izkultos no šā faktiskā strupceļa, aprēķināsim un pierakstīsim visu ar zīmuli, bet pļaujas darbos ņemsim vērā savas kļūdas un citādi sadalīsim spēkus. Cik tad ilgi drīkst kļūdīties?

Pāris stundu viņi sēdēja pie ugunskura, strīdējās, rēķināja, šķendējās. Sparīgāk par visiem uzstājās Atamanču- kovs. Viņš runāja dedzīgi, ieteica saprātīgus priekšlikumus, bet Davidovs, neviļus paskatījies uz viņu tajā brīdī, kad Beshļebnovs nikni ņēmās strostēt Dubcovu, pamanīja Atamančukova skatienā tādu stindzinošu naidu, ka izbrīnā sarauca uzacis. Atamančukovs ātri nodūra acis, pārlaida pirkstus ar kastaņkrāsas sariem apaugušajam gāmuram, un, kad pēc īsa brīža atkal palūkojās uz Davidovu un sastapās ar tā skatienu, — viņa acīs mirdzēja liekulīgs draudzīgums un ikviena krunciņa sejā pauda labsirdīgu bezrūpību. «Aktieris!» Davidovs nodomāja. «Bet kāpēc viņš tik nešpetni blenza manī? Droši vien pārskaities, ka pavasarī es viņu izmetu no kčlhoza?»

Davidovs nezināja un nevarēja zināt, ka toreiz, pavasarī, Polovcevs, padzirdējis, ka Atamančukovs izslēgts no kolhoza, naktī izsauca viņu pie sevis un, masīvos žokļus sakniebis, caur zobiem šņāca:

—    Ko tu dari, auna galva? Tu man esi vajadzīgs kā priekšzīmīgs kolhoznieks, nevis kā centīgs nelga, kas nieka pēc var iegāzties pats un nopratināšanā iegrūst Čekas ķetnās visus pārējos un visu pasākumu. Kolhoznieku sapulcē tu man, maitas gabals, meties uz ceļiem, bet panāc, lai sapulce neapstiprinātu brigādes lēmumu. Kamēr neesam sākuši, ne mazākā aizdomu ēna nedrīkst krist uz mūsu cilvēkiem.

Uz ceļiem mesties Alamančukovam nevajadzēja: paklausīdami Polovceva pavēlei, sapulcē par Atamančukovu vienprātīgi iestājās gan Jakovs Lukičs, gan visi viņa domu biedri, un sapulce neapstiprināja brigādes lēmumu. Atamančukovs tika cauri ar sabiedrisku nosodījumu. Kopš tā laika viņš pierimās, strādāja cītīgi un kūtrajiem rādīja pat paraugu, kā apzinīgi izturēties pret darbu. Taču naidu pret Davidovu un kolhozu iekārtu viņš nespēja noslēpt pietiekami dziļi un droši, pret paša gribu tas palaikam izlauzās uz āru nepiesardzīgi izmestā vārdā, skeptiskā smīnā, spīvās guntiņās, kas uzdzirkstīja un tūlīt izplēnēja viņa tumšajās, tēraudzilgajās acīs.

Tikai pusnaktī tika precīzi nosacīti nepieciešamās palīdzības apmēri un aršanas beigu termiņi. Turpat pie ugunskura Davidovs uzrakstīja Razmjotnovam zīmīti, bet Dubcovs pieteicās tūlīt, nevilcinoties un rītausmu negaidot, doties uz ciematu, lai ap pusdienas laiku atvestu no trešās brigādes vēršus ar arkliem un pats kopā ar Ļubiškinu atlasītu visčaklākos arājus. Pie nodzisušā ugunskura viņi vēlreiz klusēdami sapīpēja un devās pie miera.

Bet šajā pašā laikā pie būceņa risinājās cita saruna. Parastā skārda bļodā Varja saudzīgi mazgāja Davidova kreklu, blakus stāvēja virēja un zemā, gandrīz vai vīrieša balsī runāja:

— Ko tu raudi, mulķenīt?

—    Viņa krekls ož pēc sāls …

—   Nu, un kas pār to? Visiem, kas strādā, apakškrekli ož pēc sāls un sviedriem, bet ne pēc smaržām un smalkām ziepēm. Ko tu gaudo? Vai viņš tev pāri nodarījis?

—    Nē, ko tu, krustmāt, runā!

—    Kāpēc tad tu, muļķe, šķied asaras?

—    Es taču nemazgāju sveša cilvēka kreklu, bet savējā, tuvinieka … — galvu pār bļodu noliekusi un apslāpētus šņukstus valdīdama, atbildēja meitene.

Pēc ilga klusuma brīža virēja iesprieda rokas sānos un pikti iesaucās:

—    Nē, tagad rnan pietiek! Varjka, tūlīt pacel galvu!

Nabaga maziņais, septiņpadsmit gadus vecais vēršu dzinēj! Viņa pacēla galvu, un virēja lūkojās saraudātas, bet laimīgas neskūpstītās jaunības acis.

—    Man mīļa pat sāls viņa kreklā …

Smieklos brāzmaini līgojās Darjas Kuprijanovnas varenās krūtis:

—    Tagad arī es redzu, ka tu, Varjka, esi kļuvusi īsta

meiča.

—    Bet kāda tad es agrāk biju? Neīsta?

—    Agrāk! Agrāk tu biji vējgrābsle, bet tagad esi kļuvusi meiča. Kamēr puisis iemīlētas meičas dēļ nav piekāvis citu puisi, viņš ir bikšu stara, nevis puisis. Kamēr meiča tikai zobus ņirdz un acīm zibsnī, tā vēl nav meiča, bet vējš brunčos. Bet, rau, kad aiz mīlestības acis pievil- gušas, kad spilvens naktī neizžūst no asarām, tad viņa kļūst īsta meiča. Vai sajēdzi, muļķīt?

Davidovs gulēja būcenī, rokas aiz galvas atmetis, un viņam nenāca miegs. «Es nepazīstu kolhoza cilvēkus, nezinu, kas viņiem sirdī,» raižu pilns viņš domāja. «Vispirms budžu aprakstīšana, tad kolhoza organizēšana, pēc tam saimnieciskās padarīšanas, bet ielūkoties cilvēkos, tuvāk viņus iepazīt — tam laika nepietika. Pie velna, kas es par vadītāju, ja nepazīstu cilvēkus, neesmu paguvis viņus tuvāk papētīt? Bet jāiepazīst visi, vinu nemaz nav tik daudz. Un tas, izrādās, nav tik vienkārši… Palūk, no kādas puses sevi parādīja Aržanovs. Visi viņu uzskata par vientiesīti, bet viņš nemaz nav vientiesīgs, oi, nepavisam! Kāds velns viņu ātrumā atminēs, šo bārdaino mežaini: no bērnības ierāvies savā gliemežnīcā, vākus aizvēris, pamēģini iekļūt viņam dvēātelē — nelaidīs tevi, pat nedomā! Un Jakovs Lukičs — arī gatavais krampis. Jāpatur viņš acīs un jāizčamda, kā nākas, Skaidrs, ka agrāk viņš ir bijis budzis, bet tagad strādā godīgi, droši vien baidās par savu pagātni … No saimniecības pārziņa amata tomēr būs jātrenc prom, lai pastrādā ierindas darbā. Un arī Atamančukovs neizdibināms, glūn uz mani kā bende uz notiesāto. Kas viņam aiz ādas? Tipisks vidējais, nu, bijis baltajos, bet kurš tad no viņiem nav bijis baltajos? Tā nav atbilde. Pamatīgi viss jāapsver, pietiks vadīt uz labu laimi, nezinot, uz ko var pa īstam balstīties, kam pa īstam uzticēties. Eh, matrozi, matrozi! Ja puiši cehā uzzinātu, kā 1u vadi kolhozu, viņi tev sadotu, ka āda no kauliem atlec!»

Pie būceņa zem klajas debess bija sagūlušās sievietes — vēršu dzinējas. Grimdams snaudā, Davidovs dzirdēja smalko Varjas balsi un Kuprijanovnas baritonu.

—         Ko tu ņurcies ap mani kā tele pie govs? — smiedamās un aizdusā gaisu tvarstīdama, teica virēja. — Pietiek apkampties. Dzirdi, Varjka? Pavirzies nost, dieva dēļ, no tevis nāk svelme kā no krāsns speltes. Vai dzirdi, ko tev saka? Tīrais posts, ka apgūlos tev blakus… Tu tik karsta. Vai neesi sasirgusi?

Varjas klusie smiekli atgādināja ūbeles dūdošanu.

Miegaini smaidīdams, Davidovs iztēlojās, kā viņas abas gu] blakus, un iemigdams nodomāja: «Kāda jauka meitenīte, jau liela, līgavas kārtā, bet saprāta ziņā — tīrais bērns. Esi laimīga, mīļo Varjulīt-bēdulīt!»

Viņš pamodās, kad jau bija ataususi gaisma. Būcenī neviena nemanīja, vīriešu balsis nebija dzirdamas arī laukā, visi arāji jau stājušies vagā, tikai Davidovs viens valstījās uz platajām lāvām. Viņš ātri piecēlās, aptina autus, uzvilka zābakus — un tad pie pagalvja ieraudzīja izmazgāto, sīkā šuvītē prasmīgi sadiegto matroža kreklu un savu buru audekla blūzi. «Kā šeit nokļuvusi blūze? Atbraucu bez tās, faktiski atceros. Kā tā varēja šeit nokļūt? Kas par velna pesteļiem!» Davidovs brīnījās un, lai galīgi pārliecinātos, ka tas nav sapnis, ar roku pat pieskārās vēsajam buru audeklam.

Tikai pēc tam, kad, matroža kreklu uzvilcis, Davidovs izgāja no būceņa, viņš visu atskārta. Varja, tērpusies skaistā, zilā blūzītē un rūpīgi izgludinātos, melnos brunčos, pie mucas mazgāja kājas, žirgta kā šā rīta svaigums, un uzsmaidīja viņam košām lūpām, un, tāpat kā vakar, neapzinātā līksmē mirdzēja viņas pelēkās atstatu acis.

—    Nomocījies vakar, priekšsēdētāj? Aizgulējies? — viņa jautāja augstā, smieklos dzirkstošā balsī.

—    Kur tu naktī biji?

—    Aizskrēju uz ciemu.

—    Bet kad tu atgriezies?

—    Nupat kā atnācu;

—    Vai tu man atnesi kreklu?

Klusēdama Varja pamāja ar galvu, un viņas acīs pavīdēja bažas.

—    Varbūt es aplam darīju? Varbūt man nevajadzēja iet tavās mājās? Bet es domāju, ka svītrainais krekls nav stiprs …

—   Tu esi brašs skuķis, Varjulīt! Paldies tev par visu reizē! Tikai kas tev par godībām, ka esi tā saposusies? Ak tu debestiņ! Pat gredzens viņai pirkstā!

Kaunīgi grozīdama pirkstā uzvilkto vienkāršo sudraba gredzentiņu, viņa nočukstēja:

—    Man viss bija tik netīrs, taisni kā sušķei. Tā, redzi, aizskrēju apciemot māti un pārmainīju drēbes… — Un pēkšņi, pārvarējusi apmulsumu, draiskulīgi nodzalkstīja ar acīm: — Gribēju vēl kurpes uzvilkt, lai" tu kauču rei- zīti pa visu dienu paskatītos uz mani, bet ar vēršiem pa tīrumu kurpēs ilgi nestaigāsi.

Davidovs iesmējās:

—    Tagad es no tevis acis vairs nenovērsīšu, manu raito cielaviņ! Nu, tec, aizjūdz vēršus, es tikai nomazgāšos un nākšu.

Šajā dienā Davidovam gandrīz nema;; neiznāca strādāt. Viņš nebija vēl paguvis nomazgāties, kad ieradās Kon- drats Maidaņņikovs.

—    Tu taču atprasījies uz divām dienām, kāpēc atgriezies tik ātri? — Davidovs smaidīdams jautāja.

Kondrats atmeta ar roku.

—    Mājās garlaicīgi. Sieva piecēlusies. Drudzis viņu kratījis. Nu, ko es lai tur daru? Apgriezos un spēros šurp. Bet kur tad Varjka?

—    Aizgāja iejūgt vēršus.

—    Nu, tad es iešu art, bet tu gaidi ciemiņus. Pats Ļu- biškins nāk ar astoņiem arkliem, es viņus noķēru pusceļā. Agafons uz baltas ķēves kā Kutuzovs jāj visiem pa priekšu. Jā, un vēl ir jaunumi: vakar vakarā, jau tumsā, uz Naguļnovu šauts.

—    Kā — šauts?!

—    Šauts, kā parasts, no šautenes. Kāds bendesmaiss kūris virsū. Viņš sēdējis pie atvērta loga, uguns degusi, nu, un šauts. Lode nogājusi gar deniņiem, ādu apsvilinājusi, un tas ir viss. Bet galvu viņš drusciņ rausta — vai nu aiz kontūzijas, vai arī aiz niknuma, bet citādi — sveiks un vesels. Atbraukuši no rajona milicijas, staigā, ošņā, bet ko tur izokšķerēsi…

—    Rīt vajadzēs no jums atvadīties, iešu uz ciematu., — Davidovs nosprieda. — Naidnieks paceļ galvu, vai ne, Kondrat?

—    Kas par to, tas ir labi, lai ceļ. Paceltu galvu būs vieglāk nocirst, — Maidaņņikovs mierīgi noteica un sāka pāraut kājas.

8. nodaļa

Zvaigžņotajās debesīs pēc pusnakts cieši plecu pie pleca sablīvējās biezi, melni mākoņi, sāka smidzināt ludenīgi apnicīgs, sīks lietutiņš, un drīz stepē kļuva pavisam tumšs, vēss un kluss kā dziļā, drēgnā pagrabā.

Stundu pirms rītausmas sacēlās vējš, mākoņi drūzmēdamies sāka virzīties ātrāk, stateniski krītošais lietus sacirtās ieslīpi, no mākoņu apakšas līdz pašai zemei noslie- cās uz austrumiem, bet pēc tam, tikpat negaidot, kā bija sācies, mitējās.

Pirms saules lēkta pie brigādes būceņa parādījās jātnieks. Viņš nesteidzīgi nokāpa no zirga, piesēja pavadu pie tuvumā augošās vilkābeles, tāpat nesteidzīgā gaitā, kājas izlocīdams, piegāja pie virējas, kas rosījās ap zemē izrakto pavardu, un paklusā balsī sveicināja. Kuprijanovna neatņēma sveicienu. Viņa bija nometusies uz ceļiem un, ar elkoņiem un varenajām krūtīm pret zemi atbalstījusies, galvu sāņus nošķiebusi, no visa spēka pūta uz ap- gruzdējušām skaidām, veltīgi pūlēdamās iekurt uguni. Lietū un biezajā rasā izmirkušās skaidas neaizdegās, piepūlē sasarkušajās sievietes sejās sitās dūmu mutuļi un pelēkām plēnēm lidoja pelni.

—    Tfu, lai trīskārt nolādēta tāda vārīšana! — no dūmiem un klepus rīstīdamās, sirdīgi iesaucās saniknotā virēja. Viņa atmetās atpakaļ, pacēla galvu un rokas, lai sakārtotu no lakata izspraukušos matus, un tikai tagad pamanīja pienācēju.

—    Skaidas naktī vajag salikt būcenī, saimniecīt! Tev nāsīs nepietiks dvašas, lai iedegtu slapju malku. Ļauj es tev palīdzēšu, — viņš sacīja, sievieti viegli sāņus pabīdīdams.

—    Tādu godrinieku ne mazums pa stepi blandās, pamēģini vien pats iekurināt, bet es paskatīšos, cik daudz dvašas tavās nāsīs, — Kuprijanovna pikti noburšķēja, taču labprāt pavirzījās sāņus un sāka vērīgi aplūkot nepazīstamo cilvēku.

Pienācējs bija neliela auguma un neizskatīgu ārieni. Viņam labi piestāvēja stipri novalkātā, ar kareivja siksnu cieši sajoztā bobrika jaka; rūpīgi sadiegtās un nolāpītās aizsargkrāsas bikses un vecie, līdz stulmu augšai ar pelēku dubļu kārtu nošķiestie zābaki savam īpašniekam, acīm redzot, arī kalpoja ilgāk par nolikto laiku; bet pavisam negaidītu kontrastu viņa pieticīgajā tērpā viesa švītīgā, no pirmšķirīgas, sudrabainas karakulādas šūdinātā kubaniešu cepure, kas drūmi bija uzbīdīta līdz pat uzacīm. Taču svešinieka melnīgsnējā seja bija labsirdīga, vientiesīgi uzrautais deguns smaidā jocīgi krunkojās, bet brūnās acis nolūkojās dieva pasaulē ar iecietīgu un gudru vīpsnu.

Viņš notupās, izvilka no svārku iekškabatas šķiltaviņas un lielu, plakanu pudeli ar pieslīpētu aizbāzni. Sīkie, ar benzīnu devīgi apšļāktie iekuri pēc mirkļa dega līksmi un spoži.

—    Re, šitā jārīkojas, saimniecīt! — svešinieks sacīja un jokodamies uzsita virējai pa tumīgo plecu. — Bet flakoniņu, lai jau notiek, dāvinu tev mūžīgai piemiņai. Ja iekuriem gadās samirkt — uzlej no tā uz skaidām, un viss būs kārtībā. Saņem dāvanu, bet, tikko strebjamais būs izvārīts, pielūko, pacienā arī mani! Pilnu bļodu un labi biezu!

Paslēpdama pudelīti azotē, Kuprijanovna pateicās pārlieku saldā laipnībā:

—    Tencinu tevi, labo cilvēk, par dāvaniņu! Pacentīšos izpatikt ar sāres strēbekli. Bet kāpēc tu vadā sev līdzi šo pudelīti? Vai neesi no veterināriem? Varbūt no govju dziedniekiem?

—    Nē, es neesmu govju dakteris, — svešinieks izvairīgi atbildēja. — Bet kur tad arāji? Vai tiešām vēl guļ?

—    Daži aizgājuši pie dīķa pēc vēršiem, citi jau raujas viņgala tīrumā.

—    Vai Davidovs ir šeit?

—    Būcenī. Nomiedzī, nabadziņš. Vakar augu dienu nomocījās, viņš taču mums darbā nadzīgs, turklāt vēlu aizgāja gulēt.

—    Ko tad viņš tik vēlu darīja?

—    Piķis viņu zina, no aršanas pārradās vēlu, tad nez kas viņu trenca apskatīt vēl viensētnieku laikos iesētos ziemājus. Aizvilkās uz gravas augšgalu.

—    Kas tad tumsā apskata labību? — Svešinieks pasmaidīja, degunu raukdams un vērīgi ielūkodamies virējās sārtajā, spīdīgajā sejā.

—    Turp jau aizkūlās, tā sacīt, vēl gaismiņā, bet atgriezās pavēlu. Piķis zina, ko viņš tur aizkavējās, varbūt lakstīgalas klausījās. Bet, ko lakstīgalas šeit pie mums Dzeloņplūmju Gravā dara, tas prātam nav aptverams!

Tā pogo un visādās balsis izloka, ka ne acu aizvērt nedomā! Taisni dvēseli velk laukā, sasodītie putneļi! Reizēm gulu un pārplūstu rūgtu rūgtām asarām …

—    Kāpēc tad tā?

—    Kā — «kāpēc»? Cilvēks atceras jaunību, visvisādas būšanas, kas jaunās dienās atgadījušās… Sievišķim, mīlīt, nevajag daudz, lai asariņu izspiestu.

—    Vai Davidovs vienatnē gāja labību apskatīt?

—    Pagaidām viņš pie mums staigā bez pavadoņiem, paldies dievam, — nav akls. Bet kas tu tāds esi? Kādās darīšanās ieradies? — Kuprijanovna pēkšņi saausījās un stingri saknieba lūpas.

—    Man ar biedru Davidovu kaut kas kārtojams, — svešinieks atkal izvairīgi atbildēja. — Man nav nekādas steigas, pagaidīšu, līdz viņš pamodīsies, lai darbarūķis izguļas pēc sirds patikas. Kamēr malka iedegsies, mēs ar tevi drusku pasēdēsam un par šo un to parunāsimies.

—    Bet kad es tādai varzai notīrīšu kartupeļus, ja man ar tevi jātērgā? — Kuprijanovna apvaicājās.

Taču manīgais svešinieks arī tagad neapjuka: izvilcis no kabatas savāžamo nazi, viņš uz īkšķa naga izmēģināja tā asmeni.

—    Stiep šurp kartupeļus, es palīdzēšu tīrīt. Tādai pievilcīgai virējai esmu ar mieru visu mūžu būt izpalīgos, ja tikai viņa man pa naktīm uzsmaidītu … Kauču tā kā pašreiz.

Patikā vēl vairāk pietvīkdama, Kuprijanovna liekuļotā izmisumā pašūpoja galvu:

—    Sīciņš tu esi, manu nabadziņ! Augumiņš vājš salīdzinājumā ar mani… Kādreiz naksniņā es tev varbūt arī uzsmaidītu, bet tu taču to neredzēsi un nesamanīsi…

Svešinieks ērti iekārtojās uz ozola bluķa un samiedza acis, raudzīdamies smejošā virējā.

—    Es pa naktīm redzu kā ūpis.

—    Ne jau tāpēc nesamanīsi, ka nebūtu redzīgs, bet tādēļ, ka tavas spulgās actiņas asarām aizplūdīs …

—    Paskat, cik āķīga! — svešinieks klusām iesmējās. — Bet piesargies, treknulīt, ka tu pati neapraudies pirmā! Es tikai dienas laikā esmu labsirdīgs, bet naktīs tādas resnules nežēloju. Kaut vai raudi un lūdzies!

Kuprijanovna iespurcās, taču uz drosmīgo runātāju paskatījās ar apvaldītu atzinību.

—          Pielūko, dārgumiņ, kas augsti ceļas, tas dziļi dubļos veļas.

—          To tikai uz rīta pusi redzēsim: kam vajadzēs gaust, bet kam snaust un miegā staipīties. Dod, žagata, šurp kartupeļus, pieliks slinkumu lāpīt!

Līgodamās Kuprijanovna aizgāja aiz būceņa un no turienes atnesa pilnu spaini kartupeļu un, vēl aizvien smiedamās, nosēdās uz zema ķeblīša iepretim svešiniekam. Redzēdama, ka zem viņa melnīgsnējiem un veiklajiem pirkstiem spirālēs aizlokās plāna kartupeļu miza, viņa apmierināti sacīja:

—          Tev ne tikai asa mēle, bet arī darbs sokas. Man atradies labs talcinieks.

Svešinieks ņipri rīkojās ar nazi, klusēja — un tikai pēc brīža apvaicājās:

—   Nu, kā Davidovs? Iepaticies kazakiem, vai ne?

—           Iepaticies, nav vārdam vietas. Viņš ir dūšīgs puisis un vienkāršs tāpat kā tu. Bet tādi, kas fasonu dreijā, mūsu ļaudīm nav pa prātam.

—    Vienkāršs, tu saki?

—    Gaužām vienkāršs!

—           Tātad prātiņā vientiesīgs? — Svešā acis zem kuba- niešu cepures viltīgi nodzalkstīja.

—           Vai tu sevi uzskati par vientiesi? — Kuprijanovna kodīgi atcirta.

—    To es nesacītu vis …

—          Kādēļ tad Davidovu nozākā? Jūs ar viņu esat gaužām līdzīgi…

Un svešinieks atkal neko neatbildēja, tikai savā nodabā pasmaidīja un paretam uzmeta skatienu mutīgajai virējai.

Austrumos platāka iezīmējās mākoņu aizsegtā saules lēkta tumšsarkanā josla. Nakts dusā atžirgušais vējš pacēlās spārnos un no Dzeloņplūmju Gravas atnesa lakstīgalu kora skanīgās šaltis. Tad atbraucējs noslaucīja kabatas naža asmeni pie bikšu staras un palūdza:

—    Ej modini augšā Davidovu! Ziemu varēs gulšņāt.

Davidovs iznāca no būceņa basām kājām. Viņš bija nomiegojies un drūms. Svešiniekam īsu mirkli uzmetis, aizsmakušā balsī ierunājās:

—    Ar sūtījumu no rajona komitejas? Dod šurp!

—           Bez sūtījuma, bet no rajona komitejas. Apaun kājas, biedri Davidov, mums jāparunājas.

Platās, tetovētās krūtis kasīdams, Davidovs iecietīgi nolūkojās uz nepazīstamo cilvēku.

—    Nojauš mana sirds, ka tava žēlastība ir rajona komitejas pilnvarotais … Es, biedri, tūdaļ!

Viņš ātri apģērbās, uzvilka basajās kājās zābakus, steigšus noskaloja seju ūdenī, kas kodīgi smaržoja pēc ozolkoka muciņas, un mazliet ceremoniāli paklanījās:

—    Dārdu Gravas kolhoza priekšsēdētājs Semjons Davidovs.

Svešinieks piegāja Davidovam klāt un apskāva viņa platos plecus.

—    Paskat, cik oficiāli stādies priekšā! Bet es esmu rajona komitejas sekretārs Ivans Ņesterenko. Tā, iepazinušies esam, tagad iesim, pastaigāsimies un no sirds ap- lunāsimies, biedri kolhoza priekšsēdētāj. Nu kā, vai daudz vēl atlicis ko art?

—    Krietns gabals …

—    Tātad saimnieks kaut kur pārrēķinājies?

Ņesterenko paņēma Davidovu zem rokas, lēnitiņām

vilkdams uz arumu pusi. Iesāņus uz viņu blenzdams, Davidovs atturīgi sacīja:

—    Kļūdījos. — Un pēkšņi, pats to negaidīdams, iekaisa: — Saproti taču, dārgais sekretār, man lauksaimniecībā tik vien sajēgas, cik vistas kājai gaļas. Es netais- nojos, taču kļūdījies esmu ne tikai es… Viss jādara pa jaunam…

—    Es redzu un saprotu, runā mierīgāk.

—    Ne tikai es esmu kļūdījies, bet visi, uz kuriem balstos, nošāvuši greizi kopā ar mani. Spēkus sadalīju aplam. Saproti?

—    Saprotu. Un nekā pārmērīgi briesmīga šeit neredzu. Nav nemaz tik traki, darbu gaitā visu vēl izlabosiet. Pastiprinājumam cilvēkus un vilkmi jau saņēmāt? Labi. Bet, kas attiecas uz spēku izvietojumu, šo spēku vienmērīgu sadali pa brigādēm, — padomā par priekšdienām, kaut vai par siena laiku, bet jo sevišķi par labības novākšanu. Visu vajag savlaicīgi, kā nākas, apsvērt.

—    Skaidrs, fakts!

—    Nu, bet tagad iesim, parādi, kur esi aris, kur tava vaga. Gribu redzēt, kā Ļeņingradas strādnieku šķira saimnieko Donas zemē … Varbūt vajadzēs rakstīt Puti- lova rūpnīcas partijas komitejas sekretāram, sūdzēties par tavu nevīžību, ko?

—   To tu izlem pats.

Ar savu mazo, bet spēcīgo roku Ņesterenko vēl ciešāk saspieda Davidova elkoni. Iesāņus noskatīdamies sekretāra vienkāršajā, atklātajā sejā, Davidovs pēkšņi jutās tik viegli un brīvi, ka uz viņa stingrajām lūpām neviļus pavīdēja smaids. Jau sen neviens no partijas priekšniecības nebija ar viņu runājis tik draudzīgi vienkārši un cilvēciski laipni …

—    Kvalitāti gribi pārbaudīt, biedri Ņesterenko? Un nopietni?

—    Ko tu, ko tu! Tāpat vien paskatīšos, apmierināšu savu ziņkāri, lai redzētu, ko spēj strādnieku šķira, kad tā nav pie darbgalda vai skrūvsola, bet uz zemes. Ja gribi zināt — pats esmu vecs Stavropoles zemesrūķis, un man interesanti paskatīties, ko kazaki tev iemācījuši. Bet varbūt kāda kazaciete tevi skolojusi aršanā un uz misēkļiem pavedinājusi? Pielūko, nepadodies ciemata kazaceņu kaitīgajai ietekmei! Starp viņām ir tādas draišķes, ka arī tev, vecam jūrniekam, nez ko samācīs… Novedīs 110 taisna ceļa! Vai arī kāda jau novedusi?

Ņesterenko runāja tik jautri un nepiespiesti, vārdus it kā nemeklēdams, taču Davidovs tūlīt samanīja noteiktu, jociņiem aizsegtu mājienu — un iekšēji saspringa. «Vai viņam kas zināms par Lušku vai arī izmet makšķeri uz labu laimi?» viņš nodomāja mazliet satraukts. Tomēr saglabāja sarunas jokojošo toni.

—    Tikai sieviete, no ceļa noklīdusi vai apmaldījusies, klaigā: «A-ū-ū!» Bet vīrietis, īsts vīrietis, meklē ceļu klusēdams, fakts!

—    Un tu, acīm redzot, esi īsts vīrietis?

—    Bet kā tu domā, biedri sekretār?

—    Es domāju tā: īsti vīrieši man vairāk pa prātam nekā klaigātāji, un, ja tu, Davidov, neviļus noklīdīsi no ceļa, tad, brēku neceldams, pačuksti man pie auss. Kaut kā es tev palīdzēšu izkulties uz cieta ceļa. Norunāts?

—    Pateicos par labu vārdu, — Davidovs jau nopietni sacīja, bet klusībā nodomāja: «Paskat, kāds sātans! Visu saodis .. .» Lai nepasvītrotu savu pēdējo vārdu nopietnību, viņš piebilda: — Mums ir neparasti labs sekretārs, taisni apbrīnojami labs.

Ņesterenko apstājās, pavērsās pret Davidovu un, atbīdījis pakausī savu lepno kubaniešu cepuri un degunu smaidā saraukdams, sacīja:

—    Tāpēc esmu labs, ka jaunās dienās pats ne vienmēr gāju pa taisnu ce|u. Reizēm gadījās tā — ej, ej, kā parādē kāju piesizdams, bet tad sajūk solis, noklunkuro velns zina kur, vārdu sakot — kaut kur sāņus, blandies pa brikšņiem, kamēr labi cilvēki jauno stulbeni izved atkal uz ceļa. Vai tu, matrozīt, sajēdz, no kurienes manī radusies labsirdība? Bet pret visiem bez izšķirības es neesmu labs.

—   Mēdz sacīt, ka zirgam četras kājas, bet arī tas paklūp, — Davidovs uzmanīgi piebilda.

Saltu skatienu Ņesterenko pavērās viņā:

—    Ja labs zirgs paklūp vienu reizi, otru, viņam var piedot, bet ir tādi zirgi, kas klūp uz katra soļa. Lai kā tu dīdītu, lai kā ar viņu pūlētos, aizvien cenšas ar purnu saskaitīt visus ciņus. Kāda velna pēc tādu sprāgoņu stallī turēt? Ādu viņam pār acīm!

Slepus smīnēdams, Davidovs klusēja. Līdzība bija tik nepārprotama, ka paskaidrojumus prasīt nevajadzēja…

Lēnām viņi gāja uz arumu pusi, un tikpat lēnām, aiz milzīga mēļa mākoņa slēpdamās, viņiem aiz muguras pacēlās saule.

—    Re, mana vaga, — Davidovs norādīja, mākslotā nevērībā pamādams uz līdzenu tālē aizstiepušos arumu.

Nemanāmā galvas kustībā kubaniešu cepuri līdz uzacīm nopurinājis, Ņesterenko, viegli gāzelēdamies, soļoja iešķērsām pāri valgajam arumam. Davidovs sekoja gabaliņu aiz viņa un redzēja, ka sekretārs, izlikdamies no zābaku stulma izņemam tur iekļuvušu nezāļu pogaļu, vairāk reižu izmērīja vagas dziļumu. Davidovs nenocietās:

—    Mērī taču neslēpdamies! Ko tu ar mani spēlē diplomātu?

—    Varēji izlikties neredzam, — tālāk soļodams, noburkšķēja Ņesterenko.

Aruma otra pusē viņš apstājās un apvainojošā nevērībā ierunājās:

—    Visumā — var iztikt, bet arums nelīdzens, kā puspuiša darbs, vietumis dziļāks, tad mazlietiņ seklāks, bet citur atkal pavisam dziļš. Visdrīzāk tas no neprašanas, bet varbūt arī tāpēc, ka nelāgā omā ķēries pie arkla balstiem. Iegaumē, Davidov, ka nikns drīkst būt tikai karā, tur dusmas palīdz kauties, bet tīrumā cilvēkam jābūt lādzīgam, jo zemei patīk, ja pret to izturas nosvērti un mīlīgi. Tā man savā laikā mācīja nelaiķa tēvs… Nu, kāpēc kļuvi tik domīgs, sauszemes jūrniek? — Ņesterenko iesaucās pēkšņā nebēdnībā un ar plecu spēcīgi pagrūda Davidovu.

Davidovs sagrīļojās un sākumā nesaprata, ka viņu izaicina cīkstēties. Bet, kad Ņesterenko smiedamies vēlreiz viņu spēcīgi pagrūda, Davidovs plaši iepleta kājas un viegli saliecās uz priekšu.

Viņi sakampās, meklēdami viens otram jostu.

—    Uz biksēm vai citādi? — elpu aizturēdams, vaicāja Ņesterenko.

—    Kā vēlaties, tikai neāksties, neliec kāju priekšā.

—    Un nemet pāri galvai, — pūlēdamies izkustināt pretinieku un jau viegli sēkdams, izdvesa Ņesterenko.

Davidovs aptvēra spriego, muskuļaino ķermeni un tūlīt pēc izmaņas saprata, ka viņam darīšana ar īstu, pieredzējušu cīkstoni. Davidovs varbūt bija spēcīgāks, bet Ņesterenko ņiprāks un veiklāks. Pāris reižu, kad viņu sejas gandrīz saskārās, Davidovs redzēja melnīgsnējā sārtumā pietvīkušu vaigu, nebēdnīgi iedzirkstošos aci, dzirdēja apslāpētu čukstu: «Saturies, saturies, strādnieku šķira! Ko tu mīņājies uz vietas?»

Minūtes astoņas viņi šļūkāja pa arumu, tad, galīgi nomocījies, Davidovs aizsmacis izelsa:

—    Ejam zālītē, šeit mēs dvēseles dievam atdosim …

—    Kur sākām, tur arī beigsim, — smagi šņākuļodams, nosēca Ņesterenko.

Pēdējos spēkus sasprindzinādams, Davidovs kaut kā atvirzīja pretinieku uz cietas zemes, un tur sacīkste beidzās: vēlās viņi reizē, bet jau kritienā Davidovs paguva apmest Ņesterenko un atradās virspusē. Kājas izpletis, ar visu ķermeņa svaru pretinieku pie zemes spiezdams, aizelsies viņš tikko varēja izdvest:

—    Nu, kā, sekretār?

—    Nav vārdam vietas, atzīstu … Tev, strādnieku šķira, spēka daudz . .. Mani pieveikt nav tik vienkārši, no puikas dienām ar to noņēmos …

Davidovs piecēlās, augstsirdīgi pastiepa uzvarētajam pretiniekam roku, taču tas uzlēca kā iztaisnojusies atspere un pagrieza muguru:

—    Nopurini zemi!

Kādā vīrišķīgā siltumā un saudzībā Davidovs ar savām platajām delnām uzmanīgi notīrīja Ņesterenko mugurai pielipušās zemes piciņas un pērnās zāles stiebriņus! Pēc tam viņi atkal saskatījās un abi iesmējās.

—   Tu kaut vai aiz cieņas pret mani kā partijas amatpersonu būtu padevies! Vai tas tik grūti? Eh tu, Ļeņin- gradas lāci! Nav tevī nekādas izdabības, nekādas bijāšanas pret augstākiem činiem … Toties — smaids varens! Ņirdz, muti līdz ausīm iepletis,' un purns pašapmierināts, kā tikko laulības ostā iebraukušam brūtgānam.

Davidovs patiešām plati smaidīja:

—   Nākamo reizi ņemšu vērā, fakts! Bet tu pretojies vājāk, stigi taču līdz ceļgaliem zemē, negribēji padoties. Eh, Ņesterenko, Ņesterenko! Nelaimīgais Stavropoles mazsaimnieks un sīkīpašnieks, kā sacītu mūsu Makars Naguļnovs. Tev kā sekretāram jāsajēdz, ka strādnieku šķirai visur jāpatur virsroka, tā vēsture mācījusi, fakts!

Ņesterenko zobgalīgi iesvilpās, sapurināja galvu. Ku- haniešu cepure atslīdēja pakausī un tur, kā par brīnumu, noturējās. Iesmiedamies viņš sacīja:

—    Nākamo reizi noteikti nostiepšu tevi zemē. Redzēsim, kādu marksistisku nopamatojumu tad tu sameklēsi. Tikai viena nelaime: virēja taču redzēja mūs draiskoja- mies gluži kā puikas. Ko viņa par mums domās? Sacīs — tēvoči, rasi, prātu izkūkojuši…

Davidovs bezrūpīgi atmeta ar roku:

—   Sacīsim, ka tas aiz jaunības vieglprātības, vina sapratīs un piedos… Nu ko, parunāsimies, biedri Ņesterenko, laiks taču iet, fakts!

—    Pameklē sausāku vietu, kur apsēsties.

Viņi apsēdās uz neliela, murkšķu uzmesta mālu paugu- riņa, un Ņesterenko gausi ierunājās:

—   Pirms ierašanās šeit es iegriezos ciematā. Iepazinos ar Razmjotnovu un citiem aktīvistiem, kas tur bija atrodami, bet Naguļnovu es jau pazinu, biju sastapies ar viņu agrāk — pie mums rajona komitejā. Viņam un Razmjotnovam es teicu, atkārtoju arī tev: jūs slikti strādājat, lai iesaistītu partijā labus kolhozniekus, mūsu lietai uzticamus cilvēkus. Ļoti slikti! Bet kolhozā taču ir labi ļaudis, vai ne?

—    Fakts!

—    Un kur tad ir tā vaina?

—    Arī labie nogaida …

—    Ko nogaida?

—    Kas iznāks ar kolhozu … Bet pagaidām — vairāk rušinās pa saviem dārziņiem.

—    Viņus vajag izkustināt, palīdzēt pārvarēt domas kūtrumu.

—     Kustināt jau palēnām kustinām, tikai jēgas pamaz. Domāju, ka uz rudens pusi mūsu šūniņa pieaugs, fakts!

—    Bet līdz rudenim sēdēsiet, rokas klēpī salikuši?

—    Nē, kāpēc, darbosimies, bet ar varu nespiedīsim.

—    Es nerunāju par uzmākšanos. Nevajag tikai palaist garām nevienu iespēju, pamazām jāpievāc labākie darbarūķi, saprotamā valodā jāizskaidro tiem partijas politika.

—    Tā jau mēs arī darām, biedri Ņesterenko, — Davidovs apgalvoja.

—     Darāt, bet šūniņa neaug. Tas drīzāk atgādina bezdarbību nekā darbošanos… Nu, ko, pagaidīsim — redzēsim, kā jums tālāk veiksies. Bet tagad parunāsimies par ko citu. Gribu tev aizrādīt uz cita veida nebūšanām. Es ierados šeit, lai iepazītos ar tevi, kā mēdz sacīt, saostītos, un vaļsirdīgi aprunātos. Tu esi izglītots puisis uti nopietni uz savu jaunību neatsauksies, tava jaunība aiz- soļojusi — un tā aizsoļojusi, ka to vairs nepanāksi un atpakaļ nepagriezīsi. Negaidi no manis atlaides, dibinoties uz savu proletārisko izcelšanos, pieredzes trūkumu un tamlīdzīgi, bet negaidi arī sevišķu, neiedragājamu bardzību, ar kādu patīk lepoties dažiem vadošiem partijas darbiniekiem. — Mazliet sasparojies, Ņesterenko turpināja: — Mums partijas ikdienā iesakņojušās, manuprāt, aplamas izdarības un tām atbilstoši izteicieni: «noņemt skaidiņu», «notīrīt ar smilliņām», «noberzt ar smirģeli» un tā tālāk. It kā runa nebūtu par cilvēku, bet par sarūsējušu dzelzs gabalu. Patiešām, ko tad tas nozīmē. Un ievēro, ka šos izteicienus visvairāk lieto tie, kas savā dzīvē nav noņēmuši nevienas skaidiņas jie metālam, ne kokam un droši vien nekad nav rokās turējuši smirģeļa galodu. Bet cilvēks taču ir smalks rīks, un ar viņu jāap- ietas, eh, cik akurāti!

Pastāstīšu tev kādu notikumu. Astoņpadsmitajā gadā mūsu nodaļā bija tāda kārtība un disciplīna, ka ļaunāku pat iedomāties nevar. Ne Sarkanās gvardes nodaļa, bet mahnoviešu bandas salašņas, goda vārds! Un, palūk, deviņpadsmitajā gadā, pašā sākumā, mums atsūtīja komisāru — komunistu no Doņecas ogļračiem. Bija jau krietni gados, tāds sakumpis tēvocis: ūsas melnas, noļukušas kā

Tarasam Ševčenko, Ar viņa ierašanos pie mums viss pārgrozījās. Nodaļu ap to laiku pārformēja par Sarkanās Armijas pulku. Cilvēki pulkā bija tie paši, tomēr kļuva citādi, it kā būtu no jauna piedzimuši. Neviena disciplinārā soda, nemaz nerunājot par Revolucionārā tribunāla tiesu, un tas viss meneša laikā pēc tam, kad pulkā bija parādījies komisārs — ogļracis! Kā viņš to paveica? Ar dvēseli, re, kā paveica, viltīgais sātans! Parunāsies ar katru sarkanarmieti, katram atradīs laipnu vārdu. Ja kāds pirms kaujas nobijies — viņš zem četrām acīm uzpurinās, pārgalvnieku apvaldīs — turklāt tādā veidā, ka cilvēks zemes gaisā nespārdīs, ļaunā neņems. Iečukstēs tikai ausī: «Neskrien ar pieri sienā, muļķi! Dabūsi galu, bet ko mēs tad iesāksim? Bez tevis ne tikai vads, bet visa rota iekulsies kā circeņi sprikstis.» Nu, varonim, protams, patīk, ka komisārs par viņu tik augstās domās, viņš vairs nestrebj karstu putru, bet sāk karot prātīgi. .. Mūsu komisāram bija tikai viena kaite: ieņemam kādu lielāku sādžu vai kazaku ciemu, bet viņš sāk ošņāt, ko rāsīs ieraut…

Davidovs pārsteigumā tik spēji pavērsās uz Ņesterenko pusi, ka tikko sāniski nenovēlās no vēju strupi appūstā murkšķu paugura. Slīdēdams un ar labas rokas plaši izplestajiem pirkstiem valgajos mālos balstīdamies, viņš iekliedzās:

—    Kā — nāsīs ieraut? Ko tu muldi?!

Ņesterenko klusām iesmējās:

—    Es aplam sarunāju! Ne jau savās nāsīs ieraut, bet sāk rakņāties pa bagāto tirgoņu un muižnieku bibliotēkām, vārdu sakot, ierodas pie visiem, kas tajos laikos spēja iegādāties grāmatas. Izvēlas sev vajadzīgās un bez vārda runas konfiscē. Tu neticēsi —.četras bričkas ar grāmatām vadāja sev līdzi, veselu bibliotēku uz riteņiem, un rūpējās par grāmatām tāpat kā par munīciju: katra brička pārklāta ar brezentu, bet grāmatas akurāti izrin- dotas, mugura pie muguras un apakšā pat salmi izklāti. Bet piestājas brīžos, atpūtā, kauju pārtraukumos, katrā brīvākā mirklī pēc ieroču tīrīšanas un ēdienu reizēm uzmācas cīnītājiem ar grāmatām, pavēl lasīt, bet pēc tam pārbauda, esi izlasījis vai ne . . .

Es toreiz jaunībā vairāk ar skuķiem noņēmos un, jāatzīstas, no lasīšanas vairījos… Biju tikpat kā bez kādas izglītības, dumjš kā zābaks. Un tā viņš mani kādreiz notvēra, ka neesmu izlasījis kādu no iedotajām grāmatām. Vēl šodien atceros gan autoru, gan grāmatas virsrakstu … Pēc pāris dienām šis sāka mani tincināt par grāmatas saturu, bet es — ne bū, ne bē. Viņš saka, — bet tādos gadījumos viņš allaž runāja bez lieciniekiem, lai svešu klātbūtnē neapkaunotu cilvēku, — un tā nu viņš man saka: «Kā tad tā, vai tu tiešām gribi mūžu nodzīvot kā dieva dots muļķadesa? Es redzēju, kā tu vakar vakarā luncinājies ap kādu skuķēnu. Iekal sev paurī: paglītotai meičai tu tāds neaptēsts muļķis esi tikpat vajadzīgs kā sunim krūšu kabata, viņai pēc piecām minūtēm ar tevi kļūs garlaicīgi; un arī muļķei no tevis nav nekādas jēgas: saprāta tu viņai neiedosi, jo tev pašam tā nav ne kripatiņas, vēl neesi to iemantojis. Bet izglītotie ar visām vīrišķīgajām padarīšanām apgādāti tādā pašā mērā kā neizglītotie, tāpēc viņiem allažiņ ir priekšroka. Vai tu apjēdz to, zaļknābi?»

Nu, ko es viņam varēju atbildēt? …

Pāris nedēļu viņš mani urdīja un visādi izsmēja, gandrīz vai līdz asarām noveda, taču pie lasīšanas pieradināja, bet pēc tam es jau pats pieķēros grāmatām un tik lielā mērā, ka rautin neatrausi. Līdz šai baltai dienai turu viņu mīļā piemiņā un, atklāti sakot, vēl nezinu, kam esmu vairāk pateicības parādā par savām zināšanām un audzināšanu: nelaiķa tēvam vai viņam, manam komisāram.

Ņesterenko uz brīdi apklusa un iegrima domās. Sekretāram, acīm redzot, bija kļuvis sērīgi. Bet pēc mirkļa, tikko apvaldīdams valšķīgu smaidiņu, viņš atkal kā bēr- tin nobēra jautājumus:

— Bet vai tu vaļas brīdī ko palasi? Droši vien tikai avīzes pārlūko? Un brīva laika ari pamaz, vai ne? Starp citu, vai jūsu lasītavā ir interesantas grāmatas?… Tu nezini?! Nu, brālīt, kauns un negods! Vai tu lasītavā kauču reizīti esi bijis?… Pavisam reizes divas iegriezies? Nu, brālīt, tas tikpat kā ar cimdiem blusas ķert! Es par tevi biju labākās domās, Ļeņingradas strādnieku šķiras pārstāvi! Zini ko, es varu aizrakstīt tavai rūpnīcai. Nebaidies, es- pats savā vārdā rakstīšu tā:' «Jūsu rūpnīcas bijušais strādnieks, divdesmitpiectūkstošnieks Davidovs, tagadējais Dārdu Gravas kolhoza priekšsēdētājs, un viņa vadītie kolhoznieki dzīvo lielā grāmatu badā. Viņiem ļoti nepieciešama populāra politiska un ekonomiska literatūra, grāmatas par agronomiju, lopkopību un vispār lauksaimniecību. Vēlama arī daiļliteratūras atlase — kā klasiskās, tā mūsdienu. Pildot šeflbas pienākumus, atsūtiet, lūdzu, mums nelielu bezmaksas bibliotēku, skaitā ap trīs simti grāmatu, uz tādu un tādu adresi.» Lai notiek! Uzrakstīt vai? … Tu negribi? Tas ir pareizi, ka negribi! Tad papūlies pats un par kolhoza līdzekļiem iegādājies bibliotēku, ne mazāk kā divi trīs simti grāmatu. Tu sacīsi, ka naudas nav? Blēņas! Nauda atradīsies! Pārdod pāris vecu vēršu, nabagi no tā nekļūsiet, ellē neiebrauksiet. Bet bibliotēka būs rokā — un kāda vēl! Vakar es valdē parēķināju, un izrādījās, ka jums pēc zemes platības acīm redzami ir lieks vilcēj- spēks. Kāpēc veltīgi izniekot lopbarību? Nevajadzīgos dzīvniekus pārdodiet! Vai tev zināms, cik jums ir vēršu, kas vecāki par desmit gadiem? … Nezini? Žēl, ka nezini, bet es varu tev grūtā brīdī palīdzēt: jums ir desmit pāri vecu vēršu, sākot ar desmit gadiem un vecāki. Bet labi saimnieki tādus kraķus laidarā netur, viņi tos nobaro un pārdod. Saproti?

—   Saprast es saprotu, bet izbrāķētos dzīvniekus, tai skaitā arī vecos vēršus, mēs nospriedām pārdot rudeni. Tādu padomu man deva pieredzējuši saimnieki.

—    Tagad šie dzīvnieki jums ir ganīklās?

—    Nē. Vismaz vecie vērši ir darbā, to es noteikti zinu.

—   Kurš ir tas pieredzējušais, kas tev ieteica pārdot rudenī?

—   Mūsu saimniecības pārzinis Ostrovnovs un vēl kāds, lāgā neatceros.

—   Hm, interesanti… Tavs saimniecības pārzinis pirms kolektivizācijas bezmaz jau bija izkūņojies budžos, tātad nadzīgs saimniekotājs, kā gan viņš varēja tev ieteikt tādas aplamības? Vēršus pārdot rudenī, bet līdz tam laikam atstāt tos jūgā? Jūs taču pārdosiet kaulus un ādu. Bet es tev ieteiktu rīkoties citādi: visus pārdošanai paredzētos dzīvniekus tūlīt laist ganīklās, pēc tam uzbarot., ēdinot ar koncentrātiem, un pārdot vasarā, kad tirgū dzīvnieku mazāk un gaļa ir dārgāka. Bet rudenī arī bez jūsu dzīvniekiem gaļas būs bez sava gala un cenas zemākas. Labība jums palikusi pāri. Kāpēc lai to nedarītu? Taču skaties pats, es negribu iejaukties jūsu darīšanās. Bet padomāt tev par to derētu… Vismaz pāri veco vēršu varētu uzbarot un jau tagad pārdot. Šo naudu taču ne- noplītēs, bet izlietos grāmatu iegādei. īsāk sakot, lai pēc diviem menešiem jums būtu bibliotēka. Punkts! Lasītavu no pussabrukuša grausta nekavējoties pārvieto kādā no labākajām budža mājām, pārvieto pašā lepnākajā, un tu nebūsi izdarījis kļūdu. Otrais punkts! Es jums atsūtīšu pārzini, prātīgu puisi, un piesacīšu viņam katru dienu vakaros noorganizēt lasīšanu skaļā balsī. Trešais punkts!

—    Pagaidi ar saviem punktiem! — apmulsumā pietvīkušais Davidovs sāka lūgties. — Skaidri un gaiši es tev saku, ka bibliotēka būs, noņem vienu punktu! Lasītavu jau rīt pārvietošu labā mājā, noņem otru! Bet ar trešo ir aizķeršanās… Pārzinis man pašam ir padomā, varens puisis un neredzēti labs aģitators. Bet viņš strādā ražošanas darbā, re, kur faktiskās grūtības… Domāju, ka komjaunatnes novada komiteja mums palīdzēs, un puisi es pievākšu!

Ņesterenko uzmanīgi viņu uzklausīja, sejā neko neiz- pauzdams, pamāja ar galvu, tikai acīs jautās smiekliņš.

—    Man trakoti patīk, ja komandieris ir enerģisks un ātri pieņem pareizu lēmumu … Bet par savu lasītavu tomēr uzklausi mani līdz galam. Es vakar tur iegriezos. Apmeklējums, kā sacīt, nebija diez cik patīkams … Tukšums un draņķīga nevīžība! Logi noputējuši. Grīda sen nemazgāta. Smird pēc pelējuma un velns zina vēl pēc kā. Taisni kā līķu kambarī, nudien! Bet, galvenais, grāmatas — viens divi, esi jau pārlasījies, un tās pašas — līdz pēdējam sadriskātas. Kādā plauktā pamanīju savīstītu, laiku gaitā nodzeltējušu plakātu. Attinu, apskatu zīmējumu un lasu:

Meičas sveic mūs balsi drošu, Vecāsmātes kaut ko nošļupst, Tēvu jūsmai vēriens plašs: — Re, kur puišiem solis brašs! Ienaidnieku sit, cik vari! Arāj, zini, druvu aris, Zelmeni, kas zemi klās, Karavīri nosargās!

E-ē, nodomāju, tas taču vecs paziņa! Es šo plakātu lasīju — un kopš tā laika atceros — jau divdesmitajā gadā Vrangeļa frontē. Demjana Bednija vārdi gan ir labi arī vēl šodien, taču tu man piekritīsi, ka trīsdesmitajā gadā vajadzētu kaut ko svaigāku, kam būtu sakars ar mūsdienām, nu, kaut vai ar kolektivizāciju …

—    Tu esi acīgs cilvēks un āķīgs, — drīzāk atzinīgi nekā ar nepatiku nomurmināja Davidovs, kas vēl nebija attapies no apmulsuma.

—    Man tāds amats, ka jāskatās un jāpalīdz novērst darbā trūkumi, to es arī daru, lai gan esmu pret tevi, Semjon, visai labvēlīgi noskaņoLs. Bet tas viss tikai asaka, pali pasaka vēl nāks… Pats atbrauci šurp uz brigādi, kolhozu pameti, visas kolhoza darīšanas atstāji Razmjotnova zinā. Tu taču apjēdz, ka tādā laikā Raz- mjotnovam vienam ir grūti un viņš netiek ar darbiem galā, Zini? Un tomēr tā rīkojies?

—    Bet tu pats braukāji ar pļaujmašīnu pa Tubjanskas laukiem! Vai arī tu noliedz parauga spēku?

Ņesterenko īdzīgi atmeta ar roku:

—    Es nostrādāju Tubjanskā dažas stundas lai iepazītos ar cilvēkiem, tas ir pavisam kas cits, bet tu atspruki uz brigādi, lai glābtos no ačgārnībām savā personiskajā dzīvē. Vai tā nav starpība? Man tā vien liekas, tu aizbēgi no Lukerjas Nagujnovas … Varbūt es kjūdos?

Asinis atplūda Davidovam no sejas. Viņš novērsās, bezmērķīgi pirkstos zāles stiebriņus knibinādams, un dobji ierunājās:

—    Es klausos …

Ņesterenko saudzīgi un laipni uzlika viņam roku uz pleca un, viegli uz savu pusi pavilkdams, lūdza:

—    Tikai neņem Jaunā. Tu domāji, ka es niekodamies mērīju tavu arumu? Vietumis esi aris dzijāk nekā traktors. Tu izgāz savu niknumu uz zemi, par pārestībām atmaksā vēršiem. .. Pēc tavu paziņu vārdiem iznāk, ka tev ar Lukerju iet uz beigām. Vai tas ir taisnība?

—    Apmēram.

—    Nu, par to jāpriecājas no visas sirds. Tikai izbeidz šo ķēpāšanos ātrāk, dārgais Semjon! Ļaudis tev vēl labu, bet slikti ir tas, ka šī nejēdzīgā sakara pēc viņi tevi žēlo — saproti, tieši žēlo! Kad cilvēki, kā tas krieviem ierasts, žēlo visādus sērdieņus un plānprātiņus, tur nav nekā sevišķa. Bet, ja viņi sāk žēlot gudru puisi, turklāt savu vadītāju, — kas var būt vēl apkaunojošāks un šausmīgāks lādam cilvēkam? Un galvenais — tava muļķīgā aizraušanās ar necienīgu meitieti, kas piedevām vēl nesen bijusi biedra sieva, manuprāt, ir par piedauzību. Kā lai citādi izskaidro nepiedodamos trūkumus tavā un ari Naguļnova darbā? Jūs šeit esat sasējušies īstā sātana mezglā, un, ja paši to neatraisīsiet, rajona komitejai vajadzēs pārcirst, to tu liec aiz auss!

—    Varbūt man labāk aizvākties no .ciemata? — Davidovs nedroši ieminējās.

—    Nemels blēņas! — Ņesterenko asi viņu pārtrauca. — Ja esi apķēzījies, tad vispirms notīries un tikai pēc tam runā par aiziešanu. Labāk pasaki man ko citu: vai tu pazīsti Jegorovu, skolotāju — komjaunieti?

—    Pazīstu, esam tikušies, — Davidovs piepeši nevietā pasmaidīja, atcerēdamies savu pirmo sastapšanos ziemā budžu aprakstīšanas laikā ar jauniņo, neiedomājami kautrīgo skolotāju.

Iepazīstoties vina kaut kā neveikli pastiepa sakļautu saltu, nosvīdušu roķeli un, mokoši, līdz asarām pietvīkusi, ar pūlēm izdvesa: «Skolotāj. Ļuda Jegorova.» Toreiz Davidovs bija ieteicis Naguļnovam: «Ņem savā brigādē skolmeistariem — komjaunieti. Lai jaunekle paskatās, kāda ir šķiru ciņa.» Bet Naguļnovs, drūmi lūkodamies uz savām garajām, melnīgsnējām rokām, atbildēja: «Ņem savējā, man viņa tādā padarīšanā neder! Skolā viņa māca pirmajās klasēs, ja puišelim gadās divnieks, gaudo kopā ar to. Un kas gan tādu skuķēnu uzņēmis komjaunatnē? Vai tāda ir komjauniete? Brunčos ieģērbti šņūkļi!»

Ņesterenko pirmo reizi sarauca pieri un nosodoši paskatījās uz Davidovu:

—    Ko tu, tā sakot, smaidi? Kas tev manā vaicājienā šķiet jocīgs?

Davidovs neveikli pūlējās paskaidrot savas nepiedienīgās jautrības cēloni:

—    Neko, tāpat vien atcerējos kādu sīkumiņu par šo skolotāju … Pārlieku jau kautrīga …

—    Sīkumiņus atcerējies! Atradis laiku niekoties! — Ņesterenko izmeta neslēptā īgnumā. — Labāk būtu atcerējies, ka ši kautrīgā skolotāja jums ciematā ir vienīgais komjaunatnes biedrs! Tik liels ciemats, bet komjaunatnes šūniņas trūkst. Tas nav nekāds sīkumiņš! Kam par to jāatbild? Naguļnovam vispirms, taču arī tev un man kopā ar jums. Bet tu vēl smaidi … Tas ir slikts smaids, Semjon. Davidov! Un neaizbildinies ar neatliekamiem darbiem! Visi darbi, ko mums uzticējusi partija, ir neatliekami. Cits jautājums — kāda ir mūsu izdarība.

Davidovs jau sāka pamazām skaisties, taču, sevi apvaldīdams, sacīja: '

—    Tu, biedri Ņesterenko, tikai vienu dienu uzkavējies Dārdu Gravas ciemā, bet pa šo laiku paguvi jau atklāt tik daudz robu un trūkumu mūsu darbā un ari manu uzvedību novērtēt… Bet kas notiktu, ja tu šeit būtu nodzīvojis kopš janvāra? Tad tev sanāktu tik daudz piezīmju, ka vajadzētu klausīties veselu nedēļu, fakts.

Davidova pēdējie vārdi mazliet uzjautrināja Ņesterenko. Viņš viltīgi piemiedza acis un iegrūda Davidovam ar elkoni sānos.

—    Bet vai tu, Semjon, nepielaid tādu pieņēmumu: ja es ciematā nebūtu vienkārši «uzkavējies», bet strādājis ar jums plecu pie pleca, ka tad varbūt mēs izdarītu mazāk kļūdu?

—    Fakts, ka mazāk, tomēr atrastos. Tu arī būtu kļūdījies — tur nelīdzētu ne zāles, ne plāksteris, fakts! Zini, es daudzus no saviem misekļiem redzu, taču ne visus un ne tūlīt tos izlaboju, tā mana nelaime, fakts! Reiz pavasarī skolēni kopā ar veco pārzini Špinu staigāja pa tīrumiem, liedami ūdeni susliku alās, bet es pagāju garām, neapstājos un neaprunājos, neuzzināju un vēl tagad nezinu, kā dzīvo vecais skolotājs… Es tev pateikšu, ka bija vēl nelāgāk. Ziemā viņš man atsūtīja zīmīti, lūdza pajūgu, ar ko atvest malku. Un tu domā, es to iedevu? Aizmirsu. Citas darīšanas aizņēma laiku un vecītis izgāja no prāta… Kad atceros, vēl tagad kauns! Un arī par komjaunatni pareizi. Palaidām secen svarīgu uzdevumu, un arī es šeit, protams, esmu ļoti vainīgs, fakts!

Taču ar tādiem grēku nožēlas apliecinājumiem Ņesterenko nebija tik vienkārši atmaidzināms.

—    Tas viss ir labi, ka tu atzīsti savas kļūdas. Kauna rausi, acīm redzot, neesi apēdis, bet no tā vien komjauniešu skaits pie jums nav audzis un arī skolotāji malku nav saņēmuši… Rīkoties vajag, dārgais Semjon, un ne tikai grēkus nožēlot! — viņš neatlaidīgi skubināja.

—     Viss tiks izlabots un padarīts, dodu goda vārdu! Bet komjaunatnes šūniņas organizēšanā jūs, tas ir, rajona komiteja, palīdziet mums; atsūtiet pāris puišu un meiteni — komjaunieti, vismaz uz laiku. Jegorova, to es tev saku nopietni, kā organizators nekur neder. Viņa kautrējas dieva pasaulē rādīties, kā lai tāda tiek galā ar jaunatni, jo sevišķi ar mūsējo?

Tikai tagad apmierinātais Ņesterenko sacīja:

—    Tā jau ir cita runāšana. Ar komjaunatni palīdzēsim, to es apsolu, bei tagad atļauj vēl ko piebilst pie taviem paškritiskajiem izteikumiem. Vai jūsu kooperators uz Pirmo Maiju lūdza tevi aizsūtit divus pajūgus uz sta- ņicu pēc precēm?

—    Lūdza.

—   Un tu nedevi?

—    Neiznāca. Mēs tad arām un sējām, viss sagadījās reizē. Tirgošanās nenāca ne prātā.

—    Un nevarēji atlicināt divus pajūgus? Blēņas! Muldēšana. Tas bija izdarāms, nemaz nekavējot lauku darbus. Bet tu neprāti, negribēji, nepadomāji: «Kā tas ietekmēs kolhoznieku noskaņojumu?» Un rezultātā pēc visnepieciešamākajām precēm — pēc ziepēm, pēc sāls, pēc sērkociņiem un petrolejas — turklāt vel svētku priekšvakarā ciema sieviņas uz staņicu steberēja kājām. Ko viņas pēc tam savā starpā spriedelēja par mūsu padomju varu? Vai arī tev tas viens pīpis! Bet mēs ar tevi nekarojām tāpēc, lai mūsu mīļoto iekārtu nozākātu, nē, ne tāpēc! — Ņesterenko iebrēcās negaidīti spalgā balstiņā. Bet nobeidza jau čukstus: — Vai tiešām tu nesaproti pat tik vienkāršu patiesību, Semjon? Atjēdzies taču, dārgais biedri, atdari acis! …

Davidovs pirkstos ņurcīja nodzisušu smēķa galu, lūkojās zemē un ilgi klusēja. Visu mūžu viņš bija centies būt atturīgs, neizrādīt jūtas, kas plosa dvēseli; lai nu ko, bet pārlieku jūtelību viņam nevarēja pārmest, taču tagad, nezināma spēka grūsts, viņš cieši apskāva Ņesterenko un ar raupjām lūpām pat pieskārās sekretāra neskūtajam vaigam. Balss satraukti iedrebējās, kad viņš sacīja:

—    Paldies tev, dārgais Ņesterenko! Lielais paldies! Tu esi lāga puisis, un ar tevi būs viegli strādāt, ne tā kā ar Korčžinski. Tu man sarunāji rūgtus vārdus, bet caurcaurēm patiesus, fakts! Tikai, diev^. dēļ, neiedomājies, ka es esmu — nelabojams! Es rīkošos tā, kā pienākas, mēs visi centīsimies un darīsim tā, kā pienākas; man daudz kas jāpārskata, pietiks tagad ko padomāt… Tici man, biedri Ņesterenko!

Ņesterenko bija ne mazāk satraukts, bet to neizrādīja, tikai laiku pa laikam ieklepojās, piemiegdams brūnās, tagad jau sadrūmušās acis. Brīdi klusējis, viņš salīgi sarāvās un klusu sacīja:

—   Ticu tev un pārējiem puišiem un paļaujos uz jums kā pats uz sevi. To tu stingri iegaumē, Semjon Davidov! Neiegāziet rajona komiteju un mani, neiedrošinieties iegāzt! Mums, komunistiem, kā vienas rotas kareivjiem, allaž, lai notiktu kas notikdams, jājūt biedra plecs! Tu pats to labi zini. Un lai mums ar tevi vairs nebūtu nepatīkamu sarunu, pie velna tās! Es neciešu tādas sarunas, lai gan reizēm tās ir nepieciešamas. Izplēsies un izsunī- jies ar tādu brāli kā tu, bet pēc tam visu nakti nevari aizmigt, sirds sāp …

Stingri saspiezdams Ņesterenko karsto roku, Davidovs uzmanīgi ielūkojās viņam sejā un nevarēja vien nobrīnīties: līdzās vairs nesēdēja agrākais jautrais mēļotājs, draiskais, atklātais puisis, kas labprāt gan patērgāja, gan pacīkstējās, bet jau pavecs un noguris cilvēks. Ņesterenko acis pēkšņi bija kļuvušas vecišķas, mutes kaktiņos iegūlušās dziļas rievas, un pat melnīgsnējais sārtums viņa kaulainajos vaigos šķita izbalējis un nodzeltējis. īsā brīdī Ņesterenko bija pārvērties it kā par citu cilvēku.

—    Man laiks doties ceļā, aizkavējos pie tevis, — viņš sacīja, smagi pieceldamies no murkšķu paugura.

—   Vai neesi sadomājis slimot? — Davidovs nemierīgi apvaicājās. — Tu pēkšņi rādies tāds saskābis.

—   Uzminēji, — Ņesterenko drūmi noteica. — Man sākas malārijas lēkme. Sen es to saķēru, Vidusāzijā, un nekā netieku vaļā no sasodītās kaites.

—    Ko tu darīji Vidusāzijā? Kāda vajadzība tevi uz turieni trenca?

—   Tu laikam domā, ka es turp braucu pēc persikiem? Basmačus likvidēju, bet redzi, pats savu dārgo, mīļo malāriju likvidēt nevaru. Dakteri sadzinuši man to aknās, tagad nu priecājies. Taču tas tā, starp citu. Atvadām, zini, ko es gribēju tev sacīt: mūsu novadā sarosījušies kontreļi, tāpat pie kaimiņiem, Staļingradās apgabalā. Vel kaut ko cer, velna apsēstie nešpetņi! Bet kā dziesmā sacīts? «Sakaut, gribēja mūs sakaut, sakaut mēģināja mūs…»

—    «Bet mēs dīkā nesēdējām, ienaidnieku gaidījām,» — Davidovs turpināja.

—    Tieši tā. Bet acis tomēr jātur vaļā. — Ņesterenko domīgi pakasīja uzaci un pikti nokrekšķējās: — Ko ar tevi lai dara, vajadzēs atsacīties no dārgas mantiņas…

Tā kā draudzību esam izkaldinājuši, dāvinu tev, lūk, šito rotaļlietiņu, nebaltā brīdī noderēs. Nagulnovs saņēma brīdinājumu, piesargies arī tu, citādi vari saņemt vēl ko ļaunāku …

Viņš izvilka no jakas kabatas blāvi spīdīgu otrā numura brauniņu un ielika to Davidovam plaukstā.

—    Sis nieciņš aizsargājoties, šķiet, labāk noderēs nekā atslēdznieka instrumenti.

Davidovs spēcīgi paspieda Ņesterenko roku un aizkustinājumā nesakarīgi noburkšķēja:

—    Paldies tev par biedrisku, kā to sacīt… nu, fakts, ka par draudzīgu gādību! Lielais paldies!

—    Nēsā vesels, — Ņesterenko pajokojās. — Tikai pielūko, nepazaudē! Mēs, vecie karotāji, ar gadiem kļūstam izklaidīgi…

—    Kamēr būšu dzīvs — nepazaudēšu, bet, ja arī pazaudēšu, tad tikai kopā ar galvu, — Davidovs apgalvoja, bāzdams pistoli bikšu pakaļējā kabatā.

Taču viņš ieroci tūlīt atkal izņēma, apmulsis palūkojās vispirms uz to, bet tad uz Ņesterenko:

—    Iznāk kaut kā nelādzīgi… Kā tu paliksi bez ieroča? Nem atpakaļ, man nevajag!

Ņesterenko viegli atbīdīja pastiepto roku.

—    Neraizējies, man rezervē ir otrs. Šis bija ikdienas nēsāšanai, bet otru es glabāju kā acuraugu, tas man ir dāvana, ar uzrakstu. Vai tu domā, ka es veltīgi dienēju armijā un piecus gadus nokaroju? — Ņesterenko pamirkšķināja ar aci un pat mēģināja pasmaidīt, bet smaids iznāca sāpīgs, izmocīts.

Viņš atkal salīgi sarāvās, pūlēdamies pārvarēt drebuļus, sapurināja plecus un saraustiti ierunājās:

—    Bet Šalijs man vakar lielījās ar tavu dāvanu. Es biju pie viņa ciemos, dzērām tēju ar medu kārēs, aprunājāmies par dzīvi, bet viņš izceļ no lādes tavus atslēdznieka instrumentus un saka: «Visā savā mūžā esmu saņēmis divas dāvanas: tabakas maku no savas večas, kad viņa vēl staigāja meitās un meta acis uz mani, jaunu kalēju, un, rau, šos instrumentus personiski no biedra Davidova par trieciendarbu kalēja amatā. Divas dāvanas visā garajā mūžā! Bet cik daudz dzelzs savā dūmiem apkvēpušajā mūžā esmu rokās izauklējis, ij apjēgt nav iespējams! Tālab šīs dāvaniņas, kā smejies, neguļ vis man lādē, bet pie pašas sirds!» Lāga večuks! Nodzīvojis skaistu, darbiem bagātu dzīvi, tā sakot, lai dievs dod katram atnest tik daudz labuma cilvēkiem, cik ar savām ķetnām atnesis vecais kalējs. Redzi nu, tava dāvana ir daudz vērtīgāka par manējo.

Uz brigādes būceni viņi steidzās straujiem soļiem. Ņesterenko jau kratīja spēcīgi drebuļi.

No rietumiem atkal tuvojās lietus. Zemu peldēja pirmie slikta laika vēstneši — sadriskātas mākoņu skrandas. Skurbi smaržoja pēc jaunas zāles un izvilgušas melnzemes. Uz brīdi parādījusies saule paslēpās aiz tūces, un, lūk, platiem spārniem spirgto vēju tverot, bezgalīgajās debesu tālēs jau aiztrauca divi stepju ērgļi. Pirms- lietus klusums kā mīksta sega klājās pār stepi, tikai susliki spalgi un satraukti svilpa, vēstīdami ilgstošas lietavas.

—    Atgulsties pie mums būcenī, pēc tam aizjāsi. Tev ceļā taču uznāks lietus, izmirksi un pavisam saslimsi, — Davidovs neatlaidīgi centās pierunāt.

Bet Ņesterenko kategoriski atteicās:

—    Nevar. Trijos mums ir birojs. Un lietus mani nepanāks. Man ir varens zirgs!

Atraisot pavadu un pievelkot seglu siksnu, rokas viņam drebēja kā nevarīgam večukam. Uz mirkli apskāvis Davidovu, viņš negaidīti viegli uzlēca zirgā, kas jau dī- dījās, un uzsauca:

—   Sasildīšos ceļā! — Un straujā riksī aizjāja.

Izdzirdējusi zirga pakavu vieglo dipoņu, Kuprijanovna

izvēlās no būceņa kā iejava nov māla poda un bēdīgi sasita rokas:

—    Aizjāja?! Bet kā tad bez brokastīm?

—    Saslima, — Davidovs sacīja, sekretāram ilgi pakaļ nolūkodamies.

—    Ak tu mana aptaurētā galviņa! — Kuprijanovna sūrojās. — Tādu brīnum jauku puisieti nepaēdinājām! Lai gan redzams, ka dienesta cilvēks, nenoniecināja mani un palīdzēja mizot kartupeļus, kamēr tu, priekšsēdētāj, migā valstījies. Viņš nav tāds kā mūsu kazaciņi, pat salīdzināt nevar! Kur nu no mūsējiem sagaidīsi palīdzību! Zina tikai rīt kā negauši un muldēt vienā muldēšanā, bet virējai nākt talkā — ne lūdzami! Un kādus mīlīgus vārdus man šis svešinieks sarunāja! Tik jaukus un glaimīgus, ka cits savu mūžu tādus neizdomās! — sārtās lūpas klīrīgi izspīlēdama, dižojās Kuprijanovna, bet pati iesāņus blenza uz Davidovu: sak, kādu iespaidu tas at- stas uz viņu?

Davidovs neklausījās, domās vēlreiz pārcilādams neseno sarunu ar Ņesterenko. Taču iekaisušajai Kuprija- nevnai bija grūti apturēt vārdu palu-, un viņa turpināja:

—    Un arī tu, Davidov, lai tevi mēris apsēstu, esi labais, kauču kādu ziņu būtu devis, ka cilvēks vīkšas ceļā. Un es, durnā aita, nepamanīju, ak tavu nedienu! Viņš, kazi, nodomās, ka virēja tīšām noslēpusies būcenī, bet visa mana sirds — pie viņa …

Davidovs vēl aizvien klusēja, un Kuprijanovna netraucēti varēja izsacīties:

—    Palūk, kā viņš jāj! Liekas, zem zirga dzimis un zirga mugurā uzaudzis. Ij nesagrīļosies, mans vanadziņš, ij nesalīgosies! Nu, izliets kazaks un vēl ar veclaiku iznesību! — viņa jūsmīgi runāja, nenovērsdama savaldzināto skatienu no jātnieka, kas arvien vairāk attālinājās.

—    Viņš nav kazaks, bet ukrainis, — Davidovs izklaidīgi piezīmēja un nopūtās. Pēc Ņesterenko aizjāšanas viņam kļuva sērīgi.

No Davidova vārdiem Kuprijanovna aizsvilās kā sauss pulveris:

—    Stāsti savai vecmāmiņai pasakas, bet ne man! Es skaidri saku, ka viņš ir īsts kazaks! Vai tad tev acu pierē nav? Iztālēm no jājiena uzminēsi, bet tuvumā — pēc ģīmja, pēc ķēriena un pēc apiešanās ar meitieti redzams, ka viņā ir kazaka raugs, nav no biklajiem… — virēja nozīmīgi piebilda.

—    Nu, lai būtu pēc tava prāta, ja jau kazaks, tad kazaks, man ne silts, ne auksts — Davidovs samierinoši sacīja. — Bet puisis kārtīgs. Kā tev likās? Iekams mani uzmodināji, tu taču izpļāpājies ar viņu pēc sirds patikas?

Tagad bija pienākusi reize nopūsties Kuprijanovnai, un viņa nopūtās ar visu savu vareno krūšu spēku un turklāt tik dedzīgi, ka padusē, pa šuvi šņirkstēdama, pārplīsa vecā blūzīte.

—    Tāds jāpameklē! — Kuprijanovna atbildēja vilcinādamās, ar dziļu izjūtu, un pēkšņi ne no šā, ne no tā sāka nikni šķindināt traukus, bezmērķīgi tos pārcilādama pa galdu vai, pareizāk sakot, pat ne pārcilādama, bet izmētādama, kā gadījās un kur gadījās …

9. nodaļa

Davidovs gāja platā, bet nesteidzīgā solī. Uzkāpis paka-lnā, viņš apstājās, paskatījās uz šajā laikā tukšo brigādes apmetni, uz aparto lauku, kas pretējā nogāzē plelās gandrīz vai līdz pašam apvārsnim. Nav vārdam vietas, šīs dienas viņš bija strādājis visiem spēkiem, un lai neņem ļaunā pārmērīgo slodzi ne dzinēja Varjuha, ne Kondrata vērši… Bet oktobrī būs interesanti palūkoties uz šo masīvu: droši vien blīvā klaidā to klās kupli sazaļojuši ziemas kvieši, rīta salnas segs tos ar sudrabainu sarmu, bet dienas vidū sāks sildīt bālganajā dūmakā zemu peldošā saule, — ziemāji it kā pēc lietus gāzes iedzirkstīsies visās varavīksnes krāsās, un katra lāsīte atmirgos salto rudens debesi, putu baltumā zaigojošos, pūkainos mākonīšus, nespodro sauli…

No šejienes, iztālēm, zaļās zāles ieskautais arums šķita kā milzīgs, visā plašumā izklāts melna samta audums. Tikai pašā tā nogalē, ziemeļu kraujā, tur, kur tuvu virspusei iznāca smilšainais māls, — stiepās nelīdzena, rūsgana, brūnganiem lāsumiem izrobota apmale. Vagās blāvi vizmoja arklu lemešu nogludinātie melnzemes vē- lumi, virs tiem lidinājās krauķi, un līdzīgi vientuļai sniegpulkstenītei melnajā arumā pavīdēja zilgs triepu- miņš: Varja Harlamova, pametusi darbu, tagad bez jebkādas intereses noliektu galvu lēnām vilkās uz apmetni. Kondrats Maidaņņikovs nekustīgi sēdēja vagā un pīpēja. Ko lai viņš iesāktu bez dzinēja, ja vērši, ap kuriem virmoja dunduru mākoņi, nekā nebija novaldāmi?

Ieraudzījusi nokalnes virsotnē Davidovu, Varja apstājās, žigli norāva no galvas lakatiņu un lēnām viņam ar to pamāja. Šis klusais un biklais aicinājums lika Davi- dovam pasmaidīt. Atbildei viņš pavicināja cepuri un gāja tālāk, atpakaļ vairs neskatīdamies.

«Eku patvaļīga meiča! Pati par sevi visai piemīlīga, taču faktiski izlutināta un patvaļīga. Bet vai ir arī neiz- lutinālas meitenes? Un tā, lai no viņu puses nebūtu nekādas koķetēšanas? Es gan tādas savā mūžā neesmu ne sapni redzējis, ne nomoda sastapis… Tikko tādai skaistulei pienāk sešpadsmitais vai septiņpadsmitais gadiņš, viņa jau sāk greznoties, pēc savas iedomas visādi izdai- ļolies, savu spēku un varu pār puisiešiem klusītiņām pārbaudīt, tas ir fakts!» Davidovs iedams prātoja. «Tā arī

Varjule—bēdule mēģina mani pielauzt, parāda savu raksturu. Tikai no tā nekas neiznāks: Baltijas flotes matroži ir rūdīti puiši. Bet kāpēc viņa iet uz būceni? Iet nesteigdamās, gorīdamās, tātad Kondrats to nav sūtījis kādā vajadzībā, bet viņa iet pēc pašas iegribas, aiz savām muļķīgajām skuķes aušībām. Varbūt tāpēc, ka es aizgāju no brigādes? Tad gan tā ir faktiska nejēdzība un pilnīga darba disciplīnas pārkāpšana. Ja iet ar attaisnojošu iemeslu, — lūdzu, soļo vesela, bet, ja aiz kaut kādām aušībām, tad jāuzber ogles pirmajā brigādes sapulcē, neraugoties ne uz viņas jaunību, ne arī skaisto paskatu. Aršana — tā tev nav svētdienas līksme, un papūlies man strādāt, kā nākas!» jau saskaities nodomāja Davidovs.

Savāda divpatnības izjūta šajā mirklī bija viņu pārņēmusi: no vienas puses — Davidovs ckaitās uz Varju par patvaļu, bet no otras — viņa vīrieša patmīlai glaimoja noģieda, ka meitene uz laiku pametusi darbu viņa dēļ… Davidovs atcerējās, ka viens no viņa biedriem Ļeņin- gradā, arī bijušais matrozis, sākdams lakstoties ap kādu meiteni, mēdza paaicināt draugu sāņus un pūlēdamies būt nopietns, sazvērnieciski čukstēja: «Semjon, tuvojos pretiniekam. Gadījumā, ja man pietrūkst izturības, — atbalsti no flangiem, bet, ja mani sakauj, tad, lūdzu, sedz manu kauna pilno atkāpšanos.» Atcerējās, uzsmaidīja tālajai pagātnei un tūlīt nodomāja: «Nē, man neklājas «tuvoties» šim «pretiniekam» — Varjuhai. Nav maniem gadiem piemērota, ne arī no tā ekipāža… Nepagūšu jiaspert ne solīti uz viņas pusi, kad kolhoznieki jau nodomās, ka es meitiešu padarīšanās esmu trakots pasaules brūtgāns. Bet kāds gan es pasaules brūtgāns, ja nezinu, kā tikt vaļā no šās pašas Luškas. Nē, jauko Varjuhu var mīlēt tikai nopietni, tapat ar viņu paknakstīties sirdsapziņa neatļaus. Viņa ir tik tīra kā rītausmiņa skaidrā dienā, un cik šķīstām acīm viņa uz mani lūkojas… Nu, bet, ja es nopietni mīlēt vēl neesmu iemācījies, neprotu šo padarīšanu, tad nav vērts sagrozīt meitenei galvu. Seit tu, matrozi Davidov, laidies prom no steķiem — un veicīgāk! Un vispār man no viņas jāturas tālāk. Piesardzīgi jāaprunājas, lai neņemtu ļaunā, un — darīti milti,» neviļus nopūzdamies, Davidovs nolēma.

Apcerēdams savu ne visai veiksmīgi izkārtojušos dzīvi Dārdu Gravas ciemā un uzdevumus, kādus viņam bija izvirzījis rajona komitejas jaunais sekretārs, Davidovs

domās atkal atgriezās pie Luškas: «Kā lai es bez sāpēm atraisu šo jūrnieku mezglu? Bet Makaram taču ir taisnība: ja nevar atraisīt ne ar rokām, ne ar zobiem, — jāpārcērt! Un kas tā par velna būšanu! Man būs briesmīgi grūti izšķirties ar viņu uz visiem laikiem. Un kāpēc? Kāpēc Makaram tas bija viegli, bet man grūti? Vai tiešām man nav rakstura? To nekad par sevi nebūtu domājis! Bet varbūt arī Makaram nebija viegli, tikai viņš neizrādīja? Droši vien tā būs bijis, taču Makars prata slēpt savas izjūtas, bet es neprotu, nespēju. Tā, redz, tas ir!»

Nemanot Davidovs bija nogājis krietnu gabalu. Viņš atgūlās ceļmalā vilkābeles krūma pavēņa dzestrumā, lai atpūstos un uzpīpētu, ilgi apsvēra, kas būtu varējis šaut uz Nagujnovu, bet tad īgni atmeta visus minējumus: «Arī bez šaušanas zināms, ka ciematā pat pēc budžu aizvākšanas palicis kāds neķītrelis. Aprunāšos ar Makaru un uzzināšu visus apstākļus, varbūt kaut kas noskaidrosies, tagad nav vērts veltīgi lauzīt galvu.»

Lai drīzāk nokļūtu ciematā, viņš nogriezās no ceļa un soļoja taisni pa atmatu, bet nepaguva noiet ne puskilometra, kad pēkšņi likās, ka viņš pārgājis kādu neredzamu robežu un nokļuvis gluži citā pasaulē: gar zābaku stulmiem vairs nečaukstēja graudainās skarenes, apkārt vairs nebija ziedu raibās mirgas, kaut kur pazuda un izgaisa koši ziedošā, daudzveidīgā zālāja skurbā smarža, un viņa priekšā tālu pletās kailā, pelēkā, drūmā stepe.

Tik bēdīga bija šī tuksnesīgā, it kā ugunsgrēkā nule izsvilusī zeme, ka Davidovam kļuva neomulīgi. Apkārt palūkojies, viņš atskārta, ka ir nonācis līdz Vilku Gravas sākumam, pamestajās atmatu zemēs, par kurām Jakovs Lukičs kādreiz valdes sēdē bija sacījis: «Kaukāzā dievs tas kungs nez kāpēc uzvandījis kalnus, visu zemi izslējis muļķīgos punos, ne izbraukt, ne kājām izstaigāt. Bet kāpēc viņš mums, Dārdu Gravas kazakiem, tā pāri nodarījis — nevaru apjēgt. Gandrīz pustūkstoti desetīnu labas zemes tā ar sāli sagandējis, ka tur no laika gala nevar ne art, ne sēt. Pavasarī gan noder ganīklām, bet arī īsu laiku, pēc tam vari uzspļaut šai nolādētajai zemei un nerādīties tur līdz nākamajam pavasarim. Tik vien no tās jēgas: pāris mēnešu pusbadā baro aitas, bet pēc tam skaitās tikai sarakstos un dod patvērumu visādiem rāpu-_ ļiem — šķirgatām un čūskām.»

Davidovs palēnināja gaitu, apiedams platās sāls dumbru ieplakas, soļodams pār apaļām, govs un aitu kājām izmīdītām iedobēm, ko līdz spīdumam bija izlaizījušas viņu raupjās mēles. Rūgti sāļā augsne šajās iedobēs līdzinājās pelēkam, dzīslotam marmoram.

Skumjā stepe stiepās līdz pašai Valgajai Gravai, kilometrus piecus. Balsnā klaidā tur pletās stepju ligu balt- pelēkie pušķi un izžulgušie, svelmē sasprēgājušie sāls dumbru plikatņi, stīdzēja ņirbīgi plūstoša dūmaka, tveicējošu elpu dvesa bula versme. Bet arī šeit, skopajā augsnē, ziedēja nemirstoša dzīvība: laiku pa laikam Da- vidovam no kāju apakšas švirkstēdami izspurdza sarkan- spārnoti sienāži; bez trokšņa aizslīdēja zemes krāsu pieņēmušas, pelēkas ķirzakas; trauksmlgi sasvilpās susliki; saplūzdama ar stepes līgu un pagriezienos sašūpodamās, zemu aizslīdēja lija, paļāvīgie cīruļi bez bažām pielaida Davidovu gandrīz pavisam klāt, tad laiski pacēlās spārnos un devās arvien augstāk, iegrimdami bezmākoņainās debess pienainajā zilgmē, un no turienes klusāk un vēl jaukāk skanēja viņu nebeidzamie treļļi.

Priekšpavasarī, tikko sniegā parādijas pirmās atkusušās laucītes, cīruļi atlidoja šajā sērīgajā zemes nostūri, ko tie nez kāpēc bija iemīļojuši, no pērnās, saverksnītās kūlas vija ligzdas, izperināja mazuļus un līdz vēlam rudenim ielīksmoja stepi ar savu vienkāršo, bet cilvēka dzirdei kopš bērnu dienām tik dārgo vīterošanu. Vienā tādā ligzdiņā, kas prasmīgi bija savīta zirga pakava iedangātā dobulī, Davidovs tikko neiekāpa. Izbijies viņš parāva kāju atpakaļ un pieliecās. Vecā ligzda bija tukša. Ap to mētājās lietus gāzēs salipušas sīkas spalviņas un smalkas olu čaumalas.

«Māte jaunos izvedusi. Būtu interesanti paskatīties uz maziem cīrulēniem! Nevaru lāgā atcerēties, vai kādreiz bērnībā esmu tos redzējis,» Davidovs nodomāja un skumīgi pavīpsnāja: «Visādi mazi putnēni, pat tie vij ligzdu, perina pēcnācējus, bet es klimstu kā vecpuisis gandriz četrdesmit gadu, un nav zināms, vai man kādreiz iznāks palūkoties uz saviem mazuļiem … Vajadzēs uz vecuma dienām apsievoties, vai?»

Davidovs skaļā balsī iesmējās, uz mirkli iztēlodamies sevi kā solīdu, precētu cilvēku kopā ar resnu, Kuprija- novnai līdzīgu sievu un lielu varzu dažāda vecuma bērneļu. Tādas ģimenes fotogrāfijas viņš bieži bija redzējis provinces pilsētu fotovitrīnās. Un tik smieklīga un nejēdzīga viņam likās šī neviļus prātā iešāvusies doma par precēšanos, ka viņš atmeta tikai ar roku un žirgtākā solī devās uz ciema pusi.

Neiegriezies mājās, Davidovs gāja tieši uz kolhoza valdi. Viņu bija sagrābusi nepacietība ātrāk izprašņāt Naguļnovu par visu notikušo.

Plašajā, ar kuplu mauru aizzēlušajā valdes pagalmā nebija neviena cilvēka, tikai kaimiņu vistas slinki kašņājās pie zirgu staļļa mēslos, bet pūņa nojumē, vecišķās domās iegrimis, nekustīgi stāvēja āzis, ko nez kāpēc bija iedēvējuši par Trofimu. Davidovu pamanījis, āzis sasparojās, draiski noskurināja bārdu un, pamīņājies uz vietas, ņiprā riksī metās nācējam pretī. Pusceļā tas nolieca galvu, kareivīgi izslēja strupo astes kušķi un laidās auļos. Viņa nodomi bija tik atklāti, ka Davidovs smaidīdams apstājās un gatavojās sagaidīt bārdainā kaušļa uzbrukumu.

—    Vai tā tu sveicini kolhoza priekšsēdētāju? Pag, es tevi tūlīt pafutbolēšu ar zābaku, vecais velns, — Davidovs smiedamies sacīja un, veikli izvairījies, satvēra āzi aiz rievotā, izliektā raga. — Nu, tagad, Ščukara drauģeli, kausli un slīmests tāds, iesim valdē norēķināties!

Trofims izrādīja pilnīgu padevību: paklausīdams Da- vidovam, viņš pazemīgi tipināja līdzi, paretam papurinādams galvu un laipni mēģinādams atbrīvot ragus. Bet uz lieveņa pirmā pakāpiena tas pēkšņi galīgi ietiepās, atspērās ar visām četrām kājām, bet, kad Davidovs apstājās, — uzticīgi pastiepās pie viņa, apošņādams kabatas un jocīgi žļebinādams pelēkās lūpas.

Davidovs viņu kaunināja, pārmetoši galvu šūpodams un pūlēdamies piešķirt balsij vislielāko izteiksmību:

—    Eh, Trofim, Trofim! Tu esi jau večuks, kolhoza pensionārs, tā sakot, taču blēņas neatmet, uzmācies visiem ar kauslībām, bet, kad neiznāk, — sāc diedelēt maizi. Tas nav glīti, taisni kauns, fakts! Nu, ko tu tur saostīji?

Zem tabakas maka un sērkociņiem Davidovs sagramstīja kabatā apmuļļājušos saziedējušas maizes kancīti, rūpīgi nobružāja tai pielipušo tabakas smelkni, nez kāpēc pats paostīja un tikai tad uz delnas pastiepa trūcīgo cienastu. Iztapīgi un lūdzoši galvu noliecis, āzis lūkojās uz Davidovu ar veca satīra snaudulīgām acīm, bet doniņu tik tikko paošņāja un, nicīgi nosprauslojies, cienīgi nosoļoja no lievenēm.

—    Diez cik izbadojies tu neesi, — Davidovs noteica, neslēpdams nepatiku. — Tu, nešķistais sātan, neesi zaldātos bijis, citādi vicotu iekšā, acis nepamirkšķinādams. Paskat tikai, sausiņš drusku ož pēc tabakas, tad ta nelaime! Droši vien, diedelniek, tevī ir daudz muižnieku asiņu, pārlieku jau esi izvēlīgs, fakts!

Davidovs nometa sausiņu, iegāja vēsajā priekšiņā, pasmēla no čuguna poda krūzi ūdens un kāri to iztukšoja. Tikai tagad viņš sajuta, cik ļoti ir noguris no ceļa un tveices. s

Valdē neviena cita nebija, tikai Razmjotnovs un rēķinvedis. Razmjotnovs, ieraudzījis Davidovu, sāka smaidīt.

—    Ieradies, dienestniek? Nu, man tagad kā smaga nasta no pleciem novēlusies. Elles mokas ar šo kolhoza saimniecību, nedod dievs! Te kalvē nav ogļu, te uz lauka ūdens ierīces salūzušas, te viens nāk ar savām vajadzībām, te atkal velkas kāds cits… Tik nervozs amats manam raksturam nemaz nepiedien. Ja man vēl nedēļu būtu te jānokvern, es galīgi prātu izkūkotu, kļūdams ļaudīm par apsmieklu.

—    Kā klājas Makaram?

—    Dzīvs.

—    Es zinu, ka dzīvs, bet kā viņam ar kontūziju?

—    Nu, kas no lodes par kontūziju? — Razmjotnovs saviebās. — Ne jau no trīscollu lielgabala uz viņa šāva. Nu drusciņ pagrozījis galvu, apslapinājis skrambu ar šņabi, iekampis iekšķīgi, kas no pusstopa pāri palicis, un ar to arī viss beidzies.

—    Kur viņš ir tagad?

-— Aizjāja uz brigādi.

—    Kā tas noticis?

—    Vienkāršāk par vienkāršu: naktī Makars sēdējis pie atvērta loga, bet jaunais grāmatnieks — vectēvs Sčukars galda otrā pusē. Nu, bliezuši Makaram virsū no šautenes. Kas šāvis — to zina tikai melnā naksniņa, bet skaidrs ir viens: šautene bijusi rokās nejēgam.

—    Kāpēc tas ir skaidrs?

Razmjotnovs izbrīnā augstu sarāva uzacis.

—    Kā tā — «kāpēc?». Vai tev no šautenes misētos trīsdesmit soļu attālumā? Šorīt mēs atradām vietu, no kurienes šauts. Pēc čaulas atradām. Es pats izmērīju: tieši divdesmit astoņi soļi no zedeņa līdz paviļai.

—    Naktī var misēties arī trīsdesmit soļu attālumā.

—    Nē, nevar! — dedzīgi attrauca Razmjotnovs. — Man nemisētos! Ja gribi, izmēģināsim: nosCdies naktī tur, kur sēdējis Makars, un dod man šauteni. Ar vienu patronu es tev iztaisīšu caurumu tieši starp acīm. Tātad skaidrs, ka šāvis nejēga, nevis ists karavīrs.

—   Pastāsti sīkāk.

—    Ziņošu pēc kārtas. Ap pusnakti dzirdu, ciemā noliek šaudīšanās: viens blīkšķis no šautenes, pēc tam divi dobjāki it kā no pistoles, un atkal žļedzīgs no šautenes, pēc skaņas varēja noteikt. Paķēru no pagalvja apakšas naganu, skriedams uzrāvu bikses un izmetos olnīcā. Drāžos uz Makara mājas pusi, šāvieni atskanēja it kā no turienes. Es, grēka pagale, nodomāju, ka Makars nez ko māžojas…

Aizbrāzos vienā jonī. Klauvēju pie durvīm — aizbultētas, bet dzirdu, ka būdā kāds žēli kunkst. Tad pagrūdu pāris reižu ar plecu, kā pienākas, salauzu durvju aizbīdni, iemetos istabā, aizdedzināju sērkociņu. Virtuvē zem gultas rēgojas cilvēka kājas. Sagrābju tās, velku. Ak tu debestiņ, kā sāk kāds pagultē kviekt, taisni sivēna balsī! Man pat šermuļi pārskrēja pār kauliem, bet es tomēr turpinu vilkt tādā pašā garā. Izvilku šo virtuves vidū, bet ieraugu, ka tas nemaz nav cilvēks, tas ir, nav vīrietis, bet vecā saimniece. Vaicāju viņai, kur Makars, bet šī aiz izbiļa nevar izrunāt ne vārda.

leskrēju Makara istabelē, paklupu pār kaut ko mīkstu, nogāzos, pietrūkos kājās, bet pašam pār muguru karsts vien noskrēja: «Tātad,» es domāju, «Makars beigts, guļ uz grīdas.» Kaut kā aizdedzināju sērkociņu, raugos — vectēvs Sčukars valstās, blenž mani ar vienu aci, bet otru aizvēris. Uz pieres un uz vaiga viņam asinis. Jautāju: «Vai tu esi dzīvs? Un kur ir Makars?» Bet viņš savukārt jautā man: «Andrjuša, dieva dēļ, saki — vai es ešu pie dzīvības jebšu ne?» Bet balstiņa viņam tik maiga un smalciņa, it kā vecūksnis patiešām pūstu pēdējo dvašu … Tad es, viņu mierinādams, teicu: «Ja tev mēle murkšķ, tad dzīvs vien esi, bet smirdi gan jau pēc miroņa …» Viņš sāka rūgti raudāt un saka: «Jā, dvēselīte laikam šķiras no miesām, tālabad tāda šķērma smirdoņa. Bet, ja es šimbrīžam-vēl ešu dzīvs, tad tūdaļ nobeigšos, man lode galvā iesprūdusi.»

—          Kas par velna būšanu! — Davidovs nepacietīgi pārtrauca. — Bet kāpēc tad viņam uz sejas asinis? Neko nesajēdzu! Vai tad viņš ari ievainots?

Smiedamies Razmjotnovs turpināja:

— Kur nu ievainots, izkūlies sveikā. Tad, redzi, es piegāju pie loga, drošības pēc aiztaisīju aizvirtņus, iededzināju lampu. Sčukars, kā gulējis augšpēdu, tā ari rāmi un mierīgi guļ, tikai otru aci arī pievēris un rokas uz vēdera salicis. Guļ kā zārkā — nekustas, uz mata kā līķis! Vārgā, laipnā balstiņā lūdz mani: «Ej, Kristus dēļ, un pasauc manu veceni. Gribu pirms miršanas atvadīties.»

Noliecos pie viņa, pagaismoju ar lampu, — Razmjotnovs nosprauslojās un ar mokām apvaldīja smieklus. — Gaismā redzu, ka viņam, tas ir, Ščukaram, pierē iedūrusies priedes skaida. .. Noskaidrojās, ka lode, atrāvusi loga rāmim atskabargu, tā iedūrusies Ščukaram pierē, ieskrambājusi ādu, bet šis muļķa prātā sadomājis, ka viņu ķērusi lode, un gāzies zemē. Večuks manu acu priekšā mirdams nemirst, bet es aiz smiekliem vairs ne atliekties nevaru. Protams, skaidu es viņam izvilku un saku: «Es tavu lodi izņēmu, tagad celies augšā, ko veltīgi gulšņāt, tikai pasaki — kur palicis Makars?»

Raugos, mans vectēvs Sčukars pavisam atžilbis, taču, kamēr es esmu klāt, kaunas rausties kājās, tuntuļojas uz grīdas, bet augšā neceļas… Tomēr p|āpu kule ari gulēdams jauc man galvu: «Sak, kad naidnieki man kūra virsū un lode iedrāzās taisni pierē, es nogāzos kā nopļauts un zaudēju apzinību, bet Makars tambrīžam nodzēsa lampu, izlēca pa logu un aizmuka. Pavei, kāda mūsu starpā sadraudzība: es guļu savainots, bezmaz līdz nāvei nobendēts, bet viņš pamet mani ienaidniekam saplosīšanai un pārbīli pazūd. Parādi, Andrjuša, lodi, kas mani teju, teju neno- galēja. Ja ar dieva ziņu palikšu pie dzīvības, uzglabāšu to zem vecenes svētbildēm mūžīgai piemiņai!»

«Nē,» es viņam saku, «lodi rādīt tev nevaru, tā visa vienās asinīs, to ieraudzījis, tu atkal kritīsi ģībonī. So slaveno lodi mēs nosūtīsim uz Rostovu uzglabāšanai muzejā.» Tad večuks kļuva vēl mundrāks, ņipri pavēlās uz sāniem un vaicā: «Paklau, Andrjuša, rasi, man par varonīgo savainošanu un par to, ka es tādu naidnieka uzbrukumu ešu izcietis, kauču kāda medaļa no augstās valdīšanas pienāktos?» Te nu es pārskaitos: iegrūdu viņam skaidu rokā un saku: «Re, kur tava «lode», muzejam tāda neder. Liec to pie savām svētbildēm un uzglabā, bet pagaidām taisies, ka tiec pie akas, apmazgā savu varonību un nošķīsties, citādi tu smirdi kā sesks.»

Sčukars iztenterēja sētā, ka nenoskatīties, un tūdaļ ieradās arī Makars, elso kā nodzīts zirgs, apsēžas pie galda un klusē. Pēc tam atvelk elpu un saka: «Netrāpīju neķīt- relim! Divas reizes šāvu. Tumšs, graudu nevar saskatīt, tēmēju ar visu stobru — un garām. Bet šis apstājās un vēlreiz kūra virsū. Taisni it kā aiz blūzes kāds parautu.» Makars pavilka stērbeli, un tiešām labajā pusē virs jostas blūze viņam bija cauršauta. Es jautāju, vai nevarējis samanīt, kas šis tāds bija. Bet viņš pavīpsnā: «Man nav pūces acis. Zinu tikai to, ka jauns cilvēks, tāpēc ka varen ātrs. Gados vecāks nevarētu tā skriet. Kad es viņam džinos pakal „■— ij nedomā notvert. Pat jāšus viņu nepanāktu.» — «Kā tad tu,» es saku, «tik riskanti rīkojies? Meties tvarstīt, nezinādams, cik viņu ir! Bet, ja nu aiz zedeņa vēl divi tādi tēvaiņi tevi gaidītu, ko tad? Un arī viens varēja pielaist tevi tuvāk stobra galam un nolaist ,no kātiem.» Bet vai tad Makaram ko iestāstīsi? «Ko, tavuprāt, man būtu vajadzējis darīt?» viņš saka. «Nodzēst lampu un sprukt pagultē, vai?» Re, tas arī viss. Makaram no šā šāviena piemetušās tikai iesnas.

—    Kāds tam sakars ar iesnām?

—    Kas to lai zina. Viņš pats tā saka, bet es arī brīnos. Nu, ko tu smejies? Viņam patiešām pēc šāviena radušās briesmīgas iesnas. Puņkojas vienā laidā un šķauda aizgūtnēm, taisni kā no ložmetēja.

—    Briesmīga neizglītība, — īgni noteica rēķinvedis, pusmūža kazaks, kādreizējais pulka rakstvedis. Viņš uzbīdīja uz pieres acenes ar laika gaitā apskapstējušiem sudraba ietvariem un strupi atkārtoja: — Biedrs Naguļ- novs parāda savu neizglītību, un tas ir viss.

—    Tagad jau neizglītotajiem arvien vairāk jāplēšas, — Razmjotnovs pasmīnēja. — Tu nu gan esi varen izglītots, knakšķini skaitīkļus, ka rīb vien, un katru burtu izzīmē visādos izlokos, taču nez kāpēc šāva uz Naguļnovu, nevīs uz tevi… — Un, pievērsdamies Davidovam, turpināja: — Agri no rīta aizeju viņu apciemot, bet tur tāda plēšanās ar feldšeri, ka pats nelabais gudrs netiktu! Feldšeris saka, Makaram iesnas esot tāpēc, ka viņš naktī saaukstējies, sēdēdams caurvējā pie atvērta loga, bet Makars tiepjas, ka viņam iesnas no tā, ka lode ķērusi deguna nervu. Feldšeris jautā: «Kā lad lode varēja ķert: deguna nervu, ja tā gājusi virs auss un apsvilinājusi deniņus?» Bet Makars viņam nober: «Nav tava darīšana kā ķērusi, bet tas ir fakts, ka ķērusi, un tev jāārstē šīs nervu iesnas, nevis jāspriedelē par to, kur neko nesajēdzi.»

Makars ir tiepīgs kā velns, bet večuks feldšeris vēl trakāks. «Jūs man nejauciet galvu ar savām aplamībām,» viņš neatlaižas. «No nerviem cilvēkam raustās viens plakstiņš, bet ne divi, drebuļo viens vaigs, bet ne divi. Kāpēc tādā reizē jums iesnas šņūkājas ne tikai no vienas nāss, bet no abām? Skaidrs — aiz saaukstēšanās.»

Makars mirklīti paklusēja un tad noprasīja: «Bet vai rotas ārsts tev kādreiz pa ausi ir gāzis?»

Es drošības dēļ piesēžos Makaram tuvāk, lai laikā satvertu viņu pie rokas, bet feldšeris — taisni otrādi: atvirzās tālāk, jau blenž uz durvju pusi un tā nenoteikti saka: «Nē-ē-ē, dievs pažēloja, nav gāzis. Bet kāpēc tas jūs interesē?»

Makars viņam atkal jautā: «Redzi, ja es tev zvelšu ar dūri pa kreiso ausi, vai tu domā, ka tev džinkstēs tikai kreisā auss? Nebaidies, abās ausīs nodunēs kā lieldienu zvani!»

Feldšeris pieceļas no krēsla un sāniski, sāniski vien raušas uz durvju pusi, bet Makars saka: «Tu neuztraucies, apsēdies uz krēsla, es nepavisam netaisos tev sist, bet izskaidroju tikai piemēra labad. Skaidrs?»

Un par ko lai feldšeris uztrauktos? Izbīlī viņš gan bija pakāpies uz durvju pusi, bet pēc Makara vārdiem atkal apsēdās uz pašas krēsla maliņas, taču lāgu lāgiem tomēr paglūn uz durvīm… Makars savīsta dūri, aplūko no visām pusēm, it kā pirmo reizi mūžā redzētu, un atkal tincina: «Bet, ja es tevi otru reizi ar to pacienāšu, kas tad būs?» Feldšeris atkal pieceļas un pavirzās uz durvju pusi. Turas pie tverekļa, bet vēl tiepjas: «Kādas aplamības jūs muldat? Jūsu dūres nav nekādā sakarā ar medicīnu un nerviem!— «Ir gan un ļoti lielā,» Makars atbild, atkal lūdz viņu apsēsties un laipni nosēdina uz krēsla. Bet feldšeris ne no šā, ne no tā tūdaļ sāk baismīgi svīst un paziņo, ka viņam esot trakota steiga, bez kavēšanās esot jāiet pieņemt slimniekus. Bet Makars kategoriski noteic, ka slimnieki varot kādu brīdi pagaidīt, ka strīds par medicīnas tematu turpinoties un ka viņš, Makars, cerot šai zinātnē dot tam piecus punktus priekšā.

Davidovs gurdi smaidīja, rēķinvedis irgoja klusus veča smiekliņus, ar roku muti aizsegdams, bet Razmjotnovs, saglabādams pilnīgu nopietnību, turpināja:

«Redzi, šitā,» Makars saka, «ja es tev otru reizi gāzīšu pa to pašu vietu, nedomā, ka tad tev asara izrietēs tikai no vienas pašas kreisās acs. Šļāksies pa abām kā sula no nobrieduša tomāta, par to es katrā ziņā galvoju! Tāpat ir ar nervu iesnām: ja tek no kreisās nāss, tad jātek ari no labās. Skaidrs?» Bet feldšeris te sadūšojas un atcērt: «Lūgtu, negudrojiet, ja neko medicīnā nesajēdzat, un ārstējieties ar drapēm, ko es jums izrakstīšu.» Eh, kā tad Makars palēcās! Gandrīz vai griestos ietriecās un bļauj nelabā .balsī: «Es, es medicīnā neko nesajēdzot? Ak tu, vecā dibenšļirce! Vācu karā mani četras reizes ievainoja, divas reizes kontuzēja un vienu reizi sarijos gāzes, pilsoņu karā trīs reizes ievainoja, pa trīsdesmit lazaretēm, hospitāļiem un slimnīcām esmu izvāļājies, un tad es vēl neko nejēdzot medicīnā?! Vai tu, skrejamās drapes, zini, kādi dakteri un profesori mani dziedinājuši? Tu, vecais sakārni, tik mācītus vīrus pat sapnī neesi redzējis!» Te feldšeris atkal sasparojās, nez kur viņam tāda dūša bija radusies, un brēc uz Makaru: «Lai arī jūs,» saka, «mācīti vīri dziedinājuši, tomēr jūs pats, cienītais, medicīnā esat galīgs nejēga!» Bet Makars viņam atcērt: «Un tu medicīna esi tīrā āža ļipa! Tu jaunpiedzimušiem vari tikai nabas griezt un večiem šļuk_s vainas iebīdīt, bet no nerviem tu sajēdz tikpat daudz, cik cūka no bībeles! Tu nervu zinātnei ne tuvumā neesi ticis!»

Nu, vārds pa vārdam, izgānījās pa īstam, un feldšeris kā korķis izsprāga no Makara istabeles. Tad Makars mazliet atdzisa un saka man: «Ej uz valdi, bet es drusku pa- ārstēšos ar vienkāršiem līdzekļiem, ieberzīšu degunu ar taukiem un tūdaļ atnākšu.» Ja tu, Davidov, būtu redzējis, kāds viņš pēc stundas ieradās! Deguns piemilzis briesmīgos apriferos, zils kā baklažāns un nošķiebies sāņus. Droši vien berzējot bija to izmežģījis. Bet no Makara, tas ir, no viņa deguna, aitu tauku smirdoņa pa visu valdi. Bija. gan sadomājis berzēšanu! … Palūkojos uz viņu — un, tici vai ne, aiz smiekliem gals vai klāt. Tā puisis bija sevi izķēmojis. Gribu pavaicāt, ko viņš sev nodarījis, taču aiz smiekliem elpas trūkst. Bet šis neganti skaišas un jautā: «Ko tu zviedz, muļķadesa, spožu pogu uz ceļa atradis, vai? Par ko līksmojies, Trofima izdzimteni? Tev tikpat prāta ka mūsu azim Trofimam, bet ņirdz par kārtīgiem cilvēkiem,»

Viņš dodas uz zirgu stalli, es — līdzi. Skatos, Makars paņem seglus, apseglo bēro zirģeli, izved no staļļa un to visu dara, ne vārda nebilzdams. Redzams, skaišas par manu smējienu. Vaicāju: «Kurp tu posies?» Viņš drūmā balsī atbild: «Elles pažobelē žagarus plēst, tevi tēst!» — «Par ko tad tā?» jautāju. Viņš klusē. Gāju pavadīt. Līdz pašām mājām klusējām. Pie vārtiņiem pasvieda man pavadu, bet pats iegāja iekšā. Skatos, iznāk no turienes: pār piecu uzkārts nagans makstī, ar siksnu, kā nākas, bet rokās dvielis…

—    Dvielis? — Davidovs brīnījās. — Kāpēc dvielis?

—    Es taču tev teicu, ka viņam velnišķīgas iesnas, ar kabatas lakatu nepietiks, bet pa mūsu modei vienkārši mest šņūkļus zemē viņš pat stepē kaunas. — Razmjotnovs nožilbināja smalku smaidiņu. — Ar pliku roku viņu neņemsi, lai nu kā, mācās taču angļu mēli, nevar parādīt neizglītību … Tadai vajadzēšanai mutauta vietā bija paķēris dvieli. Es viņam saku: «Tu, Makar, būtu galvu pārsējis, apsedzis brūci.» Bet viņš, kā driģenes sarijies, auro: «Kas tā par brūci, velns lai tevi parauj! Ķerts esi, vai, neredzi, ka tā ir skramba, nevis brūce? Man tāda kun-> dzeņu lutekļošanās nav vajadzīga! Jāšu uz brigādi, vējš appūtīs, putekļiem apkaisīs, sadzīs kā vecam sunim. Bet tu nebāz degunu citu darīšanās un vācies ratā ar saviem idiotiskajiem padomiem!»

Redzu, ka viņš pēc salēkšanās ar feldšeri un pēc manas smiešanās ir traki nelāgā omā. Gaužām piesardzīgi dodu padomu nenēsāt, visiem redzot, naganu. Bet kur nu! Pasūtīja mani pie velna vecāsmātes un saka: «Visādi maitas uz mani šaus, bet man laikam vajadzēs ar puišeļu kaķeni jādelēt? Astoņus gadus nonēsāju naganu ķešā, sadriskāju velns zina cik kabatu, bet tagadiņ pietiks. No šās dienas nēsāšu atklāti. Es to neesmu zadzis, bet godīgi ar savām asinīm nopelnījis. Vai gan veltīgi man to pasniedza dārgā biedra Frunzes vārdā un vēl ar sudraba ieraksta plāksnīti uz spala? Te tu, brāl, mels blēņas un atkal bāz degunu citu darīšanās.» Ar šiem vārdiem uzsēdās zirgā un aizjāja. Iekams nebija izkļuvis no ciemata, varēja dzirdēt, ka viņš šņūkājās dvielī, it kā ragā taurētu. Tu, Semjon, ieminies viņam par naganu. Ļaužu priekšā tomēr nav lādzīgi. Tevi viņš paklausīs.

Razmjotnova vārdi vairs nenokļuva līdz Davidova apziņai. Vaigus delnās atbalstījis un uz elkoņiem atspiedies, viņš vērās grubuļainajos, ar tintes traipiem izraibinātajos galda dēļos, atcerējās Aržanova stāstu un nodomāja: «Nu labi, pieņemsim, ka Jakovs Lukičs ir budzis, bet kāpēc tieši viņš man jātur aizdomās. Pats pie šautenes neķersies, pārāk vecs un slīpēts, arī Makars teic, ka bēdzis jauneklis žiglām kājām. Bet ja nu.Lukiča dēls uz vienu roku ar tētiņu? Vienalga, bez stingriem pierādījumiem nedrīkst Jakovu Lukiču atcelt no saimniecības pārziņa amata, ar to viņu tikai izbiedēs, ja tas iepinies kādā sazvērestībā, un iztrūcinās arī pārējos. Bet Lukičs viens tādā pasākumā neielaidīsies. Viņš, sātans, ir gudrs un viens pats neparko neriskēs šitādā lietā: tātad pret viņu jāizturas tāpat kā agrāk, nedrīkst viņam dot nekādu nojausmu par aizdomām, citādi var visu saputrot. Bet spēlīte jau sākas ar trumpjiem .. . Drīzumā jāaizbrauc uz rajonu, jāaprunājas ar sekretāru un Čekas priekšnieku. Mūsu Čeka aizkrāsnē ieskājas, bet te pa naktīm jau ar šautenēm niekojas. Šodien — Makaru, bet rīt — mani vai Razmjot- novu. Nē, tas nekur neder. Ja neko nedarīsim, kāds bendesmaiss viens pats trīs dienās var mūs nokniebt. .. Bet Lukičs tomēr nez vai ielaidīsies kontrrevolucionārā spēlītē. Pārāk liels aprēķinātājs, fakts. Un kāda jēga viņam to darīt? Saimniecības pārzinis, valdes loceklis, dzīvo labi, pārticībā. Nē, negribas ticēt, ka viņš tiektos pēc vecā. Uz veco atceļa nav, viņam taču tas jāsaprot. Cita lieta, ja mēs tagad ar kādu no kaimiņiem būtu sākuši karot, — tad viņš varētu aktivizēties, bet pašreiz viņa aktivitātei neticu.»

Davidova pārdomas iztraucēja Razmjotnovs. Viņš ilgi nolūkojās drauga sakritušajā sejā, tad lietišķi noprasīja:

—    Vai tu šodien esi brokastojis?

—   Brokastojis? Un kas tad? — Davidovs izklaidīgi atsaucās.

—  Tu tik izdēdējis, bail skatīties! Vaigu kauli izspiedušies, un tie paši saulē apcepināti.

—    Tu atkal sāc?

—    Nē, taču, es runāju nopietni, tici man!

—  Brokastojis neesmu, nepaguvu un negribas arī, re, kāda no paša rīta tveice.

—   Bet es gan esmu izbadojies. Aizkāpsim pie manis, Sjoma, iekodīsim drusku, — Razmjotnovs skubināja.

Davidovs negribīgi piekrita.

Kopā viņi izgāja pagalmā, un pretim uzversmoja sauss un tveicējošs, vērmeļu smaržas piestrēgts stepes vējš,

Pie vārtiņiem Davidovs apstājās un vaicāja:

—    Kuru tu, Andrej, turi aizdomās?

Razmjotnovs paraustīja plecus un gausi noplātīja rokas.

—    Piķis viņu zina! Es pats.nez cik reižu savā prātā izdomājos, bet neko nevaru apjēgt. Visus ciema kazakus pēc kārtas izņēmu cauri, bet neko saprātīgu neizdomāju, īr gan sātans mums uzdevis mīklu, lauzi nu tagad galvu, Bija atbraucis kāds biedrs no rajona Čekas, pagrozījās gar Makara mājeli, patincināja Makaru, tēvoci Sčukaru, Makara saimnieci, mani, apskatīja čaulu, ko bijām atraduši, bet tā taču nav iezīmēta… Tā arī aizbrauca. «Citādi nevar būt,» viņš saka «pie jums uzradies kāds, ienaidnieks.» Bet Makars viņam noprasa: «Vai uz tevi, prātvē- der, draugi arī kādreiz šāvuši? Vācies no šejienes bekot! Iztiksim bez tevis.» Šis ērms ne vārda neteica, tikai degunā ko nošņākuļoja, uzsēdās zirgā un aizjāja.

—    Kā tu domā, vai Ostrovnovs nevarētu izspēlēt tādu numuru? — Davidovs uzmanīgi vaicāja.

Bet Razmjotnovs, kas gandrīz jau bija satvēris vārtiņu kloķi, izbrīnā pat nolaida roku un iesmējās.

—    Ko tu, vai tev prātiņš izkūpējis? Jakovs Lukičs? Kāda velna pēc viņam ieķēpāties tādā padarīšanā? Viņš raustās pat no ores čīkstoņas, bet tu sagudro nez kādas blēņas. Nocērt man galvu, viņš šitādā lietā neielaidīsies! Lai nu kas, tikai ne viņš.

—    Un viņa dēls?

—    Tu aplam tēmē. Ja tā uz labu laimi ar pirkstu apkārt bakstīsi, vari trāpīt arī man. Nē, šī mīkla ir grūtāka … Te ir ko galvu palauzīt.

Razmjotnovs izvilka tabakas maku, satina smēķi, bet atcerējās, ka pirms dažām dienām pats parakstījis obligātu lēmumu, kas aizliedz saimniecēm dienā kurināt krāsnis, bet vīriešiem pīpēt laukā, un īgni saņurcīja smēķi. Uz Davidova neizpratnes pilno skatienu atbildēja izklaidīgi, it kā nerunātu par sevi, bet par kādu citu:

—    Izdod visādus muļķīgus lēmumus! Sētā nedrīkst pīpēt, iesim mājā, tur sapīpēsim.

Brokastīs Razmjotnova vecā māte cēla galdā to pašu

Davidovam apnikušo šķidro sāres strēbekli, nabadzības dēj tikai mazliet ar grūstu taukumu aizdarītu. Bet, kad viņa no dārza atnesa bjodu ar svaigiem gurķiem, Davidovs atplauka. Ar baudu viņš notiesāja divus gurķus, kas tik jauki smaržoja pēc zemes un saules, uzdzēra virsū krūzi augļu viruma un piecēlās no galda.

—    Pateicos, māmuļ, vareni pieēdināji. Bet par gurķīšiem — sevišķi tencinu! Pirmo reizi šogad nogaršoju svaigus gurķus. Lieliski, nav vārdam vietas, fakts!

Laipnā, runīgā večiņa skumīgi atbalstīja vaigu delnā.

—    No kurienes lai tev, grūtdienim, būtu gurķi? Sievas taču nav?

—    Pagaidām neesmu apgādājies, mūžīga nevaļa, — Davidovs pasmaidīja.

—    Ja nav vaļas apgādāt sev sievu, tad agros gurķus ari negaidi. Ne jau pašam tev ķēpāties ār dēstiem un dēstīšanu! Re, arī mans Andrjuša palicis bez sievišķa. Nebijusi viņam māte, kājas badā atstieptu. Bet māte šā vai tā allažiņ paēdinās, Noraugos uz jums, un taisni vai sirds aptekas. Ij mans Andrjuška staigā vecpuisī, ij Makarka un arīdzan tu. Kā jums visiem trim nav kauna? Tādi zaļoksnēji puiši blandāties pa ciematu, bet ar meitiešiem jums neveicas. Vai tik tiešām neviens no jums neapsievosies? Kauna lieta, vairāk nekas!

Razmjotnovs iesmiedamies ķircināja māti:

—    Pie mums neviena nenāk, māmuļ.

—    Neba kāds brīnums, vēl gadiņus piecus pastaigāsiet vecpuisī, un neviena neies. Kam jūs, tādi sakārņi, sievišķiem noderēsiet — par meičām jau es nerunāju, aptecējis jūsu laiks meičas bildināt!

—    Meitas pie mums nenāks, pati saki — novecojuši, bet atraitnes mums nav vajadzīgas. Svešus bērnus ēdināt! Nu, piķis ar viņiem! — Razmjotnovs atjokoja.

Tāda saruna, acīm redzot, viņam nebija nekas jauns, bet Davidovs neb; lda ne vārda un nez kāpēc jutās neērti.

Atvadījies un pateicies viesmīlīgajiem saimniekiem, viņš devās uz kalvi. Viņam gribējās pirms pieņemšanas komisijas ierašanās pašam, kā nākas, apskatīt siena pļaujai izremontētās mašīnas un zirga grābekļus, vēl jo vairāk tāpēc, ka remonta darbos bija ieguldīts arī mazumiņš viņa pūļu.

10. nodala

Vecā kalve, kas stāvēja pašā ciemata nomalē, sagaidīja vinu ar pazīstamām smaržām un skaņām: tāpat kā agrāk, Ipolita Sidoroviča rokās, pakļaujoties katrai saimnieka kustībai, skanēja un šķindēja veseris, jau notālēm bija dzirdams, kā aizsmakušas šņāc vecās plēšas, kas savu mūžu bija jau nodzīvojušas, un, tāpat kā agrāk, pa plaši atvērtajām durvīm uzvēdīja kvēlo ogļu sūrā smaka un brīnišķīgā, neaizmirstamā neatdzisušās plāvas dvinga.

Ap vientuļo kalvi viss bija tukšs un kluss. Tuvējais nomīdītais ceļš smaržoja pēc balandām un tveicē izkveldē- tiem putekļiem. Uz kalves ieplakušā pīteņa jumta, kas bija blīvi noslogots ar velēnām, auga savvaļas kaņepes un stepes zāle. Tajā rosījās zvirbuļu bars. Tie allaž, pat ziemu, dzīvoja vecās kalves pažobelēs, un viņu nerimtīgā čivināšana it kā piebalsoja skanīgajai veseru valodai un laktas zvanoņai.

Salijs sagaidīja Davidovu kā vecu draugu. Viņam bija garlaicīgi augu dienu kopā ar pusaudzi plēšu zēnu, viņš acīm redzami priecājās, ka atnācis Davidovs, un, pastiepdams savu rēpuļaino, dzelžaini apčervelējušos roku, līksmā basā noducināja:

—    Sen nebiji rādījies, priekšsēdētāj! Aizmirsis prole- tarjātu un nenāc apciemot, redzams, puis, esi kļuvis aplam lepns. Ko, tu sacīsi, ka' esi atnācis paciemoties? Kas nu to deva! Pļaujmašīnas esi ieradies apskatīt, es tevi, puis, pazīstu! Nu eima, palūkojamies! Esmu tās sarindojis kā parādē, kā kazakus skatē. Eima, eima, tikai pārlūko bez piekasīšanās. Pats esi palīgos strādājis, tāpēc vainas nav ko meklēt.

Katru pļaujmašīnu Davidovs apskatīja rūpīgi un ilgi. Taču, lai cik vērīga bija pārbaude, nekādas vainas viņš remontā neatrada, tikai pāris sīkāku kļūmju. Toties ne pa jokam aizvainoja veco kalēju. Viņš gāja līdzi Davidovam no vienas mašīnas pie otras, ar ādas skoteli rauša sviedrus no pietvīkušās sejas un īgni purpināja:

—    Esi gan tu ērcīgs saimnieks! Pārlieku nejauka tava piesiešanās … Nu ko tu te ošņā? Ko meklē, es vaicāju? Vai es kāds čigāns esmu, vai? Parībina ar veseri, kaut kā pa roku galam saķēpā, tad iemetas orē, sarausta grožus un acīs vairs nerādās! Nē, puis, te viss darīts pēc labākās ppziņas, kā sev pašam, un nav teitan ko šņukurēt un pie- kasīties.

—    Es tev nemaz nepiekasos, Sidorovič, no kurienes tu to grāb?

—    Ja pārlūkotu bez piekasīšanās, tad jau sen visu būtu apskatījis, bet tu ložņā ap katru mašīnu, osti un apčamdi …

—    Tā jau man pienākas: uz acīm paļaujies, bet ar rokām apgrābsti, — Davidovs atjokoja.

Bet, kad viņš sevišķi stingri sāka apskatīt kādu sagrābājušu, apskrubušu pļāvēju, kas agrāk bija piederējis An- lipam Gračam, Šalijs kļuva gluži jautrs, un viss viņa īgnums bija kā ar roku atņemts. Bārdu delnā sažmiedzis, viņš nez kam mirkšķināja ar acīm un, viltīgi vīpsnādams, zobgalīgi teica:

—    Gulsties, gulsties, Davidov, uz zemes! Ko tu grozies kā gailis? Liecies uz vēdera un izmēģini uz zoba. Ko tu knaibi kā meitieti? Pamēģini uz zoba, uz zoba! Eh tu, plānā galdiņa urbējs, ne kalējs. Vai sava darba neapjauti? Šo pļāvēju tu pats savām rokām remontēji! To es tev, puis, galīgi saku, tas viss tavu roku darbs, taču tu neredzi un neapjēdz. Tā jau tu, puis, vakarā apsievosies, bet no rīta pats savu jaunuvi vairs nepazīsi…

Par savu joku priecādamies, Šalijs dimdoši iesmējās, sāka klepot un ar rokām gaiņāties, bet Davidovs, neko ļaunā neņemdams, atbildēja:

—    Veltīgi tu smejies, Sidorovič. Šo sagrabējušo vidējā -zemnieka pļaujmašīnu es tūdaļ pazinu un savu darbu arī. Es pārbaudu ar visu stingrību, lai pļaujas laikā neizgāztos. Ja ar šo veco kasti notiktu kāda avārija, tu taču pats pirmais sacītu: «Re, uzticējām Davidovam veseri un maigles, bet viņš saķēzījis.» Vai nav tā?

—    Protams, tā, kā gan citādi? Kas darbu darījis, tam atbildēšana.

—    Bet tu saki: «Neapjauti.» Es viņu, mīlenīti, apjautu, bet pret sevi stingrība lielāka.

— Iznāk, ka tu pats sev neuzticies?

—    Dažbrīd tā ir …

—    Nav vārdam vietas, puis, tā ir labāk, — jau nopietnā balsī ierunājās vecais kalējs. — Mūsu darīšana ar dzelzi, kā sacīt jāsaka, ir atbildīga lieta, un meistars lajā no debesīm tūdaļ nekrīt, nē, nekrīt vis… Ne jau veltīgi mums, kalējiem, ir tāds sakāmais: «Paļaujies uz laktu, rokām un veseri, neba uz savu saprašanu jaunās dienās.» Vai nu lielā rūpnīcā, vai mazā kalvē, vienalga, — visur atbildīga lieta, to es tev galīgi saku. Bet, āreče, pērn pie manis mājās no rajona norīkoja ādu un vilnas sagādnieku, viņš pie mums ciemā bija. iecelts par pilnvaroto. Mēs ar saimnieci viņu uzņēmām labi, kā pašu bērnu, bet viņš ne ar mani, nedz ar manu veču ij patērzēt negribēja, domāja mūs pārāk zemus esam. Nosēstas pie galda — klusē, pieceļas no galda — atkal klusē, pārnāk no ciema padomes — klusē, iet prom — klusē. Lai ko es jautāju, par politiku vai par saimniecību, viņš tikai noburkšķ: «Nav tava darīšana, vecūksni!» Ar to sarunai gals. Nodzīvoja mūsu īrnieks trīs dienas kā pelīte, ne pušplēsta vārda nebilzdams, bet ceturtajā dienā sāka runāt… No rīta varenā lepnumā paziņo: «Saki savai vecenei, lai viņa man nepasniedz kartupeļus pannā, bet uz telēķa un lai uz galda neliek dvieli, bet kauču kādu salveti. Es,» viņš saka, «esmu kurtulārs cilvēks, turklāt atbildīgs rajona darbinieks, — un neciešu zemisku apiešanos.»

Es uz viņu galīgi pārskaitos un saku: «Smirdoša gnīda tu esi, bet ne kurtulārs cilvēks! Ja tu esi kurtulārs, tad vico iekšā, kā tev pasniedz, un slaukies ar to, ko tev dod, tāpēc ka salvetes savu mūžu mums mājās nav bijis, bet telēķus veča visus sadauzījusi. Es no tevis neņemu ne kapeikas, mana vecene nezin, kā tevi aptekāt, kur nosēdināt, kā naktī cisas mīkstāk uzčubināt, bet tu slej degunu pāri jumtam: «Es esmu atbildīgs! Nu kāds, kāds tu,» es vaicāju, «esi atbildīgais? Zaķu un susliku ādas purini — tā visa tava atbildība. Tu neesi nekāds atbildīgais, bet, āreče, es gan esmu atbildīgs darbinieks! Pēc priekšsēdētāja un šūniņas sekretāra esmu pirmā persona ciemā, tāpēc ka bez manis nevar iztikt ne aršanā, ne pļaušanā. «Manās rokās,» es saku, «ir dzelzs, bet tavējās — ādas. Kurš tad no mums savā darbā svarīgāks? Tu sevi uzskati par atbildīgu darbinieku, bet es sevi. Kā lai mēs, divi atbildīgie, zem viena jumta satiekam? Nesatiksim! Ņem,» es saku, «savu portapeli un taisies, ka pazūdi uz visām četrām debess pusēm, man tu, tāds pūslis, galīgi neesi vajadzīgs.»

Davidovs tā samiedza acis, ka tās tik tikko dzalkstīja šaurajās spraudziņās. Aiz smiekliem trīsošā balsī viņš klusu iejautājās:

— Aiztrieci?

—           Galīgi! Tūdaļ uz vietas! Aizvācās atbildīgais draņķis un pat paldies par ēdināšanu nepasacīja.

—    Nu esi gan tu velna vīrs, Sidorovič!

—           Kāds tur velna vīrs, dūša aptecējās par tādu iemītnieku.

Pēc sapīpēšanas Davidovs atkal ķērās pie inventāra pārbaudes un to pabeidza tikai pēcpusdienā. Atvadīdamies no Salija, viņš sirsnīgi pateicās tam par apzinīgu darbu un painteresējās:

—    Cik izstrādes dienu tev par remontu aprēķināja?

Vecais kalvis sabožas un novērsās.

—           Jakovs Lukičs tev gan aprēķinās — kulē bāzīsi, maisā nelien …

—    Kāda tur Jakovam Lukičam teikšana?

—          Tāda teikšana, ka viņš uzskaitvedim nosaka savus likumus. Kā viņš sacīs, tā uzskaitvedis arī pierakstīs.

—    Bet cik tomēr?

—    Gandrīz neko, puis, tik, cik melns aiz naga.

—    Kā tad tā? Kāpēc?

Parasti labsirdīgais kalējs šoreiz paskatījās tik pikti, it kā viņa priekšā nestāvētu Davidovs, bet gan pats Jakovs Lukičs.

—           Tāpēc ka viņi manu darbu nemaz negrib uzskaitīt. Ja dienu esmu pavadījis kalvē — paraksta vienu izstrādes dienu. Bet, vai es tur strādāju vai tikai smēķus tinu, viņiem viens pīpis. Es varbūt vienā dienā remontdarbos nopelnu piecas izstrādes dienas, — vienalga, raksta vienu. Plēsies pie laktas kauču vai pušu, bet vairāk par vienu izstrādes dienu nenopelnīsi. Tādēļ no tavas maksas, puis, brangumā nepieņemsies, dzīvību izvilksi, bet precēties gribēšana nebūs.

—           Tā nav mana maksa! — asi atcirta Davidovs. — Tā nav kolhoza maksa! Kāpēc tu agrāk neko neteici par tādu nejēdzību?

Salijs saminstinājās un ar klaju nepatiku atbildēja:

—           Kā lai tev, puis, to pasaka, tā kā kaunējos … Tā kā neērti bija, vai. Es galīgi nodomāju tev sūdzēties, bet tad ienāca prātā, ka tu sacīsi: «Palūķ, kāds pasaules izēdājs, vienādiņ viņam par maz. ..» Tādēļ arī klusēju. Bet taga- diņ, āreče, es runāju un pateikšu vēl vairāk: pēc savas iegribas viņi uzskaita tādu darbu, kas acu priekšā, nu, sacīsim, arklu un rušinātāju remontu, vārdu sakot, redzamo inventāru, bet sīkumus, sacīsim, tu zirgu apkal vai taisi pakavus, skavas, klēts dzinteles, visādas eņģes un tamlīdzīgus niekus, — tos viņi nemaz neuzskaita un dzirdēt par to negrib. Bet es savā prātā domāju, ka tas aplam, jo tamlīdzīgi sīkumi prasa daudz laika.

—           Atkal — «viņi», bet kas tie tādi par «viņiem»? Uzskaitvedis viens pats kārto uzskaiti un par to atbild valdei, — Davidovs īgni noteica.

—           Uzskaitvedis kārto, bet noteicējs ir Lukičs. Tu man skaidro, kā tam jābūt, bet es tev saku — kā tas īstenībā ir.

—    Ļoti nelādzīgi, ja tā tas ir īstenībā.

—    Nu, tā jau, puis, nav mana vaina, bet gan tavējā.

—           To es arī bez tevis zinu, ka mana vaina. Tā jāizlabo un ātri. Jau rīt es sasaukšu valdes sēdi, un mēs Jakovu Lukiču patirdīsim… Mēs ar viņu parunāsim, kā nākas! — Davidovs apņēmīgi noteica.

Bet Salijs tikai pasmīnēja bārdā:

—    Ko ar viņu runāt…

—    Ar ko tad, tavuprāt? Ar uzskaitvedi?

—    Ar tevi.

—    Ar mani? Hm .. . Nu, klāj vajā!

Pārbaudoši, it kā Davidova spēku apsvērdams, Salijs noskatīja viņu no galvas līdz kājām un gausi piebilda:

—           Saturies, puis! Es tev asus vārdus teikšu … Lai gan patikšanas nav, bet vajadzīgs. Baidos, ka citi neiedrīkstē- sies tev tādus vārdus pasacīt.

—           Klāj vaļā, klāj, — Davidovs viņu skubināja, klusībā jau nojauzdams, ka saruna nebūs no patīkamajām, un visvairāk bīdamies, ka Salijs sāks spriedelēt par viņa attiecībām ar Lušku.

Taču, par spīti bažām, kalējs sākumā ieminējās par gluži citam lietām:

—           Pēc paskata, noraugoties tevī, tu esi īsts priekšsēdētājs, bet, ja paurbina dziļāk, — tu kolhozā nemaz neesi priekšsēdētājs, bet tā — trenkā vēju ar pliku dūri, kā sacīt jāsaka.

—          Ir gan prieks klausīties! — mazliet liekuļotā jautrībā iesaucās Davidovs.

—           Ne jau pārlieku liels, — Šalijs bargi turpināj-i. — Nekāda prieka te nav, to es tev galīgi saku. Tu, redzi, ij zem pļaujmašīnām ložņā, pārbaudi, kā tas labam saimniekam pienākas, ij pa tīrumu dzīvo, ij pats aiz arkla staigā, bet, kas valdē notiek, — to tu ne redzi, ne zini. Tu varētu mazāk apkārt blandīties, bet vairāk padzīvot pa ciemu, un viss ietu labāk. Tagad tu esi gan arājs, gan kalējs, vārdu sakot, kā dziesmiņā: «Ij laukā pļāvējs, ij kāzās bļāvējs,» — bet visu saimniecību tavā vietā izrīko Os- trovnovs. Tu savu varu esi no rokām izmetis, bet Ostrov- novs to pievacis …

— Sukā tālāk, — Davidovs strupi noteica. — Sukā, nekautrējies!

—    Var arī tālāk, — Šalijs labprāt piekrita. Viņš pamatīgi nosēdās uz pļaujmašīnas, ar žestu uzaicināja Davidovu apsēsties līdzās un, kalves durvīs pamanījis plēšu zēnu, kas noklausījās viņu sarunu, piespēra ar kāju un pikti iebrēcās. — Vācies prom no šejienes, velnēn! Vai tev darba nav? Allažiņ tev viss jādzird, sivēns tāds! No- jozīšu siksnu un noslānīšu tevi kā kaimiņa āzi, tad tu redzēsi! Tūdaļ ausis aizkritīs. Saki viens cilvēks, kas par nešpetnu puiškānu!

Nosmulējies pusaudzis, ar smējīgām ačelēm nodzirkstī- jis, kā pele iespruka dziļāk tumšajā kalvē, un tūlīt no turienes atskanēja plēšu aizsmakušās elsas un atplaiksnījās ēzē plandošo liesmu tumši sarkanā atblāzma. Bet Šalijs, jau labsirdīgi smaidīdams, sacīja:

—    Apmācu bāreni kalēja amatā. Neviens sātans no pieaugušajiem puišiem nenāk kalvē. Padomju vara viņus galīgi izlaidusi. Visi tā vien blenž, kā iekļūt vai dakteros, vai agronomos, vai dažādos inženieros, bet, kad mēs, veči, kājas atstiepsim — kas tad cilvēkiem zābakus taisīs, bikses šūs, zirgus apkaustīs? Un man tas pats posts: nevienu nevaru iedabūt kalvē, visi no kalēja dūmiem bēg kā velns no krusta. Tā, āreče, vajadzēja pievākt šo Vaņutku. Spējīgs, maitas gabals, bet kādas varmācības man no viņa jācieš — vārdos nav pasakāms! Gan vasaru svešā dārzā ielavās, un man par viņu jāatbild, gan pamet kalvi un aizšmauc grunduļus makšķerēt, gan sagudro vēl citas nekam nederīgas nelietības. Paša krustmāte, pie kuras viņš dzīvo, netiek ar viņu galā, un tā, āreče, man jāpanes un jāpacieš viņa pārestības. Vienīgais — es varu viņu sarāt, bet, lai bāreni sistu, — roka neceļas. Redzi, puis, kāda padarīšana. Grūti svešus bērnus audzināt, jo sevišķi bāreņus. Bet es savā mūžā gabalu desmit no viņiem esmu iztaisījis par pamatīgiem kalējiem, un tagadiņ ij Tubjanskā, ij Karaspēka un citos ciemos kalvēs raujas manis mācīti kalēji, bet viens strādā pat Rostovā, rūpnīcā. Tā, puis, nav nieka lieta, tu pats esi rūpnīcā strādājis un zini — katru puskoka lēcēju tur darbā nepieņem. Ar to arī lepojos — lai gan nomiršu, bet manai amata prašanai šai pasaulē paliks kāds desmits pēcnieku. Vai es pareizi runāju?

—    Labāk runā par lietu. Kādas vēl nekārtības tu manā darbā esi saskatījis?

—     Nekārtība tev viena: tu tikai sapulcēs esi priekšsēdētājs, bet ikdienas darbā — Ostrovnovs. No tā arī viss negals. Es tā saprotu, ka pavasara pusē tev vajadzēja padzīvot pie arājiem, rādīt viņiem priekšzīmi, kā kopējā saimniecībā jāstrādā, un arī pašam iemācīties art, tāda lieta kolhoza priekšsēdētājam nenāk par ļaunu. Bet kāpēc tu tagadiņ pa tīrumu noblandies, es galīgi nejaudāju apjēgt. Vai tad rūpnīcā, kur tu agrāk strādāji, direktors caurām dienām stāvēja pie virpas? Tā kā negribas ticēt.

Salijs ilgi klāstīja par nebūšanām kolhozā, par to, kas Davidovam bija palicis neredzams, ko Jakovs Lukičs, rēķinvedis un klētnieks cītīgi pūlējās noslēpt. Bet no stāstījuma izrietēja, ka barvedis visās tumšajās lietās kopš pašas kolhoza radīšanas līdz šai dienai bijis un paliek pēc izskata tik lēnīgais Jakovs Lukičs.

—    Kāpēc tu nevienu reizi nerunā sapulcē? Vai tad tev nerūp kolhozs? Un vēl saki: «Es esmu proletarjāts!» Kas tu, velns parāvis, par proletariātu, ja tikai aiz pakšiem burkšķi, bet sapulcē tevi ar uguni jāmeklē?

Šalijs nolieca galvu, ilgi klusēja, virpinādams noplūktu zāles stiebriņu, un tas — trausls un sīciņš — izskatījās tik jocīgs viņa milzīgajos-, melnajos, apstingušajos pirkstos, ka Davidovs neviļus pasmaidīja. Bet Šalijs vērīgi lūkojās kaut kur zem kājām, it kā no šīs lūkošanās būtu atkarīga atbilde. Pēc ilga klusuma viņš ievaicājās:

—    Vai tu pavasarī runāji sapulcē, lai Atamančukovu izslēgtu no kolhoza?

—    Jā, es ierosināju tādu jautājumu. Nu, un kas tad ir?

—    Vai viņu izslēdza?

—    Nē, bet žēl, vajadzēja izslēgt.

—    2ēl, protams, žēl, taču ne žēlošana te svarīga …

—    Kas tad?

—     Atceries, kas uzstājās pret to! Neatceries? Tad es tev atgādināšu: Ostrovnovs, klētnieks Afoņka, Lušņa un vēl cilvēku pārdesmit. Viņi sapulcē izgāza tavu labo padomu, pavērsa ļaudis pret tevi, Tātad Ostrovnovs nerīkojas viens pats. Vai tu to saproti?

—    Tālāk.

—    Var arī tālāk. Ko tad tu vēl tincini, kāpēc es nerunāju sapulcēs? Runāšu vienu reizi, otru, bet trešo reizi vairs neiznāks: iezvels man pa pauri šajā pašā kalvē, ar to pašu dzelzs gabalu, ko es nule ugunī esmu kaitējis un rokās cilājis, un tā, āreče, mana runāšana beigusies. Nē, puis, esmu par vecu, lai čīkstētos, cīkstieties vien paši, man vēl kalvē gribas paostīt dzelzs smaku.

—    Tu, vecotēv, pārspīlē briesmas, fakts! — Davidovs nedroši ierunājās, vēl pilnīgi atrazdamies dzirdēto vārdu iespaidā.

Bet kalējs vērīgi palūkojās Davidovā ar melnām, izvel- btām acīm, izsmējīgi tās samiegdams:

—    Pa veču vīzei aiz akluma varbūt es arīdzan pārspīlēju, kā tu saki, bet tu, puis, šīs viņu briesmas nemaz neapjaut. Jaunības blēņas tevi pagalam aptumšojušas, to es tev galīgi saku.

Davidovs klusēja. Tagad bija pienākusi viņa kārta kļūt domīgam, un viņš domāja ilgi, un ne vairs Šalijs, bet viņš virpināja rokās — tikai ne zāles stiebriņu, bet gan no zemes paceltu sarūsējušu skrūvīti… Daudziem piemīt šī neizskaidrojamā tieksme pārdomu brīžos kaut ko rokās virpināt vai ņurcīt, kas vien pagadās pa ķērienam . ..

Saule jau sen sliecās pāri dienasvidum. Ēnas bija pārvietojušās, un svelmīgie, stateniski krītošie saules stari ugunīgi karsēja kalves ieplakušo, ar stepes zāli apaugušo velēnu jumtu, tuvumā stāvošās pļaujmašīnas un putekļiem klāto ceļmalas mauru. Pāri Dārdu Gravas ciemam pletās stings dienasvidus klusums. Aizvērtņi mājām aiztaisīti, olnīcās neviena cilvēka, pat telēni, kas no rīta laiski staigāja pa ceļiem, bija aizklaiņojuši pie upītes un patvērušies baltkārklu un vītolu dzestrajā pavēnī. Bet Davidovs un Šalijs vēl aizvien sēdēja bula tveicē.

—    Eima kalvē, vēsumā, es pie tādas saules neesmu pieradis, — Šalijs teica, slaucīdams sviedrus no sejas un plikā paura. — Vecs kalējs — tikpat kā veca kundzene: saulīte viņiem nav tīkama, visu mūžu katrs pa savai vīzei vēsumā spirdzinājušies …

Viņi pārgāja ēnā, apsēdās uz siltās zemes kalves ziemeļu pusē. Cieši pievirzījies pie Davidova, Šalijs dūca kā staipekņos sapinusies kamene.

—    Vai Hoprovu ar viņa sievišķi nogalēja? Nogalēja. Par ko nogalēja? Skurbā prātā? No, puis, kur nu… Tumša padarīšana. Ne no šā, ne no tā cilvēku nost ne- zmiegs. Un es savā muļķa veča prātā tā spriežu: ja viņš padomju varai nebūtu bijis pa prātam — viņu paņemtu ciet un nožmiegtu pēc tiesas sprieduma, ne slepšus, bet, ja jau viņu nogalēja slepšus, pa kluso, naktī, turklāt kopā ar sievu, tad viņš nav iztapis padomju varas naidniekiem, citādi nevar būt! Un kāpēc viņa sievišķi nogalēja, saki man? Rasi, tāpēc, lai viņa šos slepkavniekus neuzrādītu, viņa tos būtu vaigā pazinusi. Bet miroņi nerunā, ar viņiem, puis, mierīgāk… citādi nema . nevar būt, to es tev galīgi saku.

—    Pieņemsim, ka to visu mēs zinām arī bez tevis, nojaušam, bet, kas viņus noslepkavoja, — tas faktiski nevienam nav zināms, — Davidovs mirkli klusēja, tad, izdarīdams viltīgu gājienu, piebilda: — Un neviens nekad neuzzinās.

Šalijs izlikās nedzirdam viņa pēdējos vārdus. Sažmiegdams saujā ar sirmām šķipsnām biezi izbalsināto bārdu, viņš plati pasmaidīja.

—    Cik šeit vēsumā jauki. Man, puis, vecos laikos bija tāds atgadījums. Kādreiz pirms labības pļaujas es bagātam krimietim apriepoju četrus riteņus. Atbrauca viņš pēc saviem riteņiem, vēl tagadiņ atceros, darba laikā, gavējamā dienā, vai nu trešdienā, jebšu arī piektdienā. Samaksāja, palielīja manu darbu un uzlika magaričas, pasauca arī savus strādniekus, kas bija atveduši zirgus. Izdzērām. Tad es uzliku. Arī to izdzērām. Aplam mantīgs mazkrievnieks bija, bet cilvēks ar tik lādzīgu dvēseli kā reti kāds no mantīgajiem. Un tā, redzi, puis, viņš sagudroja plītēt. Bet man darbs, pals karstākais laiks, ellišķīga guba visādu pasūtījumu. Es viņam saku: «Tu, Trofim De- ņisovič, iemet ar strādniekiem, turpini, bet mani, puis, atlaid, es nevaru, daudz darba.» Viņš tam piekrita. Viņi turpina tempt sīvo, bet es aizgāju uz kalvi. Galva rūc, taču uz kājām turos droši, arī rokās ir stingrība, bet citādi, puis, esmu galīgi pilnā. Un šai nestundā pie kalves piebrauc trijjūgs ar zvārguļiem. Izeju laukā, vieglā, pītā tarantasā zem pārvalka sēž visā mūsu pusē' pazīstamais muižnieks Seļivanovs, briesmīgs uzpūtelis un kuņa, kāds pasaulē nav pieredzēts … Viņa kučieris — bāls kā nāve, rokas dreb — atkabina atsaites kreisajam piejūga zirgam.

Viņš nebija pieskatījis, un piejūdznieks ceļā norāvis pakavu. Un tā, āreče, kungs viņu gāna: «Tu tāds, sak, un šitāds, un atlaidīšu tevi no dienesta, un tuptūzī iespundēšu, tevis dēļ es vilcienu varu nokavēt, un visādas tamlīdzīgas ķezas.» Bet pie mums, Donā, puis, carismu laikos kazaki muižnieku priekšā muguru pārmērīgi neloclja. Un arī man par šo Seļivanovu nospļauties un ar kāju izberzēt, kauču viņš visbagātākais muižnieks. Un tā es izgāju — no šņabja jautrā prātā stāvu pie durvīm, klausos, kā viņš lamā savu kučieri no panckām laukā. Bet mani, puis, galīgi sagrābj niknums, tā ka vai svilstu. Seļivanovs ierauga mani un bļauj: «Ei, kalēj, nāc šurp!» Gribēju viņam teikt: «Tev vajadzība — nāc tu,» — bet sadomāju ko citu: eju pie viņa, uzsmaidu kā pašu cilvēkam, piegājis pie tarantasa, pastiepju roku un saku: «Sveika būšana, brālīt! Kā sviežas?» Izbrīnā viņam no deguna novēlās zelta brilles; ja tās nebūtu piesietas melnā aukliņā — katrā ziņā saplīstu! Uzsprauž viņš šīs brilles atpakaļ uz deguna, bet es roku turu izstieptu, un tā man melna kā.sodrēji, netīrāka par netīru. Bet viņš izliekas neredzam manu roku, saviebjas, kā sīvo iekampis, un šņāc caur zobiem: «Ko tu, pieļurbojies, vai? Vai zini, netīrais purns, kur tu bāz savu ķetnu?» — «Kā nu nezinās i,» es saku, «pat ļoti labi zinu, kādu tu ļaužu! Mēs ar tevi,» es saku, «kā miesīgi brāļi: tu zem pārvalka no saules vairies, bet es — kalvē zem velēnu jumta; darbdienā esmu maķenīt iekampis, to tu pareizi pamanīji, bet arī tu, man domāt, nedzer tikai pa svētdienām kā mazie ļauži — snuķis tev sarkanīgs … Iznāk, ka mēs abi ar tevi esam muižnieku kārtas, ne tā kā citi plukatas. Nu, ja tev derdzas man roku dot, tāpēc ka tev tā balta, bet man melna, tas jau atkarībā no tava goda prāta. Kad atstiepsim kājas, mūs abus vieni tārpi skrubinās.»

Seļivanovs klusē, tikai lūpas žļebina un ģīmī izmainās. «Vai tev zirdziņš apkaļams?» es vaicāju. «To mēs vienā rāvienā izdarīsim. Bet kučieri tu veltīgi gāni. Viņš tev, jēdzams, uz mutes kritis. Tu labāk mani pagāni. Eima, brālīt, kalvē, aizdarīsim ciešāk durvis, un pamēģini mani izganīt. Man patīk riskantīgi cilvēki.»

Seļivanovs klusē, bet ģīmī izmainās arvien vairāk gan uz vienu pusi, gan otru. Brīžam metas pavisam bāls, brīžam sarkans, bet klusē. Apkalu viņa piejūga zirgu, pieeju pie tarantasa. Viņš liekas mani neredzam, pastiepj kučierim sudraba rubli un saka: «Atdod šim mūdzim!» Paņēmu no kučiera rubli un iemetu tarantasa Seļivanovam pie kājām, bet pats smaidu it kā izbrīnījies un saku: «Ko tu, brāl, vai tad no radagabaliem par tādiem niekiem ņem naudu? Ziedoju tavai nabadzībai, iegriezies šeņķī un iedzer uz manu veselību!» Tagad mans muižnieks sametās ne bāls, ne.sarkans, bet pavisam zilgans un spiedz smalkā balstiņā: «Uz tavu veselību … Lai tu nosprāgtu, neķītreli, mūdzi, sicilist, tā tevi un šitā. Staņicas atama- nam sūdzēšos! Cietumā sapūdēšu!»

Davidovs tik dimdoši iesmējās, ka no kalves jumta izbīlī uzspurdza bars zvirbuļu. Bārdā smīkņādams, Salijs sāka tīt smēķi.

—    Tātad saplēsāties ar «brāli»? — tikko spēdams parunāt, Davidovs vaicāja.

—    Saplēsāmies.

—    Un nauda? Vai viņš to izmeta no tarantasa?

—    Kur nu šis izmeta… Aizlaidās ar visu rubli. Ne jau nauda te, puis, svarīga …

—    Bet kas tad?

Davidovs smējās tik jauneklīgi1 un nevaldāmi, ka arī Salijs ielīksmojās. Visā kaklā smiedamies, viņš atmeta ar roku:

—    Izgāzu gan es maķenīt podu …

—    Runā taču, Sidorovič, — ko stiep garumā? — Davidovs ar asaru pienestām acīm cieši vērās Salijā.

Bet tas tikai gaiņājās ar roku un, plaši atplētis ar bārdu aizaugušo muti, smējās skaļus, dārdošus smieklus.

—    Nu stāsti taču, nemoki! — Davidovs lūdzās, šajā brīdī aizmirsdams nesenējo nopietno sarunu un pilnīgi ļaudamies jautrības mirkļa izklaidējošai varai.

—    Ko tur nu stāstīt… Blēņas vien ir! Viņš, redzi, puis, nozākāja mani ij par mūdzi, ij par nelieti un dažādiem citiem vārdiem, bet beigās tikai rīstījās vien, spārdījās kājām pa tarantasa grīdu un plosījās: «Sicilists, tāds un šitāds! Cietumā iespundēšu!» Bet tolaik es nezināju, kas tas tāds par sicilistu … Revolūcija — to es apjēdzu, ko tas nozīmē, bet «sicilists» — nekādas saprašanas, un toreiz es nodomāju, ka tas visnegantākais lamuvārds, kas ķer pašās aknās… Viņam par atbildi es saku: «Pats tu esi sicilists, draņķi tāds, un vācies ratā, kamēr es tev sprandu neesmu apgriezis!»

Jauna smieklu lēkme nostiepa Davidovu augšpēdus. Ša- lijs Jāva viņam pēc sirds patikas izsmieties un tad nobeidza:

—   Bet nākamajā dienā mani aiz apkakles — pie staņicas atamana uz nopratināšanu. Viņš mani iztincināja, kā viss noticis, izsmējās tāpat kā tu un atlaida bez ietupinā- šanas staņicas valdes ūķī. Viņš pats bija no nabadzīgas ģimenes cēlies virsnieciņš, un viņam patika, ka vienkāršs kalējs licis kaunā bagātu muižnieku. Tikai, iekams mani laukā izvadija, piekodināja: «Tu, kazaciņ, esi akurātīgāks, pārlieku muti nepalaid, tagad tāds laiks, ka šodien tu kausti, bet rit apkaustls tevi uz visām četrām, lai pa etapu ietu līdz pašai Sibīrijai un gāles laikā neslīdētu. Vai saproti?» — «Saprotu,» es saku, «jūsu augstlabdzimtība.» — «Nu ej, un lai lavas smakas šeit nebūtu. Bet Seļivanovam paziņošu, ka esmu no tevis septiņas ādas nodīrājis.» Tā, redzi, puis, kādas lietas …

Davidovs piecēlās, lai atvadītos no runīgā kalēja, bet tas pavilka viņu aiz krekla piedurknes, no jauna nosēdināja sev līdzās un negaidot ievaicājās:

—   Tu saki, ka nemūžam neuzzināšot, kas nokāvis Hop- rovus? Te tev, puis, misējies. Uzzinās. Galīgi uzzinās, dod tikai laiku.

Bija redzams, ka vecajam kas zināms, un Davidovs nolēma uzvedināt viņu uz atklātu sarunu.

—    Kam tu piedēvē tādu grēku, Sidorovič? — viņš tieši noprasīja, pārbaudoši lūkodamies Salija melnajās acīs ar piesarkušajiem baltumiem, kas atgādināja vērša redzokļus.

Vecais kalējs uzmeta viņam ašu mirkli un izvairīgi atbildēja.

—    Teitan, puis, pārlieku viegli var notikt alošanās…

—    Nu, tomēr?

Vairs nevilcinādamies, Salijs, roku Davidovam uz ceļgala uzlicis, teica:

—    Zini ko, izpalīg, noruna vairāk vērts nekā nauda: lai nebūtu nekāda atsaukšanās uz mani gadījumā, ja kas notiek. Vai esi ar mieru?

—    Ar mieru.

—   Tad zini, ka arīdzan šeit neiztika bez Lukiča. To es tev galīgi saku.

—    Nu, brā-ā-1… — Davidovs neticīgā balsī novilka.

—    Seļivanovam es biju «brālis», bet tev varu būt tēvs, — Salijs nīgri noteica. — Es taču nesaku, ka pats Jakovs Lukičs sakapājis Hoprovus, saku tikai, ka šeit bez viņa neiztika, tas tev, puis, jāsajēdz, ja dievs tev saprašanu devis.

—    Bet pierādījumi?

—    Vai tad tu esi izmeklētājos ierakstījies? — Salijs jokodamies noprasīja.

—    Ja reiz saruna sākusies, tu, Sidorovič, neizgrozies ar jokiem, bet klāj visu vaļā, kā tas ir. Paslēpes mums nav ko spēlēt.

—    Tu, puis, esi vājš izmeklētājs, — Salijs pārliecināti noteica. — Tikai nestreb karstu putru, lai tevi piķis, es izstāstīšu visu, izstāstīšu galīgi — tā, ka acis vien noblisi- nāsi. .. Tu, redzi, ne no šā, ne no tā sapinies ar Lušku, bet kādam velnam tev viņa vajadzīga? Vai tad tu nevarēji atrast labāku sievišķi kā šo slampu?

—    Nu, tā nav tava darīšana, — Davidovs atcirta.

—    Nē, puis, tā ir ne tikai mana, bet visa kolhoza darīšana.

—    Kāpēc tad tā?

—    Tāpēc, ka tu sapinies ar šo pasaules ķēveni un sāki sliktāk strādāt. Vistas aklums tevi apsēdis… Bet tu saki — neesot mana darīšana. Tas, puis, ir ne tikai tavs posts, bet mūsu kopējais, kolhoza. Tu, kazi, domā, ka par tavu jārēšanos ar Lušku nevienam ne ziņas, ne miņas, bet ciemā par jums viss līdz pēdējai kripatiņai zināms. Un tā, redzi, mēs, veči, palaikam sapulcējamies un sava starpā runājamies: kā .tevi no šīs Luškas, kaut viņa izčibētu, atšķirt? Un kāpēc? Tāpēc, ka tādi sievišķi kā Luška puisiešus nevis paskubina uz darbu, bet no darba aizvilina, un tā, āreče, mēs zūdāmies par tevi… Tu esi lāga zēns, rimlīgs, nežūpo, vārdu sakot, varētu iztikt, bet viņa, velna kuce, to izmantojusi: uzsēdusies tev skauslā un jādelē. Tu, puis, taču pats zini, kā viņa tevi jādelē; jādelē un cilvēku priekšā vēl plātās: «Pavei, kādus es iejādu!» Eh, Davidov, Davidov, tu neesi atradis īsto meitieti … Kādu svētdienu mēs, veči, sēdējām pie Beshļebnova uz paviļas, bet tu gāji garām. Vectēvs Beshļebnovs noraudzījās tev pakaļ un saka: «Vajadzētu mūsu Davidovu uz svariem nosvērt — cik viņam bijis pirms Luškas un cik tagadiņ. Rasi, lielo pusi no svara būs nokremtusi, izsijājusi kā caur sietu. Tā, veči, nav nekāda kārtība — viņai atsijāti milti, bet mums — pabiras… Tici, puis, dzirdot šos vārdus, man sametās kauns par tevi! Saki, ko gribi, bet sametās kauns. Bijis tu man kalvē izpalīgs, neviens no ciematniekiem ne vārda nesacītu, bet tu taču visai mūsu saimniecībai esi galva… Bet galva — tā, puis, ir liela lieta. Ne jau veltīgi vecos laikos, kad kazakus par pārkāpumiem sapulcēs pēra, bija tāda paruna: «Kauču d … jela, ja tik galva cēla.» Bet galva, āreče, mums kolhozā nav pārlieku cēla, tā maķenīt apķepusi. Ap Lušku draiskodamās, tā ar darvu nosmulējusies … Atradis jele pienācīgu skuķi vai arīdzan, sacīsim, atraitni, neviens tev nebilstu ne pušplēsta vārda, bet tu … Eh, Davidov, Davidov, acis tev aizlipušas! Un man domāt — tevi nav izkremtusi Luškas mīlēšana, bet gan sirdsapziņa, sirdsapziņa tev gremžas, to es galīgi saku.

Davidovs skatījās uz ceļu, kas aizlocījās gar kalvi, un uz zvirbuļiem, kas pērās smiltīs. Viņa seju klāja manāms bālums un aplupušajos vaigos iesitās zilgani plankumi.

—    Nu beidz šo jandālu! — viņš noburkšķēja un pavērsās uz Salija pusi. — Tāpat jau bez tevis, večuk, nelaba dūša.

—   Bet, ja paģirās uznāk nelaba dūša, pēcāk cilvēkam kļūst vieglāk, — it kā neviļus izmeta Šalijs.

Drusku atžirdzis no mulsuma un kauna, Davidovs strupi ierunājās:

—    Dod man pierādījumus, ka Ostrovnovs ir līdzdalībnieks. Bez pierādījumiem un faktiem tas iznāk pēc apmelošanas. Ostrovnovs tev nodarījis pāri, un tu uz viņu ķēzies, fakts! Nu, kādi tev ir pierādījumi? Saki!

—    Tu, puis, mels muļķības. — Šalijs bargi atcirta. — Ko Lukičs man var būt pāri nodarījis? Ar izstrādes dienām? Kas man pienākas, secen nepaies, tā kā tā es to saņemšu. Bet pierādīšanas man nav; kad Hoprova sievišķi, manu kūmu, bendēja un slepkavoja, es viņu pagultē nevāļājos…

Vecis ieklausijas čaboņā aiz sienas un negaidīti viegli uztrausa no zemes savu spēcīgo, stiegro augumu. Mirkli viņš stāvēja, vērīgi ausīdamies, tad laiskā kustībā pāri galvai noņēma apskretušo skoteli un sacīja:

—    Vadzi, puis, eima pie manis, padzersimies pa krūzītei vēsa piena un tur dzestrumā pabeigsim savu sarunu. Es tev slepenībā pateikšu… — Viņš pieliecās tuvāk Davidovam. Salija skaļie čuksti, šķiet, bija saklausāmi ciemata tuvākajās mājas: — Šis, mans velnēns, kazi, noklausās … Izložņā malu maliņas, neļauj ar cilvēkiem parunāties, allažiņ ausās. Ak tu kungs un dievs, kādas varmācības

man no viņa jāizcieš -— bez sava gala! Nepaklausīgs un sliņķis, un slaists, kāds pasaulē nav matīts, bet kalēju padarīšanā varen nadzīgs, tas jau nu galīgi. Kur vien rokas pieliek — viss sokas! Turklāt vēl bārenis. Tāpēc paciešu visas viņa varmācības, gribu no viņa cilvēku iztaisīt, lai manam amatam būtu pēcnieks.

Šalijs iegāja kalvē, nosvieda skoteli uz apkvēpušā skrūvgalda, strupi izmeta Davidovam: «Eima!» — un devās uz mājas pusi.

Davidovs būtu gribējis jo ātrāk paliki vienatnē, lai pārdomātu visu, ko bija dzirdējis no Salija, bet saruna par Hoprovu noslepkavošanu nebija pabeigta, un viņš sekoja vecajam kalējam, kas gāja zvāļīgā lāča gaitā.

Davidovam šķita, ka visu ceļu klusēt neērti, un tāpēc viņš ievaicājās:

—    Kāda tev ģimene, Sidorovič?

—    Es un mana kurlā veča, tā ir visa ģimene.

—   Vai bērnu nav bijis?

—    Jaunās dienās bija divi, taču nenodzīvoja šajā saulē, nomira. Bet trešo sievišķis dzemdēja nedzīvu un kopš tā laika vairs nenāca uz grūtām kājām. Bija jauna, zaļoksnēja, tomēr kaut kas bija sagriezies, iesprūdis — un beigas! Ko tik-mēs nedarījām un kā nepūlējāmies — viss veltīgi. Sievišķis tajos gados kājām gāja uz Kijevas diž- klosteri bērņuku izlūgties, bet nekas nelīdzēja. Pirms aiziešanas es viņai teicu: «Tu man kauču mazkrievēnu no turienes stērbelē atnes.» Šalijs klusu nošņaukājās un nobeidza: — Nosauca mani par apdauzītu muļķi, noskaitīja pie svētbildes pātarus un aizgāja. No pavasara līdz rudenim blandījās, bet viss veltīgi. Kopš tā laika es sāku dažādus bāreņus audzināt un kalēja amatā mācīt. Traki mīlu bērneļus, bet dievs nebija lēmis par savējiem papriecāties, tā, redzi, atgadās, puis …

Spodrajā istabiņā bija pustumsa, klusums un vēsums. Lai atvairītu sauli, aizvirtņi bija aizdarīti, taču pa to šķirbām spraucās dzeltenīga gaisma. No nule izmazgātās grīdas uzvēdīja cedriņu un tikko viešama vērmeļu smarža. Salijs pats no pagraba atnesa aprasojušu piena trauku, nolika uz galda divas krūzes un nopūtās.

—    Mana saimniece aizkomandierējusies uz sakņu dārzu. Pat tveice viņai, vecajai grezelei, neko nevar padarīt… Tātad tu vaicā, kādi man ir pierādījumi? Sacīšu galīgi: to rītu, kad Hoprovi bija nogalēti, 'es gāju noslepkavotos

apskatīt. Šā vai tā, Hoprova nelaiķa sievišķis man skaitījās kūma. Bet mājā neviena nelaida iekšā, pie durvīm stāv milicis, gaida, kad atbrauks izmeklētājs. Arī es pastāvēju pie lieveņa … Tikai raugos — pēdas uz lieveņa man pazīstamas … Uz lieveņa izmīdīts, bet vienējas pēdas — iesāņus, pie margām.

—    Ar ko tev tās šķita pazīstamas? — ieinteresēts ievaicājās Davidovs.

—    Pēc papēža pakaviņa. Pēdas svaigas, tonakt atstātas, gluži kā nodrukātas, un pakaviņš pazīstams … Tāda, rasi, ciematnieku zābakiem nav, atskaitot vienu cilvēku. Un aloties es nevarēju, tāpēc ka tie ir mani pakaviņi.

Davidovs nepacietīgi atbīdīja krūzi ar neizdzerto pienu.

—    Nesaprotu. Runā skaidrāk!

—    Teitan, puis, nav ko nesaprast. Vēl viensētu laikā, pirms pāris gadiem, priekšpavasarī pie manis kalvē ienāk Jakovs Lukičs, lūdz apkalt ratiem riteņus. «Ved šurp,» es saku, «pagaidām man darba maz.» Viņš atveda, kādu pusstundu pasēdēja kalvē, patērgojāmies par šo, par to. Tad piecēlās, lai ietu, apstājās pie ēzes, ieinteresējās par dzelzs lūžņiem un sāka rakņāties, man tur vāļājās visādi krāmi, dažādas vecas drazas. Atrada divus angļu kurpju pakavi- ņus visam papēdim — jau no pilsoņu kara gadiem tie tur mētājās — un saka: «Sidorovič, es no tevis šīs dzelzis pievākšu, pierīkošu zābakiem, rādās, kļūstu vecs, uz papēžiem vien minu, allažiņ zābaki un citi kājavi jālabo.» Es viņam saku: «Ņem, Lukič, lāga cilvēkam draņķi nav ko žēlot. Tie ir tērauda, valkāsi līdz kapa malai, ja nepazaudēsi.» Viņš iebāza tos kabatā un aizgāja. Lukičs, protams, visu aizmirsis, bet man tas palicis prātā. Un, re, šos pašus pakaviņus es pamanīju … Tas man šķita gaužām aizdomīgi. Kādā vīzē, es domāju, šeit gadījušās tādas pēdas?

—    Nu, un tālāk? — Davidovs skubināja gauso stāstītāju.

—    Tālāk es domāju: «Jāaiziet pie Lukiča, jāparaugās, kādas pēdas viņa apaviem.» Tīšām sameklēju viņu it kā darīšanās — apvaicāties par lemeša dzelzi, palūkojos uz kājām, bet viņš — velteņos. Toreiz pieturējās sals. Kā neviļus es ievaicājos: «Vai tu, Lukič, noslepkavotos redzēji?» — «Nē,» šis saka, «man riebjas skatīties uz miroņiem, sevišķi uz nogalētiem. Man,» viņš saka, «tādās lietās dūša šļaugana. Bet būs jau jāiet palūkot.» Un atkal es tāpat starp citām runāšanām ievaicājos: «Vai sen kopš tu sastapi nelaiķi?» — «Jā, sen,» šis saka, «vēl pagājušo nedēju. Paskat tik, kādi ļaundari mūsu vidū dzīvo! Atņēmuši dzīvību tādam zaļoksnim, un nav zināms, kālab. Bija rāms cilvēciņš, savu mūžu neviena nav aizticis. Lai viņiem rokas, nolādētajiem, nokalstu!»

Man taisni karsts pa kauliem noskrēja! Viņš saka šos Jūdasa vārdus, bet man dreb ceļgali, un es klusībā domāju: «Tu, negantniek, naktī tur esi bijis, un, ja pats nekāvi Hoprovus, tad atvedi sev līdzi kādu, kam tas — viens spļāviens.» Bet es neko viņam neliku manīt, un tā mēs aizgājām katrs uz savu pusi. Taču doma pārbaudīt viņa pēdas ieķērās man galvā kā nagla pakavā. Vai viņš pazaudējis no zābakiem manu dāvanu jebšu ne? Gaidīju pāris nedēju, iekams Lukičs nometīs velteņus un uzvilks zābakus. Kādu dienu atvilga, sniedziņš sāka kust, es pametu darbu kalvē un tīšām aizgāju uz valdi, Lukičs bija tur —• un zābakos! Pēc kāda brīža viņš iznāca pagalmā. Es viņam nopakaļus. Lukičs nogriezās no taciņas, devās uz klēti. Palūkojos uz viņa pēdām — redzami manu pakavu nospiedumi, divos gados nebija nokrituši.

—    Ko tu, sasodītais sakārni, toreiz neko neteici? Kāpēc nepaziņoji, kur nākas? — Davidovam asinis iesitās sejā. īgnumā un dusmās viņš trieca ar dūri pa galdu.

Bet Šalijs, nolūkodamies viņā ar ne visai laipnu skatienu, jautāja:

—    Ko tu, puis, meklē lielākus aplamniekus, nekā pats esi? Es par to tiku domājis jau pirms tevis… Nu, es izmeklētājam paziņotu nedēļas trīs pēc slepkavības … Bet kur pēdas uz lievenēm? Es paliktu ar garu degunu.

—    Tajā pašā dienā vajadzēja pasacīt! Nolāpītais zaķapastala, tu gluži vienkārši nobijies no Ostrovnova, fakts!

—    Bija arī tāds grēks, — Šalijs labprāt piekrita. — Sanākt ar Ostrovnovu ragos, tā, puis, ir bīstama padarīšana … Pirms gadiem desmit, kad viņš bija jaunāks, pļaujas laikā saķīvējās ar Antipu Graču, sakāvās, un Antips pamatīgi viņu toreiz notēsa. Bet pēc mēneša Antipam naktī aizdegās vasaras virtuve. Tā bija uzcelta tuvu pie mājas, vējš tonakt bija piemērots, pūta tieši no virtuves uz mājas pusi, nu, un aizdegās arī māja. Visas ēkas nosvila dzīvā ugunī, pat pūņi nepalika pāri. Antipam agrāk bija kārtīga māja, bet tagadiņ viņš dzīvo kleķa būdelē. Plēsies nu vēl ar Lukiču! Viņš nepiedod pat vecas pārestības, nemaz nerunājot pat tagadējām. Bet ne jau tas, puis, svarīgi. Tūdaļ sacīt milicim par savām aizdomām es neiedrošinājos: ij maķenīt nobijos, ij nebiju galīgā pārliecībā, ka vienīgi Jakovs Lukičs valkā tādus pakaviņus. Vajadzēja pārbaudīt — pilsoņkara laikā pie mums puse ciema valkāja angļu apavus. Bet pēc stundas Hoprovu lievenis bija tā izmīdīts, ka ir kamieļa pēdas no zirga pēdām neatšķirsi. Areče, puis, kādas lietas; tas nav tik vienkārši, ja visu labi pārliek. Bet tagadiņ es tevi aicināju ne pļaujmašīnas pārlūkot, bet no sirds izrunāties.

—    Vēlu sadomāji, biezpauri… — Davidovs pārmetoši noteica.

—    Vel nav par vēlu, bet, ja tu ašāk savas acis neatdarīsi, tad gan būs par vēlu, to es tev, puis, galīgi saku.

Mirkli vilcinājies, Davidovs atbildēja, rūpīgi vārdus izvēlēdamies:

—    Par mani, Sidorovič, par manu darbu tu pateici daudz pareiza, un par to tev paldies. Man savs darbs jāpārkārto, fakts! Bet jaunā būšanā pats velns tūlīt ar visu netiks skaidrībā!

—    Tas ir tiesa, — Šalijs piekrita.

—    Nu, un tava darba novērtējumu mēs pārskatīsim un izlabosim. Ar Ostrovnovu tagad būs jāpaķēpājas, ja tūlīt viņu nepaņēmām ar pierādījumiem. Te vajadzīgs laiks. Tikai par mūsu sarunu nevienam ne pušplēsta vārda. Vai dzirdi?

—   Kā kaps! — Šalijs nosolījās.

—    Varbūt tev vēl kas sakāms? Citādi es tūlīt iešu uz skolu, man darīšanas ar pārzini.

—    Ir gan sakāms. Izbeidz galīgi ar Lukēriju! Viņa tevi, puis, ellē iegrūdis …

—    Eh, kaut tu izčibētu! — Davidovs sapīkumā iesaucās. — Parunājāmies par viņu, un pietiek! Es domāju, ka uz atvadīšanos pateiksi ko lietišķu, bet tu atkal velc veco meldiņu …

—    Neskaisties, bet ar jēgu uzklausi, ko saka vecs ciU vēks. Aplinkus es nerunāšu, bet tev jāzina, ka pēdējā laikā viņa aizmetinājusi mezglus ne tikai ar tevi vien.. . Ja tu negribi dabūt lodi pierē, izbeidz galīgi ar šo kuci!

—    No kā tad es varu dabūt lodi?

Davidova tvirtajām lūpām tikai viegli pieskārās neticīga vīpsnā, bet Šalijs to pamanīja un aizsvilās:

—          Ko ņirdz zobus? Tencini dievu, ka pagaidām vēl esi pie dzīvības, stulbeni tāds! Savā prātā nevaru apjēgt, kāpēc viņš šāva uz Makaru, nevis uz tevi.

—    Kas tas tāds par «viņu»?

—      Timoška Plēstais, re, kas! Kāda velna pēc viņš uzklupis Makaram, ij apjēgt nevaru. Es tevi pasaucu, lai brīdinātu, bet tu ņirdz zobus ne sliktāk par manu Va- ņutku.

Davidovs neviļus iebāza roku kabatā un ar krūtīm uzgūlās uz galda.

—    Timoška? Kur viņš radies?

Atbēguļoja. Kā tad citādi?

—      Vai' tu viņu redzēji? — klusu, gandrīz čukstus vaicāja Davidovs.

—    Vai mums tagadiņ trešdiena?

—   Trešdiena.

—      Nu, tad sestdienas naktī es viņu redzēju kopā ar tavu Lušku. Tovakar mums govs neatgriezās no ganībām, es gāju viņu, neķītreli, meklēt. Ap pusnakti es šo, nolādēto, dzenu jau mājup un uzkūlos pie ciema viņiem.

—    Vai tu nepārskatījies?

—      Domā, ka es Timošku sajaucu ar tevi? — Salijs zobgalīgi pavīpsnāja. — Nē, puis, man acis asas, kauču arī vecas. Viņi laikam nodomāja, ka lopiņš viens pats tumsā blandās, bet es gāju nopakaļus, un viņi nakts melnumā mani tūlīt nepamanīja. Luška saka:

«Tpu, sasodītā, tā taču govs, Timoška, bet es nodomāju, ka cilvēks.» Un, āreče, es klāt. Viņa uzlēca pirmā, tūdaļ kājās bija arī Timoška. Dzirdu, nokla'nkšķ šautenes aizslēgs, bet viņš pats klusē. Nu, es mierīgi šiem saku: «Sēdiet, sēdiet, labie ļautiņi! Es jums neesmu traucēklis, āreče, gotiņu dzenu, aizklīdis lopiņš no ganāmpulka…»

—      Nu, tagad viss skaidrs, — drīzāk pats sev nekā Sa- lijam noteica Davidovs un smagi uzrausās no sola.

Ar kreiso roku viņš apskāva kalēju, bet ar labo cieši sažņaudza viņa elkoni.

—    Pateicos par visu, dārgais Ipolit Sidorovič!

Vakarā viņš par savu sarunu ar Saliju pastāstīja Naguļnovam un Razmjotnovam un ieteica nekavējoties paziņot Čekas rajona nodaļai, ka ciematā parādījies Timotejs Plēstais. Bet Naguļnovs, kas jaunās ziņas uzņēma vienā mierā, iebilda:

—      Nekur nevajag ziņot. Viņi mums tikai visu izķēpās. Timoška nav muļķis un ciematā nedzīvos, bet, tikko parādīsies kauču viens no šiem rajona čekistiem, viņš tūdaļ uzzinās un aizjekos.

—    Kā viņš var uzzināt, ja čekists ieradīsies slepus naktī? — Razmjotnovs vaicāja.

Nagujnovs labsirdīgā zobgalībā paraudzījās uz viņu.

—    Tu, Andrej, esi bērna prātiņā. Vilks allaž pirmais ierauga mednieku, bet tikai pēc tam mednieks — viņu.

—    Un ko tu ierosini? — Davidovs jautāja.

—    Dodiet man piecas sešas dienas laika, un es jums atgādāšu Timošku dzīvu vai mirušu. Naktīs jūs ar Andreju tomēr piešargieties: vēlu no mājām neizejiet un nededziniet uguni, tas arī viss, kas jums darāms. Bet pārējais — manā ziņā.

Sīkāk izklāstīt savus plānus Naguļnovs kategoriski atsacījās.

—    Lai notiek, rīkojies! — Davidovs piekrita. — Tikai pielūko — ja tu palaidīsi Timofeju, viņš aizjozīs tā, ka mēs savu mūžu vairs neatradīsim.

—    Nebaidies, neaizbēgs, — klusu smaidīdams, apgalvoja Naguļnovs un nolaida tumšos plakstus, noslāpēdams acīs uz mirkli uzliesmojušās uguntiņas.

11. nodaļa

Tāpat kā agrāk Luška dzīvoja pie krustmātes. Mazā, meldriem apjumtā būdele ar dzelteniem, izļodzītiem aiz- virtņiem un zemē iegrimušām, aiz vecuma izšķiebtām sienām bija pieplakusi pie pašas krants upītes krastā. Mazais pagalms bija aizaudzis ar mauru un stepes zāli. Luškas krustmātei Aleksejevnai nekā cita nebija kā vien govs un mazs sakņu dārziņš. Zemajiem zedeņiem, kas apjoza sētu no upes puses, bija ierīkota pārkāpe. Vecišķā saimniece to izmantoja, iedama uz upi pēc ūdens, lai aplaistītu kāpostus, gurķus un tomātus.

Pie pārkāpes lepni slējās koši sarkanās un mēļās balt- dadžu cepurītes un lekni zēla savvaļas ka ņepes, starp mietiem pa žogu vijās ķirbju stīgas, izdzīparodamas to ar dzelteno ziedu zvaniņiem; rīta pusē zedeņi margoja plaukstošo tīteņu zilajās šļācēs, no tālienes līdzinādamies dīvaini izaustam paklājam. Vieta bija vientulīga. Otrās dienas agrā rītā, pa upītes krastu ejot garām Aleksejevnas sētai, Naguļnovam tā sevišķi iepatikās.

Divas dienas vii,iš noslaistījās, gaidīdams, kad mitēsies iesnas, bet trešajā, tikko satumsa, uzvilka vateni, izzagās olnīcā un nokāpa lejā pie upītes. Visu nakti tumsā, bez mēnesnīcas, viņš nogulēja kaņepājā pie zedeņiem, bet pie pārkāpes neviens nerādījās. Rītausmā Makars atgriezās mājās, pāris stundu nosnaudās, dienu pavadīja pirmajā brigādē, kas bija uzsākusi siena pļauju, bet, tumsai iestājoties, viņš jau atkal gulēja pie pārkāpes.

Pusnaktī klusītiņām iečīkstējās būdas durvis. Caur zedeņiem Makars redzēja, ka lievenī pavīdēja tumšā lakatā satinusies sieviete. Makars nojauta, ka tā ir Luška.

Viņa lēnām nokāpa no lievenēm, brītiņu pastāvēja, pēc tam izgāja olnīcā un nogriezās šķērscelē. Makars klusītiņām viņai sekoja desmit soļu atstatumā. Neko nemanīdama, atpakaļ nepalūkodamās, Luška devās uz ganīklām. Viņi jau bija aiz ciema, bet te sasodītās iesnas iegāza Makaru: viņš skaļi nošķaudījās — un tūlīt nokrita uz sejas zālē. Luška strauji apcirtās. Mirkli viņa stāvēja nekustīgi, kā zemē ierakta, rokas pie krūtīm spiezdama, aizgūtnēm strauji elpodama. Ņieburs viņai pēkšņi kļuva par šauru un asinis dobji dunēja deniņos. Pārvarējusi apmulsumu, Luška piesardzīgi, sīkiem solīšiem virzījās uz Makara pusi. Viņš gulēja, ar elkoņiem uz zemes atbalstīdamies, caur pieri vērodams Lušku. Soļus trīs no viņa Luška apstājās un klusinātā balsī ierunājās:

—    Kādu ļaužu?

Makars, jau četrrāpus nometies, klusēdams vilka pār galvu vateņa stērbeli. Viņš nepavisam negribēja, lai Luška to pazītu.

—    Žēlīgais dievs! — viņa izdvesa izbiedētā čukstā un skriešus metās atpakaļ uz ciematu.

…Pirms rītausmas Makars uzmodināja Razmjotnovu un, sēzdamies uz sola, drūmi noteica:

—    Reizīti nošķaudījos, bet visu pasākumu iegrūdu velnam žaunās!… Palīdzi, Andrej, citādi Timoška mums izspruks!

Pēc pusstundas divzirgu pajūgā viņi abi piebrauca pie Alcksejevnas sētas. Razmjotnovs piesēja zirgus pie zedeņiem, pirmais uzkāpa lievenēs un pieklauvēja pie izļodzī- tajām durvīm.

—   Kas tur ir? — miegainā balsī atsaucās saimniece. — Kas vajadzīgs?

—          Celies, Alcksejevna, gulēdama vari govi pazaudēt, — Razmjotnovs ierunājās modrā balsī.

—    Kas tu tāds?

—   Tas esmu es, padomes priekšsēdētājs Razmjotnovs.

—          Kāds sātans tevi nakts melnumā trenkā? — īgnā balsī atsaucās sieviete.

—    Ir maza padarīšana, atver!

Noklakšķēja durvju aizbīdnis, un Razmjotnovs ar Na- guļnovu iegāja virtuvē. Saimniece kaut kā apģērbās, klusēdama iededza lampu.

—           Vai tava iemītniece mājās? — Razmjotnovs ar acīm norādīja uz istabas durvīm.

—   Mājās. Bet kam tev viņas rīta agrumā ievajadzējies?

Razmjotnovs neatbildēdams pieklauvēja pie durvīm un

skaļi sacīja:

—          Ei, Lukērija! Celies augšā, apģērbies! Piecas minūtes dodam tev laika saposties — kā karavīriem!

Luška iznāca basām kājām, lakatu uz kailajiem pleciem uzmetusi. Viņas blāvi melnīgsnējie stilbi atēnoja apakš- brunču mežģīņu spodro baltumu.

—          Apģērbies! — Razmjotnovs pavēlēja. Un pārmetoši nogrozīja galvu: — Kauču virsējos lindraciņus bulu uzmetusi … Eku bezkaunīgs sievišķīlis!

Luška vērīgi un vaicājoši aplūkoja ienācējus un žilbi pasmaidīja:

—    Teitan taču visi savējie, no kā lai es kaunētos?

Pat nomiedzī viņa bija meitenīgi svaiga un glīta, šī sasodītā Luška! Razmjotnovs, smaidīdams un savu sajūsmu neslēpdams, klusēdams tīksminājās par viņu. Makars ar smagu, stingu skatienu vērās saimniecē, kas stāvēja, pie krāsns atspiedusies.

—          Kādēļ mūs pagodinājāt, dārgie ciemiņi? — vaicāja Luška, koķetīgā pleca kustībā sakārtodama lejup slīdošo lakatu. — Varbūt jūs meklējat Davidovu?

Viņa smaidīja jau triumfējoši un nekaunīgi, uzvaroši piemiedza trakulīgās, starojošās acis, cerēdama uztvert sava bijušā vīra skatienu. Bet Makars, pavērsies ar seju pret viņu, paskatījās smagi un mierīgi un, tikpat mierīgi un smagi vārdus skaldīdams, atbildēja:

—          Nē, mēs pie tevis nemeklējam Davidovu, bet Timo- feju Plēsto.

—          Viņa šeit nav ko meklēt, — Luška vaļīgi atbildēja, bet it kā trīsās noskurināja plecus. — Viņš meklējams saltajās zemēs, tur, kur jūs viņu, manu vanadziņu, aiztrencāt …

—    Beidz izlikties! — vēl aizvien tikpat mierīgi^saval- dību nezaudēdams, teica Makars.

Acīm redzot, šī vēsā vienaldzība, kas bija tik negaidīta, satracināja Lušku, un viņa devās uzbrukumā:

—    Vai tu, vīrukiņ, nebiji tas, kas man šonakt uz papēžiem mini, kad es gāju aiz ciemata?

—    Uzminēji gan! — Makara lūpās pavīdēja tikko manāms smaids.

—    Nē, tumsā neuzminēju, bet tu, mīlīt, nobiedēji mani līdz nāvei. Tikai pēc tam, kad biju atskrējusi ciemā, nojautu, ka tu tas biji.

—    Ko tad tu, maita ar tik lielu dūšu nobijies? — Razmjotnovs nikni noprasīja, ar tīšu rupjību pūlēdamies atvairīt valdzinājumu, ko izdvesa Luškas izaicinošais daiļums.

Rokas sānos iespiedusi, viņa apsvilināja Razmjotnovu ar spīvu skatienu:

—    Tu te nemaitojies! Ej pasaki savai Marinkai tādu vārdu, varbūt Demids Mēmiķis tev izdauzīs ņuņņas, kā pienākas. Bet mani nogānīt'ir viegli, manu aizstāvju tei- tan nav…

—    Tev viņu vairāk, nekā vajadzīgs, — Razmjotnovs pavīpsnāja.

Taču Luška, nepievērsdama viņam vairs ne mazākās uzmanības, jautāja Makaram:

—    Kāpēc tu man sekoji? Kas tev no manis vajadzīgs? Es esmu brīvs putns — kurp iepatīkas, turp arī lidoju. Ja es būtu gājusi ar savu drauģeli Davidovu, viņš paldies nesacītu par to, ka vazājies mums pa pēdām!

Makaram zem nobālušajiem vaigiem novilnīja cieti pumpuļi, bet ar milzīgu gribas spēku viņš apvaldījās un neteica ne vārda. Virtuvē skaidri bija dzirdams, ka no- kraukšķēja viņa dūrē sažņaugtie pirksti. Razmjotnovs pasteidzās pārtraukt sarunu, kas jau sāka pieņemt bīstamu virzienu:

—    Patērgājām — un pietiks! Saposieties tu, Lukerja, un tu, Aleksejevna. Jūs esat apcietinātas, tūdaļ vedīsim jūs uz rajonu.

—   Par ko tad tā? — Luška vaicājc.

—   Tur uzzināsi.

—    Bet ja es nebraukšu?

—           Sasiesim kā aitu un aizvedīsim. Un nejausim pat pa- spirinaties. Nu, veicīgāk!

Kādu mirkli Luška stāvēja neziņā, ko darīt, bet tad parāvās *tpakaļ, nemanāmā kustībā veikli izslīdēja pa durvīm, aizcirta tās un mēģināja no iekšpuses uzmest kāsīti durvju skavai. Bet Makars laikā un bez sevišķas piepūles parāva durvis uz savu pusi, iegāja istabā un skaļā balsī noteica:

—           Ar tevi nedraišķojas! Apģērbies un nedomā bēgt! Es pakaļ neskriešu, tevi, muļķe, panāks lode. Skaidrs?

Smagi elpodama, Luška apsēdās savandītajā gultā.

— Ej ārā, es ģērbšos!

—           Ģērbies! Nav ko kaunēties: es tevi visādu esmu redzējis.

—           Nu, piķis ar tevi! — gurdi un bez niknuma noteica Luška.

Viņa nometa naktskreklu un apakšbrunčus, kaila un daiļa smuidrā jaunības skaistumā vaļīgi piegāja pie lādes un atvēra to. Makars neskatījās uz Lušku: viņa vienaldzīgais un it kā sastingušais skatiens urbās logā …

Pēc piecām minūtēm, tērpusies vienkāršā katūna kleitā, Luška sacīja:

—           Es, Makaruška, esmu gatava. — Un pavērās Makarā ar rimtām un mazliet sērīgām acīm.

Virtuvē apģērbusies, Aleksejevna jautāja:

—           Kā ziņā lai atstāju māju? Kas izslauks govi? Un uzraudzīs dārzu?

—           Gan jau mēs, krustmāmiņ, par to parūpēsimies, pārnākot atradīsi visu kārtībā tāpat kā tagad, — Razmjotnovs viņu nomierināja.

Viņi izgāja pagalmā un sasēdās pajūgā. Razmjotnovs atraisīja grožus, neganti savicināja pātagu, un zirgi sāka tecēt ašā riksī. Pie ciema padomes viņš apturēja un nolēca no pajūga.

—    Nu, sievelītes, kāpiet ārā!

Viņš pirmais iegāja priekšiņā, aizdedza sērkociņu un atvēra tumšā kambara durvis. — Ejiet iekšā un iekārtojieties!

Luška vaicāja:

—    Bet kad brauksim uz rajonu?

—    Kad atausis diena, tad brauksim.

—           Kāpēc uz šejieni vedāt ar zirgiem, bet ne kājām? — Luška nerimās.

—    Izskata pēc, — Razmjotnovs tumsā pasmaidīja.

Tiešām nevarēja taču šīm ziņkārīgajām sievām paskaidrot: ar zirgiem atveda tāpēc, ka negribēja, lai kāds viņus redzētu pa ceļam uz ciema padomi.

—    Tēitan būtu jaudājušas arī kājām atnākt, — Alekse- jevna noteica un, krustu pārmetuši, iegāja kambarī.

Aizžņaugtu nopūtu izdvesdama, Luška klusēdama sekoja viņai, Razmjotnovs aizslēdza durvis un tikai tad skaļā balsī uzsauca:

—    Paklau, Lukērija: ēst un dzert mēs jums dosim, kaktā pa kreisi no durvīm ir spainis visādām vajadzēšanām. Lūgtu sēdēt mierīgi, neālēties un nedauzīt pie durvīm, citādi, kā dievs debesīs, mēs jūs sasiesim un aizbāzīsim mutes. Te nav joka lieta. Nu, uz red-utl! No rīta jūs apraudzīšu.

Otru piekaru atslēgu viņš pielika pie ciema padomes ārdurvīm, tad pievērsās Naguļnovam, kas gaidīja pie lie- venēm, un viņa balsī ieskanējās lūgums:

—    Trīs diennaktis es viņas šeit noturēšu, bet ilgāk nevaru, Makar. Kā gribi, bet, ja Davidovs uzzinās, — mums ar tevi klāsies plāni.

—    Neuzzinās. Aizved zirgus, bet pēc tam pagaidu cietumniecēm atnes kādu ēdmaņu. Nu, tencinu, — es eju uz mājām …

.. . Nē, ne jau agrākais — brašais un iznesīgais Makars Naguļnovs pirmsausmas zilgajā tumsā gāja pa Dārdu Gravas ciema tukšajām šķērscelēm … Viņš vilkās mazliet salīcis, drūmi galvu nokāris, lielo un plato delnu laiku pa laikam piespiezdams kreisajā pusē pie krūtīm ..,

Lai nerādītos Davidovam acīs, Naguļnovs dienas pavadīja pie pļāvējiem un tikai pa naktīm atgriezās ciematā. Otrās dienas vakarā pirms došanās uz slēpni viņš ieradās pie Razmjotnova un apvaicājās: >

—    Vai Davidovs mani nav meklējis?

—    Nē. Es pats arī viņu gandrīz neesmu redzējis. Divas dienas taisām tiltu pār upīti, un es ar to vien noņēmos, ka uzturos pie tilta vai arī apmeklēju mūsu cietumnieces.

—    Un kā viņām klājas?

—    Vakar pa dienu Luška baigi šķendējās. Pieeju pie durvīm — nez kādiem vārdiem mani nozākā. Nolāpītais sievišķis lamājas negantāk kā pietempies kazaks! Un kur

gan vina šīs nešķīstības samācījusies! Ar mokām apvaldīju. Tagadiņ aprimusies. Pinkšķ.

—    Lai papinkšķ. Drīz būs jāvaimanā pēc miroņa.

—   Timoška nerādīsies, — Razmjotnovs šaubījās.

—    Atnāks! — Naguļnovs trieca ar dūri pa ceļgalu, un viņa bezmiega naktīs pietūkušās acis iedzalkstījās. — Kur viņš dēsies bez Luškas? Atnāks!

… Un Timotejs atnāca. Piesardzību aizmirsis, trešajā naktī ap diviem parādījās pie pārkāpes. Vai greizsirdība viņu bija altrenkusi uz ciematu? Vai arī izsalkums? Varbūt gan viens, gan otrs, bet viņš neizturēja un atnāca …

Klusītiņām kā meža zvērs Timotejs zagās pa taciņu no upītes puses. Makars nedzirdēja ne mālus nogurkstam zem viņa kājām, ne sausu stepes zāles stiebriņu iečabamies, un, kad piecu soļu atstatumā pēkšņi iznira uz priekšu salīkuša cilvēka stāvs, Makars pārsteigumā sarāvās.

Labajā rokā šauteni satvēris, Timotejs nekustēdamies / stāvēja un ausījās. Makars, elpu aizturējis, gulēja kaņepēs. Uz mirkli viņam sāka dauzīties sirds, tad atkal mierīgi iepukstējās, bet mute kļuva sāja un sausa.

Pie upītes griezīgi ietarkšķējās grieze. Ciemata tālā nomalē iemāvās govs. Kaut kur pārupes līčos paipala birdināja skanīgas zīles.

Makaram bija ērti šaut: Timotejs stāvēja, izdevīgi pavērsis kreisos sānus, ar visu augumu viegli uz labo pusi pagriezies, vēl aizvien piesardzīgi ieklausīdamies.

Uz elkonī saliektās kreisās rokas Makars klusītiņām nolika nagana stobru. Vateņa piedurkne bija rasā izmirkuši. Makars brītiņu vilcinājās. Nē, viņš, Naguļnovs, nebija kaut kāds budžu neķītrelis, lai slepšus šautu uz ienaidnieku. Un Makars, stāvokli nemainīdams, skaļi ierunājās:

—    Pavērsies ar seju pret nāvi, riebekli!

It kā tramplīna sviests, Timotejs palēcās uz priekšu, tad sāņus un piemeta šauteni pie pleca, bet Makars paguva pirmais. Vilkanaja klusumā nagana šāviens noskanēja apslāpēti, ne visai spalgi.

Izlaizdams no rokām šauteni un kājas ceļgalos saliekdams, Timofejs lēnām, kā šķita Makaram, zvēlās augšpēdus. Makars dzirdēja, kā dobji un smagi noklaudzēja tā pakausis pret cieto, nomīdīto taciņu.

Vēl minūtes piecpadsmit Makars gulēja nekustēdamies.

«Barā pie viena meitieša nemēdz iet, bet varbūt upītes malā noslēpušies viņa draugi un gaida?» Makars domāja, līdz pēdējam sasprindzinādams dzirdi. Taču visapkārt pletās mēms klusums. Pēc šāviena apklususī grieze atkal ietarkšķējās — nedroši un ar pārtraukumiem. Strauji tuvojas rītausma. Auga, arvien platāka pletās mēļi sarkanā svītra tumši zilgās debess austrumu pamalē. Aiz upītes jau manāmi iezīmējās vītolu skupsnas. Makars piecēlās, piegāja pie Timoteja. Tas gulēja uz muguras, labo roku talu atmetis. Viņa sastingušās acis, kas vēl nebija zaudējušas dzīvo mirdzumu, raudzījās plaši atvērtas. Šīs mirušās acis kā izbrīnā un klusā pārsteigumā vēroja ij dziestošās, nespodrās zvaigznes, ij zenītā gaistošo opāla krāsas mākonīti, kas tikai no apakšas šķita viegli apsudrabots, i; visu bezgalīgo, dzidras, tikko manāmas dūmakas aizplīvuroto debess plašumu.

Makars ar zābaka purnu pieskārās nošautajam un klusu ievaicājās:

— Nu, izplosījies, naidniek?

Timofejs, šis sieviešu luteklis un mīlulis, arī nāvē bija skaists. Už tīrās un baltās, iedeguma neskartās pieres no- slīgusi tumša matu šķipsna, apaļā seja vēl nebija zaudējusi vieglo sārtumu, uzrautā, mīkstu, melnu ūsu appūkotā virslūpa mazliet uzviebta uz augšu, atsedzot valgus zobus, un izbrīna smaida viegla ēna slēpās ziedošajās lūpās, kas vēl pirms nedaudz dienām tik alkatīgi bija skūpstījušas Lušku. «Noliki gan karoti, puis!» Makars nodomāja.

Mierīgi aplūkodams nogalināto, Makars tagad nejuta ne nesenā niknuma, ne apmierinājuma — nekā, vienīgi nomācošu gurdenumu. Viss, kas viņu bija satraucis ilgas dienas un gadus, viss, kas sirdī kādreiz bija licis uzmutuļot karstām asinīm un spiedis sarauties apvainojumā, greizsirdībā un sāpēs, — tas viss ar Timoteja nāvi tagad pagaisa kaut kur tālu un uz mūžiem.

Viņš pacēla no zemes šauteni, šķebīgi viebdamies, pārmeklēja Timoteja kabatas. Svārku kreisajā kabatā sataustīja robotu citronveida granātu, labajā nekā cita nebija kā tikai četras šautenes patronu aptveres. Timotejam nebija arī nekādu dokumentu.

Pirms aiziešanas Makars pēdējo reizi paskatījās uz nogalināto un tikai tagad pamanīja, ka Timoteja izrakstītais krekls bija tīri izmazgāts un aizsargkrāsas bikses ceļgalos lūpīgi salāpītas — acīm redzami sievietes roku darbs.

«Viņa tevi labi barojusi un apkopusi,» Makars rūgti nodomāja, smagi jo smagi celdams kāju uz pārkāpes.

Kaut arī bija agrīna rīta stunda, Razmjotnovs sagaidīja Makaru pie vārtiņiem, saņēma no viņa šauteni, patronas un granātu un apmierināti sacīja:

—    Tātad nokniebi gan? Bija drosmīgs puisis, dzīvoja bez baiļu … Es dzirdēju tavu šāvienu, piecēlos un apģērbos. Gribēju jau skriet uz turieni, bet skatos — tu nāc. Kā akmens no krūtīm novēlās.

—   Dod man ciema padomes atslēgas! — Makars palūdza.

Razmjotnovs, visu nojauzdams, tomēr ievaicājās:

—   Gribi Lušku izlaist?

—   Jā.

—   Nevajadzētu vis!

—    Ciet klusu! — dobji noteica Makars. — Es viņu, nešķīsteni, tomēr mīlu …

Viņš paņēma atslēgas, klusēdams pagriezās un, ar zābakiem šļūkādams, devās uz ciema padomi.

Tumšajā priekšiņā Makars ilgi nevarēja ar slēdzeni atrast atslēgas caurumu. Jau pavēris kambara durvis, viņš klusu pasauca:

—    Lukērija! Iznāc uz brītiņu!

Kaktā iečaukstējās salmi. Ne vārda nebilzdama, Luška nostājās uz sliekšņa, gurdām kustībām sakārtodama uz galvas balto lakatiņu.

—    Iznāc lievenī! — Makars atkāpās sāņus, palaizdams viņu pa priekšu.

Lievenī Luška aizlika rokas aiz muguras, klusēdama piespiedās pie margām. Atbalstu meklēja, vai? Klusēdama viņa gaidīja. Tāpat kā Andrejs Razmjotnovs, viņa visu nakti nebija gulējusi, rītausmā dzirdējusi paklusu šāvienu un droši vien nojauta, ko tagad paziņos Makars. Luškas seja bija bāla, bet tumšajos dobuļos iegrimušajās, sausajās acīs slēpās jauna, Makaram nepazīstama izteiksme.

—    Es nošāvu Timoteju, — Makars teica, tieši lūkodamies viņas melnajās, izmocītajās acīs, neviļus pievērsdams skatienu sāpju pilnajām grumbiņām, kas apbrīnojami ātri — divu dienu laikā bija paguvušas stingri ieries- ties viņas klīrīgās, baudkārās mutes kaktiņos. — Ej tūdaļ mājās, savāc mantas un uz visiem laikiem pazudi no ciemata, citādi tev klāsies slikti… Tevi tiesās.

Luška stāvēja klusēdama. Makars neveikli sarosījās, kaut ko kabatā meklēdams. Tad saujā pastiepa saņurcītu, sen nemazgātu, pelēcīgi netīru mežģīņu lakatiņu.

—    Tas ir tavs. Palika, kad tu aizgāji no manis… Ņem, tagad tas man nav vajadzīgs …

Saltiem pirkstiem Luška iebāza lakatiņu saņurcītās kleitas piedurknē. Elpu atvilcis, Makars sacīja:

—   Ja gribi atvadīties no viņa — viņš guļ pie jūsu sētas, aiz žoga pārkāpes.

Klusēdami viņi izšķīrās, lai nekad vairs nesastaptos. Nokāpdams no lievenēm, Makars nevērīgi pamāja ar galvu, bet Luška, pavadīdama viņu ar acīm, ilgi nolūkojās viņā un sveicienam zemu nolieca savu lepno galvu. Šajā pēdējā kopbūtnes mirklī varbūt citādu viņa redzēja allaž skarbo un mazliet padrūmo cilvēku. Kas to lai zina …

12. n odaļa

Skaidrajās bula dienās sauslejās ātri nobrieda zāle, un stepē pļauju beidzot uzsāka arī Dārdu Gravas kolhoza pēdējā — trešā brigāde. Šīs brigādes pļāvēji stepē izbrauca piektdienas rītā, bet sestdienas pievakarē pie Davidova uz mājām atnāca Naguļnovs. Viņš ilgi sēdēja klusēdams, sakumpis, neskuvies un pēdējās dienās it kā novecojis. Viņa bargajā, ar tumšiem rugājiem apzēlušajā zodā Davidovs pirmo reizi pamanīja sirmuma sarmas balto zaigu.

Minūtes desmit namatēvs un ciemiņš smēķēja klusēdami, nebilzdami ne vārda, neviens no viņiem negribēja pirmais uzsākt sarunu. Beidzot, grasīdamies aiziet, Naguļnovs ievaicājās:

—   Ļubiškina ļaudis, šķiet, visi aizbraukuši, vai tu nepārbaudīji?

—    Kas norīkots, tas arī aizbraucis. Un tad?

—   Tu rīt no rīta varētu aizkullies pie viņa uz brigādi, - paraudzīties, kā viņam darbi sokas.

—    Nav paguvuši aizbraukt — un jau pārbaude? Vai nav par agru?

—    Rīt svētdiena.

—    Un kas par to?

Naguļnova sausajās lūpās pavīdēja tikko manāms smīns.

—    Viņam brigādē gandrīz visi ir dievvārdnieki, baznīcas opija piekritēji, jo sevišķi brunčainie. Aizbraukt viņi aizbraukuši, bet svētku dienā ne velna nepļaus! Tā vien pielūko, no sievišķiem daža laba aizvilksies uz Tub- jansku, uz baznīcu, bet darbs negaida, arī laiks var sākt draņķoties, tad ievāksim nevis sienu, bet cisas suņu migai.

—    Labi, es agri no rīta aizjāšu, pārbaudīšu. Nekādu atrunāšanos no darba, protams, nepieņemšu. Paldies, ka brīdināji. Bet kāpēc tikai pie Ļubiškina, kā tu saki, gandrīz dievvārdnieki vien savākušies?

—    Nu, šās slakas netrūkst arī citās brigādēs, taču trešajā to, ka biezs.

—    Skaidrs. Bet ko tu domā rīt darīt? Varbūt aizjāsi uz pirmo?

Naguļnovs negribīgi atbildēja:

—     Nekur es nejāšu, dažas dienas nodzīvošu pa mājām. Jūtos pavisam šļaugans… It kā trejās kulstīklās būtu kulstīts, piecās paisīklās paisīts …

Ciema šūniņā jau bija nodibinājusies tāda kārtība, ka lauku darba laikā visiem komunistiem vajadzēja būt tīrumos. Parasti turp devās jau ilgi pirms rajona komitejas norādījuma saņemšanas. Arī šoreiz Naguļnova klātiene kādā no brigādēm bija gluži vienkārši nepieciešama, taču  Davidovs labi saprata biedra garastāvokli un tādēļ sacīja:

—    Nu ko, Makar, paliec mājās. Galu galā tā būs labāk: kādam no vadītājiem — drošs paliek drošs — jāpaļiek ciematā.

Pēdējos vārdus Davidovs piebilda tikai tāpēc, ka negribēja Makaram atklāti izrādīt savu līdzjūtību. Un Naguļnovs — it kā tāpēc vien būtu ieradies — neatsveicinājies aizgāja.

Bet pēc mirkļa Naguļnovs atkal ienāca istabā un vainīgi pasmaidīja:

—    Atmiņa kļuvusi kā caura kabata, pat atvadīties no tevis aizmirsu. Kad tu atgriezīsies no Ļubiškina brigādes, iekāp pie manis, pastāsti, ko dievvārdnieki dara un kur skatās: zirgiem zem kājām y.ai arī uz Tubjanskas baznīcas krustu. Tu saki šiem svētulīgajiem ērmiem, ka tikai senlaiku cilvēkiem bada gados Kristus no debesim birdinājis mannas biezputru un ari tikai vienu reizi mūžā, bet kazakiem viņš sienu ziemai negādās, uz to lai necer. Vārdu sakot, attīsti tur pilnā sparā antireliģisko propagandu! Bet tu jau arī patš zini, kas tieši šādos gadījumos sakāms. Zel, ka es nevaru jāt tev līdzi, antireliģijā es varētu lielu labumu atnest. Neesmu gan diez kāds stiprais orators, toties manas dūres, brāl, pie gadījuma katrā diskusijā var lieti noderēt. Kā reizīti maukšu, mans pretinieks nevarēs neko iebilst, jo labi iebilst stāvus, bet guļus — kādi viņam vairs var būt iebildumi? Garšļaukus stāvokļa iebildumus neviens neņem vērā.

Pēkšņi tā kā sasparojies un nozibsnījis ar acīm. kas mirklī bija kļuvušas jautras, Naguļnovs ierosināja:

—    Lai notiek, Sjoma, es jāšu tev līdzi! Ja nu atgadās ķibele un tev ar sievišķiem uz reliģiskas nesaprašanās pamata iznāk ķīviņš, tad varu būt ļoti noderīgs. Tu taču mūsu meitiešus pazīsti: ja viņas tevi pirmo reizi pavasarī nenoknābāja galīgi beigtu, tad nākamo reizi katrā ziņā noknābās. Bet ar mani tu nepazudīsi! Es zinu, kā ar šo velna sēklu apieties.

Visiem spēkiem smieklus valdīdams, Davidovs izbailēs gaiņājās rokām:

—    Nē, nē! Ko tu! Nekādas palīdzības man nevajag, iztikšu viens! Varbūt tavas bažas ir gluži veltīgas? Ļaudis kļuvuši daudz apzinīgāki salīdzinājumā ar kolektivizācijas pirmajiem mēnešiem, fakts! Bet tu, Makar, visus vēl mērī ar veco olekti, tas ir fakts.

—    Kā vēlies, varu jāt, varu arī nejāt. Domāju, ka būtu tev noderīgs, bet, ja tu esi tik lepns varonis, — tiec pats galā.

—    Neņem ļaunā, Makar, — Davidovs samierinoši ierunājās. — Bet tu esi slikts karotājs pret reliģiskiem aizspriedumiem, sagandēt šo darbu tu vari pamatīgi, varen pamatīgi!

—    Šajā jautājumā negribu ar tevi strīdēties, — Naguļnovs sausi atcirta. — Tikai pielūko, ka nelauz sev sprandu! Tu esi pieradis šiem vakarējiem privātīpašniekiem zobos skatīties, bet es viņus aģitēju tā, kā man par- tizāņa sirdsapziņa liek. Nu, es eju. Paliec vesels!

It kā uz ilgu laiku atvadoties, viņi vīrišķīgi stingri paspieda viens otram roku. Naguļnova roka bija cieta un vēsa kā akmens, bet acīs, kas bija zaudējušas neseno dzīvo mirdzumu, atkal parādījās neizsacīta, slēpta smeldze. «Nav viņam pašreiz viegli…» Davidovs nodomāja, ar pūlēm nomākdams neaicināto žēluma sajūtu.

Durvju tverekli satvēris, Naguļnovs pagriezās uz Davi- dova pusi, taču nelūkojās viņā, bet kaut kur sāņus, un, kad ierunājās, viņa balss šķita viegli aizsmakusi:

—    Mana izbijusī laulene un tava sirdspuķīte no ciema kaut kur aizvākusies. Vai esi dzirdējis?

Pārsteigtais Davidovs, kas vēl nezināja, ka Luška jau pirms vairākām dienām atvadījusies no Dārdu Gravas ciema, no pazīstamajām un viņai tuvajām vietām, pārliecināti sacīja:

—    Tas nevar būt! Kur viņa bez dokumentiem skries? Droši vien dzīvo pie krustmātes, nogaida, kamēr aprimsies runas par Timoteju, Patiešām neērti tagad rādīties ļaudīs. Nejēdzīgi viņai izgāja ar Timoteju …

Makars pavīpsnāja, it kā gribēdams piebilst: «Un ar mani un tevi viņai jēdzīgāk izgāja?» — bet pateica citu-

—    Pase viņai ir, Lukērija no ciema šķīrās trešdien, to es tev precīzi saku. Pats redzēju, ka viņa mazā gaismiņā izklunkuroja uz ceļa, — rokā pauniņa, droši vien ar drēbēm, — nokalnē brītiņu apstājās, paskatījās uz ciematu un izgaisa no acīm, nešķīstais gars! Iztaujāju krustmāti: uz kurieni Lukērija, sak, aizbizojusi? … Bet arī krustmātei nav ne jausmas. Lukērija sacījusi, ka iešot, kurp acis rāda. Un tas ir viss. Tā, redzi, sasodītā vējaslota savu dzīvīti nojārē jusi…

Davidovs klusēja. Ar jaunu spēku viņu pārņēma vecā neērtības sajūta un kauns no Makara. Pūlēdamies izlikties vienaldzīgs un tajā pašā laikā Makaram kaut kur garām lūkodamies, viņš klusām noteica:

—    Laimīgu ceļu! Neviens viņas nežēlos.

—    Savu mūžu viņai neviens žēlotājs nav bijis vajadzīgs, bet ar dažādām mīlēšanām Timoška mūs abus, brāl, iebāzis maisā. Tas nu, kā tu mēdz sacīt, ir fakts! Ko tu rausti degunu? Nepatīk, vai? Man arī, brāl, ne visai tīkama šitāda padarīšana, taču no patiesības nekur ne- spruksi. Palikt ar garu degunu man un tev bija gaužām vienkārši. Bet kāpēc? Tāpēc, ka viņa tāds meitietis, gatavais sātans, ne meitietis! Vai tu domā, ka viņai par pasaules revolūciju sirds sāpēja? Ne velna! Kolhozi, sovhozi un pati padomju vara viņai tikpat vajadzīgi kā kaķim krūšu kabata. Viņai tikai pa līksmēm skraidelēt, pēc iespējas mazāk strādāt, vairāk asti grozīt, tā visa viņas bezpartejiskā programma. Tādu meitieti turēt pie sevis — tad jānoziež rokas ar degutu, jāieķeras viņai lindrakos, jāaizmiedz acis un jāaizmirst viss šajā pasaulē.

Bel, man šķiet, ja vien mirklīti aizsnaudīsies, viņa izmauksies pati no saviem brunčiem kā glodene no ādas un pavisam plika, kā māte pasaulē laidusi, aizšmauks uz līksmēm. Re, kāda ir šī dieva un dievēnu nolādētā Lukērija! Tāpēc viņa arī bija Timoškam pielipusi. Timoška reizēm vai augu nedēļu ar ermoņikām pa ciemu blandās, gar manu māju vazājas, bet Luška visu laiku dreb kā drudzī un nevar vien, nabadzīte, sagaidīt, kad es iziešu. Kā lai mēs ar tevi tādu gaisagrābsli būtu noturējuši? Viņas dēļ pamest revolūciju un kārtējo padomju darbu? Samest naudu un nopirkt trīsrindu ermoņikas? Tad jau vakars. Vakars un buržujiska izviršana. Nē, labāk lai viņa kauču trejkārt pakaras pie pirmā zara, bet mēs ar tevi, Semjon, viņas — tādas padauzas dēļ neatsacīsimies no sava partejiskā idejiskuma.

Naguļnovs atkal sasparojās un izslējās. Vaigu gali viņam pietvīka. Pie durvju aplodas atbalstījies, viņš uztina smēķi, aizpīpēja un pēc pāris dziļiem vilcieniem ierunājās jau mierīgāk un klusāk, brīžam pāriedams uz čukstiem:

—    Atzīšos tev, Semjon, es baiļojos, ka mana izbijusī sāks gaudot, ieraugot beigto Timošku… Nekā! Krustmāte stāstīja, ka piegājusi pie viņa bez asarām, bez vaimanām, nometusies ceļos un klusītiņām sacījusi: «Lidoji pie manis, gaišo vanadziņ, bet ielidoj' nāvei rokās.. . Piedod man, ka nepratu pasargāt tevi no bojā ejas!» Pēc tam, noraisījusi no galvas lakatiņu, izņēmusi ķemmi, sasukājusi Timošku, sakārtojusi viņam cekulu, nomutējusi uz lūpām un aizgājusi. Aizgājusi no viņa un ne reizes nepalūkojusies atpakaļ!

Pēc īsa klusuma mirkļa Makars atkal ierunājās skaļāk, un Davidovs viņa aizsmakušajā balsī negaidot izdzirdēja vāji slēptu lepnuma pieskaņu:

—    Tāda, redzi, bijusi visa atvadīšanās. Vareni, vai ne! Izrādās, sasodītajam meitietim bijusi liela dūša! Nu, 1a- gad es iešu. Paliec vesels!

Lūk, kāpēc Makars bija ieradies!… Pavadījis viņu līdz vārtiņiem, Davidovs atgriezās pustumšajā istabā un neizģērbies iemetās gultā. Viņš negribēja neko nedz atcerēties, nedz domāt, gribēja tikai ātrāk aizmirsties miegā. Taču miegs nenāca.

Nez kuro reizi viņš domās nolādēja savu pārsteidzību, savu vieglprātīgo sakaru ar Lušku. Viņu attieksmēs taču nebija ne kripatiņas mīlestības… Parādījās Timotejs, un Luška pat neatskatīdamās tūlīt pameta viņu, Davidovu, atkal pieķērās Timotejam un bez apdomas sekoja mīļotajam cilvēkam. Kā redzams, pirmā mīlestība patiešām nekad neaizmirstas… Aizgāja no ciema, ne vārda nesacīdama, neatvadīdamās. Un kāpēc gan viņš īsti tai vajadzīgs? Luška atvadījās no cilvēka, kuru mīlēja pat mirušu, bet kāda viņai daļa gar Davidovu? Viss iet savu nolikto ceļu. Bet šī diezgan neķītrā padarīšana ar Lušku — slikta, nepabeigta, pusvārdā aprauta vēstule. Tas ir viss!

Davidovs grozījās šaurajā guļvietā, krekstēja, divas reizes cēlās uzsmēķēt un aizmiga tikai rītausmā. Bet pamodās, kad jau bija liela diena. īsā snauda nebija sniegusi atspirdzinājumu, nepavisam. Viņš piecēlās, juzdamies kā grūtās paģirās: kveldēja slāpes, neciešami sāpēja galva, mute bija izkaltusi, laiku pa laikam uznāca viegla šķeboņa. Ar pūlēm nometies ceļos, viņš ilgi meklēja zābakus, grābstījās ar rokām pagultē un zem galda, neizpratnē blenza tukšās istabas kaktos, bet, stāvus izslējies un ieraudzījis zābakus sev jau kājās, īgni nokremšļojās un nočukstēja:

— Nu ir matrozis dimbā! Apsveicu! Trakāk vairs nevar, fakts! Nolādētā Luška! Četras diennaktis prom no ciema, bet visu laiku tepat man līdzās . . .

Pie akas viņš izģērbās līdz jostas vielai, ilgi šļakstīja ledaino ūdeni uz karstās, nosvīdušās muguras, stenēja un pūta, mērcēja galvu — un drīz, juzdamies drusku vieglāk, devās uz kolhoza zirgu stalli.

13. nodaļa

Pēc stundas viņš ieradās pie trešās brigādes apmetnes, bet. jau no tālienes bija pamanījis, ka brigādē notiek kas nelabs: vairāk nekā puse pļaujmašīnu nestrādāja, stepē šur un tur klaiņoja sapīti zirgi, apžuvušos siena vālus neviens negrāba, un līdz pašam apvārsnim nebija redzama neviena gubiņa . ..

Pie brigādes būceņa uz izklāta maisaudekla seši kazaki sita trumpas, septītais — lāpīja nodriskātos apavus, bet astotais — gulēja, ērti iekārtojies dzestrumā pie būdas pakaļējā riteņa, seju iespiedis sagumzītā un netīrā brezenta mētelī. Ieraudzījuši Davidovu, trumpotāji gausi piecēlās, izņemot vienu, kurš, puszvilus uz elkoņa atbalstījies un, acīm redzot, par neseno zaudējumu gremzdamies, lēnām un domīgi jauca kārtis.

Niknumā nobālējis, Davidovs pieau]oja trumpotājiem klāt un aiztrūkstošā balsī iebrēcās:

—    Vai tas ir darbs?! Kāpēc nopļaujat? Kur Ļubiškina?

—    Tagadiņ taču svētdiena! — nedroši atsaucās viens no trumpotājiem.

—    Vai laiks jūs gaidīs?! Un ja sāks līt?!

Davidovs tik strauji sagrieza zirgu, ka tas, sāniski pavērsies, uzmina uz audekla un, nobijies no neparastā paklāja, pēkšņi izslējās pakaļkājās un tālu palēca sāņus. Davidovs spēji salīgojās, tikko nezaudējis kāpsli, taču noturējās seglos. Viņš atgāzās atpakaļ, no visa spēka pievilka pavadu un, kaut cik apvaldījis drasējošo zirgu, vēl skaļāk uzbrēca:

—    Es prasu — kur Ļubiškins?

—    Are, kur pļauj, otrā mašīna pa kreisi no paugura. Bet ko tu, priekšsēdētāj, bļausties? Pielūko, ka neizauro balsi! … — dzēlīgi atbildēja Ustins Rikaļins, drukna auguma pusmūža kazaks ar palsām, pie virsdegunes kopā saaugušām uzacīm un bieziem vasaras raibumiem nosētu, apaļu seju.

—    Kāpēc slaistāties?! Es jums visiem jautāju! — Davidovam sašutumā un niknumā pat pietrūka elpas.

Slimīgais un rāmais Aleksandrs Ņečajevs, kas ciematā dzīvoja Davidovam kaimiņos, pēc īsa klusuma brīža atbildēja:

—     Nav, kas dzen zirgus, ače, šitāda padarīšana. Sievišķi un daži skuķi aizvilkušies uz baznīcu, un arī mums bez gribēšanas jāslaistās .. . Izlūdzāmies viņas, sasodītās, lai atsakās no šitās lietas, bet šis ij nedomā, nelaiž ne "tuvumā. Tas ir, nekādi nevarējām novaldīt. Izlūdzāmies šā un tā, bet pielauzt nevarējām, nudien, tici man, biedri Davidov!

—    Pieņemsim, ka es ticu. Bet kāpēc jūs, vīrieši, nestrādājat? — jau drusku apvaldītāk, taču vēl aizvien pārlieku skaļi noprasīja Davidovs.

Zirgs neparko negribēja rimties, sarāvās un tramīgi smailēja ausis, zem ādas kā sīki viļņi tam šalkoja trīsas. Saturēdams zirgu stingri pievilktā pavadā, Davidovs glaudīja tā zīžaino, silto kaklu un pacietīgi gaidīja atbildi, taču klusums šoreiz ieilga …

—    Kā tad lai strādā? Teicu, ka meitiešu nav, — jau negribīgi izmeta Ņečajevs, uz pārējiem lūkodamies un, šķiet, no viņiem atbalstu gaidīdams.'

—    Ko? Kā lai strādā? Jūs šeit slaistāties astoņi cilvēki. Vai nevarējāt laist darbā četras mašīnas? Varējāt? Bet jūs blēņojaties ar kārtīm. Es negaidīju, ka jūs tā izturēsieties kolhoza darbā, nedomāju, fakts!

—    Ko tad tu domāji? Domāji, ka mēs neesam cilvēki, bet darba lopi? — izaicinoši iejautājās Ustins.

—   Ko tu ar to gribi sacīt?

—    Vai strādniekiem ir izejamās dienas?

—    Ir, bet rūpnīcas svētdienās neapstājas, un strādnieki cehos nenoņemās ar kāršu spēli kā jūs šeit. Skaidrs?

—    Svētdienās tur, rasi, strādā citas maiņas, bet mēs šeit vieni paši kā nolādēti. No pirmdienas līdz sestdienai — sakas kaklā, un arī svētdienās no tām neizlīdīsi. Kas tā par kārtību? Vai padomju vara tā nosaka? Padomju vara noteic, ka nevajag būt dažādām atšķirībām starp darbaļaudīm, bet jūs sagrozāt likumus, lūkojat tos pagriezt savā labā.

—    Ko tu muldi? Nu, ko tu muldi? — Davidovs pikti iebrēcās. — Es gribu, lai ziemā visiem kolhoza lopiņiem un ari visām jūsu gotiņām būtu siens. Skaidrs? Kur te mans labums? Mans personiskais labums? Ko tu pļāpā, muldoņa?!

Ustins nicīgi atmeta ar roku.

—    Jums tikai svarīgi laikā izpildīt plānu, lai tur lūst vai plīst. Briesmīgi jau nu jūs raizējaties par mūsu lopiņiem, domā, es tev ticu! Pavasarim sākoties, uz Karaspēka ciemu no stacijas veda labību — cik vēršu ceļā neapsprāga! Saskaitīt nevar! Bet tu mums te miglu acis pūt!

—    Karaspēka ciema kolhoza vērši ceļā apsprāga tāpēc, ka tev līdzīgi diedelnieki labību bija zemē aprakuši, kolhozā iestājās, bet labību noslēpa. Kaut ko iesēt taču vajadzēja. Tāpēc vērši bija jādzen pēc sēklas vissliktākajā ceļā, tad ari apsprāga, fakts! It kā tu to nezinātu.

—    Jums tikai plānu izpildīt, tāpēc tu arī plēsies siena pēc, — Ustins ietiepīgi burkšķēja.

—         Vai tad es pats to ēdīšu, vai? Vispārības labad pūlos! Un ko tu te plānu daudzini? — pacietību zaudējis, iekliedzās Davidovs.

—    Ko tu bļausties, priekšsēdētāj, ar tādu pērkonu mani neiebiedēsi, esmu dienējis artilērijā. Nu, sacīsim, lai tu arī vispārības labad pūlies, bet kāpēc no cilvēkiem pēdējo sūlu spiest ārā, dzīt viņus darbos dienu un nakti? Are, bet tad nāk plāns! Tu manies izdabāt rajona priekšniecībai, rajons — novada, bet mums jūsu dēļ pušu jāplēšas. Tu domā, ļaudis neko neredz? Tu domā, ļaudis ir akli? Viņi redz, bet kur no jums, tādiem iztapoņām, glābsies! Vai, piemēram, tevi un_ citus tādus pašus mēs varam atcelt 110 amatiem? Nē! Are, tāpēc jūs izrīkojaties, kā ienāk prātā, bet Maskava ir tālu, Maskava nezin, kādus numurus jūs šeit taisāt…

Pretēji Naguļnova paredzējumam Davidovs nesadūrās ar meitiešiem. Bet tas viņa uzdevumu neatviegloja. Pēc kazaka saspringtās klusēšanas Davidovs saprata, ka ar uz- kliedzieniem šeit neko nepanāks, drīzāk nodarīs ļaunu. Vajadzēja bruņoties ar pacietību un likt lietā visdrošāko līdzekli — pārliecināšanu. Vērīgi ielūkodamies Ustina niknajā sejā, viņš atviegloti nodomāja: «Labi, ka nepaņēmu līdzi Makaru. Tad bez purnu dauzīšanas un kaušanās neiztiktu…»

Lai kaut kā iegūtu laiku un apsvērtu rīcības plānu gaidāmajai sadursmei ar Ustinu un varbūt arī ar citiem, kas meslos viņu atbalstīt, Davidovs jautāja:

—   Kad mani ievēlēja par priekšsēdētāju, vai tu balsoji par mani, Ustin Mihailovič?

—    Nē, es atturējos! Kāpēc lai es nar tevi būtu balsojis? Tevi atveda kā kaķi maisā …

—    Es pats atbraucu.

—    Alga viena, atbrauca kaķis maisā, uz kāda pamata lai es būtu balsojis, nezinādams, kas par putnu tu esi.

—    Un arī tagad tu esi pret mani?

—    Kā gan citādi? Protams, pret!

—    Tad izvirzi kolhoza kopsapulcē jautājumu par to, lai mani atceļ. Kā sapulce nolems, tā arī būs. Tikai nopamato savu priekšlikumu, kā pienākas, citādi tu izgāzīsies!

—    Neizgāzīšos, esi bez bažām, gan jau to pagūsim, nav nekādas steigas. Bet pagaidām, priekšsēdētāj, pasaki mums: kur tu esi nobāzis mūsu izejamās dienas?

Atbildēt uz šādu jautājumu bija vienkāršāk par vienkāršu, taču Ustins neļāva Davidovam pat muti atvērt:

—    Kāpēc rajonā, tas ir, staņicā, iestāžu mamzeles svētdienās izkrāso ģīmjus, sapūderējas un augu dienu vazājas pa ielām, bet vakaros noņemas ar dančiem, iet skatīties kino, bet mūsu sievām un skuķiem arī svētdienās jāmirkst sviedros?

—    Darba laikā, vasarā …

—    Mums vienmēr darba laiks — kā ziemu, tā vasaru, visu gadu — darba laiks.

—    Es gribu sacīt…

—    Nav vērts mēli kulstīt! Ko tu mums vari pasacīt!

Davidovs brīdinoši pacēla roku:

—    Pagaidi, Ustin!

Taču Ustins viņu pārtrauca, aši kā pupas nobērdams:

—    Es jau tā stāvu tavā priekšā kā algādzis, bet tu kā lielkungs sēdi seglos. .

—    Pagaidi taču, es tevi lūdzu kā cilvēku!

—    Man nav ko pagaidīt! Gaidi vai negaidi, bet patiesīga vārda no tevis nedzirdēsi!

—    Vai tu ļausi man runāt? — pietvīkdams iekliedzās Davidovs.

—     Nebļausties uz mani! Es tev neesmu Luška Nagul- nova! — Ustins plati ieplestām nāsīm rāva iekšā gaisu un sāka runāt skaļi un aši tādā kā aiztrūkstošā balsī: — Alga viena, mēs tev nejausim šeit tukšu melst! Sapulcēs vari muldēt, cik patīk, bet šeit runājam mēs. Un tu, priekšsēdētāj, nepārmet mums kārtis! Kolhozā mēs paši esam saimnieki: ja gribam — strādājam, ja negribam — atpūšamies, ar varu tu mūs nepiespiedīsi svētdienās strādāt, dibens tev par vieglu!

—    Vai tu beidzi? — ar pūlēm valdīdamies, noprasīja Davidovs.

—    Nē, neesmu beidzis. Bet beigās es tev pasacīšu tā: ja tev mūsu kārtība riebj — vācies pie velna vecās mātes, no kurienes esi atbraucis! Neviens tevi pie mums ciematā nav aicinājis, un mēs bez tevis ar dieva palīdzību kaut kā iztiksim. Neba tu mums trepes, ko debesīs kāpt!

Tā bija nepārprotama provokācija. Davidovs labi saprata, uz kuru pusi velk Ustins, bet nespēja vairs savaldīties. Acīs sāka ņirbēt, un kādu brīdi viņš gandrīz neredzīgu skatienu vērās kopā saaugušajās Ustina uzacīs, apaļajā, nez kāpēc miglaini izplūdušajā sejā, neskaidri manīdams, ka labā roka, kas cieši žņaudza pletnes rokturi, pieplūst asinīm un kļūst smaga, radot pirkstu locītavās asu, durstīgu sāpi.

Ustins stāvēja iepretim, rokas nevērīgi bikšu kabatās sabāzis, kājas plaši izpletis . .. Ustins pēkšņi bija atguvis neseno nosvērtību un tagad, juzdams kazaku kluso atbalstu, pārliecināts par savu pārākumu, mierīgi un nekaunīgi smīnēja, miegdams zilās, dziļi dobuļos iegrimušās acis. Bet Davidovs arvien vairāk nobālēja un, nespēdams izrunāt ne vārda, klusēdams tikai kustināja bālganās lūpas. Viņš sīvi cīnījās ar sevi, sasprindzināja visu gribu, lai apvaldītu aklo, neprātīgo niknumu un nepārsteigtos. Kaut kur, it kā no tālienes skanēja Ustina balss, un Davidovs skaidri uztvēra gan Ustina vārdu jēgu, gan viņa balss ņirdzīgās noskaņas …

—    Ko tu, priekšsēdētāj, vārsti muti, bet klusē kā zivš? Mēli esi norijis, vai arī tev nav ko sacīt? Tu, rasi, runāt grasījies, bet tagad kā ūdeni mutē iekampis… Kā sacīt, pret taisnību neej cīkstēties! Nē, priekšsēdētāj, tu labāk ar mums neielaidies un nieku pēc neuztraucies. Labāk mierīgi rāpies zemē no zirga un pasit trumpas, saspēlē- sim uz cūkām. Tas, bračiņ, prasa prātu, nav vis tā, kā kolhozu vadīt…

Kāds no Ustinam aizmugurē stāvošajiem kazakiem ieir- dzās un aprāva smiekliņu. Un īsu mirkli pie būdas iestājās nelāgs klusums. Bija tikai dzirdams, cik satraukti elpo Davidovs, kā tālumā tarkšķ pļaujmašīnas un nomierinošu, bezrūpīgu vīteri zilgajā debess tālē izloka acīm nesaskatāmie cīruļi. Tiem nebija nekādas daļas par to, kas notiek pie būceņa sapulcējušos, uzbudināto cilvēku vidū . ..

Davidovs lēnām pacēla virs galvas pletni un iecirta zirgam sānos papēžus. Ustins strauji panāca dažus soļus uz priekšu, ar kreiso roku satvēra zirgu pie iemauktiem, bet pats pakāpās pa labi, cieši piespiezdamies Davidovam pie kājas.

—    Sist gribi? Lai notiek, pamēģini! — viņš ierunājās klusā, draudīgā balsī.

Viņa sejā pēkšņi iezīmējās asi vaigu kauli, acīs iedzalk- stījās līksms izaicinājums un nepacietīgas gaidas.

Bet Davidovs no visa spēka iecirta ar pletni pa sava rūsganā zābaka stulmu un, no augšas lejup uz Ustinu lūkodamies un veltīgi pūlēdamies pasmaidīt, skaļā balsī sacīja:

—    Nē, Uslin, es tev nesitīšu, nē! Neceri uz to, baltgvardu mūdzi! Ja tu būtu man pagadījies pa ķērienam pirms gadiem desmit — tad cita lieta… Jau toreiz tu būtu izrunājies uz mūžīgiem laikiem, kontra tāds!

Ar vieglu kājas kustību pabīdījis Ustinu sāņus, Davidovs nokāpa no zirga.

—    Nu, Ustin Mihailovič, ja jau esi pieķēries pie pavadas — tad ved piesien zirgu. Tu teici, lai pasitot ar jums trumpas? Lūdzu, ar lielāko patikšanu! Izdaliet, lakts!

Viss bija pavērsies pārāk negaidītā virzienā… Kazaki saskatījās, mirkli saminstinājās un tad klusēdami sasēdās pie izklātā audekla. Ustins piesēja zirgu pie būdas riteņa, pēc kalmiku paražas kājas sakrustojis, nosēdās ieprotim Davidovam, paretam uzmezdams viņam ašu skatienu. Nē, Ustinam ne prātā nenāca doma, ka sadursmē ar Davi- dovu cietis sakāvi, tādēļ viņš nolēma turpināt sarunu:

—    Tā tu par izejamām dienām neko arī nepateici, priekšsēdētāj. Jautājumam apgāji aplinkus …

—    Ar tevi mēs vēl parunāsim, — nozīmīgi apsolīja Davidovs.

—    Kā tas jāsaprot? Rasi, tu man piedraudi?

—    Nē, kāpēc gan? Ja esi apsēdies kārtis spēlēt, tad nepiederīgas sarunas pie malas. Laika izrunāties vēl būs diezgan …

Bet tagad, jo mierīgāks kļuva Davidovs, jo vairāk uztraucās Ustins. Partiju nenobeidzis, viņš īgni nometa kārtis uz paklāja un abām rokām aptvēra ceļgalus.

—    Kas tā, pie velna, par spēli, labāk parunāsimies par izejamām dienām. Tu, priekšsēdētāj, domā, ka par tām uztraucas tikai cilvēki? Nekā! Vakar no rīta es gāju iejūgt zirgu, bet bērā ķēve aiz bēdām nopūšas un cilvēku mēlē man saka: «Eh, Ustin, Ustin, kas tā par dzīvošanu kolhozos! Darba dienās mani izstrādina, dienu un nakti sakas nenoņem un arī svinamās dienās neizjūdz. Bet agrāk bija pavisam citā-ā-di! Agrāk ar mani svētdienās nestrādāja, tikai sērstībās braukāja vai arī, sacīsim, uz kāzām. Agrāk mana dzīvošana, tā sacīt, bija lādzīgāka!»

Kazaki iesmējās pusbalsī, bet draudzīgi. Šķiet, viņi bija Ustina pusē. Taču visi nogaidoši pierima, kad Davidovs, ar roku pieskardamies kaklam, klusā balsī sacīja:

—    Bet kam viņa piederēja agrāk, pirms kolhoziem, šī interesantā ķēvīte?

Ustins blēdīgi piemiedza aci un Davidovam pat viegli pamirkšķināja:

—    Tu domā, ka man? Maniem vārdiem runājusi? Nē, priekšsēdētāj, te tu alojies. Tā bija Titoka ķēve, budžiem atņemts lopiņš. Viensētnieku laikos tā barojās pavisam citādi nekā kolhozā: pabiras ziemā ij nepaošņāja, ar tīrām auzām, tā sacīt, visus zobus izbirdinājusi. Jāsaka, nedzīvoja, bet uzdzīvoja!

—    Tātad veca ķēve, ja zobus izbirdinājusi? — Davidovs it kā neviļus ievaicājās.

—    Veca, veca, jau mūža vakarā, — Ustins labprāt piekrita, negaidīdams no pretinieka nekādu viltību.

—    Tad tu veltīgi uzklausi šo pļāpīgo ķēvi, — Davidovs pārliecinoši sacīja.

—    Kāpēc veltīgi?

—    Tāpēc, ka budža ķēvei — budžu valodas.

—    Bet tagad tā taču ir kolhozniece …

—    Pēc paskata arī tu esi kolhoznieks, bet patiesībā — budžu līdzskrējējs.

—    Nu, šeit tu, priekšsēdētāj, maķenīt pārsāli…

—    Neko nepārsālu, fakts paliek fakts. Un turklāt, ja ķēve veca, kāda tev patika viņā klausīties? Aiz vecuma tā visu prātu izdzīvojusi! Ja tā būtu jaunāka un gudrāka — viņai būtu vajadzējis runāt ar tevi citu valodu.

—    Un kādu? — Ustins ievaicājās, jau ausīdamies.

—    Tai būtu vajadzējis tev sacīt: «Eh, Ustin, Ustin, tu budžu stērbeļlaiža! Ziemā tu, maitas gabals, ne velna nestrādāji, pavasarī nestrādāji, izlikies par slimu, un arī tagad negribi strādāt, kā pienākas. Kā tu mani, bēro ķēvi, ziemā izmitināsi un ko tu pats grauzīsi? No tādas strādāšanas mēs ar tevi badā nosprāgsim!» Re, ko viņai būtu vajadzējis tev sacīt!

Skaļi smiekli pāršalca Davidova pēdējos vārdos. Ņeča- jevs smējās gluži kā meitene, it kā zirņus bērdams un līdzīgi skuķiem skanīgi iespiegdamies. Gerasims Zjablovs, kuram bija varens bass, pat pielēca kājās un rēca skaļā balsī, jocīgi pietupdamies un kā dejā pa zābaku stul- miem ar delnām plakšķinādams. Bet vecais Tihons Oset- rovs, sirmo bārdu dūrē sažmiedzis, spalgi brēca:

—    Liecies, Ustin, uz lāpstiņām un nedomā galvu pacelt! Davidovs tevi galīgi pieveica!

Bet Davidovam par izbrīnu smējās arī pats Ustins, kas nemaz nebija samulsis, un viņa smieklos nebija nekā piespiesta vai liekuļota.

Kad pamazām atkal iestājās klusums, Ustins pirmais ierunājās:

—    Nu, priekšsēdētāj, pieveici gaņ tu mani… Es nedomāju, ka tu tik veikli izlocīsies. Bet par budžu stērbeļ- laižu gan tu mani veltīgi nozākāji un arī tajā ziņā, it kā es pavasarī neesot slimojis, bet tikai izlicies, veltīgi nonievāji. Teitan tu, priekšsēdētāj, atvaino, lūdzu, tomēr muldi!

—    Pierādi to!

—    Kā lai es tev pierādu?

—    Ar faktiem.

—    Kādi mūsu joku sarunai var būt fakti? — nedroši pasmaidīdams, ievaicājās Ustins, kas jau bija kļuvis drusku nopietnāks.

—     Nedzen velnu! — Davidovs nikni sacīja. — Mūsu saruna nemaz nav joki, un viss, ko tu esi sagudrojis, nav nekāda joku lieta. Bet fakti — te tie būs: kolhozā tu gandrīz nemaz nestrādā, mēģini vilkt sev līdz neapzinīgos elementus, noņemies ar bīstamām sarunām, un šodien tev izdevās pat izjaukt darbus: tavas vainas dēļ puse brigādes nepļauj. Kādi, pie velna, šeit joki?

Ustina smējīgi uzrautās uzacis noslīdēja lejup un pie virsdegunes atkal savienojās sirdīgā taisnē.

—    Ieminējos par izejamām dienām un tūdaļ tiku pieskaitīts pie budžu stērbeļlaižām un revolūcijas ienaidniekiem. Tātad vienīgi tu drīksti runāt, bet mums — jāklusē un jānorauš lūpas ar piedurkni?

—     Ne tikai tāpēc! — Davidovs dedzīgi iebilda. — Visa tava uzvedība ir negodīga, fakts! Ko tu ārdies par izejamām dienām, ja tev ziemā ik mēnesi to bija pa divdesmit! Un ne tikai tev vienam, bet arī visiem pārējiem, kas šeit atrodas. Ko jūs ziemā darījāt, ja neskaita lopu apkopšanu un sēklas tīrīšanu? Itin neko! Valstījāties pa siltām krāsnsaugšām! Kāda tad jums tiesība sagudrot sev izejamās dienas viskarstākajā darba laikā, kad dārga katra stunda, kad apdraudēta pļauja? Nu, sakiet pēc sirdsapziņas!

Ustins, acis nemirkšķinādams, klusēdams vērīgi lūkojās Davidovā. Viņa vietā ierunājās Tihons Osetrovs:

—    Teitan, donieši, dūrē nav ko čukstēt. Davidovs pareizi runā, Mums iznākusi misēšanās, mums tā arī jāizlabo. Tāds mūsu darbs, ka atpūšanās allaž neiznāk, bet lielāko tiesu patiešām ziemas laikā. Tā tas bija arī agrāk, viensētniekos dzīvojot. Kurš no mums pirms Marijas aizlūguma dienas tika ar saimniecības darbiem galā? Ne- pagūsti labību novākt — jāķeras jau pie papuvju aršanas. Davidovs pareizi runā, un veltīgi mēs aizlaidām sievišķus uz baznīcu, bet par to, ka paši dīkā sasēdāmies apmetnē, ij runāt netīkas… Kā sacīt jāsaka, iznākusi misēšanās. Paši pret sevi esam nogrēkojušies, un tas ir viss. Bet tu, Ustin, pie visa esi vainīgs, tu mums ar savu kūdīšanu sajauci prātus, sātans gatavais!

Ustins aizsvilās kā pulveris. Viņa zilās acis satumsa un nikni iedzirkstījās:

—   Bet tev, bārdainais muļķi, paša prātiņš līdzi vai arī mājās to esi atstājis?

—   Tur jau, ače, tas negals, ka laikam mājās būs piemirsies …

—    Nu, tad joz uz ciematu, stiep to šurp!

Nečajevs aizklāja muti ar šauro delnu, lai neviens neredzētu viņa smaidu, un drebulīgā, smalkā balstiņā apvaicājās mazliet apmulsušajam Osetrovam:

—   Bet vai tu, Tihon Gordejič, labi noglabāji savu prātu?

—    Un kāda tev bēda?

—    Šodien taču svētdiena …

—    Nu, un kas par to?

—    Tava vedekla no rīta droši vien uzkopa istabu, slaucīja grīdas, un, ja tu savu prātiņu esi noglabājis zem sola jebšu aizkrāsnē, viņa ar slotu aizķers to kā likts un izmēzīs pagalmā. Bet tur vistas to vienā mirklī izknābās … Ka tev, Gordejič, tikai neiznāk līdz mūža galam bez prāta nodzīvot, re, par ko es raizējos . ..

Visi, arī Davidovs, sāka smieties, taču kazaku smieklos nebija īstas jautrības… Tomēr nesenā saspringtība izgaisa. Kā vienmēr līdzīgos gadījumos, jautrs joks apslāpēja asas ķildas uzliesmojumu. Aizskartais Osetrovs, mazliet nomierinājies, Ņečajevam tikai noteica:

—    Tev, Aleksandr, es skatos, nav ne mājās ko aizmirst, ne arī līdzi ko paņemt. Vai tad tu biji gudrāks par mani? Arī tavs sievišķis tagadiņ maršē, mēro ceļu uz Tubjansku, un pats arī no trumpošanas neatsacījies.

—    Esmu kritis grēkā! Esmu! — Nečajevs jokodamies atsaucās.

Taču Davidovs nebija apmierināts ar sarunas iznākumu. Viņam gribējās Ustinu pa īstam notriekt zemē.

—           Nu tad galīgi norunāsim par izejamām dienām, — viņš teica, cieši vērdamies Ustinā. — Vai tu ziemā daudz strādāji, Ustin Mihailovič?

—    Cik vajadzēja, tik strādāju.

—    Tomēr?

—    Neesmu skaitījis.

—    Cik izstrādes dienu tev ir?

—          Neatceros. Un ko tu man piesienies? Aprēķini, ja tev nav ko darīt un bez darba garlaicīgi.

—          Man nav ko aprēķināt. Ja tu esi aizmirsis, tad es, kā kolhoza priekšsēdētājs, aizmirst nedrīkstu.

Cik lieliski Davidovam šoreiz noderēja biezā piezīmju grāmatiņa, 110 kuras viņš gandrīz nekad nešķīrās! No nesen pārdzīvotā uztraukuma Davidovam vēl mazliet drebēja pirksti, kad viņš steigšus pāršķirstīja grāmatiņas nosmulētās lappuses.

—           Atradu tavu uzvārdu, censoni! Palūk, šeit arī tava izpeļņa: par janvāri, februāri, martu, aprīli un maiju pavisam, tūlīt pateikšu, pavisam divdesmit deviņas izstrādes dienas. Nu, ko? Briesmīgi esi rāvies?

—           Pušu neesi vis plēsies, Rikaļin! — ar nožēlu un pārmetumu sacīja kāds no kazakiem, uz Ustinu raudzīdamies.

Taču Ustins negribēja padoties:

—           Man vēl pusgads priekšā, bet cāļus skaita tikai rudenī.

—           Cāļus skaitīsim rudenī, bet izstrādi — katru dienu, — asi attrauca Davidovs. — Tu, Ustin, liec sev aiz auss: slaistus kolhozā mēs necietīsim! Visus sabotētā- jus trieksim ratā! Liekēži mums kolhozā nav vajadzīgi. Padomā pats: kur tu ej un kur nonāksi? Osetrovam gandrīz divi simti izstrādes dienu, citiem mūsu brigādes ļaudīm — pāri simtam, pat tādiem vārguļiem kā Ņeča- jevs arī pie simta, bet tev — divdesmit deviņas. Kauna lieta!

—           Mana sieva slimīga, sirgst ar sieviešu kaitēm un nedēļām gulšņā. Un piedevām vēl seši gabali bērneļu, — Ustins drūmi noteica.

—    Bet tu pats?

—    Kā — pats?

—    Kāpēc tu nestrādā ar pilnu slodzi?

Un atkal Ustinam vaigu gali iedegās ķiršu sārtumā, bet zilajās, nikni piemiegtajās acis nozibsnīja nelāgas uguntiņas.

—    Ko tu uz mani bolies un tikai acīs un purnā vien skaties?! — viņš iekliedzās, uztraukti kratīdams dūrē sažņaugto kreiso roku, un viņa apaļajā, īsajā kaklā uztūka zilganas vēnas. — Kas es tev esmu, Luška Naguļnova vai Varjka Harlamova, kaЈ tevī iegrābusies?! Paskaties uz manām rokām un tad prasi no manis darbu!

Viņš no visa spēka pagrūda uz priekšu rokas, un tikai tad Davidovs ieraudzīja, ka Ustina sakropļotajā labajā delnā vientuļi izslējies rādītāja pirksts, bet pārējo vietā rēgojās rūsgani, sacer velējušies plankumi.

Davidovs mulsi pakasīja virsdeguni.

—    Ak, tāda tā lieta . .. Kur tad tu pazaudēji pirkstus?

—    Krimā, Vrangeļa frontē. Tu mani par baltgvardu mūdzi nogānīji, bet es esmu sārts kā aptvīcis arbūzs: biju gan pie baltajiem, gan ar zaļajiem divas nedēļas nodauzījos, gan arī pie sarkanajiem kāvos. Kad dienēju pie baltajiem, karoju bez patikas, vairāk pa aizmuguri noslaistījos, bet pret baltajiem kāvos — prieks skatīties, pirkstus pazaudēju. Dzirdinātāja, ar ko glāzīti turēt, palika vesela. — Ustins pakustināja kreisās rokas strupos, resnos pirkstus. — Bet barotāja, āre, bez ķerstekļiem …

—    Ar šķembu?

—    Rokas granāta.

—    Bet kā tev rādāmais pirksts palika vesels?

—    Atradās uz šautenes sprūda, tāpēc arī palika vesels. Divus vrangeliešus tajā dienā es pats nokniebu. Vajadzēja taču kaut kā par to norēķināties? Dieviņš saskaitās uz mani par šitādu asiņu izliešanu, un, āre, vajadzēja ziedot viņam četrus pirkstus. Domāju, ka lēti esmu izkūlies. Nelāgā prātā būdams, varēja no manis pieprasīt arī pusgalvas.

Davidova mierīgums pamazām pārņēma ari Ustinu. Viņi sarunājās jau rāmā toni, karstgalvīgais Ustins pamazām atvēsa, un pat ierastais ironiskais smīns parādījās viņam uz lūpām.

—    Būtu ziedojis arī pēdējo, kādam velnam viņš tev vajadzīgs — viens vienīgs?

—    Esi gan tu, priekšsēdētāj, devīgs, ja runa ir par svešu mantu! Man arī viens saimniecībā noder.

—    Kam tad viņš tev īsti noder? — smaidu apvaldīdams, ievaicājās Davidovs.

—     Vai nu mazums kur… Nakti piedraudu ar viņu savam sievišķim, ja man nav kas pa prātam, bet dienā bakstu zobus, lāga ļautiņiem prātus jaucu. Savā nabadzībā gaļu pie kāposLiem nogaršoju tikai reizi gadā, bet tā es katru baltu dienu, azaidu iekodis, eju pa ielu, bakstu ar pirkstu zobus un spļaudos, bet ļautiņi droši vien nodomā: «Paskat, cik bagāti dzīvo sasodītais Ustins! Katru baltu dienu rij gaļu un nespēj vien to noēst!» Bet tu prāto, kam man viens pirksts noderīgs… Tas kalpo gods godam! Lai ļautiņi uzskata mani par bagātnieku. Šā vai tā, bet man tas glaimo.

—    Esi gan tu mutes bajārs! — neviļus pasmaidīdams, sacīja Davidovs. — Bet vai tu šodien pļausi?

—    Pēc tik patīkamas sarunas — katrā ziņā!

Davidovs pievērsās Osetrovam. Viņš griezās pie tā kā

vecākā gados:

—    Vai sen, kamēr meitieši aizvazājās uz Tubjansku?

—    Tā, kāda stundiņa būs, ne vairāk.

—    Un vai daudz viņu aizgāja?

—    Gabalu divpadsmit. Tie meitieši taisni kā aitas: kur viena, tur arī pārējās barā. Reizēm draņķīga aitele ved sev līdzi visu baru … Pieļāvāmies gan mēs Ustinam un sagudrojām pļaujas laikā slinkumu lāpīt, kauču viņu nelabais!

Ustins labsirdīgi iesmējās:

—    Atkal es tas vainīgais? Tu, bārda, citu grēkos mani nevaino! Sievišķi aizgāja uz dievvārdiem, bet ko es tur varu darīt? Atamančukova vecāmāte un vēl kāda mūsu ciemata vecene aizvilināja viņas no taisnā ceja. Rītausmā atkūlās pie mums uz apmetni un laiž vajā aģitāciju. Ta- gadiņ esot svētās dižmocekļes Glikērijas diena, bet jūs, sieveles, sagudrojušas pjaut., grēka nebīstaties… Nu, un tā pavedināja. Es vecenēm iejautājos: kas tā tāda par Glikēriju? Vai gadījumā nav Naguļnova laulene? Viņa taču īsta dižmocekle; visu mūžu nomocījusies ar katru, kas vien pagadījies pa ķērienam… Eh, kā večas tad pārskaitās un gāzās man virsū! Atamančukova vecāmāte pat ar ķeģi atvēzējās un grasījās zvelt, bet es, paldies dievam, laikā izvairījos, citādi pierē būtu puns kā holandiešu zostēviņam. Tad mūsu meitieši saķērās manī taisni kā dadžu pogaļas suņa astē, ar mokām kaut kā at- kāvos… Un kāda nediena mani vajā? Neveicas man šodien! Skatieties, labie ļautiņi, vienā un tai pašā rītā paguvu izlamāties gan ar vecenēm, gan ar sievišķiem, gan ar priekšsēdētāju, gan ar Gordejiču — sirmo bārdu. Tas taču jāprot!

—     To tu pro-o-ti! Ši prašana tev no kaimiņiem nav jāaizņemas. Tu, Ustin, no mazām dienām ar visiem plēsies kā kauslīgs gailis. Bet kauslīgam gailim, iegaumē manus vārdus, sekste allaž asinīs… — brīdinoši noteica Osetrovs.

Taču Ustins nelikās viņu dzirdam. Draiskulīgām, bezbailīgām acīm Davidovā vērdamies, viņš turpināja:

—     Toties šodieniņa mūs apveltījusi ar aģitatoriem: sarodas gan kājām, gan arī jāšus… Būtu dzelzceļš tuvāk — atdrāztos arī ar lokomotīvi! Tikai īstu aģitāciju tev, priekšsēdētāj, jāmācās no mūsu večām… Viņām gadu vairāk nekā tev un arī pieredzes vairāk, un viņas ir viltīgākas. Runā klusītiņām, apvārdo mīlīgi, cik laipni vien mācēdamas; āre, tā arī sasniedz, ko nodomājušas. Viņām iznāk bez misēkļa! Bet kā tu rīkojies? Nepaguvi piejāt pie apmetnes, bet jau auro pa visu stepi: «Kāpēc nestrādājat?!» Kas mūsu dienās tā ar ļaudīm apietas! Ļaudis, āre, pie padomju varas no lādēm izvilkuši savu lepnumu un necieš, ja tiem uzbrūk ar bļaustīšanos. Vārdu sakot, tiem nepatīk nekāda bikstīšana, priekšsēdētāj! Jā, un, tā sacīt, pat agrāk, cara laikos, atamani uz kazakiem pārmērīgi nebļāva — baidījās apvainot vecaiņus. Arī jums ar Naguļnovu būtu laiks apjēgt, ka tagadiņ ir cita kārtība un vecie niķi jāatmet. .. Vai tev liekas, es ietu pļaut, ja tu nebūtu aprimies? Ne velna! Bet tu maķenīt eprāvies, beidzi skaisties, piekriti ar mums pasist trum- pas, jēdzīgi aprunājies, un, paskat, es ar mīļu prātu! Plikām rokām vari mani ņemt, es uz visu esmu gatavs: gan trumpas sist, gan sienu gubot.

Vērīgi ieklausīdamies Uslina vārdos, Davidovs izjuta rūgtu neapmierinātību ar sevi un piktu īgnumu. Vienā otrā ziņā Uštinam, šim pārmērīgi dūšīgajam kazaciņam, bija taisnība. Taisnība kauču taja ziņā, ka viņš, Davidovs, tikko parādījies brigādē, nedrīkstēja sākt sarunu ar lamu vārdiem un uzkliedzieniem. Tāpēc viņam sākumā, kā to lika saprast Ustins, arī misējās. Kā viņš varēja būt tik nesavaldīgs? Un Davidovam bez izlocīšanās vajadzēja pašam sev atzīties, ka nemanot viņš piesavinājies rupju, Naguļnovam raksturīgu izturēšanos pret cilvēkiem, izlaidis no mutes laužņus, kā būtu sacījis Andrejs Razmjotnovs, — un, še tev, rezultāts: viņam dzēlīgi ieteic ņemt paraugam kaut kādas vecenes, kuras rīkojas piesardzīgi, pieglaimīgi un bez jebkādām k]ūmēm allaž panāk savu. Viss skaidrāks par skaidru! Arī viņam vajadzēja mierīgi piejāt pie apmetnes, mierīgi aprunāties, pārliecināt cilvēkus, ka dīkais noskaņojums ir nevietā, bet viņš uz visiem sakliedza, un bija brīdis, kad gandrīz vai laida darbā pletni. Vienā acumirklī viņš varēja pārvilkt svītru visam savam darbam kolhoza radīšanā un pēc tam varbūt rajona komitejā vēl nolikt uz galda par- tijasHjiedrā karti… Tā patiešām būtu bijusi drausmīga katastrofa viņa dzīvē.

Tikai iedomājoties vien, kas būtu varējis 'notikt, ja viņš laikā nebūtu saturējies, Davidovs salīgi noskurināja plecus un uz brīdi sajuta, ka pār muguru noskrien salti drebuli…

Pilnīgi atrazdamies nepatīkamo sajūtu varā, Davidovs stingi vērās uz paklāja izmētātajās kārtīs un, nevijus atcerēdamies savu aizraušanos ar «acīti» pilsoņu kara gados, nodomāja: «Par daudz paķēru! Pie sešpadsmit acīm esmu piepircis vismaz desmit, fakts!» Atzīties savā nesavaldībā viņam nebija diez cik patīkami, taču viņš atrada sevī pieliekami vīrišķības un, lai gan ar zināmu iekšēju pretestību, tomēr sacīja:

—    Faktiski es veltīgi palaidu tik skalu rīkli, šajā ziņā tev, Ustin, taisnība. Tomēr sirds aptecējās, redzot, ka jūs nestrādājat, kā tu domā? Un ari tu nemaz nerunāji čukstus. Protams, vajadzēja vienoties bez gānīšanās. Nu, pietiks par to! Ej iejūdz orē visstraujākos zirgus, bet tu, Ņečajev, citu piemērotu pāri — rau, šajā droškā.

—   Vai tu dzīsies sievišķiem pakal? — izbrīnu neslēpdams, iejautājās Ustins.

—    Tieši tā. Mēģināšu arī meitiešus pierunāt, lai šodien strādā.

—    Bet vai viņas tev paklausīs?

—    Redzēsim. Pierunāšana nav pavēle.

—    Nu, lai tev palīdz debesu tētiņš un Čenslohovas dievmāte! Paklau, priekšsēdētāj, ņem arī mani līdzi, ko!

Davidovs nevilcinādamies piekrita.

—   Brauksim! Bet vai tu man palīdzēsi pielauzt sievišķus?

Ustins smaidā sačokuroja aiz karstuma sasprēgājušās lūpas:

—    Tev palīdzes mans vietnieks, bet to es katrā ziņā paķeršu līdz!

—    Kāds vietnieks? — Davidovs neizpratnē palūkojās uz Ustinu.

Ustins klusēdams un neste.dzīgi piegāja pie būceņa un no gubā samesto svārku apakšas izvilka jaunu, garu pātagu ar košu ādas pušķi kāta galā.

—    Are, kur mans vietnieks! Vai nav labs? Un cik vareni pārliecina — taisni briesmas! Kā iesvelpjas, tā tūlīt pierunā un zobus apvārdo. Neskaties, ka esmu kreilis!

Davidovs sarauca pieri.

—    Met blēņas pie malas! Es neļaušu meitiešus ne ar pirkstu aizskart, bet uz tavas muguras šo vietnieku gan labprāt izmēģinātu.

Taču Ustins tikai saviebās:

—    Vectēvs sev par patikšanu gribēja pīrāgus nogaršot, bet suns bija aprijis biezpienu… Man kā pilsoņu kara invalīdam ir savas priekšrocības, bez tam meitieši no pēriena kļūst tikai taukāki un rāmāki, to es no savas sievas zinu. Ko tad lai per? Skaidra lieta — sievišķus! Kas tev ko bīties? Man tikai pāris pamatīgi jānoslānī, bet pārējās kā saslaukas vējā — viens divi būs orē!

Uzskatīdams, ka saruna pabeigta, viņš no būceņa apakšas izvilka pavadas un aizgāja uz pauguru pēc zirgiem. Viņam līdzi aizsteidzās Ņečajevs un citi kazaki, vienīgi Osetrovs no.

—    Kāpēc tu, Tihon Gordejič, neej pļaut? — Davidovs vaicāja.

—    Gribēju tev par Ustinu aizrunāt kādu vārdiņu. Vai drīkst?

—    Runā!

—    Dieva dēļ, nesirdies uz viņu, tādu muļķi! Kad viņam slejas paiet zem astes, grābstās kā pa gaisu, — lūdzoši ierunājās Osetrovs.

Bet Davidovs viņu pārtrauca:

—    Ustins nepavisam nav muļķis, viņš ir atklāts kolhozu dzīves ienaidnieks! Ar tādiem mēs esam cīnījušies un cīnīsimies bez žēlastības!

—    Kāds viņš gan ienaidnieks? — izbrīnā iesaucās Osetrovs. — Es tev saku, viņam dusmās uznāk dullums, un tas ir viss! Pazīstu Ustinu no puikas gadiem, un, cik vien atceros, viņš allažiņ bijis tāds spurains. Viņu, maitas gabalu, pirms revolūcijas vecaiņi ciema sapulcēs par nepaklausību nez cik reižu tēsuši. Tesa tā, ka nevarēja ne apsēsties, ne apgulties, bet viņam ne silts, ne auksts! Nedēju pastaigāja ar greizu dibengalu un atkal atsāk vecos niķus, nevienam nedod ceļa, ar visiem meklē kašķi, taisni par varēm. G!uži kā suns blusas! Kāpēc lai viņš būtu naidnieks kolhoziem? Bagātniekiem visu mūžu bijis kā dadzis acī, bet, kā pats dzīvo, — to tev vajadzētu redzēt! Būdele šķība, greiza, liekas, nupat, nupat sagāzīsies, pašam viena gotele un pāris kraupainu aitiņu, naudas savu mūžu nav bijis un ari tagad nav. Vienā ķešā — blusa bešā, bet otrā — valgā piesieta plika uts, un tā arī visa bagātība. Tad vēl sieva slima, bērneji ēd acis no pieres laukā, pats sitas kā pliks pa nātrēm… Varbūt tādēļ arī uz visiem ņirdz zobus. Bet tu mels, ka viņš ienaidnieks. Gaisagrābslis, nevis ienaidnieks.

— Vai viņš tev nav radinieks? Kāpēc tu viņu aizstāvi?

—    Nūja, ka radagabals, skaitās man māsas dēlos.

—    Tāpēc tu arī pūlies viņa labā?

—    Kā gan citādi, biedri Davidov? Seši bērneji uz kakla, cits par citu mazāki, bet žaunas viņam kā paisīk- las. Cik reižu neesmu sacījis: «Pievaldi mēli, Ustin! Nedienu uzmuldēsi sev uz kupra. Karstumā izgrūdīsi kaut ko tādu, ka atjēgsies tikai Sibīrijā. Tad kodīsi sev pirk- slos, bet būs par vēlu!» Taču viņš man atcērt: «Vai Sibīrijā cilvēki četrrāpus staigā, vai? Neviens velns arī tur mani neraus, es esmu labi ārdēts!» Ej nu vēl ar tādu mujķi cīkstēties! Bet ko nogrēkojuši viņa bērni? Uzaudzināt tos grūti, bet padarīt par sērdieņiem mūsu laikos var ātri…

Davidovs aizvēra acis un iegrima ilgās pārdomās. Varbūt šajā brīdī viņš atcerējās savu tumšo, rūgto, neviena gaismas stara neapmirdzēto bērnību?

—    Nesirdies uz viņu par nekrietnajiem vārdiem! — Osetrovs atkārtoja.

Davidovs norausa ar roku sev pār seju un it kā atģidās.

—    Zini ko, Tihon Gordejič, — lēnām, katru vārdu at.- šķirus izrunādams, viņš sacīja. — Pagaidām es Ustinu neaiztikšu. Lai strādā kolhozā pēc savām iespējām, grūta darba viņam nedosim, kas būs pa spēkam, to lai arī dara. Ja gada beigās viņam nesanāks izstrādes dienas, palīdzēsim: piešķirsim bērniem maizi no kolhoza kopfonda. Skaidrs? Bet tu viņam manā vārdā paklusām pasaki: ja vēlreiz iedomāsies brigādē ūdeni duļķot un musināt cilvēkus uz visādām nekrietnībām, tad viņam klāsies plāni! Lai apdomājas, kamēr nav par vēlu! Jokot ar viņu es vairs nejokošu, tā arī pasaki! Man nav žēl Ustina, bet gan viņa bērneļu.

—    Tencinu par labu vārdu, biedri Davidov! Paldies arī par to, ka sirdī neturi naida pret Ustinu! — Osetrovs paklanījās Davidovam.

Taču Davidovs negaidot saniknojās:

—    Ko tu man klanies?" Es tev neesmu nekāqļ§j, svētbilde! Iztikšu bez tavas klanīšanās un darīšu tā, ka teicu.

—    Tā pie mums no veciem laikiem iegājies: ja tencina, tad arī paklanās, — ar cieņu atbildēja Osetrovs.

—    Nu labi, večuk, tikai pasaki — kā Ustina bērneļiem ar drēbītēm? Un cik 110 viņiem iet skolā?

—    Ziemā viss bars tup uz krāsns, nav ar ko sētā rā- dīl ies, bet vasaru skraida apkart, kankari vien plīvo. Kaut ko viņi saņēma no budžu mantības, bet ar to plikuma neapklāsi. Šoziem Ustins izņēma no skolas pēdējo zeņķi: nav ko mugurā vilkt, ne kājās aut. Zeņķis liels, gadu divpadsmit, kaunas čigānu skrandās staigāt…

Davidovs pikti pakasīja pakausi un pēkšņi pagrieza Osetrovam muguru.

—    Ej pļaut!

Balss viņam bija dobja, ar nepatīkamu pieskaņu… Osetrovs uzmanīgi palūkojās uz drūmi sakumpušo Davi- dova augumu, vēlreiz zemu paklanījās un gausā solī devās pie pļāvējiem.

Mazliet nomierinājies, Davidovs ar ilgu skatienu pavadīja Osetrovu un nodomāja: «Savādi cilvēki šie kaza- ciņi. Pamēģini izdibināt, kas Ustins par tipu. Nikns ienaidnieks vai arī tikai vienkārši mutes bajārs, kašķis, kas nevar mēli novaldīt? Un katru dienu viņi man uzdod aizvien jaunas krustvārdu mīklas… Tiec nu gudrs par. katru no viņiem, velns parāvis! Bet, ko lai dara, jātiek pie skaidrības. Ja vajadzēs, ne tikai pudu, pat veselu maisu sāls kopā ar viņiem apēdīšu, taču šā vai tā jātiek pie jēgas, fakts!»

Viņa pārdomas iztraucēja Ustins, kas pieauļoja uz zirga, aiz pavadas vezdams vēl otru.

—    Kāda velna pēc mums braukt ar drošku, priekšsēdētāj? Labāk iejūgsim otrā orē. Sievišķiem kauliņi nesabirs arī orēs, ja piekritīs braukt atpakaļ.

—    Nē, iejūdz droškā! — Davidovs noteica.

Viņš jau bija paguvis visu apdomāt un zināja, kādam nolūkam veiksmes gadījumā viņam var noderēt droška.

Pēc minūšu četrdesmit ilga, strauja brauciena viņi tālumā ieraudzīja svētku drānās saposušos sieviešu raibo baru, kas 'gravas pretējā nogāzē pa vasaras ceļu lēnām virzījā|g?ugšup.

Ustins piebrauca blakus Davidovam.

—           Nu, priekšsēdētāj, saturies! Tūdaļ sievišķi tev pa otram lāgam sados! …

—          Aklais sacījis: «Redzēsim!» — Davidovs mundri atbildēja, ar grožiem zirgus paskubinādams.

—    Bail tev nav?

—           Kas tur ko bīties? Viņu ir tikai divpadsmit- vai drusku vairāk.

—           Bet ja nu es viņām iešu talkā? — dīvaini smaidīdams, ievaicājās Ustins.

Davidovs vērīgi ielūkojās Ustinam sejā, taču nevarēja izprast, vai tas sacīts nopietni vai ari pa jokam.

—          Kā tad iznāks? — Ustins atkal ievaicājās, taču nu vairs nesmaidīja.

Davidovs apņēmīgi apstādināja zirgus, izkāpa 110 arbas un piegāja pie droškas. Roku labajā svārku kabatā iebāzis, viņš izvilka pistoli — Ņesterenko dāvanu — un nolika to Ustinam uz ceļiem.

—           Ņem šo rotaļlietiņu un paslēp tālāk no grēkaI Ja arī tu pārsviedīsies pie sievietēm, baidos, ka nenoturēšos pretim kārdinājumam un tev pirmajam iztaisīšu caurumu galvā.

Viņš viegli izņēma pātagu no Ustina sasvīdušās rokas, plaši atvēzējās un aizmeta to tālu sāņus no ceļa.

—           Nu, tagad brauksim! Paskubini ašāk, Ustin Mihai- lovič, un labi ielāgo vietu, kur nokrita tava pātaga! Atceļā mēs to pievāksim, fakts! Bet pistoli tu man atdosi, kad atgriezīsimies apmetnē. Aiziet!

Panācis sievietes, Davidovs braši pabrauca tām garām un sagrieza ori šķērsām Ceļam. Ustins apstādināja zirgus pie ores.

—           Meitenītes, daiļaviņas, esiet sveicinātas! — Davidovs liekuļotā jautrībā sveicināja pātarnieces.

—    Esi sveicināts, ja nejokojies! — visu vietā atbildēja sparīgākā no sievām.

Davidovs nolēca no arbas, noņēma cepuri un nolieca galvu.

—    Kolhoza valdes vārdā lūdzu jūs atgriezties darbā! Jūsu vīrieši mani atsūtīja pēc jums. Viņi jau pļauj.

—    Mēs ejam uz dievvārdiem, nevis uz līksmēm! — ēr- cīgi iesaucās kāda sieviete pusmūža gados ar sarkanu, no sviedriem spīdīgu seju.

Davidovs ar abām rokām piespieda saņurcīto cepuri pie krūtīm.

—    Pēc pļaujas lūdziet dievu, cik vien patīk, bet pašreiz nav laika. Paskatieties — savelkas mākoņi, bet jums pļavā nevienas gabaniņas. Siens taču aizies bojā! Viss sapūs. Bet, ja postā aizies siens, arī lopiņi ziemā nobeigsies. To jūs zināt labāk par mani.

—    Kur tad tu esi mākoņus matījis? — izsmējīgi ievaicājās jauna meiča. — Debestiņas — kā baļļā izmazgātas.

—    Barometrs rāda uz lietu, mākoņi te nav svarīgi, — Davidovs raudzīja izlocīties. — Drīzumā noteikti būs lietus. Brauksim, mīļās meitenītes, bet nākamsvētdien aiziesiet uz dievvārdiem. Nu, kāda jums starpība? Sēdieties, pavizināšu, ka vējš vien nosvilpos! Sēdieties, drostaliņas, darbs taču negaida!

Davidovs centās pierunāt savas kolhoznieces, pie- glaimīgus vārdus nežēlodams. Tās, nezinādamas, ko darīt, saminstinājās un sāka sačukstēties. Un te, Davidovam pilnīgi negaidot, palīgā piesteidzās Ustins: nedzirdami no muguras pielavījies tuklajai un garajai Ņeča- jeva sievai, viņš mirklī pacēla to rokās un, nelikdamies zinis par belzieniem, ar ko viņu apbēra smējīgā sieviete, teciņus aiznesa to līdz orei un saudzīgi nosēdināja aizmugurē. Smiedamās un spiegdamas sievietes izklīda uz visām pusēm.

—    Kāpiet pašas orē, citādi tūliņ ņemšu pātagu! — mežonīgi acis valbīdams, pilnā rīklē ieaurojās Ustins. Un tūlīt pats iesmējās: — Sēdieties, neaiztikšu, tikai veicīgāk, garastainie sātani!

Visā augumā orē stāvēdama un kārtodama no galvas noslīdējušo lakatiņu, Nečajeva sieva sauca:

—    Nu, sievelītes, sēdieties ātrāk! Vai man vajadzēs jūs gaidīt? Paskatieties, kāds mums gods: pats priekšsēdētājs atbraucis pakaļ!

Sievietes pienāca no trim pusēm un, grūstīdamās, smiedamās un Davidovam ašus mirkļus uzmezdamas, bez liekām ceremonijām sakāpa orē. Uz ceļa palika tikai divas vecenes.

—    Un mums vienām tagadiņ jāiet uz Tubjansku, bezgodi tāds? — Atamančukova vecāmāte ieurbās Davidovā ar naida pilnu skatienu.

Bet Davidovs, saukdams palīgā visu savu bijušā matroža galantumu, paklanījās, skaļi sasizdams papēžus.

—    Kāpēc jums, vecmāmuļas, iet kājām? Re, šeit jums speciāli ir droška. Sēdieties un brauciet, lūdziet dievu, cik vien uziet! Ustins Mihailovičs jūs aizvedīs, pagaidīs, karriēr dievkalpojums beigsies, bet pēc tam aizgādās uz ciematu.

Katrs mirklis bija dārgs, tāpēc gaidīt veceņu piekrišanu nevarēja. Davidovs paņēma viņas zem rokām un veda pie droškas. Atamančukova vecāmāte turējās at- spērusies, bet Ustins godbijīgi vieglītiņām stūma no muguras. Kaut kā vecenes nosēdināja, un Ustins, grožus atraisīdams, klusā, ļoti klusā balsī sacīja:

—    Esi gan tu, Davidov, viltīgs kā sātans!

Pa visu šo laiku viņš pirmo reizi savu priekšsēdētāju nosauca uzvārdā.

Davidovs to klusībā iegaumēja un sērīgi pasmaidīja: bezmiegā pavadītā nakts un pārdzīvotais satraukums lika sevi manīt, un viņam jau neatvairāmi uzmācās miegs.

14. nodaļa

—    Nu, ir gan šogad zāle kā mūris! Ja nesaķēpās lietus un pagūsim sausā laikā nopļaut — siena būs gubu gubām, — sacīja Agafons Dubcovs, ienākdams Davidova vienkāršajā kabinetā un gurdi, ar vecišķu krekšķoņu uz sola nosēzdamies.

Tikai ērtāk iekārtojies, viņš nolika sev līdzās saulē izbalējušo cepuri, ar katūna krekla piedurkni norausa sviedrus no bakurētainās, melni iedegušās sejas un smaidīdams uzrunāja Davidovu, pie tā paša galda sēdošo rēķinvedi un Jakovu Lukiču:

—    Sveika būšana, priekšsēdētāj, un arī jūs, kancelejas žurkas, esat sveicināti!

—          Zemesrūķis Dubcovs atbraucis! — rēķinvedis iespraustajās. — Palūkojieties, biedri Davidov, uzmanīgi uz šo tēvaini! Nu, kas tad tu par zemesrūķi, Agafon?

—    Bet kas tad es, tavuprāt, esmu? — Dubcovs izaicinoši blenza rēķinvedī.

—    Lai nu kas, tikai ne zemesrūķis.

—    Nu, kas tad īsti?

—    Pat sacīt neērti, kas tu tāds esi…

Dubcovs sarauca pieri, sadrūma un no tā viņa melnīgsnējā ^seja vēl vairāk satumsa. Klajā nepacietībā viņš sacīja:

—    Nu, tu te neblēņojies, gāz ātrāk laukā, kas es, pēc tavām domām, esmu! Bet, ja tev vārds iesprūdis, es vienreiz iezvelšu tev maķenīt pa kumbru, un tūda] mēle atraisīsies!

—    Tu esi čigāns kas čigāns! — rēķinvedis pārliecinātā balsī noteica.

—    Kā tā — kas es par čigānu? Kāpēc — čigāns?

—    Gaužām vienkārši.

—    Vienkārši pat blusas nekož, bet ar aprēķinu. Tādā] paskaidro, ar kādu aprēķinu tu mani nozaimo.

Rēķinvedis noņēma brilles un ar zīmuli pakasīja aiz auss. '

—    Neskaisties, Agafon, bet ieklausies manos vārdos! Zemesrūķi strādā tirumā, vai ne? Bet čigāni braukā pa ciematiem, diedelē; kur kas vaļīgāks — nozog … Arī tu tāpat: kāpēc ieradies ciematā? Taču ne zagt? Tātad citādi nevar būt, ka esi atnācis kaut ko izkaulēt, Vai es nerunāju taisnību?

—    Tūdaļ izkaulēt… — nedroši ierunājās Dubcovs. — Vai tad es nevaru pie jums pasērst? Vai tad tāpat vien nevar atbraukt vai, teiksim, kādā darīšanā? Vai tu, briļļu žurka, man to aizliedz?

—    Patiešām, kāpēc tu esi šeit? — smaidīdams vaicāja Davidovs

Taču Dubcovs izlikās jautājumu nedzirdam. Uzmanīgi viņš aplūkoja pustumšo istabu un skaudīgi nopūtās:

—    Dzīvo gan cilvēki, kaut viņi uz eža uzsēstos! Slēģīši aizvērti, istabā grīda ar aukstu ūdentiņu apslacīta; klusums, krēslainība, vēsums; nevienas mušiņas, neviens knislītis neiesīcas . . . Bet stepē — kaut viņu piķis reiz un vēlreiz parautu! — ij saule tevi svilina no rīta līdz vakaram, ij dunduri dienā tevi kā lopiņu līdz asinīm sadursta, ij visādas sasodītas mušas apstāj ne sliktāk kā uzmācīga sieva, bet naktī miera nedod odi. Un tie nav nekādi parastie odi, bet gan īsti gvardi. Ticiet, brālīši, vai neticiet — katrs gandrīz zvirbuļa lielumā, bet, kad piesūcas ar asinīm, vēl lielāki par zvirbuļiem, tik tiešām, ka es saku! Paskatā tāds ods ir dzeltenīgs, briesmīgu ārieni, knābjamais viņam vismaz veršoku garš. Kā-ā cērt tāds velna bērns cauri svārkiem — vienā knābienā līdz dzīvai miesai, dieva vārds! Cik moku mums nav jāizcieš no visādiem spārnotiem nešķīsteņiem, cik asiņu nav jāizlej! Sacīšu atklāti, ne mazāk kā pilsoņu karā!

—    Vari gan tu muldēt, Agafon! — smiedamies sajūsminājās Jakovs Lukičs. — Tu šajā ziņā drīz pārspēsi vectēvu Ščukaru.

—    Kas man ko muldēt! Tu šeit kā runcis tupi vēsumiņā, aizbrauc uz stepi — tad pats redzēsi, — atcirta Dubcovs, bet valšķīgajās, piemiegtajās acīs ilgi nenodzisa smaids. .

Viņam, šķiet, nebūtu nekas "pretī turpināt savu liekulīgi skumjo stāstu par brigādes mokām un nedienām, taču viņu pārtrauca Davidovs.

—    Pietiks! Tu te neizliecies, negaudies un neapvārdo mums zobus! Saki skaidri un gaiši: kāpēc esi ieradies? Lūgt palīdzību?

—   Tā nebūtu vis par ļaunu …

—    Kā tev, sērdienim, trūkst: tētes vai memmes?

—    Kārs tu esi uz jokiem, Davidov, bet arī mēs esam taisīti nevis ar raudām, bet gan ķiķinoties.

—   Es jautāju bez jokiem: kā jums trūkst? Varbūt cilvēku?

—    Arī cilvēku. Dzeloņplūmju Gravas nogāzēs — tu pats to savām acīm esi redzējis — zāle pārlieku lekna, taču mašīnas pa cinatām un džūkšļiem nevar laist, bet pļāvēju ar rokas izkaptīm brigādē tik, cik kaķim zem astes. Nāvīgi žēl, ka tāda zāle veltīgi sapūst.

—    Varbūt tev aizsūtīt vēl pāris pļaujmašīnu, kaut vai no pirmās brigādes? — Davidovs pieglaimīgi apvaicājās.

Dubcovs bēdīgi nopūtās, lūkodamies Davidovā ar pārbaudošu, sērīgu un ilgu skatienu. Mirkli vilcinājies ar atbildi, viņš pēdējo reizi nopūtās un atbildēja:

—    Neatsacīšos. Veca meita pat no greiza brūtgāna neatsakās … Es tā prastin saprotu: mūsu darbs kolhozā ir arteļa darbs —kopīgam labumam, un pieņemt palīdzību no citas brigādes neuzskatu par negodu. Vai nav tā?

—    Prastin tu saproti pareizi. Bet vai divas dienas pļaut ar svešiem zirgiem nav negods?

—    Ar kādiem svešiem? — Dubcova balsī ieskanējās tik neviltots izbrīns, ka Davidovs ar pūlēm apvaldīja smaidu.

—    It kā tu nezinātu! Kas Ļubiškinam no ganīklām aizdzina divus pārus zirgu, tu nezini? Mūsu rēķinvedim tomēr būs taisnība: tevī ir kaut kas čigānisks — diedelēt tev patīk un sveši zirgi arī nav vienaldzīgi…

Dubcovs novērsās un nicīgi nospļāvās.

—    Kas tik nav jādzird — tie esot zirgi! Šie ģilteņi paši pieklīda mūsu brigādei, neviens tos nav dzinis, turklāt — vai tad tie sveši, ja pieder mūsu kolhozam?

—    Kāpēc tu šos ģilteņus tūlīt neaizsūtīji uz trešo brigādi, bet gaidīji, kamēr saimnieki tev izjūgs tieši no pļaujmašīnām?

Dubcovs iesmējās:

—    Tad la saimnieki! Savā pusē divas diennaktis zirgus nomeklējušies! Vai tad tie ir saimnieki? Miegamices, ne saimnieki! Nu, un tā vispār ir veca lieta, ar Ļubiškinu mēs jau esam izlīguši, tā ka bijušo nav ko pieminēt. Un ierados es šeit nepavisam ne pēc palīdzības, bet svarīgā lietā. Vai es bez sevišķa svarīguma būtu pametis pļauju? Sliktākā gadījumā mēs iztiksim bez jebkādas palīdzības un visu padarīsim pašu spēkiem. Bet šī vecā žurka — rēķinvedis Mihejičs tūlīt iecēla mani čigānu kārtā. Uzskatu, ka tā ir netaisnība. Mēs tikai visbriesmīgākā vajadzībā palīdzību lūdzam un arī tad, zobus sakoduši, citādi mums lepnums neļauj … Bet ko viņš, šis nabaga Mihejičs, sajēdz no lauksaimniecības? Uz skaitāmiem kauliņiem piedzimis, uz tiem arī atstieps kājas. Dod man viņu, Davidov, uz nedēļu brigādē! Uzsēdināšu par novēlēju uz pļaujmašīnas, bet pats kučierēšu zirgus. Es viņu izmācīšu strādāt! Vajadzētu, lai kauču reizi mūžā viņam brilles applūst ar sviedriem.

Ķircīgā saruna draudēja izvērsties strīdā, taču Davidovs to atvairīja ar steidzīgu jautājumu:

—    Kas tev tik svarīgs uz sirds, Agafon?

—    Kā sacīt jāsaka … Mums, protams, tā svarīga, bet, kā jūs uz to skatīsieties, galīgi nav zināms… Vārdu sakot, es atvedu trīs iesniegumus, protams, tie rakstīti ar tinti. Izkaulējām no mūsu uzskaitveža tinies zīmuļa galiņu, serdīti izkausējām karstā ūdenī un pēc vienas modes uzrakstījām, ače, šos pašus iesniegumus.

Davidovs, kas jau bija sagatavojies bez žēlastības nostrostēt Dubcovu par mūžīgo «mangošanu», ar interesi jautāja:

—    Kādus iesniegumus?

Nelikdamies dzirdam viņa jautājumu, Dubcovs turpināja:

—     Ar tiem, kā es saprotu, vajadzētu doties pie Na- guļnova, bet viņa nav mājās, aizjājis uz pirmo brigādi, tāpēc nospriedu nodot šos papīrīšus tev. Atpakaļ taču nevedīšu!

—    Kas tie par iesniegumiem? — Davidovs nepacietīgi atkal apvaicājās.

Dubcova seja bija kļuvusi nopietna, tajā vairs nebija ne ēnas no nesenās valšķības. Nesteigdamies viņš no krūšu kabatas izņēma kaula ķemmes gabaliņu, sasukāja augšup sviedros saķepušos matus, cienīgi izslējās un tikai- tad, iekšējo satraukumu apvaldīdams un rūpīgi vārdus izvēlēdamies, iesāka:

—    Mēs visi gribam, tas ir, trīs tādi gribētāji atradušies, gribam iestāties partijā. Ače, mēs tad arī lūdzam ciema šūniņu uzņemt mūs mūsu boļševiku partijā. Ilgi mēs pa naktīm izprātojāmies gan šā, gan tā, dažādas debates savā starpā sarīkojām, bet vienbalsīgi nospriedām — iestāties! Pirms naktsguļas mēs izgājām stepē un sākām kritiku cits pret citu, tomēr cits citu atzinām par partijai derīgiem, bet, kā jūs savā starpā nolemsiet, tā arī būs. Viens no mums allažiņ stīvējas, ka viņš pie baltajiem dienējis, bet es viņam saku: «Pie baltajiem tu dienēji kā piespiests ierindnieks piecus mēnešus, bet Sarkanajā Armijā pārbēgi brīvprātīgi un dienēji divus gadus par nodaļas komandieri, tātad tavs pēdējais dienests pārspēj pirmo un partijai tu esi noderīgs.» Otrs teica, ka tu, Davidov, viņu sen esot aicinājis partijā, bet viņš toreiz atteicies aiz pieķeršanās saviem privātajiem vēršiem. Bet tagadiņ viņš saka: «Kāda tur var būt pieķeršanās, ja budžu dēliņi ņem šaujamos rokās un visu grib pagriezt pa vecam. Dvēselē atsakos no izbijušo personisko vēršu un citu kustoņu žēlošanas un ierakstos partijā, lai, tāpat kā pirms desmit gadiem, kopā ar komunistiem vienā ierindā stāvētu par padomju varu.» Es arī pie tādām domām pieturos, un tā. ače, mēs uzrakstījām iesniegumus. Pēc sirdsapziņas sakot, visiem uzrakstīts ne gaužām skaidri, bet… — Te Dubcovs iesāņus pablenza uz Mihe- jiču un nobeidza: — Mēs par rēķinvežiem un skrīveriem mācījušies neesam, toties viss, kas uzskricelēts, ir tīra patiesība.

Dubcovs apklusa, vēlreiz ar delnu norausa uz pieres sakrājušos sviedrus un, mazliet saliecies uz kreiso pusi, no bikšu labās kabatas saudzīgi izvilka avīzē ietīstītus iesniegumus.

Tas viss bija tik negaidīti, ka uz mirkli istabā iestājās klusums. Neviens no klātesošajiem nebilda ne vārda, toties katrs pēc sava prāta uztvēra Dubcova sacīto: rēķinvedis, atrāvies no kārtējā pārskata, izbrīnā brilles uz pieres uzstūmis un plakstus nemirkšķinādams, pusaklām acīm stingā pārsteigumā blenza uz Dubcovu; Jakovs Lukičs, nespēdams noslēpt drūmu un nicīgu smīnu, novērsās, bet Davidovs, līksmā smaidā starodams, atgāzās pret krēsla atzveltni tā, ka krēsls līgot salīgojās un žēli iečīkstējās.

—   Pieņem mūsu papīrus, biedri Davidov! — Dubcovs attina avīzi un pasniedza Davidovam v irākas no skolas burtnīcas izplēstas un lieliem ķeburainiem burtiem aprakstītas lapas.

—   Kas rakstījuši iesniegumus? — Davidovs skaņā balsī jautāja.

—   Beshjebnovs, jaunākais, es un Kondrats Maidaņņikovs.

Pieņemdams iesniegumus, Davidovs apvaldītā satraukumā sacīja:

—   Tas ir ļoti aizkustinošs fakts un liels notikums kā jums, biedri Dubcov, ar biedriem Maidaņņikovu un Bes- hļebnovu, tā ari mums, ciema šūniņas locekļiem. Šodien es jūsu iesniegumus nodošu Naguļnovam, bet tagad slei- dzies atpakaļ uz brigādi un saki biedriem, ka svētdienas vakarā viņu iesniegumus izskatīsim atklātā partijas sapulcē. Sāksim pulksten sešos vakarā skolas telpās. Nekādu faktisku nokavējumu nedrīkst būt, ierodieties laikā! Tu, starp citu, tam paseko! Dienas vidū iejūdzīet brangākus zirgus un laidiet šurp uz ciematu. Jā, vēl kas. Vai bez orēm jums apmetnē ir vēl kāds braucamais?

—    Ir brička.

—    Nu tad laipni lūdzam ierasties :iematā ar to! —

Davidovs vēlreiz bērnišķīgā apskaidrotībā pasmaidīja. Un tūlīt arī pamirkšķināja Dubcovam: —: Bet tā, lai jūs sapulcē ierastos uzcirtušies kā brūtgāni! Tāda lieta ir vienreiz dzīvē, brāl! Tas, brālīt, tāds notikums… Tas, mīlīt, kā jaunība: .vienreiz dzīvē! …

Viņam, acīm redzot, trūka vārdu, un viņš nepārprotamā satraukumā apklusa, bet tad pēkšņi nemierīgi ievaicājās:

—    Vai bričkai ir pieklājīgs izskats?

—    Pieklājīgs, ar četriem riteņiem. Mēslus ar to var vest, bet cilvēkiem dienas laikā braukt nav iespējams — kauns, vienīgi naktī, tumsā. Pārlieku noplukuši, sagrabējusi, rasi, vienos gados ar mani, bet Kondrats saka, mūsu ciemata kazaki pie Maskavas to atņēmuši Napoleonam …

—     Neder! — Davidovs noteikti sacīja. — Aizsūtīšu pēc jums vectēvu Ščukaru ar atsperu drošku. Es taču teicu, ka tāds notikums atgadās tikai vienu reizi mūžā.

Viņš gribēja pēc iespējas svinīgāk atzīmēt to cilvēku iestāšanos partijā, kurus viņš mīlēja, kuriem ticēja, un tāpēc pārdomāja: kas vēl būtu darāms, lai šī ievērojamā diena būtu jo košāka?

—    Skolu līdz svētdienai vajag izkrāsot un nobalsināt, lai izskatītos kā jauna, — viņš beidzot sacīja, izklaidīgi uz Ostrovnovu lūkodamies. — Uzslaucīt apkārtni un ar smiltīm apkaisīt laukumiņu un skolas pagalmu. Vai dzirdi, Lukič? Un iekšā vēl noberzt grīdas un solus, apmazgāt griestus, izvēdināt telpas, vārdu sakot — visu sakārtot!

—    Bet, ja sanāks tik daudz ļaužu, ka skolā visi nesaies, ko tad? — Jakovs Lukičs ievaicājās.

—    Klubu vajadzētu ierīkot — tad tik būtu! — domās iegrimis, sapņaini un klusu noteica Davidovs, neatbildēdams uz Jakova Lukiča jautājumu. Taču viņš tūlīt atgriezās īstenībā: — Bērnus un pusaudžus sapulcē nelaist, tad visiem būs vietas. Bet skolu tā kā tā uzpost tādā … nu, sacīsim, svētku izskatā!

—    Bet. ko lai mēs darām ar ieteikšanām? Kas parakstīsies par mūsu dzīvošanu? — pirms aiz'ešanas vēl apvaicājās Dubcovs.

Cieši paspiezdams viņam roku, Davidovs pasmaidīja:

—    Tu par rekomendētajiem runā? Atradīsies! Šovakar uzrakstīsim jums rekomendācijas, fakts! Nu, laimīgu ceļu! Pasveicini no mums visus pļāvējus un palūdz, lai neļauj zālei pāraugi un lai ari sienu gravās pārāk neizkaltā. Vai uz otro brigādi var paļauties?

— Uz mums allažiņ paļaujies, Davidov! — neparastā nopietnībā atbildēja Dubcovs un paklanījies izgāja.

Otrā dienā agri 110 rīta Davidovu uzmodināja mājas saimnieks:

—    Celies, iemītniek, pie tevis no kaujai lauka jāšus atskrējis ziņnesis … Ustins Bezpirkstis atauļojis uz neap- seglota zirga no trešās brigādes, maķenīt piekaustīts un ģērbies ne visai piedienīgi…

Saimnieks ņirdza platu smīnu, bet Davidovs nomiedzī nevarēja uzreiz apjēgt, par ko ir runa; pacēlis galvu 110 saņurcītā spilvena, viņš vienaldzīgi nomurmināja:

—    Kas vajadzīgs?

—    Ziņnesis, saku, atauļojis pie tevis, pamatīgi piekaustīts, droši vien pēc palīgspēkiem …

Beidzot Davidovs aptvēra saimnieka vārdu jēgu un steidzīgi sāka ģērbties. Priekšiņā viņš žigli noskaloja seju ar naktī neatdzisušu, pretīgi remdenu ūdeni un izgāja uz lieveņa.

Pie apakšējā pakāpiena, ar vienu roku turēdams pavadu, bet ar otru atvēzēdamies pret skrējienā sakarsušo jauno ķēvi, stāvēja Ustins Rikaļins. Viņa saulē izbalējušais zilais audekla krekls vairākās vietās bija pārplēsts līdz pašai apakšai un tikai kā par brīnumu turējās plecos; pāri visam kreisajam vaigam līdz zodam melnēja zilums, kreisā acs pietūkuši tumšsartā pampumā, bet labā zalgoja nemierīgi un ļauni.

—    Kur tad tevi tā apstrādājuši? — aši ievaicājās Davidovs, noiedams 110 lievenēm un aizmirsis pat sasveicināties.

—    Laupīšana, biedri Davidov! Laupīšana, slepkavnieku būšana, vairāk nekas! — aizsmakušā balsī kliedza Ustins. — Nu, vai tie nav rīkļu rāvēji — sadomāt kaut ko tādu, ko?! Rimsties jele, spertavnīca sasodītā! — Un Ustins atkal nikni atvēzējās pret ķēvi, kas tikko viņam nebija uzminusi uz kājas.

—    Runā jēdzīgi! — Davidovs palūdza.

—    Jēdzīgāk pat iedomāties nevar! Un tie esot sābri, kauču viņi zilās ugunis sadegtu, kauču deviņos gabalos sasprāgtu, slamsti tādi! Kā tev tas patīk? Tubjanskieši, mūsu kaimiņi, — kaut viņi ar dīseli aizrītos! — šonakt blēdīgā kārtā atbraukuši uz Irbenāju iegori un aizveduši ne mazāk kā trīsdesmit gabanas mūsu siena. Rītausmā skatos — uz divām pēdējām orēm krauj mums piederīgo, dabas doto sienu, bet visapkārt jau — klajiene, nekur nevienas gabaniņas! Es uzlēcu zirgā, atdrāžos pie viņiem: «Ko jūs, šādi un tādi, darāt?! Uz kāda pamata pievācat mūsu sienu?!» Bet viens no viņiem tuvākajā orē ņirdz zobus, riebeklis: «Bija jūsu, bet tagad — mūsu. Nepļaujiet citu daļā!» — «Kā tā — citu daļā? Blenžamie aizķe- puši, vai, — neredzi, kur kupica?» Bet viņš saka: «izslauki pats redzokļus un paskaties, ka kupica tev aiz muguras. Šī zemīte kopš sendienām mūsējā — tubjan- skiešu. Tencinām, ka neesat slinkojuši un sapļāvāt mums sieniņu!» A-ā, šitā! Ar kupicām blēdīties? Nu, es viņu aiz kājas norāvu no vezuma un pāris reižu iekrāvu ?ir savu stumbeni acu starpā, lai viņš skaidrāk redzētu un nejauktu svešu zemi ar savējo… Maķenīt uzbēru ogles, bet viņš nogāzās no kāļiem, izrādījās nenoturīgs uz kājām. Tad pieskrēja pārējie trīs. Vēl vienam liku zemi paostīt, bet pēc larn man vairs nebija laika viņus slānit, jo tie četratā slānīja mani. Kur nu vienam ar četriem cīkstēties! Kamēr cīniņā piesteidzās mūsējie, viņi mani jau bija izkrāsojuši kā lieldienu olu un kreklu pagalam sakropļojuši. Nu, vai nav riebekļi? Kā es tagad savam sievišķim rādīšos? Nu, lai būtu kāvušies, bet kāpēc ķerstīt pie krūtežas un raut kreklu no pleciem nost? Kur es tagad lai to lieku? Atdot putnu biedēklim dārzā, bet ari tas kaunēsies tādās skrandās stāvēt. Varētu vēl saplēst skuķiem lentēs, taču viņas nevalkās — nav tāds mater- jāls … Eh, vai tiešām man aci pret aci nepagadīsies stepē kāds no šiem tubjanskiešiem! Tāds pats zili notēsts pārvilktos pie sievas ka es!

Ustinu apskaudams, Davidovs iesmējās:

—   Nebēdājies — krekls ir nopērkams, bet zilumi līdz kāzām sadzīs!

Līdz tavām kāzām? — Ustins kodīgi iebilda.

—   Līdz pirmajām ciemā. Es vēl pagaidām nevienai par precinieku neesmu taisījies. Bet tu atceries, ko vectēvs tev svētdien teica? «Kauslīgam gailim sekste allažiņ asinīs.»

Davidovs smaidīja un klusībā nodomāja: «Tas vienkārši vareni, ka tu, manu mīļo Ustin, kolhoza, nevis sava personiskā — privātā siena dēļ skrēji kauties! Tas vienkārši ir aizkustinošs fakts!»

Taču Ustins apvainojumā novērsās:

—    Tev, Davidov, viegli zobus ņirgt, bet man krakšķ visas ribas. Neizlokies tu ar smiekliem, bet tūlīt kāp zirgam mugurā un jāj uz Tubjansku glābt sienu! Divus vezumus mēs atkarojām, bet cik viņi naktī aizveduši?! Savas laupīšanas dēj lai viņi mūsu sieniņu atgādā atpakaļ tieši uz ciematu, tas būs pēc taisnības. — Un ar pūlēm smaidā sašķobīja pietūkušās, asinīs sasistās lūpas. — Tu redzēsi, sienu atvedīs vienīgi sievišķi, viņu kazaki baidīsies braukt ciemos, bet zagt atbrauca tikai kazaki, un salasījas tādi apsviedīgi puiši, ka vai dūša apšķebinājāt;, kad viņi mani sāka uz dūrēm auklēt… Nenolaiž zemē, neļauj nokrist, raudi vai lūdzies! Tā svaidīja no rokas rokā, kamēr pieskrēja mūsējie. Es savu stumbeni gan arī nežēloju, bet kur nu pret pārspēku stīvēsies.

Ustins mēģināja vēlreiz pasmaidīt, bet tikai saviebās un atmeta ar roku.

—    Ja tu, biedri Davidov, būtu redzējis mūsu Ļubiš- kinu, no smiekliem pārplīstu: skraida mums riņķī un apkārt, pietupstas, gluži kā suns pirms lēciena pāri sētai, un brēc nelabā balsi: «Sitiet viņus lupatu lēveros, puiši! Sitiet, viņiem pēriens garšo, es viņus pazīstu!» Bet pats kautiņā neielaižas, apvalda sevi. Mans vectētiņš Osetrovs iesvilās un kliedz viņam: «Palīdzi mums, slīmests tāds! Jebšu tev augoņi mugurā?» Bet Ļubiškins gandrīz vai raud un, viņam atbildēdams, bļauj: «Nevaru! Es taču esmu partejas cilvēks un vēl brigadieris! Sitiet viņus lupatu lēverēs, es kaut kā pacietīšu!» Bet pats visu laiku skraida mums apkārt, pietupstas un aiz atturēšanās šņark- stina zobus . .. Nu, nav ko veltīgi laiku tērēt, ej iekod ātrāk brokastis, bet es pa to laiku sameklēšu tev kādu zirģeli, apseglošu un kopā aizjāsim uz brigādi. Veči man piekodināja, lai bez tevis viņiem acīs nerādos. Mēs nodomājam atdāvina: savu sūri sastrādāto sieniņu šiem garnadžiem!

Uzskatīdams, ka jautājums par ierašanos Tubjanskā izlemts, Ustins piesēja savu ķēvi pie lieveņa margām un aizgāja uz kolhoza valdi.

«Jājāj pie Poļaņicas,» Davidovs nodomāja. «Ja sienu pievākuši ar viņa ziņu, tad ķīviņš neizbēgams. Viņš ir ietiepīgs kā ēzelis, bet, šā vai tā, tomēr jājāj.»

Steigā izdzēris krūzīti tikko slaukta piena, piekrimz- dams saziedējušas maizes doniņu, Davidovs ieraudzīja, ka uz Naguļnova ābolainā zirdziņa, tērpies jaunā kreklā, pie vārtiem pieaulo neparasti rosīgais Ustins.

15. nodaļa

Lai gan viņi tikai dažas reizes bija tikušies partijas rajona komitejā un viens otru pazina vairāk pēc nostāstiem, Tubjanskas kolhoza «Sarkanais stars» priekšsēdētājs Nikifors Poļaņica — divdesmitpiectūkstošnieks, kādas Dņepropetrovskas metalurģiskās rūpnīcas bijušais virpotājs — kolhoza valdes mājā sagaidīja Davidovu kā vecu draugu.

— A-ā-ā, dārgais biedrs Davidovs! Baltijas flotes jūr- nieciņš! Kādi vēji tevi atpūtuši mūsu kolhozā, kas pēc visiem rādītājiem atpaliek? Nāc sēdies, būsi mums dārgs ciemiņš!

Poļaņicas platā, vasaras raibumiem nošķiestā seja starot staroja liekulīgā, viltīgā smaidā, bet mazajās, melnajās acīs zaigoja šķietama laipnība. Pārlieku sirsnīgā sagaidīšana lika Davidovam saausīties, viņš, sausi sasveicinājies, apsēdā", pie galda un nesteidzīgi palūkojās apkārt.

Pēc Davidova domām, priekšsēdētāja kabinets izskatījās visai dīvains: plašā telpa pieblīvēta ar noputējušām, māla podos un ar okeru krāsotos koka kublos sadestī- tām puķēm, starp tām sērdienīgi patvērušies veci Vīnes krēsli juku jukām ar netīriem ķeblīšiem; pie durvīm stāvēja apdriskāts spocīgs dīvāns ar laukā izlīdušām sarūsējušām atsperēm un sienas izraibināja no «Ņivas» izgrieztas un pielipinātas bildītes un lētas litogrāfijas, kurās bija attēlota gan Krievzemes kristīšana Kijevā, gan Sevastopoles aplenkums, gan kauja pie Sipkas, gan japāņu kājnieku uzbrukums pie Ļaojanas 1904. gada karā.

Virs priekšsēdētāja galda karājās nodzeltējis Staļina portrets, bet pie pretējās sienas dižojās krāsains, mušu apķēzīts Morozova diegu fabrikas reklāmas plakāts. Brašs toreadors aveņkrāsas jakā, ap satrakota vērša ragiem apmetis diegu cilpu, ar vienu roku saturēja pakaļkājās izslējušos dzīvnieku, bet ar otru nevērīgi atbalstījās uz zobena. Pie toreadora kājām gulēja milzīga, līdz pusei attinusies baltu diegu spolīte, kurai uz etiķetes skaidri bija saskatāms: «Nr. 40».

Kabineta iekārtojumu papildināja liela, ar balta skārda sloksnēm apsista, kaktā nolikta lāde. Spriežot pēc visa, tā Poļaņicam aizstāja seifu; ka lādē glabājas sevišķi svarīgi dokumenti, liecināja milzīga, apmēru ziņā tai pieskaņota, spoži notīrīta klēts atslēga.

Pavirši pārlaidis skatienu Poļaņicas kabinetam, Davidovs nevarēja apvaldīt smaidu, taču kaimiņš to iztulkoja pēc sava prāta.

—    Kā redzi, esmu iekārtojies ar ērtībām, — viņš pašpārliecināti sacīja. — Saglabāju visu, kā bijis pie iepriekšējā saimnieka, budža, visu istabas izskatu, tikai gultu ar pēļiem un spilveniem liku pārvietot apkopējas kambarītī, bet — vispār un kopumā — mājīgumu saglabāju, to tu ielāgo. Nekā no kroņa birokrātijas! Nekā oficiāla! Es, tā sakot, pats mīlu mājīgumu un gribu, lai arī cilvēki, ienākot pie manis, justos ērti kā mājās. Vai es pareizi runāju?

No atbildes izvairīdamies, Davidovs paraustīja plecus un tūlīt ķērās pie lietas:

—    Man pie tevis nepatīkama saruna, kaimiņ!

Poļaņicas mazās, viltīgās ačeles pavisam iegrima gaļīgās

ādas krokās un iedzirkstījās tur zaigi kā sīki antracīta gabaliņi, bet biezās, melnās uzacis pavāzās jo augstu. • — Kādas nepatīkamas sarunas var būt labiem kaimiņiem? Tu mani biedē, Davidov! Mēs ar tevi vienmēr kā roka ar cimdu, bet piepeši, še tev — nepatīkamas sarunas! Nē, tam es nevaru ticēt! Dari, ko gribi, bet neticu!

Davidovs cieši skatījās Poļaņicam acīs, taču nevarēja uztvert to izteiksmi. Poļaņicas seja, tāpat kā agrāk, bija labsirdīga un neatminama, bet lūpās sastindzis laipns, mierīgs smaids. Kā redzams, kolhoza «Sarkanais stars» priekšsēdētājs bija dzimis aktieris, labi prata sevi apvaldīt un ne mazāk prasmīgi spēlēja savu lomu.

—    Vai pēc tava rīkojuma šonakt aizveda sienu, mūsu sienu? — Davidovs bez aplinkiem noprasīja.

Poļaņicas uzacis pavāzās vēl augstāk.

—    Kādu sienu, draugs?

— Parasto, stepes.

—    Pirmā dzirdēšana! Aizveduši, tu saki? Mūsējie, tub- jansķieši? Nevar būt! Neticu! Šauj mani nost, nocērt galvu, bet neticēšu! Ielāgo, Semjon, mans draugs, ka «Sarkanā stara» kolhoznieki ; r ārkārtīgi godīgi mūsu sociālistisko lauku darbarūķi un tavas aizdomas apvaino ne tikai viņus, bet arī mani kā kolhoza priekšsēdētāju! Lūdzu tevi, draugs, to nopietni ielāgot!

īgnumu slēpdams, Davidovs mierīgi sacīja:

—    Zini ko, draugs kā caurais trauks, es tev neesmu Ļit- vinovs, un tu man neesi — Čemberlens, mums diplomātiju nav ko spēlēt. Vai sienu pievāca pēc tava rīkojuma?

—    Atkal jau, draugs! Par kādu sienu ir runa?

—    Nu jau iznāk kā pasaciņā par balto bullīti! — Davidovs sašutumā iesaucās.

—    Ielāgo, draugs, es nopietni jautāju: par kādu sienu tu runā?

—    Par sienu Irbenāju iegorē. Tur mūsu pļāvumi blakus, un jūs mūsu sienu gluži vienkārši esat nozaguši, fakts!

Poļaņica, it kā nopriecādamies par to, ka pārpratums tik laimīgi atrisinājies, dzilgi ar delnām uzsita sev pa sausajiem ceļgaliem un dārdoši iesmējās:

—    Ar to, draudziņ, arī būtu sācis! Bet nē — visu laiku maļ vienu un to pašu — siens un siens, bet, par kādu sienu ir runa, — to vēl redzēsim. Irbenāju iegorē jūs vai nu aiz misēkļa, vai tīšām esat pļāvuši mūsu tiesā. Mēs šo sienu arī pievācām uz pilnīga un likumīga pamata. Skaidrs, draugs?

—    Nē, draugs kā caurais trauks, nav skaidrs. Ja tas jūsu siens, kāpēc tad aizvedāt to kā zagļi naktī?

—    Tā ir brigadiera darīšana. Nakti kā kustoņiem, tā cilvēkiem labāk strādāt, vēsāks, droši vien tāpēc aizveda naktī. Vai tad pie jums naktīs nestrādā? Aplam! Naktīs, jo sevišķi gaišās, strādāt daudz vieglāk nekā dienas vidū, tveicē.

Davidovs pavīpsnāja:  — Taisni pašlaik naktis ir tumšas, fakts!

—    Nu zini, arī tumšā naktī karoti mutei garām neaiz- grūdīsi.

—    Jo sevišķi, ja karotē sveša biezputra …

—    Tādas runas met pie malas, draugs! Ielāgo, ka tavi mājieni dziļi apvaino gan godīgos, pilnīgi apzinīgos «Sarkanā stara» kolhozniekus, gan arī mani ķā kolhoza priekšsēdētāju. Sā vai tā, bet mēs esam darbarūķi, nevis garnadži, to tu ielāgo!

Davidovam acis nozibsnīja, taču, vēl aizvien valdīdamies, viņš sacīja:

—         Nebrūķē tik puķainus vārdus, draugs kā caurais trauks, bet labāk runāsim par lietu. Vai tev zināms, k.i šopavasar Irbenāju iegorē gravas abās pusēs pārvietotas trīs kupicas? To izdarījuši tavi godīgie kolhoznieki, iztaisnojuši robežas līniju un nogriezuši mums vismaz četrus piecus hektārus zemes. Vai tas tev zināms?

—    Draugs! No kurienes tu to esi grābis? Tavas aizdomas, ielāgo, dziļi apvaino gluži nevainīgus …

—    Pietiks pļāpāt un izlikiies! — negribot iekaisdams, Davidovs pārtrauca Poļanicu. — Tu mani uzskati par plānprātiņu, vai? Ar tevi runā nopietni, bet tu spēlē kumēdiņus, niekojies ar savu apvainoto cildenumu. Es pa ceļam iegriezos Irbenāju iegorē un pats pārbaudīju to, ko man bija ziņojuši kolhoznieki: siens aizvests, bet kupicas pārvietotas, fakts! Un no šā fakta tu nekur nespruksi.

—    Es nekur arī netaisos sprukt! Re, te es esmu, pats savā ādā, ņem mani plikām rokām, bet.. . iekams ņemsi, iezieķē tās! Iezieķē, draugs, pamatīgi, citādi es izlocīšos kā vēdzele, to tu, draugs, ielāgo …

—    Tas, ko izdarījuši tubjanskieši, ir patvarīga piesavināšanās, un par to atbildēsi tu, Polaņica!

—    Tas par to kupicu pārvietošanu, draugs, vēl jāpierāda. Tās, draugs, ir tukšas valodas, nekas vairāk. Bet siens tev nav iezīmēts,

—   Vilks aiznes ari iezīmētu aitiņu.

Pojaņica tikko manāmi pavīpsnāja, pārmetoši pašūpodams galvu:

—    Ai-ai-ai! Jau vilkiem mūs pielīdzini! Saki, ko gribi, bet es neticu, ka kupicas kāds būtu izracis un pārvietojis.

—    Aizjāj un pats paskaties! Pēdas agrākajās stabu vietās taču palikušas? Palikušas! Tajās vietās zeme irdenāka un zāle mazāka, arī aprakumu apli kā uz delnas redzami, fakts! Nu, ko tu tagad sacīsi? Ja gribi, aizjāsim kopā. Esi ar mieru? Nē, biedri Polaņica, tu no manis neizlocīsies! Nu, kas būs, jāsim?

Atbildi gaidīdams, Davidovs klusēdams smēķēja, klusēja arī Poļaņica, vēl vienmēr mierīgi smaidīdams. Ar puķēm pieblīvētajā istabā bija smacīgi. Pret nespodrajām logu rūtīm sizdamās, vienmuļi sīca mušas. Caur smago, spoži zaļo gumijkoku lapām Davidovs pamanīja, ka uz lieveņa iznāk jauna, priekšlaicīgi un pārmērīgi aptaukojusies, taču vēl aizvien skaista sieviete, ģērbusies vecos bruncīšos, kas bija uzvilkti tieši virs naktskrekla ar īsām piedurknēm. Ar delnu acis pret sauli aizsegdama, sieviete lūkojās kaut kur uz olnīcas viņu galu un, pēkšņi sarosījusies, iespiedzās nepatīkami spalgā, pīkstulīgā balsī:

—    Feņka, sasodītais skuķi, dzen teli! Vai neredzi, ka govs pārnākusi no ganīklām?

Arī Poļaņica paskatījās pa logu uz sievietes tuklo, līdz pašam plecam atsegto pienbalto roku u.i pūkainajiem, gaišajiem matiem, kas, no lakatiņa izspraukušies, kustējās vējā, nez kāpēc pačamstināja lūpas un nopūtās.

—    Apkopēja, dzīvo teitan valdē, tīrību uzmana. Gluži branga sieviete, tikai pārlieku skala, nekā nevaru atradināt no bļaustīšanās … Bet uz pļavu man nav ko jāt, Davi- dov. Tu esi tur bijis, apskatījies — un ar to pietiek. Bet sienu es tev neatdošu, neatdošu, un tas ir viss! Šeit ir strīdīga padarīšana: zeme uzmērīta pirms pieciem gadiem, un ne jau mums ar tevi jāizšķir šis ķīviņš starp tubjanskiešiem un Dārdu Gravas ciema ļaudīm.

—    Tādā gadījumā — kam tad tas jādara?

—    Rajona organizācijām.

—    Labi, esmu ar tevi vienis prātis. Taču strīds par zemes robežām ir cita lieta. Tomēr siens tev jāatdod. Mēs to esam pļāvuši, mums tas arī pieder.

Poļaņica, acīm redzot, bija nolēmis izbeigt no viņa viedokļa tukšo sarunu. Viņš vairs nesmaidīja. Uz galda gļēvi noliktās labās rokas pirksti viegli sakustējās un lēnām sa- kļāvās pigā. Ar acīm norādīdams uz to, Poļaņica šoreiz nez kāpēc savā dzimtajā ukraiņu valodā mundri nobēra:

—    Vai redzi, kas tā tāda? Ikucis. Tā mana atbilde tev! Bet pagaidām — visu labu, man jāstrādā. Paliec vesels!

Davidovs pavīpsnāja:

—    Esi gan tu ērmīgs strīdnieks, kad uz tevi paskatos … Vai tev tiešām vārdu trūkst, ja tu kā tirgus sieva man pigu grūd degunā? Tas, brālīt, nav pierādījums! Vai tad man tiešām šā sasodītā siena pēc vajadzēs par tevi sūdzēties prokuroram?

—    Sūdzies, kam gribi, lūdzam! Ja patīk — prokuroram, ja ne — rajona komitejai, bet sienu es tev neatdošu, un arī zemi nedabūsi, to tu ielāgo! — atkal pāriedams uz krievu valodu, atbildēja Poļaņica.

Vairs nebija par ko runāt. Davidovs piecēlās un domīgi palūkojās uz namatēvu.

—    Skatos uz tevi, biedri Poļaņica, un brīnos: kā tu — strādnieks, boļševiks — tik ātri līdz pašām ausīm esi iestidzis cīkīpašniecībā? Sākumā, plātīdamies ar budzisko iekārtojumu, tu teici, ka esot saglabājis istabas ārējo izskatu, taču, manuprāt, tu esi saglabājis ne tikai budža mitekļa ārieni, bet arī tā iekšējo smaku, fakts! Pusgada laikā pats esi ar to piesūcies. Ja tu būtu dzimis gadus divdesmit agrāk, no tevis noteikti iznāktu visīstākais budzis, to es tev faktiski saku!

Poļaņica paraustīja piecus, viņa acis asi nodzalkslīja un atkal iegrima ādas krokās.

—    Nezinu, vai no manis būtu iznācis budzis vai ne, bet no tevis, Davidov, to tu ielāgo, uz galvošanu būtu iznācis ja ne pops, tad popa palīgs katrā ziņā.

—    Kāpēc tā? — Davidovs jautāja neviltotā izbrīnā.

—    Tāpēc, ka tu, bijušo jūrnieciņ, līdz pašām ausīm esi iestidzis reliģiskos aizspriedumos. To tu ielāgo, ja es būtu rajona komitejas sekretārs, tu par saviem numuriem noliktu partijas biedra karti man uz galda.

—    Par kādiem numuriem? Par ko tu īsti mols? — Davidovs pārsteigts pat plecus paraustīja.

—    ĪMeizliecies! Tu ļoti labi saproti, par ko es runāju. Mēs šeit visa šūniņa plēšamies pret reliģiju, divas reizes gan kolhoza, gan ciema iedzīvotāju sapulcē izvirzījām jautājumu par baznļcas slēgšanu, bet ko tu dari? Tu bāz mums sprunguļus riteņos, re, ar ko tu nodarbojies, to, lūdzams, ielāgo!

—    Klāj vien tālāk, interesanti paklausīties, kādus sprunguļus es tev bāžu riteņos?

—    Ko tad tu dari? — turpināja Poļaņica, jau manāmi iekarsdams. — Tu ar kolhoza zirgiem pa svētdienām vada vecenes uz baznīcu, re, ko tu dari! Bet mūsu sievietes, to tu ielāgo, rnan šo lietu acīs baksta: «Tu,» viņas saka, «šāds un tāds, vīkšies slēgt baznīcu un tur iekārtot klubu, bet Dārdu Gravas kolhoza priekšsēdētājs dievticīgajām sievietēm izrāda gaužu cienīšanu un svētkos aizved uz baznīcu pat ar zirgiem.»

Davļdovs negribot skaļi iesmējās:

—    A-a, par to ir runa! Tātad šitādos reliģiskos aizspriedumos esmu vainīgs! Nu, šitais numurs nav nekāds briesmīgais!

—    Tev tas varbūt nav nekāds briesmīgais, bet mums, to tu ielāgo, nelādzīgāka pat iedomāties nevar! — sirdīgi turpināja Poļaņica. — Tu izdabā kolhozniekiem, visiem gribi būt labs, bet mums gāz cauri antireliģisko darbu; Labs komunists, nav vārdam vietas! Citiem piesien sīkīpašniecisku noskaņojumu, bet pats nodarbojas ar velns zina ko! Kur ir tavs politiskais apzinīgums? Kur tavs boļševistiskais idejiskums un nesamierinātība pret reliģiju?

—    Pagaidi, idejiskais balamute! Līkumos brauc lēnāk! Ko nozīmē — «izdabā»? Vai tu zini, kāpēc es vecenes aiz- gadāju uz baznīcu ar zirgiem? Vai tu apjēdz, kas man bija par aprēķinu?

—    Man tavi aprēķini spļāviena vērtībā! Rēķini, kā proti, tikai nejauc mūsu rēķinus cīņā pret popiem. Saki, ko gribi, bet rajona komitejas birojā es ierosināšu jautājumu par tavu uzvedību, to tu ielāgo!

—    Jāatzīstas, Poļaņica, es domāju, ka tu esi gudrāks, — Davidovs sacīja ar nožēlu un neatvadījies izgāja.

16. nodaļa

Jau atceļā uz Dārdu Gravu Davidovs nolēma nenodot rajona prokuratūrai lietu par zemes piesavināšanos un siena aizvešanu. Tāpat viņš negribēja par to sūdzēties partijas rajona komitejai. Vispirms vajadzēja precīzi noskaidrot, kam īsti agrāk piederējusi strīdīgā zeme Irbenāju Iegores galā, un tad rīkoties atkarībā no tā, kā izšķirsies šis jautājums.

Ar rūgtumu atcerēdamies sarunu ar Poļaņicu, Davidovs nodomāja: «Nu, ir gan tips šis puķu un mājīguma mīļotājs! Ka viņam būtu diez cik daudz prāta, to nevarētu sacīt, nē, nekādā ziņā, bet viņam netrūkst viltības, kaut kādas vientiesīgas viltības, kas tik raksturīga daudziem muļķiem. Taču pirkstu tādam mutē bāzt nedrīkst… Siens, protams, aizvests ar viņa ziņu, taču tas nav galvenais, bet gan kupicas. Nevar but, ka tās pārvietotas pēc viņa rīkojuma. Tādā pasākumā viņš neielaidīsies: pārāk liels risks. Bet, ja nu viņam zināms, ka tās pārvietotas, un viņš piemiedzis acis? Tādā gadījumā tas ne velnam neder! Kolhozs pastāv tikai kādu pusgadu, bet sākt ar kaimiņu zemes piesavināšanos un zādzībām — tā jau kolhoznieku morāli var vējā izkūpināt! Tas nozīmē, ka viņus iegrūž agrākajās viensētu dzīves paražās: ne no kā nekaunēties, izmantot katru līdzekli — lai tikai vairāk ierautu. Nē, tā tas neies! Tiklīdz noskaidrosies, ka zeme ir mūsu, tūlīt jāšu uz rajona komiteju; lai tur uzber ogles — man par vecenēm, bet Poļaņicam — par kolhoznieku kaitniecisku audzināšanu.»

Zirgam vienmērīgi rikšojot, Davidovs iesnaudās, un pēkšņi pusmiega dūmakā skaidri uzpeldēja resnā sieviete, ko viņš bija redzējis Tubjanskā uz lievenēm. Sķeblgi lūpas saviebis, Davidovs miegaini nodomāja: «Cik daudz uz viņas sakrauts lieku tauku un miesas… Tveicē droši vien staigā kā noziepēta, fakts!» Un pārmērīgi pakalpīgā iztēle it kā salīdzinājumam tūlīt skaidri uzzīmēja Luškas meite- nīgi smuidro, kā izvirpoto" augumu, viņas vieglo gaitu un tās neizsakāma daiļuma apgarotās smalko roku kustības, ar kādām Luška parasti sakārtoja matus, caur pieri lūkodamās ar glāsmīgajām un izsmējīgajām, visu zinošajām acīm … Davidovs notrīsēja kā no negaidīta grūdiena, izslējās seglos un, saviebies kā asās sāpēs, nikni uzcirta zirgam ar pletni, likdams tam pāriet uz auļiem …

Nekrietnās izteles ainas viņu ļauni izjokoja visas šās dienas, gluži nevietā — gan lietišķu sarunu laikā, gan pārdomu brīžos, gan miegā — uzburdamas Luškas tēlu, kuru viņš gribēja, bet pagaidām nespēja aizmirst…

Dienas vidū Davidovs atjāja Dārdu Gravas ciemā. Ostrovnovs un rēķinvedis par kaut ko dzīvi sarunājās, bet, tiklīdz priekšsēdētājs atvēra durvis, istabā it kā pēc komandas iestājās klusums.

No tveices un jājiena nogurušais Davidovs apsēdās pie galda un ievaicājās:

—    Par ko jūs šeit strīdējāties? Vai Naguļnovs nebija atnācis?

—    Naguļnovs nav rādījies, — vilcinādamies atbildēja Ostrovnovs un uzmeta ašu skatienu rēķinvedim. — Un mēs arī nestrīdējāmies, biedri Davidov, tas jums tikai tā izlicies, bet vispārīgi par šo un to aprunājāmies, visvairāk par saimniecību. Nu kā — vai tubjanskieši atdod sienu?

—    Lūdz, lai viņiem vēl sapļaujot… Kā tu domā, Lukič, kam Irbenāju Iegore īsti pieder?

Ostrovnovs paraustīja plecus:

—    Kas to lai zina, biedri Davidov, tā ir tumša padarīšana. Sākumā šī zeme bija atmērīta Tubjanskas ciemam, tas bija, rasi, vēl pirms revolūcijas, bet padomju varas laikā Irbenāju Iegores augšējā daļa piekrita mums. Pēdējā dalīšanā, divdesmit sestajā gadā, tubjanskiešus atspieda vēl tālāk, bet, kur nosprausta robeža, es nezinu, jo mana zeme bija otrā pusē. Pirms pāris gadiem tur pļāva Titoks. Vai viņš to darīja patvaļīgi vai arī klusītēm bija piepircis šo zemi no kāda trūcīgā — nevaru pasacīt, to es nezinu. Bet visvienkāršākais — ataicināt rajona zemes ierīkotāju biedru Športnoju. Viņš pēc vecām kartēm tūdaļ tiks skaidrībā, kur novilkta robeža. Sportnojs taču arī divdesmit sestajā gadā pie mums strādāja zemes ierīcības darbos, — kas tad lai zinātu, ja ne viņš.

Davidovs priecīgi paberzēja rokas un kļuva jautrāks.

—    Tas ir lieliski! Fakts, ka Sportnojam jāzina, kam pieder šī zeme. Bet es domāju, ka te strādājusi no citurienes atbraukusi mērnieku grupa. Tūlīt sameklē Sčukaru, pasaki, lai nekavējoties iejūdz līnijdroškā ērzeļus un brauc uz staņicu pēc Sportnoja. Es viņam uzrakstīšu zīmīti.

Ostrovnovs izgāja, bet pēc minūtēm piecām atgriezās un, ūsās smīkņādams, pameta Davidovam ar pirkstu:

—    Aiziesim uz gubeni, redzēsiet brīnumus …

Valdes sētā, tāpat kā visā ciematā, stinga tas pats nedzīvais dienvidus klusums, kāds mēdz būt tikai vistveicīgākajās vasaras dienās. Smaržoja saulē vīstošais maurs, no zirgu staļļa uzvēdīja izkaltušu mēslu smaka, bet, kad Davidovs piegāja pie gubeņa, nāsīs iecirtās tik skaudrs nule nopļautas, ziedošas, mazliet apvītušas zāles aromāts, ka uz mirkli viņš sevi redzēja stepē pie tikko samestas smaržīga siena gubas.

Piesardzīgi atvēris durvju vienu pusi, Jalcovs Lukičs atkāpās sāņus, palaida pa priekšu Davidovu un pusbalsī sacīja:

—    Paskatieties uz šiem balodīšiem! Pat prātā nevarētu nākt, ka pirms stundas viņi cīkstējušies uz dzīvību un nāvi. Guļot viņiem laikam pamiers …

Pirmajā mirklī, iekams acis nebija apradušas ar tumsu, Davidovs nekā cita neredzēja kā vien taisnu saules staru, kas pa caurumu jumtā bija iedūries šķūņa vidū nevērīgi samestajā sienā, bet pēc tam pamanīja tur guļošā vectēva Sčukara augumu un viņam līdzās — kamolā saritinājušos Trofimu.

—    Visu rīta cēlienu vectēvs āzi ar pātagu trenkāja, bet tagadiņ, paskat tik, blakus guļ, — Jakovs Lukičs ierunājās jau skaļā balsī.

Vectēvs Ščukars pamodās. Taču viņš nepaguva ne atbalstīties uz elkoņiem, kad Trofims, ar visām četrām kājām atsperīgi no siena atgrūzdamies, nolēca zemē, piešķieba galvu un daudzsološi un kareivīgi vairākas reizes noskurināja bārdu.

—    Vai esat redzējuši, labie ļautiņi, tādu ragainu sātanu? — gurdā, nevarīgā balsī ievaicājās Sčukars, norādīdams uz kautiņam sagatavojušos Trofimu. — Visu mīļu nakts melnumiņu viņš te kašājās pa sienu, mīņājās, šķaudīja, šņarkstināja zobus. Ne mirklīti neļāva acis aizvērt, nolāpītais! No rīta cik reižu bija jāstājas ar viņu cīniņā, bet tagadiņ, lūgtu, nolicies blakus gulēt, pats nešķīstais viņu pie maniem sāniem atvedis, bet, kolīdz atmodināts, atkal pagāns uz kaušanos gatavojas. Kā lai es dzīvoju ar tādām vajāšanām? Tīrā slepkavnieku padarīšana: vai nu es viņam kādreiz dvēseli izputīšu, vai arīdzan viņš man ar ragiem iebelzīs pa paslēpenēm, un tad — ar to mīļu dieviņu, vectēv Ščukar! Tā sacīt, labā galā mēs ar šo ragaino sālanu netiksim, būs mūsu sētā bēres . ..

Ščukaram pēkšņi rokās parādījās pātaga, taču viņš nepaguva ne atvēzēties, kad Trofims divos lēcienos jau atradās gubeņa tumšajā kaktā un, izaicinoši ar nagu knakšķinādams, no turienes zibsnīja uz Sčukaru ar spokaini spīdošām acīm. Večuks nolika pātagu sāņus un skumīgi pašūpoja galvu.

—    Redzējāt, kāds nešķīsts kustoņa? Tikai ar pātagu no viņa glābjos, bet allažiņ tas neizdodas, tāpēc ka viņš, pagāns, uzglūn man tādās vietās, kur viņu, sasodīto, savu mūžu negaidīsi! Un tā augu mīlu dienu un naksniņu neizlaižu pātagu no rokām. Nekāda glābiņa navaid 110 šitanā āža! Kauču visnelādzīgākajā vietiņā — arīdzan tur gaidi viņu. Tā, piemēram, ņemsim kauču vai vakardienu: radās man vajadzība aiziet aiz pūņa pakša lielajā, neatliekamajā darīšanā, paraugos apkārt — āža nav. «Nu,» nodomāju, «paldies dievam, sātana Trofims kaut kur vēsumiņā atvelk elpu jebšu ganās aiz sētas, plūkā zālīti.» Mierīgā prātā aizeju aiz pūņa, bet, kolīdz pienācīgi notupstos, viņš, nolāpītais, noveļas kā no gaisa, tipina man virsū, sašķiebj galvu un vīkšas jau zvelt pa sāniem. Gribot negribot jātrūkstas augšā … Ar pātagu aiztrencu viņu, bet, kolīdz no jauna notupstos, šis jau atkal lien no stūra … Un cilc rei/ītes viņš man tā bruktin uzbruka! Visu gribēšanu izjauca. Vai tad tā kāda dzīvošana? Man kājās reimatismi, neesmu nekādos jaunajos gados, lai diez cik reižu tuptos un celtos kā rekrūšu apmācīšanā. Man kājās 110 tā rodas drebēšana un krustos durtin dursta. Sā Trofima dēļ pēdīgo veselību, tā sacīt, zaudēju un itin viegli ķemer- tiņā varu dvašu izlaist. Kādreiz kā ērglis varēju notupēt vai pusi dienas, bet nupatās jālūdz, lai kāds aiz padusēm paturētu. Pavei, lidz kādam negodam mani novedis šis sasodītais Trofims! Tpū!

Sčukars nīgri nospļāvās un, ar rokām pa sienu čauksti- nādamies, ilgi kaut ko murmināja un sodījās,

—    Vajag, vecotēv, dzīvot kulturāli, iet uz ateju, bet nevis vazāties aiz pakšiem, — Davidovs smiedamies viņam deva padomu.

Sčukars sērīgi paskatījās uz viņu un bezcerīgi atmeta ar roku.

—     Nejaudāju. Dvēsele neatvēl. Es neešu nekāds pil- sātnieks. Cauru mūžu pieradis vajadzēšanā iet svaigā gaisā, lai, tā sacīt, vējiņš no visām pusēm appūstu! Pat ziemu vistrakākajā sprēgoņā ķemertiņā mani neiedzīsi, kolīdz es kāju speru jūsu atejamās vietās, man no nejaukās smakas ģibšana klāt un, tā vien skaties, vēl nogāzlšos no kātiem.

—    Nu, tur es tev palīdzēt nevaru. Rīkojies,- kā pašam ērtāk. Bel tagad iejūdz linijdroškā ērzeļus un aizbrauc uz staņicu pēc mērnieka. Viņš mums vajadzīgs kā ēst. Lu- kič, vai tu zini, kur dzīvo Sportnojs?

Atbildes nesaņēmis, Davidovs palūkojās atpakaļ, bet Os- trovnovs bija pazudis: pec pieredzes zinādams, cik ilgi vīkšas Sčukars, viņš bija aizgājis uz zirgu stalli iejūgt ērzeļus.

—     Uz staņicu var aizjozt vienā pūtienā, tas man tīrais nieks, — vectēvs Sčukars apgalvoja. — Bet tu, Davidova biedri, atbildi man uz vienu jautājienu: kālab bijušā budža kustoņa, visa kā likts, ar karakteri atsitusies savos saimniekos, tas ir, šausmīgi kaitīga un aplam viltīga? Ņemsim kauču šo bendesmaisu Trofimu: kāpēc viņš ne reizes navaid iebelzis zem astes kaula, tā sacīt, Jakovam Lukičam, bet allažiņ spīdzina mani? Skaidra būšana — budža smaku pa gabalu jauš, tālab arīdzan neaiztiek, bet visu nīgrumu izgāž uz mani.

Jebšu ņemsim jebkuru budža govslopu: ne lūdzams tā nedos kolhoza slaucējai tik pulka piena, cik devusi savai mīļajai izbijušajai budzenei. Nu, tas, tā sacīt, arīdzan pec taisnības: budzene savu lopu baroja ij ar runkuļiem, ij samazgām, ij citādiem augļiem, bet slaucēja nomet kušķīti pārkaltuša pērnā siena, nosēstas un snauž zem tesmeņa, piena gaidīdama.

Un ņem tu katru budža suņtēviņu: kālabad tas uzklūp tikai mazajiem ļaudīm, kas staigā skrandās? Nu, tā sacīt, man? Jautājiens nopietnigs. Es par to ešu apvaicājies Makaram, bet viņš atbild: «Tā ir šķiru ciņa.» Bet kas ir šķiru cīņa — to nepaskaidroja, pasmīnēja un aizgāja savās darīšanās. Un kādam velnam man vajadzīga šitanā šķiru ciņa, ja ciemā ik uz soļa ar sirds drebēšanu jānoraugās uz katru suņtēviņu? Uz pieres taču viņam nestāv rakstīts: godīgs tas suņtēviņš vai no izbijušās budžu slakas? Bet, ja viņš ir budžu suņtēviņš, mans šķiras ienaidnieks, kā teiktin-teiktu Makars, ko tad man darīt? Izsūtīt viņu uz saltajām zemēm? Bet kā tu, tā sacīt, viņu izsūtīsi, tas ir, dzīvam kažoku no muguras nodīrāsi? Nekādas iespēšanas! Viņš tev drīzāk ādu pār acīm noraus. Tālab jautājiens skaidrs: vispirms šim šķiras naidniekam valgu ap rīkli, bet pēc tam dīrā nost. Es Makaram ieteicu tādu priekšlikumu, bet viņš saka: «Šitenā vīzē tu, muļķa ve- cūksni, vai pusi no ciema suņiem nobendēsi.» Tikai, kurš no mums ir muļķis, nevar zināt, tas vēl ir jautājiens. Man domāt, Makars ir maķentiņ pavieglā prātiņā, ne es. .. Vai jēlo vielu sagādāšanas kantoris pieņem apstrādāšanai suņu ādas? Pieņem! Bet pa visu valstību cik daudz suņtēviņu vazājas bez saimniekiem un jebkādas uzraudzīšanas? Miljoni! Ja tos visus nodīrātu, pēc tam ādas izmiecētu un no spalvām saadītu zeķes, kas tad iznāktu, ko? Iznāktu tā, ka puse Krievzemes staigātu hromādas zābakos, bet, kas uzvilktu suņu spalvas garzeķes, uz mūžu mūžiem izdziedinātos no reimatismiem. Par šitano dziedināšanu es dzirdēju vēl no savas vecāsmātes, drošāka līdzekļa šajā saulē navaid, ja gribi zināt. Bet par to navaid ko muti dzesēt, es pats mocījos ar reimatismiem, un tikai suņu zeķes man deva glābiņu. Bez tām es jau sen rāpotu kā vēzis.

—   Vecotēv, vai tu domā šodien braukt uz staņicu? — Davidovs painteresējās.

—    Pilnīgi domāju, tikai tu nejaucies starpā un uzklausies tālāk. Un tā, pavei, kad man uzradās šitanā lielā doma par suņu ādām, es divas dienas un naktis ne acu neaizvēru, bet visu laiku lauzīju galvu: kāds no šitanās domas valdīšanai un galvenais man pašam atlēks naudas labums? Nebijusi man rokās trīcēšana, es pats uzrakstītu augšai, kazi, kāds: uzķertos un man no valdīšanas kāds nieks atkristu par manu domāšanas centību. Tad nospriedu visu izstāstīt Makaram. Neešu nekāds mantrausis. Ierados, izliku visu kā uz delnas un saku: «Makaruška! Ešu vecs cilvēks, man navaid nekādas vajadzēšanas pēc visādiem kapitāliem un apbalvošanām, bet tev gribu aplaimošanu uz visu mūžu: uzraksti augšas valdīšanai par manu domāšanu, un tu saņemsi tādu pašu ordeni, kādu tev iedeva par karu. Nu, un, ja, tā sacīt, tev iegrūdis arīdzan kādu naudas žūksnīti — mēs to sadalīsim uz pusgrauda, kā pienākas. Tu, ja gribi, vari uzprasīt sev ordeni, bet man pietiktu, ja saņemtu kādu grasi pirmpiena goteles nopirkšanai, jebšu būtu gana ar pērnā gada teli.»

Cits viņa vietā paklanītos man līdz zemei, tencinātu. Nu, bet Makaruška gan izsacīja pateikšanos .. . Eh, kā pielēca no krēsla! Kā sāka mani nešpetni vārdiem zākāt! «Tu,» bļauj man virsū, «jo vecāks kļūsti, jo vairāk muļķa prātā! Tev uz pleciem galvas vietā tukšs kastrolis!» Bet pats pēc katra vārda — tu tāds un šitāds, un nez kāds, un vēlreiz tāds, nu, itin nekādas glābšanās! Lai nu kas, bet kāds viņš man saprašanā pamācītājs! Pats dums, bet domā, ka ledus glums! Atradies pasaules gudrelis! Ar viņu ne vienu ceļu iet, ne arīdzan vienu teļu kaut. Bet es sēžu lēnā garā, gaidu, kad viņam rīkle izkaltis, un klusītiņām domāju: «Lai patirinās, gan jau atlaidīsies uz krēsla ar to pašu dibengalu, uz kura agrāk sēdējis.»

Redzams, manam Makaruškam pietrūka spēka gānīties, apsēdās un vaicā: «Nu, tev pietika?» Bet tagadiņ es uz viņu sapiktojos, kauču mēs esam briesmīgi draugi. «Ja tev,» es viņam saku, «dvašas pietrūka, tad atelsies un sāc 110 gala, es varu pagaidīt, man navaid nekādas steigšanās. Tikai ko tu šķendējies kā muļķadesa, Makaruška? Es taču tev vēlu labu. Tevi par tādu domu pa visu Krieviju avi- zītēs nodrukās!» Bet viņš tūdaļ ar blīkšķi aizcērt durvis un izlec no istabas, it kā es viņam, tā sacīt, biksēs verdošu ūdeni būtu iešļācis!

Novakarē aizgāju aprunāties ar skolmeistaru Špiņu, lai nu kā, taču skolots cilvēks. Izstāstīju visu, pasūdzējos par Makaru. Bet visi šie zinībnieki, manuprāt, ir maķentiņ ķerti ļautiņi, tā sacīt, pat gaužām ķerti! Zini, ko viņš man pateica? Pasmīn un saka: «Visi lielie vīri par savām domām ir cietuši vajāšanas, paciet arī tu, vecotēv!» Te tev nu bija mierinājums! Ērms tāds, nevis skolmeistars! Kāda jēga man paciest? Gotiņa bija tikpat kā rokā, bet nedabūju ij asti samanīt… Un viss Makara stīvēšanās pēc! Un tas vēl esol draugs, kaut viņš zilās ugunīs sadegtu! Viņa pēc arīdzan mājās tīrais negals… Večai jau biiu izlielījies, ka par manu prāta pulēšanos, rasi, dieviņš mums gotiņu atsūtīs. Atsūtīja gan, gaidi, kad sētas mieti dancos! Bet vecene mani kā ar trulu tuteni zāģē: «Kur tava govs? Atkal samuldējies?» Arīdzan no viņas jāpacieš visādas vajāšanas. Ja nu lieli vīri cietuši, tad jau man vel vairāk dievs tā nolicis . ..

Un tā izputēja mana labā domāšana kā velna pelus. Bet ko lai dara? No miroņa, tā sacīt, nenieka neizspiedīsi. ..

Davidovs, pret durvju aplodu atbalstījies, bez skaņas smējās, bet Sčukars, mazliet nomierinājies, nesteidzīgi sāka aut kājas un, Davidovam vairs nekādas vērības neveltīdams, aizrautīgi turpināja savu stāstījumu:

— Bet suņu zeķes — drošākās zāles pret reimatismiem! Es cauru ziemu tādās nostaigāju, ne reizīles nenovilku, un, lai gan kājas uz pavasara pusi pagalam izsūta un vecene suņu smirdoņas deļ mani nez cik lāgiem no būdas dzina ārā, no reimatismiem izdziedinājos un veselu mēnesi staigāju palēkdamies kā jauns gailis ap vistu. Bet kāda jēga no tā iznāca? Nekāda! Tāpēc ka pavasarī es, nelga, atkal samērcēju kājas. Nu, un gatavs biju, no jauna sarāvos čokurā! Bet tas tikai pagaidām. Sitanā kaite mani pārlieku vairs nebiedē. Kolīdz noķeršu kādu rāmāku un pinkaināku suņtēviņu, apcirpšu to, un reimatismus atkal kā ar roku atņems! Vai redzi, kādā vīzē es tagadiņ iedams eju? Kā miežus pārēdies izrāmīts ērzelis, bet, kolīdz uzvilkšu dziedināmās zeķes, atkal kauču vai dancošanā vienam otram jaunam puisim pogas izgriezīšu. Nediena tikai tā, ka mana vecene atsakās vērpt suņu vilnu un adīt no tās zeķes. Viņai no suņu smakas galvā iemetas reibšana, sāk pie ratiņa ar slienām rīstīties. Sākumā žagojas, žagojas, rīstās un rīstās, bet beigās viņai tā apšķerminās dūša, ka visas iekšas apgriež otrādi, ar oderi uz āru. Nu, dievs ar viņu, es jau arīdzan nepiespiežu uz tādiem darbiem. Pats vilnu izmazgāju, pats saulgozītē izžāvēju, pats vērpu, pats zeķes adīju. Vajadzēšana, brāl, piespiež visādas ne- jaucības iemācīties …

Tā vēl nebūtu nekāda bēda, tikai pusbēda, bet īstā bēda tā, ka mana vecene — gatavā odze un pūķis! Aizpērnā vasarā man kājās iemetās lauzējs. Ko darīt? Tad atcerējos suņu zeķes. Kādu rītu ievilināju priekšiņā kaimiņu kucīti, ar sausiņiem iemānīju un nodzirklēju gluži pliku — kā īsts balbieris. Tikai uz ausīm pa pušķītim — smukuma pēc un arīdzan astes galā — lai būtu ar ko mušas atgaiņāt. Tici jebšu netici — puspudu vilnas no tās nocirpu!

Davidovs aizsedza ar delnām muti un ievaidējās, aiz smiekliem gandrīz vai nosmakdams:

—    Vai nebūs par daudz?

Taču pat vēl āķīgāki jautājumi nekad nebija iedzinuši vectēvu Ščukaru sprukās. Viņš nevērīgi paraustīja plecus un augstsirdīgi piekāpās:

—    Nu, rasi, kādu nieku mazāk, mārciņas desmit, divpadsmit, uz svariem nesvēru. Tikai šitanā kucīte bija tik spalvaina, nu, taisni kā garaste aita! Nodomāju, ka man no tas pietiks vilnas līdz mūža galam, bet nekas neiznāca — paguvu noadīt tikai vienu pāri, atlikumu vecene pievāca un visu līdz pēdējai dzītiņai sētā sadedzināja. Man jau navaid vecene, bet nikna tīģermātīte! Savā nešpetnībā viņa ne par mata tiesu neatpaliek no šitanā trej- kārt nolādētā āža, viņa un Trofims — kā divi viena pāra zābaki, dievs sodi, es nemelšos! Vārdu sakot, viņa sadedzināja visu krājumu un mani pliku izpostīja! Bet es šai kucītei, lai tā stāvētu mierīgi, kamēr cirpu, sagrūdu iekšā milzīgu tarbu sausiņu, pavei, kāda padarīšana …

Bet šitanai kucītei arīdzan nekādā galā nevedās: pēc apcirpšanas tā man izrāvās un, liekas, bija gluži apmierināta, ka ešu to no liekas spalvas atvieglinājis, aiz patikšanas pat ar astes pušķīti paluncināja, bet pēc tam pa galvu pa kaklu aizjoza uz upīti, bet, kolīdz savu izskatu ūdeni ieraudzīja, aiz kauna sāka kaukt… Vēlāk man ļaudis stāstīja, ka esot pa upīti bradājusi, rasi, aiz kauna gribējusi slīcināties. Taču mūsu upītē ūdens — zvirbulim līdz ceļgaliem, bet mesties akā navaid atjēgusies, prātiņš par vieglu. Ko no tādas lai prasa? Sā vai tā — kustoņa jebšu, tā sacīt, kukainis — saprašana pašķidra, ne tāda kā cilvēkiem …

Trīs dienas un naktis gaudoja zem kaimiņu klēts, sirdi man gabalos plosīja ar savu kaukšanu, bet no klēts apakšas laukā nelīda — tātad sirdsapziņa to galēja nost, kaunējās cilvēkos tādā izskatā rādīties. Un tā kucīte galīgi pazuda no ciema, prom no ļaužu acīm, līdz pašam rudenim slapstījās un tikai tad, kad spalva no jauna bija atauguši, atkal ieradās pie saimnieka. Tik kaunīga bija šitanā kucīte, kaunīgāka par vienu otru meitieti, dieva vārds, es nemelšos!

No šitanās reizes es apņēmos: ja man vēl vajadzēs kādu suņa lopiņu cirpt, tad kucītes neaiztikšu, neņemšu tām virsējās drānas nost un sievišķā kaunā negrūdīšu, bet izvēlēšos kādu no suņtēviņiem: šitanā slaka navaid pārlieku kaunīga, noplicini kauču ar bārdas nazi — ij aci nepamirkšķinās.

—    Vai tu drīz beigsi savas pasakas? — Davidovs pārtrauca Sčukaru. — Tev taču jābrauc. Posies žiglāk!

—     Vienu momentiņu! Tūdaliņ apaušu kājas — un gatavs! Tikai tu man nejaucies valodā, dieva dēj, citādi man domāšana aizcērtas sāņus un es aizmirstu, par ko bija runa. Un tā, pavei, es saku: Makaruška mani par muļķi uzskata, bet viņš alojas. Iepretim man viņam vēl slapjš aiz ausīm, peld sekli, dibengals virs ūdens, bet mani, vecu zvirbuli, ar tukšām sēnalām nepiemānīsi, nē, nepiemānīsi! Viņam, Makaram, pašam lieti derētu no manis saprašanu aiztapināt. Pavei, tāda tā padarīšana.

Vectēvam Ščukaram bija uznākusi kārtējā runājamā reize. Viņš bija «ielīgojies», kā mēdza sacīt Razmjotnovs, un tagad to apstādināt bija ne tikai grūti, bet gandrīz pat neiespējami. Davidovs, kas pret dzīvē neveiksmīgo vecīti aizvien bija izturējies labvēlīgi, izjuzdams gandrīz kaut ko žēlumam līdzīgu, šoreiz tomēr nolēma pārtraukt viņa stāstījumu:

—    Pagaidi, vecotēv, rimsties! Tev steidzīgi jābrauc uz staņicu, jāatved mērnieks Športnojs. Vai tu viņu pazīsti?

—    Es staņicā ne tikai tavu Športnoju, bet visus suņus pēc kārtas pazīstu.

. — Uz suņiem tu esi speciālists, fakts! Bet man va jadzīgs Športnojs. Saproti?

—     Atvedīšu, es tev teicu, atgādāšu kā brūti pie altāra, un punkts. Tikai tu mani nepārtrauc. Kas tev par kaitīgu ierašanu pārtraukt cilvēku? Tu, Davidov, kjūsti sliktāks par Makarušku, dievs sodi! Naguļnovs, pavei, vismaz Timošku noknāba, viņš ir varonīgs kazaks, un, kauču viņš arīdzan mani nobaidītu, es viņu, alga viena, godāju. Bet kādu tu varonību esi izdarījis? Kālab lai es tevi godāju? Galīgi navaid par ko. Nošāvis tu ar livolvertu. pavei, ši- tano sātana āzi, kurš man visu dzīvošanu izķēzījis, es par tevi līdz pēdējai stundiņai dievu lūgtu un godātu tevi tāpatās kā Makaru. Bet Makars ir varonis. Viņš visas zinības pārvarējis un tagadīt angliešu mēli no galvas mācās; viņš visu apjēdz ne sliktāk par mani un pat gaiļu dziedāšanā ir pirmais zinibnieks. Viņš arīdzan Lušku aiztrenca ratā, bet tu muļķa prātiņā to pažēloji, un arīdzan naidnieku Timošku viņš ar pirmo lodi nostiepa …

—    Aunies taču veicīgāk! Ko tu ķēpājies? — Davidovs nepacietīgi uzsauca.

Vectēvs Sčukars, sienā grozīdamies un krekšķinādams, noburkšķēja:

—    Siksniņas kājavim sasienu, jebšu neredzi? Tumsā pals sātans tos nesasies!

—    Iznāc taču gaismā!

—    Kauču kādā vīzē sasiešu arīdzan teitan! Jā-ā-ā, tāds viņš ir, mans Makaruška. Ne tikai pats študierē, arīdzan mani uz zinībām paskubina …

—    Uz kādām īsti? — Davidovs smaidīdams iejautājās.

—    Uz dažādām zinībām, — vectēvs Sčukars izvairīgi atbildēja. Acīm redzami nevēlēdamies ielaisties sīkumos, viņš negribīgi atkārtoja: — Saku, ka uz dažādām zinībām. Saproti? Tagadiņ esmu meties uz svešzemju vārdiem. Nu, ko tu teiksi?

—    Nekā nesaprotu. Uz kādiem svešzemju vārdiem?

—    Ja tu esi tāds nejēga, tad nav ko tincināt! — vectēvs Sčukars jau īgni atcirta un apvainoti iesēcās, klaji izrādīdams savu nepatiku par tik uzmācīgiem jautājumiem.

—    Svešzemju vārdi tev, vecotēv, vajadzīgi tikpat kā mironim karstas kompreses. Bet tu posies žiglāk! — vēl aizvien smaidīdams, lūdzās Davidovs.

Sčukars nosprauslojās kā aizkaitināts runcis:

—    Žiglāk! Atradis, ko sacīt! Žiglums vajadzīgs, kad blusas ķersta vai kad naktī no cita laulenes laid ļekas vaļā, bet viņas vīrs tev jož pakaļ un min uz papēžiem… Pavei, pātagu nevaru atrast, kauču viņu jupis! Nupatās rokās turēju, bet tagadiņ kā ūdenī iekritusi. Bez pātagas baidos ij soļa spert sasodītā āža pec … Paldies dievam, atradu! Bet kur mana naģene? Vai tu, Davidova biedri, manu naģeni neesi matījis? Nule vēl bija uz galvas… Ek, atmiņa kļuvusi nelāgāka par cauru sietu … Nu, paldies dievam, cepure rokā, vēl tikai svārki jāatrod, un būšu uz kātiem. Tpī, nešķīstenis Trofims! Citādi nevar būt — ievandījis kaut kur sienā, meklē tagadiņ līdz nakts melnumam … A-ā, atcerējos! Svārki mājās palikuši…

Un kam man tie tādā sutā vajadzīgi? Kālab es tos būtu stiepis uz šejieni?

Uz durvīm paskatījies, Davidovs redzēja, ka Ostrovnovs piekabina grožus linijdroškā iejūgtajiem ērzeļiem un, klusām kaut ko sacīdams, apglauda zirgus.

—    Jakovs Lukičs jau iejūdzis, bet tu vēl knosies! Kad tu mitēsies piņķēties, vecais tūļa? — Davidovs sirdīgi iesaucās.

Vectēvs Sčukars skaļā balsi izlamājās:

—    Tavu nebaltu dienu, kauču viņu deviņi pērkoni! īstenībā uz staņicu braukt nemaz nevajadzētu. Tik nelāgas zīmes! Saki nu viens cilvēks, naģene atradās, bet taga- diņ tabakas maks kaut kur pagaisis. Vai tas uz labu? Nē, nē, tas navaid uz lādzīgu galu! Ceļā gadīsies kāda liksta, citādi nevar būt.. . Eh, sasodīta ķibele, nevaru sameklēt tabakas maku, dari, ko zini! Nebūtu tik Trofims aprijis? Nu, paldies dievam, tabakas maks rokā, tagadiņ varu braukt. .. Bet, rasi, atlikt uz rītdienu? Zīmes pārlieku nelādzīgas . .. Svētajos rakstos sacīts — aizmirsies, kādā Mateusa grāmatā, nu, sasper viņu jods, alga viena, kādā, — taču ne jau veltīgi stāv raksLīts: «Ja tu, ceļiniek, ceļam saposies esi un nelāgas zīmes matījis, tad tupi mājās un ne velna nečīksti!» Areče, tagadiņ tu, Davidova biedri, atbildīgā vīzē izlem: braukt man tūdaļ jebšu ne?

—    Brauc, vecotēv, un tūlīt! — Davidovs stingri pavēlēja.

Sčukars nopūzdamies, bet pretim nerunādams, uz muguras noslidinājās no siena panta un, vecišķi kājām šļūkādams, pātagu sev līdz vilkdams un bailīgi uz tumšajā kaktā ieslēpušos āzi atpakaļ blenzdams, devās uz izeju.

17. nodaļa

Pēc ilgas stīvēšanās izvadījis vectēvu Sčukaru, Davidovs nolēma iegriezties skolā un palūkoties, kas vēl dalāms, lai skolas telpas svētdien būtu svinīgā izskatā. Bez tam viņam gribējās parunāties ar pārzini un kopīgi apsvērt, kādi būvmateriāli un cik lielā daudzumā nepieciešami skolas remontam un kad tas paveicams, lai līdz mācību gada sākumam bez sevišķas steigas un pēc iespējas labāk izremontētu ēku.

Tikai pēdējās dienās Davidovs manāmi sajuta, ka sākas visspriegākais darbu periods kopš viņa ierašanās Dārdu Gravas ciemā: vēl nebija pabeigta siena pļauja, bet jau tuvojās labības novākšanas laiks, rudzi acīm redzami kļuva dzeltenāki, gandrīz reizē ar tiem ienācās mieži: lekni sazēla nezāles un klusuciezdami pēc ravētājiem prasījās kolhoza sauleņu un kukurūzas dēstījumi, kas salīdzinājumā ar viensētnieku strēmelēm šķita milzīgi plaši; aiz kalniem nebija arī kviešu pļauja.

Līdz labības novākšanas sākumam vēl jāpaveic daudz darbu: jāpārved uz ciematu pēc iespējas vairāk siena, jāsagatavo kloni kulšanai, jāpabeidz agrāk budžiem piederējušo klēšu parvākšana vienā vietā, jāsakārto kolhoza vienīgā tvaika kuļmašīna. Turklāt bez visa tā uz Davi- dova pleciem gūlās prāvs daudzums lielu un mazu rūpju, un ikvienam darbam vajadzēja veltīt pastāvīgu un modru uzmanību.

Pa vecajiem, čīkstošajiem pakāpieniem Davidovs uzkāpa plašajā skolas lievenī. Viņu garām palaizdama, pie durvīm sāņus parāvās gadu desmit veca meitenīte basām kajam, tvirta kā medus dzēriens.

—   Vai tu, meitiņ, esi skolniece? — Davidovs mīlīgi apvaicājās.

—    Jā, — klusu atbildēja meitenīte, droši uz Davidovu augšup palūkodamās.

—    Kur šeit dzīvo jūsu pārzinis?

—   Viņa nav mājās, abi ar sievu dārzā aiz upītes aplaista kāpostus.

—    Eku ķibele … Bet vai skolā kāds ir?

—    Mūsu skolotāja Ludmila Sergejevna.

—    Un ko viņa šeit dara?

Meitenīte pasmaidīja.

—   Viņa māca atpalikušos bērnus. Katru pēcpusdienu viņa tos māca.

—    Tātad velk uz augšu?

Meitenīte klusēdama pamāja ar galvu.

—   Tas ir labi! — Davidovs atzinīgi noteica un iegāja pustumšajā priekšnamā.

Kaut kur tālāk no garā gaiteņa atskanēja bērnu balsis. Nesteidzīgi apstaigādams un ar saimnieka aci pārlūkodams tukšās klases, Davidovs pa pēdējās istabas pusatvērtajām durvīm ieraudzīja ap desmit sīku bērneļu, kas ērti bija sasēdušies sabīdīto solu pirmajā rindā, un pie tiem — jauniņo skolotāju. Neliela auguma, kalsena un šauriem pleciem, īsi apcirptiem, bālganiem, cirtainiem matiem, viņa drīzāk atgādināja pusaudzi meiteni nekā skolotāju.

Jau sen Davidovs nebija pārkāpis skolas slieksni un tagad, stāvēdams pie klases durvīm un izbalējušo cepuri kreisajā rokā ņurcīdams, jutās pavisam dīvaini. Kaut kas no senās cieņas pret skolu, salds satraukums, ko izraisīja mirklī uznirstošas atmiņas par tālajiem bērnības gadiem, šajā brīdī pamodās viņa dvēselē . ..

Viņš bikli pavēra durvis un iekrekšķinādamies, ne jau tāpēc, ka kaklā kaut kas kņudētu, paklusā balsī uzrunāja skolotāju:

—    Vai atļausiet?

—   Lūdzu! — atbildēja smalka meitenes balss.

Skolotāja pavērsās ar seju pret Davidovu, izbrīnā

iepleta acis, bet, viņu pazinusi, mulsi sacīja:

—   Nāciet, lūdzu!

Davidovs neveikli paklanījās.

—           Sveicināti! Atvainojiet, ka iztraucēju, bet es uz mir- klili… Man, redziet, vajadzētu apskatīt šo pēdējo klasi skolas remonta pēc. Bet es varu pagaidīt.

Bērni piecēlās, cits caur citu atbildēja uz sveicienu, un Davidovs, uz meiteni palūkojies, neviļus nodomāja: «Es — kā agrākais skolas aizgādnis no bargo naudasmaisu sugas . .. Re, arī skolmeistarīte nobijusies, pietvīkst. Kāds nelabais mani trenca šajā brīdi!»

Meitene pienāca pie Davidova,

—           Nāciet, lūdzu, iekšā, biedri Davidov! Pēc dažām minūtēm stunda beigsies. Sēdieties, lūdzu! Varbūt pasaukt Ivanu Nikolajeviču?

—    Kas tas tāds?

—          Mūsu skolas pārzinis — Ivans Nikolajevičs Špins. Vai tad jūs viņu nepazīstat?

—           Pazīstu. Neraizējieties, es pagaidīšu. Vai varu šeit uzkavēties, kamēr jums stunda?

—    Nu protams! Sēdieties, biedri Davidov!

Meitene lūkojās uz Davidovu, sarunājās ar viņu, taču nekādi nespēja pārvarēt samulsumu. Viņa mokoši sarka, pat kakls bija pietvīcis, bet ausis liesmoja purpura krāsā.

Un to, lūk, Davidovs nespēja izturēt. Nespēja izturēt jau tāpēc vien, ka, lūkodamies uz sarkstošu sievieti, viņš nez kāpēc arī pats sāka pietvīkt un tādēļ samulsa vēl vairāk un jutās visai neērti.

Viņš apsēdās uz piedāvātā krēsla pie neliela galdiņa, bet meitene aizgāja pie loga un sāka skolēniem pa balsieniem diktēt:

— Mam-ma vā-ra… Vai uzrakstījāt, bērni? Vā-ra mums pus-dienas. Pēc vārda «pusdienas» lieciet punktu! Atkārtoju . ..

Otro reizi uzrakstījuši teikumu, bērni sāka ziņkārīgi blenzt uz Davidovu. Ar liekuļoti cienīgu žestu viņš pārlaida pirkstus augšējai lūpai, izlikdamies noglaudām ūsas, un draudzīgi pamirkšķināja bērniem. Tie pasmaidīja, labas attiecības šķita jau gandrīz nodibinājušās, bet tad skolotāja no jauna sāka diktēt kādu teikumu, pa ieradumam sadalīdama vārdus zilbēs, un bērni atkal nolīka pār burtnīcām.

Klasē oda pēc saules, putekļiem un reti vēdinātas telpas sasmakuma. Pie pašiem logiem saaugušie ceriņi un akāciju krūmi nedeva vēsuma. Vējš čaukstināja lapas, un pa izrobīto grīdu ņirbēja saules zaķīši.

Saspringtā vērībā uzacis savilcis, Davidovs nodevās aprēķiniem: «Vajadzīgi vismaz divi kubikmetri priežu dēju — grīdas remontam. Logi vēl labi, tikai jānoskaidro, kādā stāvoklī ir dubultietvari, ja tie vispār ir. Jānopērk kaste stiklu. Droši vien nav nevienas liekas rūts, bet grūti iedomāties, ka bērni neizsistu stiklus, fakts! Labi būtu, ja izdotos sameklēt svina baltumu. Bet cik šās mantas vajadzētu griestu, apmaļu, ietvaru un durvju nokrāsošanai? Jānoskaidro pie namdariem. Lievenim jāuzliek jauna grīda. To var izdarīt ar saviem dēļiem: jāsazāģē pāris vītolu — un pietiks. Remonts mums izmaksās diezgan daudz… Malkas šķūnīti no jauna jāapjumj ar salmiem. Teitan darbs darba galā, fakts! Pabeigsim ar klētīm — un tūlīt pārvedīšu šurp visu būvbrigādi. Skolas jumtu vajadzētu pārkrāsot… Bet kur raut naudu? Lai lūst vai plīst, taču skolai naudu sagrabināšu! Fakts! Bet nav jau arī tik traki: pārdosim pāris izbrāķēto vēršu — un nauda rokā. Vēršu dēļ rajona izpildkomitejā būs jāpacīnās, citādi nekas nesanāks… Ja tos pārdosim paklusām, man izies plāni… Tomēr riskēšu. Vai tiešām Ņesterenko neatbalstīs?»

Davidovs sameklēja piezīmju grāmatiņu un ierakstīja: «Skolai. Dēļus, naglas, stiklu — vienu kasti. Parīzes zaļumu jumtam. Balto krāsu. Pernicu …»

Pieri raukdams, Davidovs pierakstīja pēdējo vārdu, bet šajā brīdī pa caurulīti izpusla maza, valga sakošļāta papīra bumbiņa mīksti noplakšķēja viņam pret pieri, pie- lipdama pie ādas. Davidovs pārsteigumā sarāvās, un tūlīt kāds no bērniem dūrītē iespurdzās. Pāri soliem aizšalca klusi smiekli.

—    Kas tur notiek? — stingrā balsī jautāja skolotāja.

Apvaldīts klusums bija vienīgā atbilde.

Atlipinājis no pieres bumbiņu, Davidovs smaidīdams aši pārlaida skatienu bērniem: baltās, gaišmatainās, lumšās galviņas bija zemu noliektas pār soliem, taču neviena iedegusi roķele nevilka burtus . ..

—    Vai beidzāt, bērni? Tagad rakstiet nākamo teikumu …

Davidovs pacietīgi gaidīja, smaidīgās acis no noliektajām galviņām nenovērsdams. Un, lūk, viens no zēniem lēnām, zagšus pacēla galvu, un Davidovs tieši sev pretim ieraudzīja vecu paziņu: neviens cits kā pats Fedotka Uša- kovs, kuru viņš kādreiz pavasarī bija sastapis tīrumā, glūnēja pa samiegto acu spraudziņām, bet sārtā mute izplūda varen platā, neatturamā smaidā. Davidovs palūkojās uz šķelmīgo sejiņu un pats tikko skali neiesmējās, taču aņ- valdījās, steigšus izplēsa no piezīmju grāmatiņas neaprakstītu lapu, iegrūda to mutē un sāka košļāt, laiku pa laikam uzmezdams ašus mirkļus skolotājai un draiskulīgi pamirkšķinādams Fedotkam. Zēns skatījās uz viņu platām acīm, bet, lai nerādītu smaidu, aizsedza muti ar delnu.

Davidovs, ar patiku pārbaudīdams Fedotkas pacietību, rūpīgi un bez steigas samīcīja papīra bumbiņu, uzlika to uz kreisās rokas īkšķa naga un it kā tēmēdams piemiedza kreiso aci. Fedotka piepūta vaigus un bailīgi ierāva galvu plecos — lai nu kā, bumbiņa bija itin prāva un pamatīga svarā … Kad Davidovs, nogaidījis izdevīgu bridi, ar vieglu knipja piesitienu aizlingoja bumbiņu Fedotkam, zēns tik strauji pielieca galvu, ka piere viņam skaļi no- būkšķēja pret galdu. Atslējies taisni, viņš izbīlī ieplestām acīm vērās skolotājā, ar roku lēni berzēdams piesarkušo pieri, bet Davidovs, klusos smieklos kratīdamies, novērsās un pēc paraduma ar delnām aizsedza seju.

Protams, viņa uzvedība bija nepiedodami puiciska, būtu taču vajadzējis apsvērt, kur viņš atrodas. Apvaldījies Davidovs ar vainīgu smaidu pašķieleja uz skolotāju, bet redzēja, ka viņa, pagriezusies pret logu, arī pūlas novaldīt smieklus. Viņas vājie pleci trīsēja bet roka ar saujā sažņaugto lakatiņu tiecās pie acīm, lai noslaucītu aiz smiekliem sariesušās asaras.

«Te nu bija bargais aizgādnis…» Davidovs nodomāja. «Izjaucu visu stundu. Jāpazūd no šejienes.»

Sataisījis nopietnu seju, viņš paskatījās uz Fedotku. Kā dzīvsudrabs kustīgais puišelis jau nepacietīgi knosījās solā, bakstīdams sev ar pirkstu mutē, bet tad atšiepa lūpas: tur, kur nesen viņam bija tukša vieta, slējās divi plati, zilganbalti, vēl pilnīgi neizauguši zobi ar tik aizkustinošiem robiņiem gar malām, ka Davidovs neviļus pasmaidīja.

Viņam dvēsele atvilga, redzot bērnu sejas, pār soliem noliektās galviņas ar matu cekuliem dažādās krāsās un negribot nāca prātā tas laiks, kad arī viņš pats pirms daudz, daudz gadiem, lūk, tāpat kā Fedotkas blakus sēdētājs, vilkdams burtus vai zīmēdams, mēdza zemu noliekt galvu un izbāzt mēli, ar katru tās kustību it kā palīdzēdams grūlajā darbā. Un atkal tāpat kā pavasari, pirmo reizi sastopot Fedotku, viņš nopūzdamies nodomāja: «Jums, putnēni, būs vieglāka dzīve, jau tagad tā ir vieglāka, par ko tad citu es karoju? Taču ne par to, lai arī jus pilnām riekšām izbaudītu nedienu sūrumu, kā tas man bija bērnībā.»

Sapņaino noskaņojumu viņam izjauca tas pats Fedotka: kā uz virām solā grozīdamies, zēns centās saistīt Davi- dova vērību, ar zīmēm neatlaidīgi prasīdams parādīt, kā viņam tagad ar zobiem. Davidovs nogaidīja mirkli, kad skolotāja novērsās, un, bēdīgi rokas noplātīdams, atņirdza zobus. Ieraudzījis Davidova mutē pazīstamo robu, Fedotka iespurdzās saujās, bet pēc tam milzīgā pašapmieri- nātībā pasmaidīja. Viss viņa triumfējošais izskats skaidrāk par jebkādiem vārdiem sacīja: «Re, ka es tevi pievārēju, tēvocīt! Man zobi atauguši, bet tev — nekā!»

Taču pēc brīža notika kaut kas tāds, ko Davidovs pat ilgu laiku pēc tam nespēja atcerēties, iekšēji nenodrebot. Draiskulībās iesilušais Fedotka, gribēdams atkal pievērst sev Davidova uzmanību, klusām paklaudzināja pret solu, bet, kad Davidovs izklaidīgi palūkojās turp, Fedotka, svarīgi atgāzies, iebāza labo roku bikšeļu kabatā, izvilka no turienes citronveida rokas granātu un steigšus atkal iegrūda atpakaļ. Tas viss notika tik zibenīgā ātrumā, ka Davidovs pirmajā mirklī pārsteigumā tikai noblisināja acis, bet bālēt sāka vēlāk . ..

«No kurienes tā viņam?! Un ja kapsula ielikta?! Piesitīsies pie sēdekļa un tad … Oh, velna milti, ko darīt?!» kvēlās šausmās viņš domāja, acis piemiedzis un nejuz- dams, ka saltu sviedru rasa izspiežas uz pieres, zoda, kakla.

Nekavējoties kaut kas jādara. Bet kas īsti? Piecelties un ar varu mēģināt atņemt granātu? Bet, ja nu Fedotka izbīsies, izrausies no rokām vai pat pagūs izmest granātu, neapjēgdams, ka tam sekos viņa un citu nāve … Nē, tāda rīcība neder. Davidovs noteikti atmeta šo variantu. Vēl aizvien acis neatvērdams, viņš mokoši meklēja izeju, steidzināja domu, bet iztēle neatkarīgi no viņa gribas pakalpīgi zīmēja sprādziena dzelteno uzliesmojumu, īsu, mežonīgu kliedzienu, sakropļotus bērnu ķermeņus …

Tikai tagad viņš sajuta, ka lēnām no pieres tek sviedru lāses, aizplūst pa virsdegunes abām pusēm, kož acīs. Davidovs gribēja izvilkt kabatas lakatiņu un sataustīja bikšu kabatā saliekamo nazi, ko reiz viņam bija uzdāvinājis kāds draugs. Pēkšņi Davidovam prātā atplaiksnīja doma: ar labo roku viņš izvilka nazi, ar kreisās piedurkni norausa sviedru straumītes no pieres un tik pasvītrotā uzmanībā sāka grozīt un apskatīt savu nazi, it kā to redzētu pirmo reizi mūžā. Bet tai pašā laikā iesāņus blenza uz Fedotku.

Nazis bija vecs, no trīšanas nodilis, toties perlamutra sānplāksnītes saulē blāvi vizmoja un, neskaitot divus asmeņus, skrūvgriezi un korķu viļķi, tam bija vēl lieliskas mazas šķērītes. Davidovs citu pēc citas pārlūkoja visu šo mantību, paretam uzmezdams īsu skatienu Fedotkam. Zēns kā apburts nespēja ne acu novērst no naža. Tas nebija tikai nazis, bet īsts dārgums! Nekā skaistāka viņš vēl nebija redzējis. Bet, kad Davidovs izplēsa no piezīmju grāmatiņas baltu lapu un, ātri ar šķērēm rīkodamies, izgrieza zirga galvu, Fedotkas sajūsmai nebija gala!

Drīz stunda beidzās. Davidovs piegāja pie Fedotkas un čukstus jautāja:

—    Tu redzēji nazīti?

Norijis siekalas, Fedotka pamāja ar galvu.

—    Vai mainīsim?

—    Pret ko? — Fedotka nočukstēja vēl klusāk.

—    Nazi pret dzelzs daiktu, kas tev kabatā.

Fedotka tik dedzīgā apņēmībā sāka piekrītoši māt ar galvu, ka Davidovam vajadzēja viņu pieturēt aiz zoda.

Viņš iespieda Fedotkam rokā nazi un piesardzīgi saņēma delnā granātu. Kapsulas tajā nebija, un Davidovs, uztraukumā ātri elpodams, izslējās.

—           Jums abiem kādi noslēpumi? — garām iedama, pasmaidīja skolotāja.

—           Mēs ar viņu esam veci paziņas, bet sen nebijām redzējušies … Atvainojiet mūs, Ludmila Sergejevna! — godbijīgi sacīja Davidovs.

—           Priecājos, ka noklausījāties manu stundu, — sarkdama piebilda meitene.

Neievērodams viņas samulsumu, Davidovs palūdza:

—           Pasakiet biedram Špinam, lai šovakar atnāk pie manis uz valdi, bet pirms tam lai apsver, kādu remontu skolai vajadzētu, un padomā pār tāmi. Labi?

—           Labi, pasacīšu viņam. Vai jūs pie rnums vairs neat- nāksiet?

—           Kādā brīvākā brīdī noteikti apciemošu, fakts! — Davidovs apgalvoja un tūlīt bez redzamas saiknes ar iepriekšējo sarunu iejautājās: — Kurā mājā jūs dzīvojat?

—          Pie vecāsmātes Agafijas Gavrilovnas. Vai jūs viņu pazīstat?

—    Pazīstu. Un kāda jums ģimene?

—          Māmuļa un divi brālīši Novočerkaskā. Bet kādēļ jūs visu to jautājat?

—           Kaut kas par jums man jāzina, jūsu sirds noslēpumus taču es neaiztieku? — Davidovs jokodamies izvairījās no noteiktas atbildes.

Pie lievenēm bērnu bars ciešā lokā ieslēdza Fedotku, lai aplukotu viņa nazīti. Davidovs pasauca laimīgo īpašnieku sāņus un vaicāja:

—          Kur tu, Fedot Demidovič, atradi savu spēlīti? Kādā vietā?

—    Vai parādīt, tēvocīt?

—    Katrā ziņā!

—          Ejam! Ejam tūlīt, vēlāk ma i nebūs laika, — Fedotka lietišķi ierosināja.

Viņš sažņaudza delnā Davidova rādītāja pirkstu un, nepārprotami lepodamies, ka ved ne jau kaut kādu tēvoci, bet pašu kolhoza priekšsēdētāju, reizēm uz biedriem atpakaļ palūkodamies, gāzelīgā gaitā ai/soļoja pa ceļu.

Tā viņi gāja bez sevišķas steigas, brīdi pa brīdim pār- mīdami pa vārdam.

—    Vai tu nesadomāsi mainīt atpakaļ? — Fedotka apjautājās, paskriedams drusku priekšā un uztraukti Davidovam acīs ieskatīdamies.

—          Kādas blēņas tu mels! Tur nekas nav grozāms, — Davidovs viņu nomierināja.

Minūtes piecas viņi soļoja, solīdi klusēdami, kā tas vīriešiem pieklājas, bet tad Fedotka neizturēja, — neizlaiz- dams no rokas Davidova pirkstu, viņš atkal paskrēja priekšā un, no apakšas augšup lūkodamies, līdzjūtīgā balsī apvaicājās:

—           Bet vai tev nav žēl naža? Tu nebēdājies, ka esi to izmainījis?

—    Itin nemaz! — Davidovs noteikti atbildēja.

Un atkal viņi gāja klusēdami. Taču, acīm redzot, kāda raize grauza Fedotkas mazo sirsniņu, acīm redzot, viņš uzskatīja, ka maiņa Davidovam bijusi acīm redzami neizdevīga, un tādēļ pēc ilgaka klusuma brīža ierunājās:

—   Ja gribi, es tev pielikšu savu lingu. Vai gribi?

Fedotkam neizprotamā, bezrūpīgā augstsirdībā Davidovs

atsacījās:

—           Nē, kāpēc gan! Lai linga paliek tev pašam. Mēs taču mainījāmies dots pret dotu? Fakts!

—    Kā — dots pret dotu?

—    Nu, bez piedevām, skaidrs?

Nē, Fedotka nekādā ziņā visu to nesaprata. Pieaugušā tēvoča vieglprātība šajā maiņas aktā Fedotkam sagādāja milzīgu pārsteigumu un zināmā mērā j>at darīja viņu piesardzīgu .. . Lepnais, saulē mirdzošais nazis un nekam nederīgais, apaļais dzelzs gabals, — nē, šeit kaut kas nav kārtībā! Praktiskais Fedotka vēl pēc kāda laiciņa nāca ar jaunu ierosinājumu:

—           Nu, ja tu negribi lingu, varbūt tev atdot spēļu kauliņus? Piedevām, ko? Vai zini, kas tie man par vareniem kauliņiem? Gandrīz pavisam jauni!

—           Arī tie man nav vajadzīgi, — Davidovs nopūzdamies atsacījās un pasmaidīja. — Pirms gadiņiem pārdesmit un vairāk, es, brālīt baltais, no tiem neatteiktos. Pievāktu bez žēlastības, bet tagad neraizējies, Fedot Demi- dovič! Par ko tu uztraucies? Nazis pieder tev uz mūžīgiem laikiem, fakts!

Un atkal klusums. Bet pēc dažām minūtēm jautājums:

—          Tēvocīt, bet šī apaļā dzelzs, ko es tev atdevu, no kurieneb tā ir? No vētījamās mašīnas?

—    Kur tu to atradi?

—           Šķūnī, uz kurieni ejam, zem vētījamās mašīnas. Tur ir tāda veca, veca mašīna, guļ uz sāniem, galīgi sadauzīta, zem tās bija. Mēs spēlējām paslēpēs, palīdu zem mašīnas un ieraudzīju apaļu daiktu. Tad arī pievācu.

—          Laikam taču būs vētījamās mašīnas daļa. Bet vai turpat neredzēji dzelzs sprungulīti, tādu maziņu?

—    Nē, tur nekā vairāk nebija.

«Paldies dievam, ka nebija, citādi būtu iznākusi tāda jezga, ka pat viņā saulē netiktu skaidrībā,» Davidovs nodomāja.

—           Bet vai šitā vētījamās mašīnas daļa tev gaužām vajadzīga? — Fedotka painteresējās.

—    Pat ļoti.

—    Saimniecībai vajadzīga? Citai mašīnai?

—    Fakts!

Pēc īsa klusuma brīža Fedots basā piebilda:

—           Nu, ja šitā dzelzs vajadzīga saimniecībā, tad nebēdājies, tu esi pareizi iemainījis, bet nazīti nopērc sev jaunu.

Tā secināja saviem gadiem neparasti prātīgais Fedotka un apmierināti pasmaidīja. Kā redzams, viņam nekas vaiss nenospieda sirdi.

Tāda, lūk, bija saruna, kas pa ceļam risinājās viņu slarpā, bet tā it kā pielika punktu notikušajai vērtību apmaiņai .. .

Tagad Davidovs jau nekļūdīgi zināja, kurp viņu ved Fedotka; kad šķērscelē pa kreisi pavīdēja ēkas, kas agrāk bija piederējušas Timoteja Plēstā tēvam, viņš, norādīdams uz meldriem apjumto šķūni, iejautājās:

—   Tur atradi?

—           Tu vareni proti uzminēt, tēvocīt! — Fedotka sajūsmā iesaucās un palaida vaļā Davidova pirkstu. — Tagad aiziesi bez manis, bet es skriešu, man briesmīga nevaļa!

Atvadīdamies Davidovs paspieda mazo roķeli kā pieaugušam cilvēkam un sacīja:

—           Paldies, Fedot Demidovič, ka atvedi mani, kur vajadzīgs. Atnāc kādreiz ciemos, citādi man garlaicīgi. Bs taču dzīvoju viens pats . . .

—          Lai notiek, kādreiz aizkāpšu, — Fedotka vēlīgi apsolīja.

Uz vienas kājas apcirties un divus pirkstus mutē iebāzis, viņš izgrūda mežonīgu svilpienu, acīm redzot, lai saaicinatu draugus, un tik sparīgi aizjoza, ka putekļu ma- kulītī nozibēja tikai viņa melnie papēži.

Neiegriezdamies Damaskovu sētā, Davidovs devās uz kolhoza valdi. Pustumšajā istabā, kur parasti notika valdes sēdes, Jakovs Lukičs ar noliktavas pārzini spēlēja dambreti. Davidovs apsēdās pie galda un uzrakstīja uz lapiņas, ko bija izplēsis no piezīmju grāmatiņas: «Saimniecības pārzinim Ostrovnovam J. L. Izsniedziet uz manu izstrādes dienu rēķina skolotājai L. S. Jegorovai 32 kg kviešu miltu, 8 kg sāres, 5 kg speķa.» Parakstījies Davidovs atbalstīja dūrē skarbo zodu, brīdi domīgi klusēja, bet tad ievaicājās Ostrovnovam:

—    Kā dzīvo šis skuķis, mūsu skolotāja, Jegorova Ludmila?

—    No rokas mutē, — pārbīdīdams figūru, īsi attrauca Ostrovnovs.

—    Es nupat biju skolā, interesējos par remontiem un paskatījos uz skolmeistarīti… Vājina, gandrīz caurspīdīga, lidinās kā rudens lapa, acīm redzot — ar iztiku plāni! Jau šodien nosūti viņas saimniecei visu, kas šeit uzrakstīts, fakts! Rīt pārbaudīšu. Vai dzirdi?!

Atstājis uz galda rīkojumu, Davidovs tiešā ceļā devās pie Salija.

Tikko Davidovs bija izgājis, Jakovs Lukičs sajauca uz dēļa kauliņus un pāri plecam ar pirkstu parādīja uz durvīm:

—    Vai nav pasaules ērzelis? Vispirms — Luška Naguļnova, tad apcēla Varju Harlamovu, bet tagadiņ piesities skolmeistarienei. Un visas savas ķēvenes baro uz kolhoza rēķina.'.. Izputinās viņš mūsu saimniecību, viss aizies mātītēm!

—    Harlamovai viņš neko nav izrakstījis, bet skolotājai — uz sava rēķina, — noliktavas pārzinis iebilda.

Taču Jakovs Lukičs nicīgi nosmīnēja:

—    Ar Varju viņš droši vien norēķinās naudā, bet, ko saņems skolmeistariene, samaksās kolhozs. Un cik daudz produktu man pēc viņa slepenās pavēles vajadzēja stiept Luškai? Tādas, redzi, šīs lietiņas!

Līdz pašai Timoteja Plestā nāvei Jakovs Lukičs bagātīgi bija apgādājis viņu un Lušku ar pārtiku no kolhoza klēts, bet noliktavas pārzinim sacija:

—    Davidovs man gaužām stingri pavēlēja izsniegt Luš- kai produktus, cik vien viņas sirsniņa iekāros, turklāt vēl piekodināja: «Ja tu vai noliktavas pārzinis izmuldēs kaut pušplēstu vārdiņu, Sibīrija jums abiem neies secen!» Tātad, mīlīt, pievaldi mēli un dod šurp speķi, medu un miltus, uz svariem nesvērdams. Ne jau mums ar tevi klājas par priekšniecību tiesu spriest.

Un noliktavas pārzinis izsniedza visu, ko vien Ostrov- novs pieprasīja, un pēc viņa padoma ar nepareizu svaru veikli krāpa brigadierus, lai noslēptu iztrūkumu.

Kāpēc lai Jakovs Lukičs tagad neizmantotu izdevīgu gadījumu un lieku reizi nenomelnotu Davidovu?

Dīkdienībā nīkdami, Ostrovnovs un noliktavas pārzinis vēl ilgi sodījās par Davidovu, Naguļnovu un Razmjot- novu.

Bet Davidovs un Šalijs pa to laiku jau rīkojās: lai Frola Plestā šķūnī būtu gaišāks, Davidovs uzrāpās uz jumta, ar dakšu no divām spārstarpēm noņēma salmus un apjautājās:

—    Nu, vecīt, vai tagad labāk redzams?

—    Pietiks postīt jumtu! Tagadiņ šeit tik gaišs kā aplokā, — Šalijs atsaucās no šķūņa iekšienes.

Davidovs pagāja dažus so|us pa šķērssiju un viegli nolēca uz mīkstās, iztrūdējušās zemes.

—    No kurienes sāksim, Sidorovič?

—    Labi dancotāji allažiņ uzņem danci no krāsns, bet mums jāsāk meklēties no sienas, — basā norūca vecais kalējs.

Apbruņojušies ar kalvē steidzīgi sadabūtiem iesmiem — resnam dzelzs maikstīm ar nosmādētu galu, — viņi blakus virzījās gar sienu, no visa spēka durstīdami zemi un lēnām tuvodamies vētījamai mašīnai, kas atradās pie pretējās sienas. Nedaudz soļu no mašīnas Davidova iesms gandrīz līdz pašam tureklim viegli ieurbās zemē un, uzdurdamies metālam, dobji nošķindēja.

—    Āre, atradām tavu norakto mantu, — Šalijs pavīpsnāja, pie lāpstas ķerdamies.

Taču Davidovs pavilka lāpstu uz savu pusi.

—    Dod šurp, Sidorovič, sākšu es kā jaunākais.

Metra dziļumā viņš atraka masīvu tīstokli. Saeļlotā brezentā akurāti bija ievīstīts balsta ložmetējs «Maksims». Divatā vini izvilka to no bedres, klusēdami attina brezentu, tāpat klusēdami saskatījās un klusēdami saplpeja.

Ievilcis pāris dūmu, Šalijs ierunājās:

—   Plēstie ne jokam grasījušies paglaudīt padomju varu …

—    Paskaties, cik rūpīgi saglabājuši «Maksimu»: ne rūsas, ne traipiņa, kauču vai tūlīt liec lentu iekšā! Nu, palaid, es pavandīšos pa bedri, varbūt vēl ko atradīsim …

Pēc pusstundas Davidovs bedres malā uzmanīgi sakrāva četras cinkota skārda kastes ar ložmetēju lentām, kara šauteni, aizsāktu kārbu ar šauteņu patronām un astoņas rokas granātas ar pussatrūdējušā vaska drānā ievīstītām kapsulām. Bedrē, kas iesniedzās zem mūra sienas, mētājās tukšs pašizgatavots pārvalks. Spriežot pēc garuma, tajā kādreiz bija glabājusies šautene.

Līdz saules rietam Davidovs un Šalijs kalvē izjauca ložmetēju, rūpīgi to iztīrīja un iezieda. Bet mijkrēslī pievakares glāsmainajā klusumā aiz Dārdu Gravas ložmetējs ierējās — kareivīgi un bargi. Viena gara kārta, divas īsas, vēl viena gara, un tad atkal klusums klājās pāri ciematam, pāri stepei, kas, atspirgdama no dienas versmes, skurbi smaržoja pēc vītušas zāles un sasilušas melnzemes.

Davidovs piecēlās un klusu sacīja:

—    Laba mašīniņa! Mašīniņa uz goda!

Viņam atbildēdams, Šalijs niknā basā noducināja:

—    Eima tūdaļ pie Ostrovnova, izbakstīsim ar iesmiem laidaru un visus pakšķus! Un arīdzan mājā izdarīsim vispārēju kratīšanu, pietiks viņam zobos blenzt.

—    Vai tev prāts, večuk? — Davidovs salti attrauca. — Kas mums atļaus izdarīt patvarīgas kratīšanas un satraukt visu ciemu? Nē, tu vienkārši esi jucis, fakts!

—    Ja pie Plēstā mēs atradām ložmetēju, tad Ostrovnovam kaut kur piedarbā ierakts trīscollu lielgabals. Un es neesmu vis jucis, bet tev aiz pārliekas gudrības prātiņš izkūpējis, to es tev skaidri pasaku! Pagaidi, pienāks laiks, Lukičs izraks savu lielgabalu un kā gāzīs tiešā tēmējumā pa tavu būdu, tad tik tev būs fakts!

Davidovs sāka skaļi smieties un gribēja apskaut veco viru, bet tas strauji pacirtās sāņus, lielā piktumā nospļāvās un, neatvadījies un lamu vārdus burkšķēdams, devās uz ciematu.

18. nodaļa

Pēdējā laikā, kā jau aizvien, vectēvu Ščukaru visur piemeklēja dažādas likstas, taču šodien lielāki vai mazāki sarūgtinājumi un pat nelaimes satinās tik ciešā kamolā, ka beigu beigās Sčukars, pavisam nomocījies ar dažādām klizmām, ko viņam bija lemts pieredzēt bez sava gala, kļuva māņticīgāks nekā jebkad . .. Nē, viņam nebija vajadzējis tik pārsteidzīgi piekrist Davidovam un iedrošināties braukt uz staņicu, ja jau no paša rīta visas zīmes bija nepārprotami nelādzīgas . . .

No kolhoza valdes pagalma Sčukais soļos aizbrauca ne vairāk kā divus kvartālus, bet tad apturēja ērzeļus olnīcas vidū un, no līnijdroškas nenokāpdams, drūmi sakumpa un sastinga dziļās pārdomās… Bija taču ko apcerēt: «Pirms rītausmas redzēju sapnī, ka man pakaļ dzenas dārks vilks. Bet kāpēc dārks? Un kālabad viņam katrā ziņā vajadzēja dzīties man pakaļ? It kā bez manis dieva pasaulītē nebūtu pulka ļaužu? Nu, trenkājis kauču kādu citu, jaunāku un žirgtāku, bet es nolūkotos no maliņas, taču nē — saraujies vai izstiepies, es pat miegā par citu grēkiem ciešu! Bet man šitanie joki pārlieku kaitīgi. Pamostos, sirds dauzās, it kā no krūtīm gribētu izlekt. Ir gan iepriecināšana no šitāda sapņa, kauču viņu piķis! Un atkal — kālabad vilks bija galīgi dārks, nevis dabiski paliā spalvā? Jebšu tas uz labu? Nē, nē, navaid uz labu. Gaužām draņķīga zīme, tālab braukšanā iznāks kas nelāgs un iekulšos kādā likstā kā likts. Un kā bija nomodā? Tad naģeni nejaudāju atrast, tad tabakas maku, tad svārkus… Tāpat nav diez kādas labās zīmes . .. Nevajadzēja paklausīt Davidovam, ne soļa nevajadzēja kustēt!» vectēvs Sčukars drūmi prātoja, izklaidīgi pārlaizdams acis tukšajai olnīcai, žoga vēsajā pavēnī guļošajiem teļiem un zvirbuļiem, kas kašņājās ceļa putekļos.

Viņš jau gandrīz galīgi bija izlēmis braukt atpakaļ, bet, pēkšņi atcerējies neseno sadursmi ar Davidovu, grozīja savu lēmumu. Toreiz, tāpat kā šodien, dažādu sliktu zīmiu nomākts, viņš kategoriski bija atteicies braukt uz pirmo brigādi, atsaukdamies uz miega redzētu nelāgu sapni, bet Davidova parasti labsirdīgās, pat mīlīgās acis pēkšņi satumsa, kļuva saltas un durstīgas. Sčukars izbijās un, lūdzoši plakstus blisinādams, ierunājās: «Sjomuška, mīlīt manu! Izņem no acīm adatas! Tev tagadīt aci-' kā ķedes sunim, niknas un asas. Bet tu zini, kā es neieraugu šitanos sasodītos kustonas, kas tup pie ķēdes un riedami aprej labus cilvēkus. Kālabadiņ mums skaisties? Braukšu, kauču tevi nelabais, ja tu esi tāds pretestlgs un spītīgs. Tikai, ja mums ceļā atgadīsies kāda šaušalība, — es nekādu atbildēšanu neuzņemos!»

Uzklausījis vectēvu, Davidovs sāka smieties, un viņa skatiens acumirklī kļuva tāds kā parasti — labsirdīgi jautrs. Uzsitis ar smago delnu pa Ščukara vājo un dunošo muguru, viņš sacīja: «Lūk, tā ir vīra runa, fakts! Brauksim, večuk, es tavai vecenei atbildu par tavu labklājību, bet par mani neraizējies.»

Visu to atcerēdamies, vectēvs Sčukars pasmaidīja un jau bez bažām, grožus saraustīdams, paskubināja ērzeļus ceļam. «Braukšu uz staņicu! Piķis ar visām zīmēm, bet, ja kas nelabs lēksies, — lai atbild Davidovs, es negribu uzņemties nekādu atbildēšanu par visādām nešķīstībām, kas ceļā var gadīties! Davidovs allažiņ pret mani bijis lādzīgs, neba man viņu ērcināt.»

Pāri ciematam no rīta cēlienā kurinātajām virtuvēm vēl klājās kizjaka rūgtenā dūmaka, viegla vēsma līgoja ziedošu balandu pliekano smaržu pāri ceļam, bet no laidariem, kuriem garām brauca vectēvs Sčukars, plūda kopš bērnu dienām pazīstamā govs mēslu un nule izslaukta piena dvaka. Vājās acis samiedzis un ierastā kustībā plušķaino bārdeli pieglaudīdams, večuks palūkojās apkārt uz sirdij tik tuvajām ierastajām ciema dzīves ainām; vienu reizi, pārvarējis kūtrumu, pat savicināja pātagu, lai no riteņu apakšas aiztrenktu piktā ķīviņā saķērušos zvirbuļus, bet, braukdams garām Antipa Grača sētai, saoda tikko izceptas maizes smaržu, kairinošo smaku, ko izdvašoja ap- pruzdušas kāpostu lapas, uz kurām ciemata sievietes mēdza likt klaipus, un tikai tad atcerējās, ka nav ēdis kopš vakardienas, un sajuta tādu izsalkumu, ka viņa bezzobainajā mutē mirklī saskrēja siekalas, bet zem lāpstiņām kaut kas iesmeldzās vilkanā urdoņā.

Spēji iegriezis zirgus šķērscelē, vectēvs Sčukars tos vadīja uz savas mājas pusi, lai pirms izbraukšanas uz staņicu uzkostu kādu kumosiņu. Jau no tālienes viņš pamanīja, ka būdeles dūmenis nekūp un, apmierināti smaidīdams, nodomāja: «Mana vecene, vārīšanu beigusi, tagadiņ atpūšas. Dzīvo pie manis kā lielmāte. Ne kādu bedu viņai, ne citu tamlīdzīgu raižu …»

Ļoti maz Ščukaram vajadzēja, lai no neapmierinātības un sērīgām pārdomām pēkšņi bez atelpas pārietu uz labsirdīgu paštīksmināšanos. Tāda nu reiz bija viņa bērnišķīgi vaļsirdīgā iedaba. Laiski grožus paraustīdams, viņš prātoja: «Un caur ko viņai tāda dzīvošana kā putnam debesīs? Skaidra būšana — caur mani! Neba veltīgi es ziemā telīti noslaktēju, dieva vārds — neba veltīgi! Pavei, kā bez telītes mana veča lolojas, paskatīties prieks! Uzvāra ēdmaņu un — uz čuču muižu. Bet tā no telītes iznāktu govs, celies mazā gaismiņā, slauc viņu, sasodīto, dzen ganos, dienā šī sagudros bizot, no dunduriem glābdamās, kā likts atļekos mājās. Dzen alkal uz ganīklām, gādā ziemai barību, mēz laidaru un apjum vēl kūti ar meldriem jebšu galmiem. .. Ķēpa ķēpas galā! Raugi, un aitiņas arīdzan visas iznīdēju, tas bija vēl pareizāk. Dzeni nu tās ganībās un sasodīto kustoņu pēc dzīvo mūžīgos sirdēstos: kauču neaizklīstu no ganāmpulka jebšu vilks tām rīkli nepārrautu. Bet man tādu nešķīstību dēļ nav vērts urdīties, jau tā visu garo mūžu gana esmu kremties, visa sirds izsāpējusies, rasi, vienos caurumos kā vecs kājauts. Tāpat sivēntiņa man nav, un arīdzan tas ir pareizīgi. Tā sacīt, kādam velnam viņš man vajadzīgs, šitanais sivēns? Pirmām kārtām, no taukuma man uznāk grēmas, kad es to saēdos, otrām kārtām, ko es viņam tagadiņ grūstu iekšā, ja man pašam tikai pāris riekšas miltu pie dvēseles? Viņš tūdaļ badā nosprāgtu un ar savu kviekšanu manu sirdi pa muti izrautu. Turklāt tāds ruksis ir vārgs lopiņš: tad viņam piemetas purnam visādas sērgas, tad atkal tamlīdzīgas koleras gāž no kātiem. Aplaidies ar tādu nešpetni un gaidi, ka kuru katru dienu tas nosprāgs. Un arīdzan smirdoņa pa visu sētu, rauj vai elpu ciet, bet bez viņa — visapkārt tīra dvaša, smaržo zālīte, dārza saknes un citādas tamlīdzīgas brīvdabas kaņepes. Pārlieku man, grēka gabalam, patīk tīrīgs gaiss! Lai viņš trejkārt nolādēts, šitāds sivēns jebšu ruksis, ka man viņa dēļ jāuzņemas visādas mocības un spīdzināšanas! Bet tā pa sētu staigā divas spodras vistiņas un ar tām akurāts gailītis, mums ar veču savā mūžā būs gana ar šitaniem lopiņiem, lai jaunie dzenas pēc bagātības, mums pēc visādām man- tībām gaužām navaid nekādas vajadzēšanas. Arīdzan Makaruška izteica man savu atzīšanu, sacīdams: «Tu, vecotēv, esi kļuvis tīrasinīgs proltarjāts un pareizi darīji, ka atsacījies no visāda sīkīpašuma.» Bet es viņam uz to ar aizgrābtību nopūšanos atbildēju: «Skaitīties par proltar- jātu, rasi, ir tīkama lieta, bet visu mūžu katru mīļu dieniņu nīkt pie kvasa un liesiem kāpostiem gan neešu mierā. Dievs ar visu proltarjātu, bet, ja uz izstrādes dienām nedos gaļas jebšu, tā sacīt, taukumiņu pavalga tiesai pie kāposliem, tad es ziemas cēlienā gaužām vienkārši varu kājas atstiept. Un kāds labums tad man no proltar- jāta goda? Uz rudens pusīti palūkošos, kas man atlēks no izstrādes dienas, citādi tūdaļ atkal pārsviedīšos pie sik- īpašniekiem.»

Vectēvs Sčukars domīgi samiedza acis un jau skaļā balsī ierunājās:

—    Sodība par mūsu lielajiem grēkiem ir šitanā sajukusi dzīvošana! Viss iet pa jaunam, ij apjēgt nav jaudas, plezdu plezdumis, kā labs dancotājs riņķa dancī…

Viņš piesēja zirgus pie žoga, atvēra izčākstējušos vārtiņus un patiesa saimnieka gausajā un cienīgajā gaitā pa ceļmalītēm apaugušo taciņu devās uz lievenēm.

Virtuvē bija pustumsa, godistabas durvis atvērtas. Vectēvs Sčukars nolika uz galda plakano, plācenim līdzīgo, nosmulēto naģeni un patagu, no kuras Trofima dēļ vairs ne uz mirklīti nešķīrās, palūkojās apkārt un drošs paliek drošs uzsauca:

—    Vecen! Vai tu dzīva?

No godistabas atskanēja vārga balss:

—    Ar mokām velku dzīvībiņu … Gulšņāju kopš vakardienas, galvu pacelt nejaudāju. Sāp visas malu maliņas, spēka nemaz, un salstu tā, ka pat zem kažoka nevam atsilt . .. Būs piesities drudzis … Bet ko tu, vecūksni, esi atkūlies?

Sčukars plaši pavēra durvis un nostājās uz sliekšņa.

—    Tūdaļ braukšu uz staņicu, iegriezos, lai ceļam kaut ko uzkostu.

—   Kādā vajadzēšanā tu brauc?

Svarīgu izskatu pieņēmis, Sčukars saglauda bārdeli un it kā negribīgi atbildēja:

—    Nopietnā komandierējumā, braucu pēc mērnieka. Davidova biedrs saka: «Ja tu, vectētiņ, man viņu neatgā- dāsi, tad neviens cits to neizdarīs.» Visam rajonam ir tikai viens mērnieks, bet man viņš, šitanais Športnojs, ir pazīstams cilvēks, aiz cienīšanas pret mani noteikti brauks līdz, — Sčukars paskaidroja. Un tūlīt pārgāja uz pasvītroti lietišķu toni: — Sameklē kaut kādu ēdmaņu, nav laika kavēties.

Vecenīte.vēl žēlāk ievaidējās:

—    Ak tavu sūru nedienu! Ko lai es tev iekšā grūžu? Neko šodieniņ neesmu vārījusi, krāsns nav kurināta. Ej noplūc dobē gurķīšus, pagrabā ir rūgušpiens, kaimiņiete vakar atnesa.

Vectēvs Sčukars noklausījās savas uzticīgās laulenes vārdos ar neslēptu nicinājumu un beigās sašutumā nospraustajās:

—    Svaigi gurķīši ar rūgušpienu? Tu esi galīgi jukusi, vecā astrolobija! Ko tu — laikam gribi, lai es visu savu autoritāti pazaudēju? Tu taču zini, ka man vēders pārlieku vārīgs, no tāda ēdiena man ceļā kā likts uznāks skrejamais, un ko tad es staņicā iesākšu? Uzas rokā nēsāšu, vai? Es no ērzeļiem ij soļa atiet nedrīkstu, bet ko tad man atliek darīt? Pēdējo autoritāti turpat uz ielas pazaudēt! Pazemigi tencinu! Vico iekšā pati savus gurķīšus un gāz virsū rūgušpienu, es tādā riskierēšanā neielaižos! Man navaid nekāds nieka amats, pašu Davidova biedri vadāju, un riskierēties ar taviem gurķīšiem man nepiestāv. Vai tu apjēdz to, vecā aprobācija?

Sagrabējusī koka gulta aizdomīgi iečīkstējās, un vectēvs Sčukars tūlīt saausījās. Viņš nebija vēl paguvis izsacīt līdz galam savas pamācības, kad pēkšņi ar viņa veču notika apbrīnojama pārmaiņa: žirgti viņa pielēca no gultas un sašutumā un apņēmībā iesprieda rokas sānos. Nule vēl tik vārgā balss ieskanējās gandrīz vai metāliskā spožumā, kad viņa, saburzīto galvas lakatiņu mundri sāņus paraudama, iesāka:

—    Bet ko tu, vecais sakārni, gribi? Lai es tevi ēdinu ar kāpostiem un gaļu? Jebšu arī pankūkas tvaicētā krējumā iekārojis? Kur es visu to raušu, ja tev pieliekamajā nekā cita nav kā tikai peles un tās pašas sprāgst badā! Un cik ilgi tu mani gānīsi visādiem netikliem vārdiem? Kas es tev par astrolobiju vai probāciju? Makarka Nagulnovs uzkūdījis lasīt visādas negantības, bet tu, vecais ērms, vēl priecājies! Esmu godīga sieva un godīgi ar tevi visu savu meitieša mūžu nodzīvojusi, bet tu, slienainā āža bārda, nezini, kādiem vārdiem vecuma dienās mani nozākāt?!

Saruna pieņēma negaidītu, Sčukaram draudīgu pavērsienu, tāpēc viņš nolēma atkāpties drusku tālāk virtuvē un, atmuguriski veikli atpakaļ virzīdamies, samierinoši ierunājās:

—    Nu, pietiks, pietiks, vecenīt! Tā navaid nekāda lamāšanās, bet zinātnīgi mīlināmie vārdiņi. Tas alga viena: «sirdspuķīte mana» vai astrolobija . . . Jebšu, prastā valodā sakot, «drostaliņa dārgā»,.bet pēc grāmatām iznāk aprobācija. Dieva vārds, es ncmelšos, tā stāv rakstīts biezajā grāmatā, ko Makaruška paskubināja lasīt, pats savām acīm redzēju, bet tu piķis zina ko sagudrosi. Pavei, ko nozīmē tava anfalbētisma pilnīga likvidierēšana! Mācīties vajag, raugi, kā es to daru, tad arīdzan tu jaudāsi gāzt ārā jebkuru vārdu ne sliktāk par mani, fakts!

Sčukara balsij piemita tāds pārliecības spēks, ka veča atvēsa, taču, vēl aizvien pārbaudoši vīrā blenzdama, ar nopūtu sacīja:

—    Pārāk vēlu man mācīties, un nav nekādas vajadzēšanas. Arī tev, vecais ērm, derētu runāt savā valodā, tā jau ļaudis smejas kā par kādu plānprātiņu.

—    Otram liek, pašam tiek, — uzpūtīgi noteica vectēvs Sčukars, taču mitējās strīdēties.

Nelielā rūgušpiena bļodiņā viņš ilgi un rūpīgi drupināja saziedējušas maizes gabaliņu, ēda lēnām, ar patiku, bet tai pašā laikā, logā lūkodamies, domāja:

«Kāda velna pēc man steigties uz staņicu? Kad cilvēkam pienākusi mirstamā reize un viņu vajag svaidīt un ēdināt ar svēto vakariņu, tad jāsteidzas. Bet Športnojs ir mērnieks, nevis pops, un Davidovam miršana nenāk ne prātā, kālab tad man skriet kā uz blusu ķeršanu? Viņā saulē visi nonāksim, pēc nāves pagaidām neviens rindā nav gaidījis… Tāpēc izbraukšu tagadīt no ciemata, no- griezišos kādā graviņā, lai mani nelāga acs neredzētu, un kādu strēķīti nosnaudīšos, zirgi pa to laiku varēs zālīti paplūkāt. Vakara cēlienā iebraukšu Dubcova brigādē, Kuprijanovna noteikti pacienās ar vakariņām, bet naktī pa vēsumiņu laidīšos tālāk uz staņicu. Bet, ja, nedod ciievs, to uzzinās Davidovs, tad pateikšu viņam skaidri un gaiši: «Izdeldējiet šitano trejkārt nolādēto āzi Trofimu — tad es ceļā negulēšu. Augu nakti viņš man blakus drasē pa siena pantu, kāda tur cilvēkam gulēšana? Gatavais negals, un vairāk nekas!»

Ielīksmots no patīkamās izredzes paciemoties pie Dubcova, Sčukars smaidīja, taču ari šoreiz veča pamanījās izjaukt viņam labo omu.

—    Un ko tu gremo kā tizlības ķerts? Ja tevi sūtījuši, tad nepļempājies kā vabole mēslu čupā, bet brauc žiglāk. Un izmet no galvas muļķīgos grāmatu vārdus, lai savu mūžu es tos vairs nedzirdētu, citādi noslānīšu ar biguli, acs vai galva, to tu liec aiz auss, vecais spoks!

—   Katrai milnai divi gali, — vectēvs Sčukars neskaidri noburkšķēja.

Taču, pamanījis savas pavēlnieces sejā dusmu krunciņas, aši izstrēba pienu un atvadījās:

—    Tu, čabulīt, čuči. Bez jēgas augšā necelies, izslimo- jies pēc sirds patikšanas. Es braucu prom.

—    Ar dieva palīgu! — vecā viņu izvadīja bez pārmērīgas laipnības un pagrieza viņam muguru.

Kilometrus sešus no ciema līdz Sarkanās Gravas atzarojumam vectēvs Sčukars brauca soļos, saldi snauzdams un pa reizēm uz priekšu sakņupdams, līdz, dienvidus tveicē galīgi novārdzis, gandrīz novēlās no droškas. «Šitanā vīzē drīz ar degunu zemi aršu,» bailīgi nodomāja Sčukars, nogriezdamies graviņā.

Sarkanās Gravas valkā līdz jostas vietai zēla skurbi smaržojoša nepļauta zāle. Kaut kur no gravas augšgala māla gultnē burzguļoja avoksņains strautiņš. Ūdens tajā bija dzidrs un tik salts, ka pat ērzeļi to dzēra maziem, retiem guldzieniem, piesardzīgi caur zobiem sūkdami. Pie strautiņa uzvēdīja drēgns vēsums, augstu debesīs uzkāpušās saules siltums nespēja izspiesties tam cauri. «Kā dieva ausī!» nočukstēja Sčukars, izjūgdams zirgus. Viņš tos sapina un palaida ganīties, bet pats paklāja vecos svārci- nus dzeloņplūmes pavēnī, atgūlās uz muguras un, lūkodamies tveices izbalinātajās, bālgani zilgajās debesīs tikpat bezkrāsaini zilgām vecišķām acīm, nodevās sapņainai dzīves apcerei:

«No šitanā jaukuma mani līdz vakaram pat ar īlenu ne- izurbinās. Izgulēšos, cik vien sirds kāro, izsildīšu saulītē savus vecos kauliņus, bet pēc tam — ciemos pieDubcova locīt iekšā biezputru. Sacīšu, ka mājās neiznāca laika paēst brokastis, un mani noteikti pacienās, tik tiešām, kā šeit ūdentiņā lūkojos. Bet kālab, tā sacīt, viņiem brigādē katrā ziņā jāēd plika biezputra jebšu kāds draņķa jauce- nis ar karotēm pa katlu jāsmalsta? Nemaz viņš navaid tāds puisis, šitanais Dubcovs, lai siena laikā badā mērdētos.

Bakurētainais blēdis, rasi, ij dieniņu bez gaļas nenodzīvos. Kauču svešā ganāmpulkā aitiņu nočieps, bet pļāvējus pabaros! … Un nebūtu par ļaunu pusdienās notiesāt gabaliņu auna gaļas, sacīsim, mārciņas četras! Jo sevišķi — jātā cepta ar laukumiņu, jebšu ļaunākā gadljienā cirksnīti ar treknumiņu, bet cik vien lien … Pildīti vārīti pīrādziņi ar krējumu — arīdzan dieva azaids, labāks par jebkuru svēto vakariņu, jo sevišķi, ja tos, mīļumiņus, sakrauj tev uz šķīvja labi pulka, nu, āreče, vēl maķentiņ vairāk, tā ar kaudzīti, un tad šitano šķīvīti mudīgi sakrata, lai krējumiņš aiziet līdz pašai apakšai un katrs ķiļķentiņš tajā izmirktu no galvas līdz kājām. Bet vēl tīkamāk, ja pīrādziņus nekrauj šķīvī, bet kādā dziļākā bļodiņā, lai būtu kur ar karoti izķeksēlies!»

Vectēvu Sčukaru neviens nevarēja uzskatīt par gardēdi, viņš gluži vienkārši bija izbadējies. Savā garajā un sūrajā mūžā viņš reti bija pilnīgi remdinājis izsalkumu un tikai miegā pārēdies ar dažādiem, pēc viņa domām, garšīgiem ēdieniem. Reizēm viņš sapņoja, ka ēd vārītus auna plunčus, citkārt, — saritinājis un tvaicētā krējumā apmērcējis, slūķē mutē milzīgu, čaganu pankūku vai arī — steigšus, lūpas applaucēdāms, bez mitas strebj sātīgu laksiņu viru ar zoss kidiņām… Vai nu mazums sapņu rādījās viņam, kā jau ikvienam izsalkušam cilvēkam garajās naktīs, bet pēc šādiem sapņiem viņš aizvien pamodās sapīcis, dažkārt pat nikns un pie sevis šķendējās: «Ne no šā, ne no tā uzmācas /isādi nešķīsteņu murgi! Gatavais izsmiekls, bet ne dzīvošana: sapņos griez iekšā tādus laksiņus, ka ij ēzdams neatēdīsies, bet nomodā vecene tev grūž zem deguna maizes suslu, lai trejkārt nolādēta šī velna dzira!»

Pēc tādiem vārdiem vectēvs Sčukars līdz brokastīm klusībā aplaizīja žulgās lūpas, bet pie lieso brokastu galda grūti pūta un, gurdi cilādams apgremsto karoti, izklaidīgi bļodā zvejoja kartupeļu gabaliņus.

Zem krūma gulēdams, Sčukars vēl ilgi domāja par to, kas brigādē varētu būt pusdienās, bet pēc tam gluži nelaikā atcerējās, kā viņš bija saēdies Jakova Lukiča mātes bēru mielastā, un, galīgi satraucis sevi ar atmiņām par baudītajiem ēdieniem, pēkšņi atkal sajuta tik skaudru izsalkuma lēkmi, ka miegainība bija kā ar roku atņemta. Sirdīgi nospļaudamies, viņš noglaudīja bārdeli, aptaustīja ieplakušo vēderu un skaļā balsi ierunājās:

— Maizes doniņa un rūgušpiena krūzīte — vai tad tā ir kāda iztikšana īstam vīram — vaišļas ekzamplēram? Tīrā gaisa grābslība, nevis iztikšana! Pirms stundas vēders man bija ciels kā čigāna bungas, bet tagadiņ? Taga- diņš tas pieaudzis pie mugurkaula. Žēlīgais debesu tētiņ! Un visu mūžu allažiņ raizējies tikai par dienišķās maizes kumosiņu, par to, kā vēderu piestūķēt, bet dzīvīte aiztek kā ūdens caur pirkstiem, un ij nemani, ka jau pienāk vakara cēliens… Vai tad sen, ka es braucu pa šitano Sarkano Gravu? Tad dzeloņplūmes ziedēja kā trakas, visa grava baltās putās kūsāja! Uzpūš, tā sacīt, vējiņš, un balti smaržīgi ziedi virpuļo pa gravu kā sniegs niknā putenī. Viss ceļš apakšā bija balts un oda labāk par jebkuru meitiešu pomādi, bet tagadiņ pavasara ziedonis nomelnējis, izzudis, aizgājis bojā galīgi un uz visiem laikiem. Pavoi, tā arīdzan mana saķēzītā dzīvošana vecuma dienās melna kļuvusi, un drīz jau nabaga Ščukaram vajadzēs atstiept nomīdītās ķetnas, tur nelīdzēs ne zāles, ne plāksteris …

Ar to vectēva Ščukara liriski filozofiskās pārdomas beidzās. Zēlums pašam par sevi sagrāba Ščukaru, viņš nobirdināja pāris asaru, izšņauca degunu, ar krekla piedurkni nosusināja apsarkušās acis un sāka snaust. Sērīgas domas viņu aizvien darīja miegainu.

Aizmigdams un pat šajā stāvoklī palikdams uzticīgs savam raksturam, viņš saldi smaidīja, svētlaimīgi mirkšķināja acis un pusmiegā nodomāja: «Dubcovam pusdienās noteikti būs svaiga auna gaļa, jauš to mana sirds! Nu, četras mārciņas es vienā paņēmienā, protams, nenotiesāšu, te es aiz pārsteigšanās maķentiņ pārsālīju, bet mārciņas trīs jebšu, sacīsim, trīsarpus — nolocīšu kā nieku! Lai tikai gaļa būtu uz galda, tad jau Ščukaram, tā sacīt, nemisēsies un mutei secen viņš kumosu neaizgrūdīs, esiet bez bēdu!»

Ap pulksten trijiem svelme kļuva neizturama. Sausais, versmīgais vējš, kas bija sacēlies austrumu pusē, Sarkanajā Gravā atnesa sakveldētu gaisu, un no nesenā dzestruma drīz nepalika ne miņas. Turklāt saule, virzīdamās uz rietumu pusi, it kā vajāja Ščukaru: viņš gulēja, uz vēdera izstiepies un seju saritinātajos svārķeļos iespiedis, bet., kolīdz saules stari cauri sadriskātajam kreklam sāka taustīt, bet pēc tam manāmi durstīt viņa izģindušo muguru, — viņš pusmiegā pavirzījās drusku nostāk ēnā; taču uzmācīgā saule pēc kāda brīža atkal sāka nesaudzīgi svilināt veco muguru, un Ščukaram atkal vajadzēja uz vēdera pa-' rāpties sāņus. Trijās stundās, no miega nepamozdamies, viņš uz vēdera šļūkdams, jau bija veicis pusapli ap nelielo krūmu. Galu galā, tveices izmocīts, pietūcis, caurcaurēm sviedros, Sčukars pamodās, uzslējās sēdus, acis ai delnu aizsedzis, pavērās saulē un sašutumā nodomāja: <'Pavei, kur dieva acs! Piedod man, debesu tētiņ, pat zem krūma no tā nenoslēpsies! Piespieda mani kā zaķi pusi dienas cilpot ap krūmu. Vai tad tā kāda atdusēšanās? Tīrā sodība, ne atdusēšanās! Būtu vajadzējis atgulties zem droškas, bet šitanā dieva acs arīdzan tur mani sameklētu, ne velna no tās plikā stepē nenoslēpsies!»

Stenēdams un pūzdams viņš gausi noāva pagalam novalkātos kājavus, atrotīja bikses un ilgi aplūkoja savas kārnās kājas, kritiski pavīpsnādams un tajā pašā laikā sērīgi galvu šūpodams. Bet pēc tam devās pie strautiņa, lai nomazgātos un saltajā ūdenī atvēsinātu sakarsēto seju.

Kopš šā brīža arī sāka risināties virkne bēdīgu notikumu viņa dzīvē . . .

Kolīdz vectēvs Sčukars, stilbus augstu celdams un pa sīko grīsli brizdams, bija spēris pāris soļu, lai nokļūtu pie dzidrākas vietas strauta vidū, viņš pēkšņi pamanīja, ka ar kreiso pēdu uzkāpis kaut kam kustīgam, glumam un vēsam, un tajā pašā mirklī virs potītes sajuta vieglu dzē- lienu. Aši kreiso kāju no ūdens izrāvi?, vectēvs Sčukars palika stāvam uz vienas kājas kā dzērve purva vidū. Bet, kad viņš ieraudzīja, ka pa kreisi nolīgojās grīslis un pa to ātri aizlokās līčloču sliede, vectēva seja kļuva zilgana kā purva zāle un acis sāka lēnām spiesties laukā no dobuļiem . ..

Un no kurienes gan vecajam vīram radās tāds kna- šums! Likās, viņam atgriezusies sen aizgājusi jaunība: divos lēcienos viņš jau bija krastā un tikai tad, apsēdies uz mālaina paugurīša, sāka uzmanīgi apskatīt divus sīkus sarkanus punktiņus uz kājas, izbiedētām acīm laiku pa laikam uz kļūmīgo strautiņu pašķielēdams.

Pamazām, kad pirmais izbīlis bija pārgājis, viņš atguva domāšanas spējas un sāka izdvest klusus čukstus:

— Nu, paldies dievam, tā sacīt, sākas jau… Pavei, kāds spēks sasodītajām zīmēm! Es taču šim savam sēnalu pakausim Davidovam teicu, ka tagadiņ navaid vērts ris- kierēt un braukt, uz staņicu, bet ne, svilst viņam — kauču pīle dīķī, drāz iesmu — jūdz un brauc. Areče, te nu saskrēju. Allažiņ viņš dižojas: «Es — strādnieku šķira.» Un ko šitanā strādnieku šķira tāda uzplijīga? Ja sagudros ko darīt, raudi jebšu smejies, dzīva no kumbra tev zemē nekāps, bet savu panāks! Panāca, maitas gabals, bet ko man tagadiņ iesākt?

Un šeit vectēvam Ščukaram uzzibsnīja doma: «Tūdaliņ no pušuma jāizsūc asinis! Man : ekodis kāds briesmīgi kaitīgs rāpulis, citādi nevar būt, raugi, kā aizšvīkstēja pa grīsli! Kārtīga čūska jebšu, tā sacīt, zalktenis, tas lien bez steigas, cienīgi, bet šitanā neķītrene aizšāvās kā zibeņu šautra, nolocījās vien. Nobijās gan no manis! Bet teitan ir jautājiens — kurš kuru gaužāk izbiedēja: šita- nais rāpulis mani jebšu es viņu?»

Izšķirt šo sarežģīto jautājumu nebija laika, kavēties nedrīkstēja, un vectēvs, lieki nevilcinādamies, tāpat sēdēdams, saliecās deviņos līkumos, taču, par spīti visām pūlēm, nespēja ar lūpām aizsniegt brūci. Tad ar rokām pieturēdams papēdi un pēdu, Sčukars tik izmisīgā piepūlē rāva kāju sev tuvāk, ka potītē kas asi nošņarkstēja, un aiz skaudrām sāpēm večuks apvēlās uz muguras. Minūtes piecas viņš gulēja nekustēdamies. Atžirbis, kreisās kājas pirkstus lēnām kustinādams, vectēvs galīgā neizpratnē sāka prātot: «Ar kodienu sākāi, bet tagadiņ turpinās … Pirmo reizi mūžā redzu, ka cilvēks labprātīgi var pats sev kāju izmežģīt. Stāsti, kam gribi, par šādu atgadījienu — neviens neticēs, sacīs: «Sčukars atkal gvelž!» Te nu bija zīmes. Pavei, kur tās noved … Eh, kauču piķis viņu, ši- tano Davidovu! Teicu viņam ar labu, kā cilvēkam. Bet ko man tagadiņ iesākt? Kā es iejūgšu ērzejus?»

Taču kavēties vairs nedrīkstēja. Sčukars lēnītiņām piecēlās un piesardzīgi mēģināja uzmīt ar kreiso kāju. Viņam par lielu prieku sāpes nebija pārāk skaudras, un, lai gan ar pūlēm, taču paiet viņš spēja. Sadrupinājis uz delnas māla pikucīti, vectēvs Sčukars sajauca to ar siekalām, rūpīgi apzieda brūci, bet, kolīdz, klibodams un ievainoto kāju saudzīgi likdams, viņš devās pie zirgiem, pēkšņi strauta pretējā pusē, metrus četrus no sevis, ieraudzīja kaut ko tādu, no kā viņam acis iedegās un lūpas ietrīsējās nevaldāmā niknumā: pretējā pusē, kamolā saritinājies, saulgozi saldi snauda neliels zalktis. Par to, ka tas bija tieši zalktis, nekādu šaubu nevarēja būt: rāpulim uz galvas mierīgi spīguļoja oranždzeltenas «brilles» ..,

Un te nu vectēvs Sčukars pārskaitās. Nekad viņa valoda vēl nebija bijusi tik patētiski satraukta un sašutuma pilna.

Slimo kāju uz priekšu izvirzījis un roku svinīgi izstiepis, viņš drebošā balsī ierunājās:

—    Ložņa nolādētais! Saltasinīgais nešķīstenis! Mēris dzeltenajās brillēs! Un tu, kaitīgā kustoņa, varēji mani, 1as ir, puisieša cilvēku — vaiš]as ekzamplēru, tā līdz nāvei nobiedēt? Bet es muļķa prātā nodomāju, ka tu neesi tu, bet kārtīga čūska! Bet kas tu tāds esi, ja šitano jautā- jienu tuvāk apskata? Riebeklis un ložņa, un vairāk nekas! Vēl reizīti uzmīt ar kāju, saberzt dūmos un pīšļos, un nekas pāri nepaliks. Ja es tevis dēļ, nolāpītais tārps, nebūtu sev kāju izmežģījis, tad tā arīdzan izdarītu, to tu ielāgo!

Sčukars atvilka elpu un norija siekalas. Zalktis, izslējis it kā no melna marmora izvirpoto galvu, likās uzmanīgi ieklausāmies pirmajā viņam domātajā uzrunā. Mazliet atpūties, Sčukars turpināja:

—    Izbolījis savas bezkaunīgās acis un ij nepamirkšķina, nešķīstais gars! Tu domā, ka tā tas paliks? Nē, mīlīt, tūdaļ no manis saņemsi visu, kas pienākas par tavu izstrādes dienu! Saki nu viens, kāds adapters atradies! Kā es tevi grābšu, tikai anfilādes paliks pāri, fakts!

Vectēvs Sčukars atmaskojoši nikno skatienu pavērsa lejup un starp sīkajiem oļiem, ko pavasara ūdeņi bija atnesuši no Sarkanās Gravas augšgala, ieraudzīja paprāvu, nogludinātu akmeni. Aizmirsis sāpošo kāju, viņš drosmīgi spēra soli uz priekšu. Skaudra sāpe ieurbās potītē, un, šķendēdamies visnegantākajiem vārdiem, vectēvs sāniski novēlās zemē, taču akmeni no rokas neizlaida.

Kamēr viņš krekšķēdams un pūzdams uzrausās kājās — zalktis jau bija pazudis. It kā nemaz nebūtu bijis. It kā zemē iegrimis. Ščukaram akmens izslīdēja, un viņš neizpratne noplātīja rokas:

—    Saki nu viens cilvēks, zilie brīnumi — un vairāk nekas! Bet kur viņš, ančikrists, varēja dēties? Citādi nebūs — atkal aizšmaucis ūdenī. Nelaime nekad nenāk viena. Es jau domāju, ka ar to nebeigsies… Nevajadzēja

jraan, vecam muļķim, ielaisties ar viņu valodās, vajadzēja klusītiņām paņemt akmeni un ar pirmo sitienu zvelt pa galvu, tikai pa galvu, citādi šitano riebekli nenogalēsi, bet. otro reizi man varētu misēties, fakts. Bet ko lai es ta- gadīt situ, ja šitanais nešķīstais gars izsprucis? Pavei, kāds jautājiens!

Vectēvs Sčukars vēl kādu laiku stāvēja pie strauta, pakausi kasīdams, tad bezcerīgi atmeta ar roku un aiz- klunkuroja iejūgt ērzeļus. Kamēr nebija aizgājis no f't.rauta krietnu gabalu, vectēvs vēl brīdi pa brītiņam pameta skatienu atpakaļ, kauču arī tikai dažas reizītes un tāpat vien — drošs paliek drošs .».

…Vējā apšalkotā stepe ar visu savu bezgala plašo krūti vareni un rāmi dvašoja skurbo un allaž mazliet skumīgo nopļautas zāles aromātu; no ozolu audzēm, gar kurām aizlocījās ceļš, uzvēdīja vēsums, mirušā, taču uzmundrinošā satrūdējušu ozola lapu smaka, bet, rau, pērnās oša lapas nez kādēļ smaržoja pēc jaunības, pavasara un tā kā drusciņ pēc vijolītēm. No šī dažādo smaržu sajaukuma parastam cilvēkam nez kāpēc aizvien kļūst sērīgi, sirds kaut kā dīvaini iesmeldzās, jo sevišķi, kad viņš palicis vienatnē ar sevi. .. Taču vectēvs Sčukars nebija tāds vīrs. Ērti novietojis slimo kāju virs sarotītā svārķeļa, bet labējo bezrūpīgi nokāris no droškas, viņš jau plati smaidīja ar savu bezzobaino muti, apmierināti samiedza laika tecējumā izbalējušās ačeles, bet viņa mazais, aplupušais un piesārtušais deguns grozījās uz visām pusēm, kāri tvarstot dzimtās stepes ierastās smaržas.

Un kāpēc lai viņš nepriecātos par dzīvi? Sāpe kājā pamazām aprima, kaut kur no tālīnās rīta puses vēja atnes- 1.ois mākonis ilgi aizsedza sauli, pa klajumiem, pa uzkalniem, kurgāniem un gravām peldēja mēļa ēna, elpot kļuva vieglāk, turklāt ceļa galā viņu gaidīja bagātīgas vakariņas … Nē, sakiet, ko gribat, vectēvam Ščukaram pagai- dām nemaz neklājās tik slikti!

Līdzko iztālēm nokalnes virsotnē varēja saskatīt pārvietojamo būceni un otrās brigādes apmetni, Sčukars apstādināja laiski rikšojošos ērzeļus un nokāpa no līnij- droškas. Potītē vēl turējās trula, smeldzoša sāpe, taču viņš varēja vairāk vai mazāk cieši nostāties uz abām kājām un tāpēc nosprieda: «Es viņiem parādīšu, ka brauc nevis ūdensvedējs, bet šā vai tā pats kolhoza valdes kučieris. Ja vadāju Davidova biedri, Makarušku un citu svarīgu priekšniecību, tad arīdzan jābrauc tā, lai jau no tālienes ļaudis nopriecātos.»

Šķendēdamies un žēli ievaidēdamies, saturēdams naktsmājas sajutušos ērzeļus, vectēvs Sčukars pilnā augumā nostājās droškā, plati iepletis kājas, cieši pievilka grožus un braši uzsauca zirgiem. Ērzeļi tūlīt uzsāka strauju riksi. Nokalnē tie traucās aizvien ātrāk, pretvējš ne- apjozto kreklu izspīlēja vectēvam Ščukaram uz muguras pūslī, bet viņš tikai lūdzās ērzeļus auļot .vēl straujāk un, viebdamies aiz sāpēm kājā, jautri vicināja pātagu un smalkā balstiņā spiedza: «Mīlīši mani, nezaudējiet duku!»

Pirmais viņu ieraudzīja Agafons Dubcovs, kas atradās pie apmetnes.

—    Kāds sātans brauc pa tatāru modei, kājās stāvēdams. Palūkojies, Prjaņišņikov, kas sadomājis pie mums ierasties?

Prjaņišņikovs no nepabeigtās siena gubas jautri iesaucās:

—    Aģitbrigāde brauc: vectēvs Sčukars!

—    Īstā laikā, — apmierināti smaidīdams, piezīmēja Dubcovs.

—    Mēs aiz garlaicības teitan sākam jau ieskābt. Vakariņas večuks ēdīs pie mums, un noruna, brālīši, tāda, ka naktī viņu nekur nelaidīsim …

Un viņš jau no būdas apakšas izvilka savu maišeli un, lietišķi tajā parakņājies, kabatā iebāza aizsāktu sīvā kor- telīti.

19. nodaļa

Pēc tam kad vectēvs Sčukars bija iztukšojis otru bļodiņu pliekanas, tikai mazliet ar taukiem aizdarītas sāres biezputras, viņu pārņēma pilnīga apmierinātība un viegla miegainība. Pateicīgi noskatīdamies uz devīgo virēju, viņš sacīja:

—    Paldiesiņ jums visiem par pacienāšanu un šņabīti, bet tev, Kuprijanovna, zemu jo zemu paklanos. Ja gribi zināt, tad tu ne maķentiņ neesi sievišķis, bet īsta zelta lāde, fakts! Ar tādu prašanu tev vajadzētu vārīt biezputru nevis dažādiem suselniekiem, bet gan pašam Mihailam Ivaničam Kaļiņinam. Norauj man galvu, bet pēc gada uz tavām krūtīm karinātos kāda medaļa par tencināmu čaklumu, un varbūt pat ar kādu ševronu uz piedurknes tevi pagodinātu, dieva vārds, es negvelžos, fakts! Lai nu kam, bet man smalkā vīzē zināms, kas dzīvē ir galvenais …

—    Kas tad īsti? — žirgti ievaicājās blakus sēdošais Dubcovs. — Kas, vecotēv, pēc tavas izprašanas, dzīvē ir galvenais?

—    Ēdmaņa! Faktiski saku, ka tikai ēdmaņa, cita nekā galvenāka nava.

—    Tu alojies, vecotēv, — ar savām čigāna acīm uz pārējiem klausītājiem pašķielēdams un saglabādams visnopietnāko izskatu, sērīgi iebilda Dubcovs. — Gaužām alojies, un tas tāpēc, ka uz vecuma dienām tev prātiņš izdilis tikpat plāns kā putra, ko tu nule strēbi. Smadzenes tev atmiekšķējušās, tāpēc tu arī alojies …

Vectēvs Sčukars nicīgi pavīpsnāja:

—    Pagaidām nav zināms, kam smadzeņi biezāki: tev jebšu man? Bet kas, tavuprāt, dzīvē ir galvenākais?

—    Mīlēšanās, — Dubcovs drīzāk izdvesa nekā izrunāja un tik sapņaini zem pieres izvalbīja acis, ka, lūkodamās viņa melnīgsnejā, bakurētainajā sejā, pirmā neizturēja Kuprijanovna.

Viņa nosprauslojās skaļi, kā lietu sajutis zirgs, un, smieklos kratīdamās,' ar blūzes piedurkni aizsedza pie- sarkušo seju.

—    Hā! Mīlēšanās! — Sčukars nicīgi pasmīnēja. — Kam viņa lieti der, šitanā tava mīlēšanās bez pamatīgas ēdmaņas? Nospļauties, un vairāk neko! Iztiec kādu nedēļu bez ēšanas, un tev vilka pasi iedos ne tikai Kuprijanovna, bet arīdzan paša pielaulātais sievišķis.

—    Nevar vis zināt, — Dubcovs tiepās.

—    Tur nav ko mēli deldēt. Es jau iepriekš visu zinu skaidrāk par skaidru, — vectēvs Sčukars atcirta un pamācoši pacēla rādītāja pirkstu. — Tūdaļ jums izstāstīšu vienu atgadījienu, tad viss apskaidrosies un nekādi strīdiņi vairs nebūs vajadzīgi.

Reti kad vectēvs Sčukars bija sastapis vērīgākus klausītājus. Vairāk nekā trīsdesmit cilvēku sēdēja ap ugunskuru, un visi centās nepalaist garām neviena vārda. Tā vismaz šķita pašam Ščukaram. Un ko lai no večuka vairāk arī prasītu? Sapulcēs viņam nekad nedeva vārda: Davidovs braucienos bija nerunīgs un aizvien pats pie sevis kaut ko prātoja; Sčukara vecene pat jaunībā n2- bija nekāda valodīgā. Kur lai nabaga večuks izkratītu sirdi? Tāpēc tagad, atradis labvēlīgus klausītājus un pēc vakariņām būdams lieliskā omā, nolēma izrunāties, cik vien sirds kāroja. Viņš nosēdās ērtāk, savilka kājas čokurā un ar delnu pieglaudīja bārdeli, bet, kolīdz pavēra muti, lai uzsāktu gausu stāstījumu, viņam priekšā aizsteidzās Dubcovs, liekuļotā stingrībā sacīdams:

—    Stāsti, vecotēv, tikai nemels blēņas! Mums brigādē tāds paradums: melsējus nosukājam ar grožiem.

Vectēvs Sčukars grūti nopūtās un ar delnu paberzēja kreiso kāju.

—    Nebiedē mani, Agafoša. Jau tā šaušalīgas lietas šo dien pieredzēju … Pavei, bija šitāda padarīšana. Pavasarī Davidovs pasauc mani un saka: «Paņem, vecotēv, pie klētnieka divus maisus auzu, izraksti sev ēdmaņu un laidies taisnā ceļā ar ērzeļiem uz Sauso Gravu. Tur ganās mūsu ķēvītes, tev akurātīgi tur jāierodas ar saviem brūtgāniem. Zirgus uzrauga kurlais Vasilijs Babkins. Pārdaliet baru divās daļās, vienu ganīs Vasilijs, otru — tu. Bet par vaišļas ekzamplēriem atbildēsi tu, tev tie jāpiebaro ar auzām.» Bet es, tā sacīt, nezināju, kas īsti ir ek- zamplērs, savu mūžu tāda vārda ij dzirdējis nebiju. Te nu uzradās jautājiens. Kas ir ērzelis — zinu, kas ķēve — zinu; pats par sevi saprotams, zinu, kas iznāk no rāmīta ērzeļa. Vaicāju Davidovam: «Bet kas tas tāds — ekzamplērs?» Atbildēdams viņš paskaidro: «Kas, tā sacīt, gādā par vaišļas pieaugumu, tas ir vaišļas ekzamplērs.» Jautāju tālāk: «Bet vai bulli arī var saukt par vaišļas ek- zamplēru?» Viņš savaikstās un atbild: «Protams.» Taujāju tālāk: «Bet vai mes ar tevi arīdzan esam vaišļas ek- zamplēri?» Davidovs pasmejas un saka: «Sajā padarīšanā, vecotēv, katrs no mums atbild par sevi.» Vārdu sakot, iznāk tā: kauču tu esi zvirbulis, kauču lopiņš jebšu cilvēks, bet, ja piederi puisiešu dzimumam, — tad esi visīstenākais vaišļas ekzamplērs bez kauču kādiem piejaukumiem. «Gaužām patīkami,» nodomāju pie sevis. Un etkaliņ man jautājiens. «Bet kas gādā par labības vairošanos — vai tas arīdzan ir vaišļas ekzamplērs jebšu kas cits?» vaicāju Davidovam. Viņš nopūšas un saka: «Tu, vecotēv, esi atpalicis cilvēks.» Bet es viņam sadodu pretim: «Drīzāk tu, Sjomuška, esi atpalicis cilvēks, tādēļ ka es četrdesmit gadu agrāk par tevi ešu dzimis, un šeit tev iznāk atpalikšana.» Ar šitano jautājienu mums disku - tierēšana beidzās.

Kuprijanovna svelpjošā čukstā ievaicājās:

—   Tad jau arī tu, vectētiņ, esi vaišļas ekzamplērs?

—    Kas gan" es cits, pēc tavām domām, varu būt, ko? — Sčukars lepni atcirta.

—    Ak tu mīļā debestiņ! — Kuprijanovna nokunkstējās un vairāk nekā nespēja pasacīt, jo tūlīt iespieda seju priekšautā, un klusumā bija dzirdamas tikai viņas apslāpētās elsas.

—    Tu, vecotēv, nepiegriez viņai vērību, stāvi par savu līniju, — vēlīgi ierunājās Kondrats Maidaņņikovs un novērsās no ugunskura.

—    Es sievišķiem visā savā dzīvošanā neešu piegriezis nekādas vērības, ja būtu to darījis, rasi, līdz šitik veciem gadiem ne velna neizvilktu, — Sčukars pašpārliecināti atbildēja.

Un turpināja:

—    Nu labi, ierados ganībās, paraugos apkārt — acīm ko nenopriecāties! Tāds ažotāžs, ka savu mūžu negribētos no turienes aizbraukt! Stepē zilas puķītes, jauna zālīte, ķēvītes ganās, saulīte silda, ar vienu vārdu — pilnīgs ažotāžs!

—    Kas tas par vārdu, ko tu sacīji? — Beshļebnovs painteresējās.

—    Ažitāžs, vai? Nu, kad tev apkārt smukums. «2i» nozīmē: žirgtojies, līksmojies dieva pasaulītē, ne bēdu tev, ne nopūšanās. Tas ir zinātnisks vārdiņš, — nesatricināmā pašapziņā atbildēja Sčukars.

—    Bet no kurienes tu esi tos sagrābstījis, šitādus vārdiņus? — ziņkārīgais Beshļebnovs nerimās tincināt.

—    Pie Makaruškas Naguļnova. Mēs ar viņu esam briesmīgi draugi, viņš pa naktīm arigliešu mēli mācās, un a rīdzan es turpat kvernu. Viņš man iedeva milzīgu grāmatu, rasi, Kuprijanovnas biezumā; tā saucas — vārdnīca. Ne ābece, kas bērneļiem mācībās vajadzīga, bc:t grāmata pieaugušiem cilvēkiem. Iedeva un saka: «Mācies, vecotēv, vecuma dienās noderēs.» Nu, tādā vīzē es lēnītiņām arīdzan lauzos. Tikai tu, Akimuška, nemaisies starpā, tad man vienā rāvienā domāšana samisas. Es jums vēlāk pastāstīšu par šitano vārdnīcu. Un tā, raugi, es ar saviem vaišļas ekzamplēriem ierodos norādītajā vietā, tikai nekāda jēga neiznāca ne no maniem vaišļas ekzamplēriem, ne no ažitāža . . . Es jums, mīļie ļautiņi, pasacīšu: kas kurlo Vasku no tuvienes nepazīst, tas desmit gadu ilgāk nodzīvos.

Sitanais Vaska ir tāds sušķubārda, ka Demids Mēmiķis salīdzinājumā ar viņu liekas runīgākais cilvēks visā ciemā. Kādas ciešanas man šitanā mēmuļa dēļ stepē bija jāpanes, ij vārdos navaid izsakāms! Jebšu man, tā sacīt, ar ķēvenām būtu vajadzējis tērgot? Bet Vaska augas dienas un naktis nepaver muti, tikai šņarkstinādam'es gremo, bet pārejā laikā guļ kā nosists vai tāpatās valstās zem zirgu segas kā saskābusi rūgumdesa, arīdzan ne vārdiņa nebilzdams. Laiku pa laikam noblisina acis un atkal klusē. Pavei, kādu galīgi neatrisināmu jautājienu viņš man uzdeva. Vārdu sakot, nonīku tur trīs dienas kā sērstībās pie kapsētas miroņiem un jau sāku pats ar sevi runāties. E-ē-ē, nodomāju, tā šitanā lieta neies. Tāds kumpānijas cilvēks kā es te drīzumā var prātu izkūkot.

Es gan gaužām ciest nevaru, kad mans Makaruška Naguļnovs gada svētkos, tas ir, uz Pirmo Maiju un septīto novembri, sāk taurēt garum garās runas par pasaules revolūciju un izmet visādus nesaprotamus vārdus, taču arīdzan tos es šitanajā momentā dienas un naktis būtu klausījies kā lakstīgalas pogošanu dārzā jebšu arī gaiļu dziedāšanu pusnakts stundā. Bet ko jūs, pilsoņnieki, domājat par gaiļu dziedāšanu? Tas, brālīši baltie, nav sliktāk kā baznīcā, kad rauj vaļā «Lai svētajie dus dieva mierā» jebšu kādu citu aizgrābīgu draņķi…

—    Stāsti mums par mīlēšanos bez ēdmaņas, bet ne par to, kā gaiļi dzied, — brigādes uzskaitvedis nepacietīgi pārtrauca Sčukaru.

—    Neuztraucieties, pilsoņnieki, tiksim arīdzan pie tamlīdzīgām un dažādām mīlēšanām, tas navaid nekāds jautājiens. Tā, raugi, tagadlt par kurlo Vasku. Būtu pusne- laimes, ja šitanais mēmulis tikai klusētu, bet viņš vēl bija tāds āmrija, ka taisni posts. Izvārām biezputru jebšu klimpas no bīdeļmiltiem, un kas no tā iznāk? Es vienreiz iesmeļu ar karoti no katliņa, bet viņš — piecas reizes. Viņa milzenīgā karote cilājas kā lokomotīves dīsele: šļuku-bruku, šļuku-bruku, no katliņa mutē, no mutes katliņā, es — nepagūstu ij apskatīties, kad biezputra palikusi vairs tikai pašā dibenā. Pieceļos ar pustukšu vēderu, bet viņš piepūšas kā vērša pūslis, atgulstas, izslej punci un sāk žagoties, ka visa stepe skan. Pāris stundas izžago- jas, nešķīstenis gatavais, un tad sāk krākt. Bet krāc, velna badīkla, tā, ka pat ķēvītes, kas ganās turpat pie mūsu slietņa, izbīstas un liek ļekas vaļā. Bet šis tik sutina sārnis līdz vēlai naktij, tikpat kā murkšķis ziemā.

Tāda, pavei, bija mana rūgtā dzīvošana. Izbadojies kā blandoņa suns, un nav neviena, ar ko aiz gara laika pa- tērgāties… Otrā dienā piesēžos tuvāk Vaskam, salieku plaukstas taurē un bļauju no visa spēka viņam pašā ausi: «Kur tu dabūji kurlumu — karā jebšu no ausu tecēšanas puikas gados?» Bet viņš man vēl briesmīgāk auro: «Karā! Deviņpadsmitajā gadā no sarkano bruņuvilciena četrcol- līgā lielgabala man blakus nokrita šāviņš. Zirgu zem manis nosita, bet es pats kopš tā laika esmu kontuzēts un galīgi kurls.» Taujāju tālāk: «Bet kālab tu, Vasilij, rij tādā negausībā, taisni kā bez prāta? Vai tas tev arīdzan no kontūzijas?» Bet viņš man atbild: «Savelkas mākoņi — tas ir labi. Lietus pārlieku vajadzīgs!» Runā nu vēl ar tādu baldahīnu …

—   Kad tu par mīlēšanos sāksi stāstīt? — Dubcovs nepacietīgi apjautājās.

Sčukars īgn' saviebās:

—    Kā aptaurēti uz mīlēšanos, lai tā trejkārt nolādēta! Es no šitanās pašas mīlēšanās visu mūžu esmu mucis, ja nelaiķa tētiņš nebūtu piespiedis — ne mūžam neapprecētos, bet tagadiņ ej un stāsti par tādām negantībām. Atraduši jautājienu … Bet, ja nu gribi zināt, — paklausieties, kas toreiz iznāca no mīlēšanās bez ēdmaņas . . .

Ierados noliktā vietā, pāršķīrām zirgu baru divās daļās, bet mani brūtgāni uz ķēvītēm ij nepaskatās, tikai bez mitas griež zāli iekšā … Pret brūtēm itin nekādas uzmanības! Te nu bija mīlēšanās, es nodomāju. Iekūlos galīgā kaunā ar saviem vaišļas ekzamplēriem. Dodu gan pilnu mēru auzas, bet viņi ne velna — uz ķēvītēm pat nepa- raugās.

Neskatās vienu dienu, otru. Man jau neērti rādīties pie šitanām nabaga ķēvītēm, eju garām un aiz kauna nezinu, kur acis likt! Savu mūžu nebiju sarcis, bet tagadīt vajadzēja iemācīties sarkt: kolīdz pieeju pie ganāmpulka, lai dzītu uz dīķi padzerties, sit kauču nost, sarkstu kā skuķis …

Žēlīgais debesu tētiņ, cik pulka kauna trijās dienās ne- izcietos ar saviem vaišļas ekzamplēriem, nemaz nav izsakāms! Jautājiens izrādījās galīgi neatrisināms. Trešajā dienā manā acu priekšā notiek šitāda lieta: jauniņa ķēvīte lakstojas ap menu vaišļas ekzamplēru — es viņu saucu par Puķaini —, tas ir bēris, kuram uz pieres zvaigzne un kreisajā pakaļkājā balta zeķe. Un tā, raugi, ķēvenīte ap viņu izluncinas, visdažādākā vizē izgrozās, ar zobiem viņu mīlīgi sakampj un visādu nīlēšanu izrāda, bet viņš tai uzliek galvu uz muguras, aizver acis un tik žēlabaini nopūšas … Te nu bija Puķainis, nelādzīgāk ij iedomāties nevar. Es aiz piktuma trīcu un domāju: par ko mūsu ķēvenītes mani uzskata? Rasi, vēl sacīs: «Atvedis, vecais velns, kaut kādus mirlas,» — jebšu ko sliktāku …

Un nabaga ķēvenlte zaudēja visu paciešanos, pagrieza manam Puķainim mugurgalu un, kā zvēla no visa spēka ar abām pakaļkājām viņam pa sāniem, tā šim iekšā no- blurkšķēja vien. Es tūdaļ pieskrēju klāt, pats raudu gaužas asaras, bet uzdodu ar pātagu pa muguru, brēkdams: «Ja tu skaities, tā sacīt, vaišļas ekzamplērs, tad vecuma dienās negrūd kaunā sevi un mani!»

Taču viņš, mans nabaga mocībnieks, aizklunkuroja asis desmit, apstājās un tik žēlabaini iezviedzas, ka izrāva man sirdi taisni no krūtīm, un es apraudājos aiz līdzjušanas viņam. Piegāju bez pātagas, glaudu pumu, bet viņš uzliek man uz pleca galvu un grūši nopūšas . ..

Paņēmu viņu pie krēpēm, vedu pie slietņa un saku: «Brauksim, Puķainīt, mājās, navaid jēgas mums teitan slaistīties un lieki kaunā krist…» Tādā vīzē es ērzeļus iejūdzu un devos atpakaļ uz ciematu. Bet kurlais Vaska kliedz: «Atbrauc, vecotēv, pēc gada, padzīvosim stepē, sa- strēbsimies biezputru. Pa to laiku tavi ērzeļi atkopsies, ja vien nebūs nosprāguši.»

Ierados ciematā un ziņoju par visu Davidovam, bet viņš saķer galvu un kliedz uz mani: «Tu viņus slikti esi kopis!» Bet es gāžu pretim: «Neešu vis slikti kopis, bet jūs pārlieku esat viņus notrenkājuši. Gan tu, jūsu žēlastība, gan Makaruška un arīdzan Andrejs Razmjotnovs. Katru mīļu brītiņu ērzeļiem sakas kaklā, bet auzas no tava Jakova Lukiča neizlūgsies, ij uz ceļiem mezdamies. Un kas ērzeļus tā trenkā? Ja tie ir vaišļas ekzamplēri, tad viņi tikai griež iekšā ēdmaņu un neko nestrādā, citādi jautājiens būs galīgi čupā.» Nu, paldies dievam — no staņicas atsūtīja divus ērzeļus, jūs taču atceraties, un jautājiens ar ķēvītēm bija kārtībā pats no sevis. Pavei, ko nozīmē mīlēšanās bez stingras ēdmaņas. Vai jūs to savā muļķa prālā apjēdzat? Un teitan navaid arīdzan ko zviegt, ja sākusies pārlieku nopietnīga saruna.

Pārlaidis saviem klausītājiem triumfējošu skatienu, vectēvs Sčukars turpināja:

— Un ko jūs apjēdzat no dzīves, ja visu laiku rušināties pa zemi kā vaboles mēslos? Bet es, mazākais, katru nedēļu vienu reizi jebšu vairākus lāgus braucu uz staņicu. Vai tu, Kuprijanovna, esi dzirdējusi kauču reizīti, kā runā pa radio?

—    Kur lai es būtu dzirdējusi, ja staņicā biju pirms desmit gadiem?

—    Nu, redzi! Bet es katru reizi klausos, cik vien iekšā lien. Ir gan neganta lieta, ka es jums saku! — Sčukars nogrozīja galvu un klusām iesmējās. — Akurāt iepretim rajona komitejai pie staba karājas melna taure, ak tu žēlīgais debesu tētiņ, kā tā auro! Mati stāvus slejas un pat karstā laikā šermu|i skrien pa muguru! Es izjūdzu savus puķainīšus pie šis taures, sākumā ar patikšanu klausos par kolhoziem, par strādnieku šķiru un par citām būšanām un tā tālāk, bet pec tam bāz galvu kauču vai zebe- nīcā: kā no Maskavas kāds ērzeļa basā plēš vaļā: «Jel pieliesim kausu un dzersim tad sausu,» — ticat, ļautiņi, vai neticat, tā sakārojas iemest, ka ij nedomā noturēties! Kad man, grēka gabalam, jākomandierējas uz staņicu, es savai vecenei slepšus nočiepju gabalu desmit, jebšu cik nu palaimējas, pautu un, iebraucis staņicā, metos uz tirgu. Pārdodu tās un tūdaļ ēdnīcā iekšā. Iedzerdams pa glāzītei sīvā un dažādas dziesmas no taures klausīdamies, varu savu Davidova biedri gaidīt kauču dienu un nakti. Bet, ja mājās neizdodas nospert pautus, tālab ka vecene sagudrojusi pirms izbraukšanas mani uzskatīt, eju uz rajona komiteju un klusītiņām palūdzu savu Davidova. biedri: «Sjomuška, mīlīt manu, ziedo kortelītim, gaužām apnicīgi dīkā tevi gaidīt.» Viņš, lāga dvēsele, nekad neatsacīsies, un es tūdaļ atkal ēdnīcā, maķentiņ atkal iemetu un sev par patikšanu snauzdams gozējos saulītē jebšu palūdzu kādu pielūkot manus vaišļas ekzamplērus un pats ko- mandierējos pa staņicu dažādās neatliekamās būšanās.

—   Kādas tad tev staņicā darīšanas? — ievaicājās Akims Beshļebnovs.

Vectēvs Sčukars nopūtās:

—    Vai saimnieka cilvēkam maz darīšanu? Nopērku pudeli petrolejas, pāris kastīšu zēveļkoku. Jebšu, sacīsim, arīdzan tā: jūs, pavei, tincinājāt mani par zinātnīgajiem vārdiņiem, par vārdnīcu, bet tur nodrukāts tādā vīzē: viens zinātniskais vārds trekniem burtiem, ar tiem es tieku galā bez brillēm, bet iepretim tam sīkiem burtiņiem paskaidrojums, tas ir, ko šitanais vārds nozīmē. Nu, pulka vardu man saprotami bez visiem paskaidrojumiem. Piemēram, tā sacīt, ko nozīmē «monopols». Skaidrs, ka tas ir krogs. «Adapters» — tukšs cilvēciņš, vispār maitas gabals — un vairāk nekas, «Abrazūra» — tā ir lāga meiča, to es apjēdzu, bet «bordīra» — galīgi pretešķīgi — navaid nekas cits kā padauza, ar «antresoļiem» koķetierēt — tā, Agafon, ir tā pati tava mīlnieku padarīšana, uz ko tu esi maķentiņ ķerts, un tā tālāk. Un tomēr brilles man ievajadzējās. Atbraucam ar Davidovu uz staņicu, un es vīkšos uz briļļu pirkšanu. Šitanai lielajai būšanai veča man bija izsniegusi naudu.

Ieeju kādā slimnīcā, taču izrādās, ka tur nemaz nav slimnīca, bet dzemdēšanas nams; vienā istabā sievišķi sten un gaudo visādās balsīs, citā — bērneļi ņaud kā kaķēni. Šeit, es nodomāju, brilles nedabūšu, veltīgi ešu iekūlies. Steberēju uz citu slimnīcu, bet tur uz lieveņa sēž divi tēvaiņi un sit kaulus uz dambretes dēļa. Sasveicinos ar viņiem un vaicāju: «Kur teitan varētu nopirkt brilles?» Šie iezviedzas pilnā rīklē, un viens no viņiem saka: «Šeit tev, vecotēv, uzliks tādas brilles, ka acis no pieres izsprāgs, te ir veneriskā slimnīca, bet tu ātrāk taisies, ka tiec, citādi tevi ar varu sāks dakterēt.»

Es, protams, nāvīgi nobijos un teciņus, cik vien kājas nes, laižos prom no šitanās slimnīcas. Bet viņi, sasodītie muļķi, iznāk man nopakaļ pa vārtiņiem, viens svelpj, cik tik jaudas, bet otrs bļauj, ka visa iela skan: «Joz veicīgāk, vecais palaidniek, citādi tevi tūdaļ noķers!» Eh, es tad aizjekoju krietnā rikšotāja ašumā! Ko var zināt? Kamēr dievs gul, velns piedarbā kuļ, nodomāju, var muļķa prātā vēl arīdzan noķert, taisnojies tad šitaniem dakteriem, kā gribi.

Kamēr aizskrēju līdz aptieķim — sirds vai stājas. Bet arīdzan aptiekā briļļu nav. Brauc, vecotēv, viņi man saka, uz Milerovu jebšu uz Rostovu; brilles tev var izrakstīt tikai acu dakteris. Nē, es pie sevis nodomāju: kāda joda pēc man dzīties uz turieni?… Tādā vīzē lasu vārdnīcu uz labu laimi, jautājiens ar brillēm izrādījās pārlieku samežģīts.

Un, cik pulka piedzīvojumu man staņicā atgadījušies, — ij saskaitīt nav iespējams!

—   Stāsti, vecotēv, visu pēc kārtas, bet tu kā zvirbulis lēkā no zara uz zaru, un nav atjēdzams, kur tev sākums un kur beigas, — Dubcovs palūdza.

—   Es pēc kārtas arīdzan stāstu, galvenais, tu nemaisies starpā. Ja vēl reizīti pārtrauksi — man domāšana galīgi samudžināsies un es sākšu muldēt tādā vīzē, ka ij barā no manas stāstīšanas neko neatšķeterēsiet. Un tā, raugi, es kādu dienu staigāju pa staņicu, bet man pretim nāk jauna meiča, smuka kā kaziņa, ģērbusies pa pilsētnieku modei, ar somiņu rokā. Iet uz augstiem papēdīšiem un klikšķina artiem «klik-klak, klik-klak», taisni kā kaza ar nadziņiem. Bet es vecuma dienās ešu tik kārīgs kļuvis uz visādām jaunmodes būšanām, ka taisni briesmas! Es, brālīši baltie, pat ar vellapēdu mēģināju pavizināties. Skatos, uz šitanās mašīnas brauc kāds puišelis. Es viņam saku: «Mazdēliņ, mīlīt, atļauj man ar tavu daiktu vienu brīsniņu pabraukāties.» Viņš mīļu prātu piekrīt, palīdz uztupties uz sava braucamā un pietur mani, bet es no visa spēka mīdos ar kājām, pūlos, pūlos, cik vien jaudas. Tad palūdzu viņu: «Neturi mani, dieva dēļ, es pats gribu braukt!» Bet, kolīdz viņš mani palaida, stūre izļengojās no rokām un es ar joni nogāzos taisni zem akācijas. Cik es sev visās vietu vietiņās, pienācīgās un nepienācīgās, akācijas dzelkšņu nesadurstīju — ij saskaitīt navaid iespējams! Veselu nedēļu urbināju tos laukā, un arīdzan ūzas uz kāda čubuka pārdīrāju.

—   Tu, vecotēv, stāsti labāk par meiču, bet ne par savām ūzām, — Dubcovs viņu stingri pārtrauca. — Padomā taču pats, kādam velnam mums tavas ūzas vajadzīgas?

—    Pavei, atkal tu man maisies starpā, — vectēvs Sčukars skumji atbildēja. Taču nolēma turpināt: — Tātad iet šitanā brīnum jaukā kaziņa, vicina ar rociņu kā zaldātiņš, bet es, grēka gabals, domāju: kādā vīzē ar viņu kauču maķentiņ zem rokas pastaigāties? Savā mūžā nebiju ne ar vienu zem rokas gājis, staņicā bieži tiku redzējis jaunus ļaudis šitanajā vīzē ejam: vai nu viņš viņu, jebšu viņa viņu velk zem rokas. Bet es vaicāju jums, pilsoņ- nieki, kur man būtu bijis iespējams tādu izpriecāšanos pamēģināt. Pie mums ciematā navaid tāda mode, ļaudis norietu, bet kur gan citur būtu varējis to izdarīt?

Tagadiņ uzradās jautājiens: kā pastaigāties zem rokas ar šitano daiļavu? Un teitan es metos uz blēdīšanos: savelkos čokurā un stenu, ka visa iela skan. Viņa pieskrien man klāt un vaicā: «Kas jums, vectētiņ, kaiš?» Es atbildu: «Esmu sasirdzis, bērniņ, nekā nejaudāju aizvilkties līdz slimnīcai, dūrēji iesitušies krustos…» Bet viņa saka: «Es jūs aizvedīšu, atbalstieties pret mani.» Ar visu lielo dūšu paņēmu viņu zem rokas, un tā mēs komandierējāmies tālāk. Bija pat gaužām liela patikšana. Bet, kolīdz nonākam pie rajona veikala, es pamazītēm sāku iztaisnoties un, iekams viņa atģidusies, nomutēju uz vaiga un teciņus laižos lapās uz veikala pusi, kauču man tur nebija ko darīt. Viņai iedzirkstījās actiņas, un pati kliedz man nopakaļ: «Jūs, vectetiņ, esat fuļigāns un liekulis!» Es apstājos un saku: «Bērniņ mīļo, lielā vajadzēšanā var pastrādāt vel briesmīgākus trakumus! Ielāgo, ka es savā mūžā ne ar vienu skaistu daiļavu zem rokas neešu gājis, bet man jau drīz jālien kapā.» Un pats dodos iekšā veikalā, domāju — ka nepasauc vēl milici. Bet viņa sak smieties un iet tālāk savu ceļu, papēdīši vien klikšķ. Es pa to laiku ierikšoju veikalā un nevaru elpu atvilkt. Pārdevējs vaicā: «Vai tu no ugunsgrēka, vecotēv?» Rīstos pēc dvašas un saku viņam: «Vēl trakāk. Dod man kastīti zēveļkoku.»

Vectēvs Sčukars ilgi būtu turpinājis savu nebeidzamo stāstījumu, bet dienas darbos nogurušie klausītāji sāka izklīst. Veltīgi večuks lūdza viņus noklausīties vēl vismaz dažus stāstus, — pie nodzisušā ugunskura drīz nepalika neviena cilvēka.

Galīgi sarūgtinātais un apvainotais Sčukars aizklunkuroja lidz karklēm un, svārciņus uzvilcis un salīgi sarāvies, iegūlās tajās. Pusnaktī nokrita rasa. Aiz aukstuma drebēdams, vectēvs pamodās. «Iešu pie kazakiem būcenī, šeit izsalšos kā kucēns sprēgoņā,» viņš nosprieda.

Likstu virkne lēnām, bet nenovēršami turpināja vērpties tālāk. Vēl no pavasara aršanas darbiem atcerēdamies, ka kazaki gulēja būcenī, bet meitieši ārpusē, un nomiedzī neapjēgdams, ka divos mēnešos šis tas varēja izmainīties, Sčukars klusītiņām četrrāpus ielīda būdā, novilka kājavus un nogūlās maliņā. Pieelpotās telpas siltumā atvildzis, viņš tūlīt aizmiga, bet pēc kāda laika pamodās, juzdams, ka. viņu kas žņaudz. Sataustījis sev uz krūtīm kailu kāju, viņš briesmīgā piktumā nodomāja: «Pavei, cik bezkaunīgi guļ, neķītrelis! Atmetis kāju, kā zirgam mugurā kāpdams.»

Bet kādas šausmas viņu pārņēma, kad, gribēdams nomest no sevis dzīvo smagumu, pēkšņi atklāja, ka tā nem iz nav vīrieša kāja, bet gan Kuprijanovnas kailā roka, un turpat pie sava vaiga sajuta viņas varenos elpas vilcienus. Būdā gulēja sievietes …

Satriektais Sčukars kādu brīdi nekustējās, uztraukumā ar sviedriem pārplūzdams, bet tad paķēra kājavus, klusītiņām, kā nogrēkojies runcis izlīda no būceņa un klibodams aizmeimuroja pie droškas. Nekad vēl viņš savus ērzeļus nebija tik naski aizjūdzis! Nesaudzīgi ar pātagu tos trenkdams, vectēvs Sčukars straujos rikšos laidās prom, laiku pa laikam pamezdams acis atpakaļ uz būdu, kas draudīgi melnoja pret rītausmas debesīm.

«Labi, ka laikā pamodos. Bet ja būtu aizkavējies un sievišķi ieraudzītu, ka guļu blakus Kuprijanovnai, un viņa, velna mātīte, apkampj mani ar savu milzeņa roku?… Pasargi un žēlo svētā dievmāte! Par mani ņirgtu līdz pēdējai stundiņai un pat vēl pec tam!» Iestājās spēja vasaras rītausma. Būcenis pazuda Sčukara skatieniem.

Bet aiz nokalnes viņu sagaidīja jauns trieciens: neviļus uz kājām palūkojies, viņš atklāja, ka labajā kājā uzvilcis gandrīz jaunu sievietes kājavu ar koķetu ādas saitīti un švītīgu šuvi. Spriežot pēc apmēriem, kurpe varēja piederēt tikai Kuprijanovnai…

Pārbīlī sastindzis, Sčukars lūgšanā griezās pie debesu tēva: «Ak kungs un dievs, kālab tu mani tā piemeklē?! Tumsā, tā sacīt, ešu sajaucis kājavus. Bet kā lai es tagadiņ rādos savai vecenei? Vienā kājā paša apavs, bet otrā — sievišķa, raugi, kāds neatrisināms jautājiens!»

Taču izrādījās, ka jautājums ir atrisināms: taisnīgi nospriedis, ka viņain nav iespējams rādīties staņicā ne basam kājām, ne arī dažādos kājavos, Sčukars spēji pagrieza zirgus uz ciemata pusi. «Piķis ar viņu, ar mērnieku, iztiks arīdzan bešā. Visur padomju valdīšana, visur kolhozi, un kāda tur starpība, ja viens kolhozs otram nošņāpj stūrīti pļavas?» vectēvs Sčukars skumji prātoja pa ceļam mājup.

Pāris kilometru no ciemata, tur, ku ceļam tuvu pienāk krauja grava, viņš pieņēma vēl citu tikpat drosmīgu lēmumu, — novilcis kājavus, viņš zaglīgi paskatījās apkārt un iemeta tos gravā, nočukstēdams:

— Neiešu jūsu dēļ lauzt sev sprandu, nolāpītie!

Atguvis labu omu un apmierināts ar to, ka tik veiksmīgi ticis vaļā no atmaskojošiem pierādījumiem, Sčukars pat pasmaidīja, iztēlodamies Kuprijanovnas pārsteigumu, kad viņa no rīta atklās, ka mīklainā kārtā pazudis apavs.

Taču viņa prieks bija pāragrs: mājās Ščukaru gaidīja divi pēdējie — visbriesmīgākie un graujošākie triecieni…

Tuvodamies sētai, viņš jau pa gabalu ieraudzīja, ka tur drūzmējas nezin par ko uzbudināts sieviešu bars. «Vai tik mana veča nebūs šķīrusies no šīs saules?» Sčukars uztraukti nodomāja. Bet, kad viņš klusēdams atbīdīja nez kāpēc smīnošās sievietes, ielavījās virtuvē un aši palūkojās apkārt, vectēvam saļodzījās kājas un, krusta zīmi pārmezdams, viņš ar pūlēm nočukstēja: «Kas tad nu?»

Viņa veča saraudātām acīm auklēja lupatās ievīstītu mazuli, kas aizgūtnēm spalgi brēca …

—    Kas tā par ērmošanos? — jau ska]ākā balsī nočukstēja satriektais Sčukars.

Pietūkušās acis nikni nodzalkstīdama, veča iebrēcās:

—    Tavu bērnu nolikuši, re, kāda ērmošanās. Sasodītais grāmatnieks! Izlasi papīriņu uz galda!

Vectēvam Ščukaram acis arvien vairāk satumsa, taču kaut kā viņš izburtoja uz ietinamā papīra gabaliņa izzīmētos ķeburus:

«Tā kā jūs, vecotēv, esat šī bērna papiņš, tad arī ēdiniet un audzējiet viņu …»

No uztraukuma un kliegšanas galīgi aizsmakušajam Ščukaram pievakarē gandrīz bija izdevies pārliecināt veču, ka viņam bērna dzimšanā nav gluži nekādas līdzdalības, taču tieši šajā brīdī uz virtuves sliekšņa parādījās Ļubiškina dēls, astoņus gadus vecs zeņķis. Šņurkadamies viņš sacīja:

—    Vectētiņ, es šodien ganīju aitas un redzēju, ka jūs gravā iemetāt kājavus. Es tos atradu un atnesu jums. Ņemiet, — un viņš Ščukaram pasniedza nelaimīgos apavus …

To, kas notika pēc tam, «klāj neziņas tumsa», kā mēdza sacīt Ščukara kādreizējais sirdsdraugs kurpnieks Lokate- jevs. Zināms tikai tas, ka vectēvs Sčukars veselu nedēju staigāja ar pārsaitētu vaigu un aiztūkušu aci, bet, kad viņam ne jau bez smaida apvaicājās, kas vaigam vainas, — viņš novērsdamies paskaidroja, ka sāpot vienīgais mutē palikušais zobs un sāpot tik briesmīgi, ka pat parunāt neesot iespējams.,.

20. nodaļa

•

Agri no rīta Andrejs Razmjotnovs atnāca uz ciema padomi, lai parakstītu un ar ziņnesi aizsūtītu uz rajona izpildkomiteju pārskatu par siena pjaujas gaitu un sagatavošanos labības novākšanas kampaņai. Viņš vēl nebija paguvis pārlūkot datus par darbiem atsevišķās brigādes, kad pie durvīm kāds skali pieklauvēja.

—    Iekšā! — galvu no papīriem nepaceldams, atsaucās Razmjotnovs.

Istabā ienāca divi sveši cilvēki, to tūlīt it kā piepildīdami. Viens no viņiem, jaunā gumijota auduma mētelī tērpies, plecīgs un drukns cilvēks ar gludi skūtu, apaļīgu seju bez kādām sevišķām iezīmēm, smaidīdams piegāja pie galda un sniedza Razmjotnovam akmens cietu roku.

—   Strādnieku apgādes Šahtu nodaļas sagādnieks Poli- karps Petrovičs Boiko, bet šis — mans palīgs Hižņaks. — Un nevērīgi, ar īkšķi pār plecu parādīja uz savu ceļa biedru, kas bija palicis stāvam pie durvīm.

Pēc izskata tas bija loti līdzīgs lopu uzpircējam vai dzinējam: nosmulēts brezenta mētelis ar kapuci, jēlmītas ādas zābaki ar platiem stulmiem, plakana, pelēka žokejce- pure un švītīga divsleju ādas pātaga, ko viņš turēja rokā, — viss mēmi liecināja par viņa arodu. Taču Hiž- ņaka seja bija dīvainā nesaskaņā ar ārieni: vērīgi gudrās acis, ironiskais vaibstiņš plāno lūpu kaktiņos, paradums uzraut kreiso uzaci, it kā uzmanīgi kaut ko klausoties, zināma inteliģence visā izskatā — labam novērotājam iedvesa pārliecību, ka šis cilvēks stāv tālu no lopu sagādes un lauksaimniecības vajadzībām. To uzreiz pamanīja arī Razmjotnovs. Taču Hižņaka sejai viņš uzmeta tikai īsu mirkli, bet tūlīt pievērsās tā neparasti varenajiem pleciem un, neviļus pasmaidīdams, nodomāja: «Atradušies gan sagādnieki: gatavie laupītāji… Ko tādiem ar sagādi ķēpāties, drīzāk nakts melnumā zem tiltiem būtu tupējuši un padomju tirgoņiem ar milnām pakaušus dauzījuši …» Ar pūlēm saglabādams nopietnu izskatu, viņš ierunājās: '

—    Kādās darīšanās jūs pie manis?

—    Uzpērkam kolhoznieku personiskos lopus. Pieņemam teļus un liellopus, kā arī cūkas, par putniem pagaidām neinteresējamies. Varbūt ziemā — tad cita lieta, bet pašlaik putnus nepieņemam. Cenas — kā patērētāju kooperācijā, ar piemaksu, ja lopiņš uzbarots. Jūs, biedri priekšsēdētāj, pats saprotat, raktuvēs ir grūts darbs, mums savi strādnieki — kalnrači jāēdina, kā pienākas, citādi nevar.

—    Dokumentus, — Razmjotnovs ar delnu viegli uzsita pa galdu.

Abi sagādnieki nolika uz galda komandējuma apliecības. Viss bija pilnīgā kārtībā? spiedogi, paraksti, zīmogi, teču Razmjotnovs ilgi un pamatīgi pētīja pasniegtos dokumentus, neredzēdams, ka Boiko paskatās uz savu palīgu, pamirkšķina viņam, abi reizē pavīpsnā un tūlīt sataisa nopietnas sejas.

—    Jūs domājat, ka tie nav īsti? — jau atklāti smaidīdams, ierunājās Boiko un, uzaicinājuma negaidīdams, brīvi apsēdās uz krēsla, kas stāvēja pie loga.

—    Nē, es nedomāju, ka papīrīši viltoti… Bet kāpēc jūs ieradāties tieši mūsu kolhozā? — Razmjotnovs uz jokiem neielaidās un saglabāja nopietnu toni.

—    Kāpēc tieši pie jums? Bet mēs taču neesam ieradušies tikai pie jums, nedomājam apmeklēt tikai jūsu kolhozu. Mēs jau esam bijuši sešos kaimiņu kolhozos, nopirkuši ap piecdesmit lopu, tajā skaitā trīs pārus vecu, izbrāķētu vēršu, teļus, slaukšanai nederīgas govis, aitiņas un kādas trīsdesmit cūcenes …

—    Trīsdesmit septiņas, — pie durvīm stāvošais pleci gais sagādnieks papildināja sava priekšnieka vārdus.

—    Gluži pareizi, esam iepirkuši trīsdesmit septiņas cūkas — un par pieņemamu cenu. No jums dosimies tālāk pa ciemiem.

—    Vai jūs maksājat tūlīt skaidrā naudā? — Razmjotnovs painteresējās.

—    Tūlīt! Tiesa, lielas summas sev līdz nevadājam: ziniet, biedri Razmjotnov, laiki ir nemierīgi, viss var atga- dities . . . Tāpēc esam izņēmuši akreditīvu.

Razmjotnovs, atgāzies pret krēsla atzveltni, skali iesmējās:

—    Vai tiešām baidāties, ka jums kāds atņems naudiņu? Jūs paši jebkuram varat izvandīt kabatas un īpašnieku no skrandām izpurināt!

Boiko atturīgi pasmaidīja. Viņam sārtajos vaigos parādījās bedrītes, gluži kā sievietei. Hižņaks, izklaidīgi pa logu lūkodamies, saglabāja pilnīgu vienaldzību. Tikai tagad, kad tas bija pavērsies ar seju pret logu, Razmjotnovs viņam uz kreisā vaiga pamanīja garu un dziļu rētu, kas stiepās no zoda līdz auss ļipiņai.

—    Vai zīme uz vaiga tev no kara gadiem? — Razmjotnovs apvaicājās.

Hižņaks aši pavērsās uz viņa pusi un atturīgi pasmaidīja:

—    Kur nu — no kara gadiem, vēlāk izpelnījos …

—    Nu jā, es arī raugos — liekas, nav no zobena cirtiena. Vai sieva saskrāpēja?

—    Nē, viņa man piemīlīga. Rētu iemantoju dzērumā, kāds drauģelis ar r.azi…

—    Tu esi izskatīgs puisis, tāpēc nodomāju, ka sieva apstrādājusi, bet, ja viņa nav vainīga, tad, rasi, meitiešu būšanās būsi sameklējis, varbūt kādas sirdspuķītes dēļ? — Razmjotnovs turpināja draudzīgi iztaujāt, ūsas noglaudīdams un palaikam iesmiedamies.

—    Tu, priekšsēdētāj, esi atjautīgs… — Hižņaks zobgalīgi pavīpsnāja.

—    Man pēc amata jābūt atjautīgam … Tā tomēr nav naža rēta, bet gan zobena, man tā pazīstama lieta, un tu, kā raugos, esi tāds pats sagādnieks kā es arhierejs… Tavs purns ir citāds, tas nav no vienkāršajiem, un arī rokas nav tādas: tās, acīm redzot, nekad nav vērsi aiz ragiem turējušas, kunga rokas … Lai arī paprāvas, bet baltas … Būtu vismaz saulē apcepinā , lai kļūtu tumšākas, un ar mēsliem noķēzījis, tad es arī noticētu, ka tu esi sagādnieks. Bet tas, ka tu ar pātagu staigā, ir tikai blēņošanās, ar pātagu man miglu acīs neiepūtīsi!

—    Tu, priekšsēdētāj, osi atjautīgs, — Hižņaks atkārtoja, taču jau bez smaida. — Tomēr atjautīgs tikai no vienas puses, rēta man patiešām ir no zobena cirtiena, tikai negribējās atzīties. Es kādreiz dienēju pie baltajiem, tur arī dabūju šo piemiņu. Kam tādas lietas patīk atcerēties? Bet, kas attiecas uz rokām, tad ņem vērā, ka es neesmu lopu dzinējs, bet gan uzpircējs, mans darbs — naudiņu skaitīt, nevis teļus aiz astēm raustīt. Tev nepatīk mans izskats, biedri Razmjotnov? Bet es taču tikai nesen sāku strādāt par sagādnieku. Pirms tam biju agronoms, par žūpošanu mani atlaida no darba, vajadzēja mainīt specialitāti … Vai tagad skaidrs, biedri priekšsēdētāj? Tu mani piespiedi būt atklātam, tādēļ, redzi, izsūdzēju tev grēkus…

—    Man tava grēku sūdzēšana vajadzīga kā sunim pieklā kāja. Izsūdzi savus grēkus Čekai, tur varēsi saņemt ari svēto vakariņu, man tas viens pīpis, — Razmjotnovs atbildēja. Nemainīdams pozu, viņš uzsauca: — Marja! Panāc šurp!

No blakus istabas nedroši ienāca meiča — ciema padomes dežurante.

—           Aizteci pie Naguļnova. Pasaki, lai tūdaļ drāž uz ciema padomi, ir steidzīga lieta, — Razmjotnovs izrīkoja un vērīgi palūkojās vispirms uz Hižņaku, tad uz Boiko.

Hižņaks apvainojumā un neizpratnē paraustīja varenos plecus, apsēdās uz sola un pavērsās uz otru pusi, bet Boiko, aizturētos smieklos drebēdams kā receklis, beidzot smalkā tenoriņā izspiedža:

—           Paskat — kur modrība! Tas man patīk! Iekriti, biedri Hižņak? Ieskrēji kā circenis pelnos!

Viņš plakšķināja ar delnām pa druknajiem ceļgaliem, locījās un tik neliekuļotā sirsnībā smējās, ka Razmjotnovs paskatījās uz viņu ar neslēptu izbrīnu.

—           Ko tu, resnvēderi, smejies? Pieraugiet, ka jums abiem staņicā neiznāk asaras liet! Kā nu gribat — varat smieties vai ari raudāt, bet es nosūtīšu jūs uz rajonu personības noskaidrošanai. Jūs man izskatāties pārlieku aizdomīgi, biedri sagādnieki.

Noslaucīdams acīs sanesušās asaras un smieklos vēl aizvien šķobīdams tuklās lūpas, Boiko apjautājās:

—           Bet kā ar dokumentiem? Tu taču tos pārbaudīji un atzini par īstiem?!

—          Dokumenti paliek dokumenti, bet izkārtne paliek izkārtne, — Razmjotnovs drūmi atbildēja un sāka lēnām uztīt smēķi.

Drīz Makars Naguļnovs bija klāt. Neapsveicinājies viņš pamāja ar galvu uz sagādniekiem un jautāja Razmjotno- vam:

—    Kas tie par cilvēkiem?

—    Pavaicā viņiem pats.

Naguļnovs aprunājās ar sagādniekiem, ielūkojās viņu dokumentos un, pie Razmjotnova griezdamies, jautāja:

—          Nu, kas noticis? Kāpēc tu mani sauci? Cilvēki atbraukuši iepirkt lopus — lai pērk veseli!

Razmjotnovs aizsvilās, taču sacīja diezgan apvaldīti:

—          Nē, kamēr es nebūšu pārbaudījis viņu personības, tie neko neiepirks. Man šie tipi nepatīk, tāda tā liela! Tūdaļ nogādāšu viņus uz staņicu, tur pārbaudīs, bet pēc tam lai uzpērk lopus.

Tad Boiko klusā balsī ierunājās:

—          Biedri Razmjotnov, pasaki savai ziņnesei, lai iziet iaukā. Jāparunājas.

—    Kādi mums ar tevi var būt noslēpumi?

—    Izdari, kā tev tika sacīts, — tikpat klusu, taču jau pavēlošā toni noteica Boiko.

Un Razmjotnovs paklausīja. Kad viņi visā mājā bija palikuši vieni, Boiko izvilka no svārku iekškabatas mazu, sarkanu grāmatiņu un, pasniegdams to Razmjotnovam, pasmaidīja:

—    Lasi, acīgais sātan! Ja jau mūsu maskarāde nav izdevusies, tad kārtis uz galda. Lieta, redziet, biedri, šāda: mēs abi esam čekisti no novada pārvaldes un atbraucām pie jums sadzīt pēdas kādam cilvēkam — bīstamapi politiskam ienaidniekam, sazvērniekam un niknam kontrre- volucionāram. Lai nesaistītu uzmanību, mēs pārvērtāmies par sagādniekiem. Tā mums vienkāršāk strādāt: mēs apstaigājam sētas, sarunājamies ar cilvēkiem un ceram, ka agru vai vēlu tiksim šim kontrelim uz pēdām.

—    Bet kāpēc jūs, biedri Gluhov, tūlīt nesacījāt, kas jūs esat? Tad nebūtu nekādu pārpratumu! — Razmjotnovs iesaucās.

—    Konspirācija, dārgais Razmjotnov! Pasacīsim tev, pa- sacīsim Davidovam un Naguļnovam, bet pēc nedēļas jau viss Dārdu Gravas ciems zinās, kas mēs esam. Dieva dēļ, neapvainojieties, tas nav tāpēc, ka mēs jums neuzticētos, diemžēl dažkārt tā notiek, bet mums nav tiesību riskēt ai operāciju, kurai tik svarīga nozīme, — laipni paskaidroja Boiko-Gluhovs, noslēpdams kabatā sarkano grāmatiņu pēc tam, kad ar to bija iepazinies arī Naguļnovs.

—    Vai drīkstam zināt, ko jūs meklējat? — Naguļnovs apjautājās.

Boiko-Gluhovs klusēdams parakņājās biezā kabatas portfelī un saudzīgi uz savas mīkstās delnas nolika kādu ģīmetni, kas pēc apmēriem līdzinājās pasēs parasti ielīmētajām fotogrāfijām.

Razmjotnovs un Naguļnovs noliecās pār galdu. No mazā papīra četrstūra viņos lūkojās labsirdīgi smaidošs pusmūža vīrietis ar taisniem pleciem un vērša kaklu. Taču viņa māksloti labsirdīgais smaids bija tādā nesaskaņā ai plato vilka pieri, dziļi iegrimušajām, drūmajām acīm un smagnējo, kvadrātveida zodu, ka Naguļnovs tikai pavīpsnāja, bet Razmjotnovs, galvu nogrozīdams, piezīmēja:

—    Jā-ā-ā, nav nekāds jautrais tēvocis …

—    Lūk, šo «tēvoci» mēs tieši meklējam, — domīgi noteica Boiko-Gluhovs, tikpat saudzīgi ietīdams fotogrāfiju balta papīra gabaliņā ar apbružātām malām un atlikdams to atpakaļ kabatas portfelī. — Viņa uzvārds ir Polovcevs, bet vārds — Aleksandrs Aņisimovičs. Baltās armijas bijušais jesauls, soda ekspedīciju virsnieks, piedalījies Podtjol- kova un Krivošlikova nodaļas nobendēšanā. Slēpdamies aiz sveša uzvārda, pēdējā laikā strādājis par skolotāju, pēc tam dzīvojis savā staņicā. Pašreiz — dzīvo nelegāli. Viens no aktīvākajiem darboņiem, kas organizēja sacelšanos pret padomju varu. Pēc mūsu aģentūras ziņām slēpjas kaut kur jūsu rajonā. Tas ir viss, kas sakāms par šo putnu. Par mūsu sarunu varat paziņot Davidovam, bet vairāk nevienam — ne pušplēsta vārda! Es paļaujos uz jums, biedri! Bet tagad — uz redzēšanos! Ar mums sastapšanos nemeklējiet, protams, bez vajadzības, bet, ja ir kaut kas tāds, kas mūs varētu interesēt, — izaiciniet mani dienas laikā uz ciema padomi, tikai dienas laikā, lai ciemata iedzīvotājiem nerastos nekādas aizdomas. Un pēdējais: esiet uzmanīgi! Pa naktīm labāk nekur neejiet. Pie teroristiska akta Polovcevs neķersies, negribēs sevi atklāt, taču uzmanība nav par ļaunu. Vispār pa naktīm labāk nekur nerādīties, bet, ja izejat, tad kopā ar kādu. Ieroci nēsājiet vienmēr pie sevis, lai gan jūs, acīm redzot, jau tagad no tā nešķiraties. Katrā ziņā es dzirdēju, ka tu, biedri Razmjotnov, sarunādamies ar Hižņaku, divas reizes pagriezi bikšu kabatā nagana veltnīti, vai ne?

Razmjotnovs piemiedza acis un novērsās, it kā nebūtu jautājumu dzirdējis. Viņam palīgā nāca Naguļnovs.

—    Pēc Lam kad uz mani šāva, mēs esam sagatavojušies aizsardzībai.

Smalkjūtīgi pasmaidīdams, Boiko-Gluhovs sacīja:

—    Ne tikai aizsardzībai, bet, šķiet, arī uzbrukumam… Starp citu, Timofejs Damaskovs, pēc iesaukas Plēstais, ko tu, biedri Naguļnov, nošāvi, kādu laiku bija saistīts ar Polovceva organizāciju, viņa organizācijas locekļi ir arī jūsu ciematā, — it kā neviļus piezīmēja viszinis «sagādnieks». — Bet vēlāk nezināmu iemeslu dēļ viņš no tās aizgāja. Šāva uz tevi ne pēc Polovceva pavēles, Timoteju uz to paskubināja drīzāk personiskas dabas iemesli…

Naguļnovs apstiprinoši pamāja ar galvu, bet Boiko-Gluhovs, it kā lekciju lasīdams, nosvērti un mierīgi turpināja:

—    To, ka Timofejs Damaskovs kaut kādu iemeslu pēc atšķēlās no Polovceva grupas un kļuva par bandītu — vientuļnieku, apliecina arī tas fakts, ka viņš Polovceva domu biedriem nebija nodevis Davidova atrasto balsta ložmetēju, kas kopš pilsoņu kara gadiem glabājies Da- maskovu šķūnī. Taču tas nav svarīgi. Pasacīšu dažus vārdus par mūsu uzdevumu: mums jānotver Polovcevs viens pats un katrā ziņā dzīvs. Pagaidām viņš mums vajadzīgs tikai dzīvs. Viņa organizācijas ierindas biedrus padarīsim nekaitīgus pēc tam. Seit man jāpiebilst, ka Polovcevs ir loceklis lielā ķēdē, taču visai nozīmīgs loceklis. Tādēļ viņa atrašanas un apcietināšanas operācija arī uzdota mums, nevis rajona nodaļas darbiniekiem … Lai jūsos, biedri, nepaliktu nekāda aizvainojuma sajūta, vēl pasa- .cīšu: tas, ka mēs atrodamies jūsu rajona teritorijā, zināms vienīgi jūsu rajona Čekas nodaļas priekšniekam. Pat Ņesterenko to nezina. Viņš ir rajona komitejas sekretārs, un galu galā kāda viņam daļa gar kaut kādiem nieka sagādniekiem? Lai vada partijas darbu savā rajonā, bet mēs kārtosim savas darīšanas… Un jāatzīmē, ka kolhozos, kuros bijām, pirms ieradāmies šeit, visi noticēja, ka esam tie, par ko uzdodamies, vienīgi tev, Razmjotnov, radās aizdomas pret Hižņaku un līdz ar to pret mani, ka neesam īsti sagādnieki. Nu, ko tur, tas dara godu tavām novērošanas spējām. Taču šā vai tā, pēc pāris dienām man būtu vajadzējis jums atklāt, kas mēs īstenībā esam, un, proti, šāda iemesla dēļ: profesionāla nojauta man liek domāt, ka Polovcevs slapstās kaut kur jūsu ciemaLā … Pamēģināsim atrast viņa dienesta biedrus no vācu un pilsoņu kara laikiem. Mums zināms, kādās karaspēka dalās Polovceva kungs dienējis, visticamāk, ka viņš iekārtojies pie kāda no bijušajiem dienesta biedriem. Tas īsumā viss. Pirms aizbraukšanas mēs vēl tiksimies, bet pagaidām — uz redzēšanos!

Jau stāvēdams pie sliekšņa, Boiko-Gluhovs palūkojās uz Naguļnovu.

—  Vai par savas laulātās draudzenes likteni tu neinteresējies?

Makaram vaigu galos parādījās aveņkrāsas plankumi un acis satumsa. Ieklepodamies viņš klusā balsī vaicāja:

—    Vai jūs zināt, kur viņa atrodas?

—    Zinu.

—    Nu?

—    Šahtu pilsētā.

—  Ko viņa tur dara? Viņai taču tur neviena nav — ne radinieku, nedz paziņu.

—    Tava laulene strādā.

—    Un kādā amatā? — Makars drūmi pavīpsnāja.

—    Strādā raktuvēs par izvedēju. Mūsu orgānu darbinieki palīdzēja viņai atrast darbu. Protams, viņai nav ne jausmas, kas tai palīdzēja iekārtoties darbā … Un jāpiebilst, ka viņa strādā ļoti labi, varētu pat sacīt, teicami! Uzvedas tikuši, jaunas pazīšanās nemeklē, un neviens no vecajiem paziņām pagaidām nav viņu apciemojis.

—    Bet kas tad viņu varētu apciemot? — klusām ievaicājās Naguļnovs.

Arēji viņš šķita gluži mierīgs, tikai kreisās acs plakstiņš raustījās.

—    Nu, vai mazums tādu varētu būt… Kaut vai Timoteja paziņas. Vai tu uzskati to par pilnīgi neiespējamu? Man tomēr šķiet, ka meitietis savu dzīvošanu pārdomājis, un tu, biedri Naguļnov, neraizējies par viņu.

—    No kurienes tu esi grābis, ka es par viņu raizējos? — vēl klusāk iejautājās Naguļnovs un piecēlās no galda, mazliet uz priekšu salīkdams un ar slaidajām delnām uz galda malas atbalstīdamies.

Viņa seja bija nāves bālumā, zem vaigiem uzvilnīja apaļi pumpuļi. Vārdus meklēdams, viņš gausāk nekā parasti ierunājās:

—    Vai tu, biedri dižmuti, esi atbraucis darbu darīt? Tad ej un dari to, bet nemierini mani, man tava mierinājuma nevajag! Nevajag mums arī tavu rūpju: staigāt pa dienu vai nakti — tā ir mūsu darīšana. Kaut kā iztiksim bez muļķīgām pamācībām un bez svešām auklēm! Saprati? Nu, un tagad vācies ratā! Bet tā tu pārlieku muti palaid, gāz ārā visu, kas iekšā, un saucoties vēl čekists. Es vairs neapjēdzu: vai tu tiešām esi atbildīgs novada Čekas darbinieks vai arī patiesībā lopu uzpircējs, pļāpa jeb, kā pie mums mēds sacīt, — ļerkšķis .. .

Nerunīgais Hižņaks ar smīnīgu prieku lūkojās uz savu mazliet samulsušo priekšnieku, bet Naguļnovs atgāja no galda, sakārtoja jostu uz savas karavīra blūzes un izso- ļoja pa durvīm — kā aizvien iznesīgs, stalts un pat tā kā drusku dižodamies ar savu militāro stāju.

Pēc viņa aiziešanas istabā uz brīdi iestājās neveikls klusums.

—    Hm, laikam nevajadzēja vis sākt runāt par vina sievu, — Boiko-Gluhovs sacīja, ar mazā pirksta nagu pakasīdams virsdeguni. — Sievas aiziešana, kā redzams, viņu vel sāpina …

—    Jā, nevajadzēja vis, — Razmjotnovs piekrita. — Makars mums ir spurains puisis un gaužām necieš, ja kāds ar dubļainiem zābakiem lien viņa tīrajā dvēselē.

—    Nu, nekas, būs jau labi, — samierinoši sacīja Hižņaks, satverdams durvju rokturi.

Lai izkliedētu neveiklības sajūtu, Razmjotnovs ievaicājās:

—     Biedri Gluhov, paskaidro man: kā ir ar lopu iepirkšanu? Vai jūs patiešām tos pērkat vai arī tikai apstaigājat sētas un nosakāt cenu?

Tik naivs jautājums Boiko-Gluhovu uzjautrināja, un viņa tvirtajos vaigos atkal parādījās bedrītes.

—    Tūlīt redzams, ka esi īsts saimnieks! Mēs patiešām pērkam lopus un samaksājam pilnu cenu. Bet par mūsu iepirkumiem neraizējieties: dzīvniekus aizdzīsim uz Šahtu pilsētu, un kalnrači apēdīs gaļu ar gardu muti. Apēdīs, mums ne paldies nepasacījuši, jo viņi nezinās, kāda augsta iestāde tiem sagādājusi lopus, kuru nobarojums pārsniedz vidējās normas. Redz, brālīt, kāda padarīšana!

Izvadījis ciemiņus, Razmjotnovs vēl ilgi sēdēja pie galda, elkoņus plati iepletis un vaigus uz dūrēm atbalstījis. Viņam miera nedeva viena doma: «Kurš no mūsu cie- matniekiem būtu pieslējies šim nolādētajam virsnieķe- hm?» Atmiņā viņš pārcilāja visus Dārdu Gravas ciema pieaugušos kazakus, taču ne pret vienu viņam nebija īstu aizdomu…

Razmjotnovs piecēlās no galda, lai drusku izstaipītu kaulus, reizes trīs aizsoļoja no durvīm līdz logam un pēkšņi apstājās istabas vidū, it kā būtu uzdūries neredzamam šķērslim, un satraukti nodomāja: «Uzurdīja šis taukvēde- ris Makara dvēseli. Un kāda joda pēc vajadzēja viņam ieminēties par Lušku! Kas notiks, ja Makars sailgosies un aizdrāzīs uz Šahtām pasērst pie viņas? Visu šo laiku staigā sadrūmis, izrādīt to neizrāda, bet naktīs, šķiet, paslepšus vienatnē iemet…»

Vairākas dienas Razmjotnovs nodzīvoja satrauktās gaidās: ko darīs Makars? Un, kad sestdienas vakarā Davidova klātienē Naguļnovs sacīja, ka domājot ar rajona komitejas ziņu aizbraukt uz Martinovas staņicu — paskatīties, kā strādā viena no pirmajām Donas novadā nodibinātajām MTS, — Razmjotnovs pie sevis novaidējās: «Makaram beigas! Viņš brauks pie Luškas! Kur palicis viņa vīrieša lepnums? …»

21. nodala

Jau kopš pavasara, kad žogmalēs pēdējais sniegs pat ziemeļu pusē sāka saplakt un izplūst dzidrā valgmē, kādam savvaļas zilganpelēko baložu pārim bija iepatikusies Razmjotnova sēta. Labu laiku viņi riņķoja virs dzīvojamās mājas, ar katru apli nolaizdamies aizvien zemāk, bet tad pie pagraba noplaka līdz pašai zemei un viegli, it kā smagmi nejuzdami, atkal gaisā uzspurguši, uzmetās uz mājas jumta. Tur tie ilgi sēdēja, galviņas uz visām pusēm piesardzīgi grozīdami, visu aplūkodami un pie jaunās vietas pieradinādamies; pēc tam baložu tēviņš nicīgā nevērībā, aveņkrāsas kājas augstu cilādams, pastaigāja pa netīro krītu, kas bija apbārstīts apkārt dūmenim, ievilka un mazliet atmeta atpakaļ galvu un, blāvo spalvu varavīksni uz piepūstās guznas nomirdzinādams, nedroši iedūdojās. Bet baložmāte aizslīdēja lejup, lidojumā divi reizes skaņi noplakšķināja ar spārniem un, pusloku aplidojusi, nometās uz Razmjotnovu goda istabas loga apmales, ko paplata sprauga atdalīja 110 sienas. Vai divreizējā spārnu noplakšķināšana varēja nozīmēt ko citu kā vien aicinājumu draudziņam, lai tas viņai seko?

Dienas vidū Razmjotnovs pārnāca, lai paēstu pusdienas, un pa vārtiņiem ieraudzīja pie mājas sliekšņa baložus. Baložmāte, naski tipinādama košajām kājelēm, tekalēja gar izkusušā sniega peļķi un kaut ko steidzīgi knābāja, bet tēviņš lai sekoja īsiem pārskrējieniem, pēc tam uz mirkli apstājās, grozījās, klanījās, ar knābīti un lejup nolaisto guznu gandrīz pieskardamies zemei, dedzīgi padūdoja un atkal metās pakaļ savai draudzenei, asti vēdeklī izpletis, saplakdams un piekļauclamies neapžuvušai, saltai, nemīlīga ziemas drēgnuma piestrēgtai zemei. Viņš neatlaidīgi turējās kreisajā pusē, pūlēdamies atspiest balo/māti no peļķes. .

Piesardzīgi soļus sperdams, Razmjotnovs pagāja garām divu soļu attālumā, taču baložiem nenāca ne prātā aizlidot, tie tikai drusku pavirzījās sāņus. Jau stāvēdams pie mājas sliekšņa, Razmjotnovs kvēlā zēniskā dedzībā nolēma: «Nevis ciemiņi, bet gan saimnieki atlidojuši!» Un ar rūgtu smaidu tā kā nočukstēja, kā nodomāja: «Manas vēlīnās laimes pēc pie mums apmetušies, citādi nevar būt…»

Pieliekamajā iegrābis pilnu sauju kviešu, viņš tos izkaisīja zem loga.

No rīta Razmjotnovs bija sadrūmis un īgns: neveicās ar gatavošanos sējai, ar sēklas tīrīšanu; šodien Davidovs bija izsaukts uz staņicu; Naguļnovs aizjājis uz tīrumu, lai apskatītu apsējamo zemi; un Andrejs jau līdz pusdienai paguva briesmīgi izlamāties ar diviem brigadieriem un noliktavas pārzini. Bet, kad viņš pusdienas laikā apsēdās mājās pie galda un, aizmirsis bļodā atdziestošo kāpostu viru, sāka vērot baložu pāri, — viņa pavasara vējos aprautā seja noskaidrojās, taču sirds kļuva vēl smagāka…

Skumji smaidīdams, ar aizmiglotām acīm Razmjotnovs noskatījās, cik kāri mazā, skaistā baložmāte knābā kviešus, bet. staltais tēviņš tikai tekalē un tekalē lokā ap to, tekalē stūrgalvīgā neatlaidībā, nepaknābādams neviena graudiņa.

Tāpat, lūk, pirms gadiem divdesmit arī viņš, Andrejs, toreiz jauns un glīts kā šis balodis, bija tekalējis .ap savu drostaliņu. Bet pēc tam — kāzas, dienests armijā, karš… Cik briesmīgā un pārestīgā steigā aizlidojusi dzīve! Atcerēdamies sievu un dēlu, Razmjotnovs ar skumjām nodomāja: «Reti, mani mīļie, es jūs redzēju, kamēr bijāt dzīvi, reti apciemoju arī tagad . ..»

Baložtēviņam šajā aprīļa saules apmirdzētajā diena ēšana nenāca ne prātā. Par azaidu nedomāja arī Andrejs Razmjotnovs. Ne vairs aizmiglotām, bet jau asaru saduļķotām, aklām acīm viņš vērās logā, neredzēdams ne baložus, ne pavasara laipno zilgmi aiz loga spraišļiem, bet viņa iztēlē uznira tā sieviete, kuru viņš visu mūžu bija mīlējis, šķiet, vairāk nekā paša dzīvību, tā arī nepagūdams ļaut savai mīlai izdegt līdz galam, kad viņus pirms divpadsmit gadiem izšķīra melnā nāve — droši vien tādā pašā pavasarīgā spozmē zaigojošā dienā …

Razmjotnovs košļāja maizi, zemu virs bļodas noliecis galvu, negribēdams mātei rādīt asaras, kas lēnām ritēja pār vaigiem, jau tā pārsālītos kāpostus padarīdamas vēl sāļākus. Divi lāgi viņš ņēma karoti, bet abas reizes tā nokrita uz galda, izslīdēdama no dīvaini bezspēcīgās, stipru drebuļu kratītās rokas.

Mēdz taču mūsu dzīvē būt arī tā, ka ne tikai citu cilvēku, bet pat īslaicīgas putnu laimes vērojums dažā ievainotā dvēselē izraisa nevis skaudību vai nicīgu smīnu, bet gan neremdināma smaga rūgtuma un moku apdvestas atmiņas … Razmjotnovs apņēmīgi piecēlās no galda, pagriezis mātei muguru, uzvilka vateni un saņurcīja rokās ziemeni.

—    Tencinu, māmuļ, nav man tagadiņ īstas ēstgribas.

—    Ja negaršo kāpostu'vira, varbūt vēlies biezputru ar rūgušpienu?

—    Nē, negribas, nevajag.

—    Vai tev kāda- bēdas? — māte piesardzīgi apvaicājās.

—    Kādas nu bēdas, nekādu bēdu nav. Kas bijis, tas izbijis.

—    No bērna dienām tu, Andrjuška, esi noslēdzies… Nekad mātei neko nesaki, nekad nepažēlojies… Sirdij, rasi, akmens serde …

—    Pati, māmul, tādu dzemdēji, neviens tur nav vainīgs. Kādu pasaulē laidi,'tāds arī esmu, raudi vai dziedi.

—    Nu, dievs ar tevi, — balsnās lūpas apvainojumā sakniebusi, vecīte noteica.

Izgājis pa vārtiņiem, Razmjotnovs nenogriezās pa labi, uz ciema padomes pusi, bet pa kreisi, stepē. Platiem, taču nesteidzīgiem soļiem viņš gāja taisni, ceļa nemeklēdams, uz otru Dārdu Gravas ciemu, kur izsenis draudzīgā šaurībā bija apmetušies mirušie. Kapsēta bija nolaista. Sājos grūtajos gados dzīvie mirušajiem neizrādīja sevišķu cieņu … Vecie, laika gaitā nomelnējušie krusti bija izļo- dzījušies, daži gulēja uz zemes — vai nu uz priekšu sakņupuši, vai arī augšpēdus atgāzušies. Neredzēja nevienas uzkoptas kapu kopiņas, austrumu vējš uz mālainajiem pauguriem līgoja pērno stepes zāli un saudzīgi, it kā caur liegiem sievietes pirkstiem laizdams, kutināja appleksnē- jušās bezkrāsaino vērmeļu šķipsnas. Pāri kapu kopiņām stingi strēdza jaukta trūdu, sasutušas zāles un atvilgušas melnzemes dvaka.

Jebkurā kapsētā jebkurā gada laikā dzīvai būtnei allaž ir skumji, taču sevišķi skaudrs un ass žēlums tur neatvairāmi piemājo tikai agrā pavasarī un vēlā rudenī.

Pa teļu iemīdīto taku Razmjotnovs pagāja tālāk uz ziemeļiem aiz kapsētas robežas, kur agrāk apbedīja pašnāvniekus, apstājās pie pazīstamās kopiņas ar apbrukušām malām un noņēma cepuri no sirmās, zemu noliektās galvas. Vienīgi cīruļi traucēja domīgo klusumu, kas pletās pāri šim cilvēku aizmirstajam zemes stūrītim.

Kādēļ Andrejs bija šeit atnācis šajā spožās saules apmirdzētajā, mostošās dzīves pārpilnajā pavasara dienā?

Lai, strupos, spēcīgos pirkstus sažņaudzis un zobus sakodis, samiegtām acīm lūkotos tālajā apvāršņa svītrā, it kā pūlēdamies saskatīt rēnajā dūmakā savu neaizmirstamo jaunību savas laimes īsos mirkļus? Varbūt tieši tāpēc. Mirusī, bet sirdij dārgā pagātne taču vienmēr vislabāk saskatāma vai nu kapsētās, vai arī caur bezmiega nakšu mēmo tumsu ..,

Kopš šīs dienas Razmjotnovs ņēma pie viņa apmetušos baložu pāri modrā apgādībā. Divi reizes dienā viņš zem loga izkaisīja sauju kviešu un, uzmācīgās vistas atgaiņādams, stāvēja sardzē, līdz baloži bija paēduši. Rītos mazā gaismiņā viņš ilgi sēdēja uz klēts slieksnīša, smēķēja un klusēdams vēroja, kā jaunie iemītnieki aiz loga apmales stiepj salmu stiebriņus, tievus žagariņus un žogā aizķērušos, izbalējušos vēršu spalvas kušķus. Drīz rupji apdarītā ligzda bija gatava, un Razmjotnovs atviegloti nopūtās: «Iekārtojušies! Tagad neaizlaidīsies!»

Pēc pāris nedēļām baložmāte vairs neizlidoja pie barības. «Sākusi perēt. Ģimene paplašinās,» Razmjotnovs nodomāja.

Ar, baložu ierašanos viņam radās krietni vairāk rūpju: vajadzēja laikus izkaisīt barību, apmainīt bļodiņā ūdeni, jo peļķe sliekšņa tuvumā ātri bija izsusējusi, turklāt galēja nepieciešamība spieda uzņemties sardzes dienestu, lai aizstāvētu nožēlojami nevarīgos baložus.

Kādu dienu, atgriežoties no tīruma, gandrīz jau pie pašas mājas Razmjotnovs ieraudzīja, ka vecā kaķe — viņa mātes mīlule, ar visu augumu salmiem pieplakdama, lien pa mājas jumtu, tad viegli nolec uz pusatvērto aizvirtni un, asti grozīdama, gatavojas uzbrukumam. Baložmāte nekustīgi tupēja ligzdā ar muguru pret kaķi un, acīm re^ dzot, nejuta briesmas. Tikai kādi četrdesmit centimetri atdalīja viņu no bojā ejas.

Razmjotnovs skrēja uz pirkstgaliem, naganu no kabatas izrāvis, elpu aizturēdams un samiegtās acis no kaķes nenovērsdams. Un, kad tā drusciņ pakāpās atpakaļ, drudžaini tirinādama priekšķepas, — spalgi noplīkšķēja šāviens un aizvirtnis viegli sašūpojās. Baložmāte uzspurdza gaisā, bet lodes caururbtā kaķe ar galvu pa priekšu ļengani nogāzās uz paviļas.

Šāvienu izdzirdusi, no mājas izskrēja Andreja māte.

—    Kur mums dzelzs lāpsta, māmuļ, — it kā nekas nebūtu noticis, lietišķi apvaicājās Razmjotnovs.

Viņš turēja beigto kaķi aiz astes un šķebīgi viebās.

Vecīte sasita rokas un gaudodama un vaimanādama iebrēcās:

—    Nolādētais slepkavniek! Nevienas dzīvas radībiņas nežēlo! Nogalēt cilvēku vai kaķi — jums ar Makaru alga viena. Rokām vaļu paļāvuši, sasodītie karotāji, bez slepkavošanas, tāpat, kā bez tabakas, dzīve riebj!

—    Nu-nu, necel paniku! — dēls viņu bargi pārtrauca.

—   No kaķiem tagadiņ atvadies uz mūžīgiem laikiem! Bet mūs ar Makaru neaiztiec. Mēs kļūstam pat gaužām kutelīgi, kad mūs dažādiem vārdiem apsaukā. Redzi, tieši aiz žēluma mēs izdeldējam visādus nešķīsteņus — vienalga, ar divām vai četrām kājām, — kuri citiem neļauj dzīvot. Sapratāt, māmuļ? Nu, un tagad ejiet istabā! Varat uztraukties tur, bet sētā skaisties un nogānīt mani es — kā ciema padomes priekšsēdētājs — jums kategoriski aizliedzu.

Māte kādu nedēļu nerunāja ar dēlu, bet viņam mātes klusēšana bija pa prātam: šajā laikā viņš apšāva visus kaimiņu runčus un kaķes, uz ilgu laiku atvairīdams briesmas no saviem baložiem. Kādu dienu, iegriezdamies ciema padomē, Davidovs apjautājās:

—    Kas tavā pusē par šaudīšanos? Gandrīz vai katru dienu dzirdu blīkšķinām ar naganu. Rodas jautājums: kāpēc tu mulsini ļaudis? Ja gribi piešaudīt ieroci — ej stepē un rībini tur, cik uziet, bet tā, Andrej, ir neērti, fakts!

—    Pamazītēm iznīcinu kaķus, — Razmjotnovs drūmi atbildēja. — Saproti, gatavais negals ar šiem zvēriem!

Davidovs izbrīnā iepleta saulē izdegušās uzacis.

—    Kādus kaķus?

—    Visādus. Gan raibus, gan melnus, gan svītrainus. Kāds pagadās ceļā, tādam vakars.

Davidovam ietrīsējās augšlūpa — tā bija pirmā zīme, ka viņš visiem spēkiem cīnās ar nevaldāmu smieklu lēkmi. To zinādams, Razmjotnovs sarauca pieri, nepatikā brīdinoši pastiepa roku.

—    Nesteidzies ar ņirgšanu, matrozīt! Vispirms izdibini, kas par lietu.

—    Nu, un kas tad ir? — vaibstļdamies un aiz smiekliem gandrīz vai asaras birdinādams, jautāja Davidovs.

—   Droši vien dzīvnieku izejvielu sagādes plāns nepildās?

Pārāk gausi piegādā kažokādas, un tu … tu esi devies talkā? Oi, Andrej! Oi, es nevaru… atzīsties ātrāk, citādi nobeigšos tepat pie galda …

Davidovam galva noslīga uz rokām, mugurā kratīt kratījās platās lāpstiņas. Razmjotnovs pēkšņi pietrūkās kājās kā dzelts un iebrēcās:

—    Ķēms! Pilsētas ķēms! Man baloži perē, drīz izšķilsies mazuļi, bet tu: «Dzīvnieku izejvielu sagāde, kažokādu piegādes plāns, talkā devies.» .. . Kādam velnam man visi šie mēsli — vilna, nagi? Pie manis apmetušies baloži, es tos aizsargāju, kā nākas. Tagadiņ vari smieties, cik tik uziet.

Razmjotnovs bija sagatavojies jaunam izsmieklam un negaidīja, ka viņa vārdi tādā veidā ietekmēs Davidovu; aši noslaucījis aiz asarām miklās acis, tas ar interesi apvaicājās:

—    Kādi baloži? Kur tu tos grābi?

—    Kādi baloži, kādi kaķi, kur tie grābti… Piķis viņu zina kāda velna pēc tu man, Sjoma, tagadiņ uzdod visādus muļķīgus jautājumus? — Razmjotnovs skaitās. — Nu, parasti baloži, ar divām kājām, diviem spārniem un katram — viena galva, bet otrā galā aste, abi ģērbušies spalvu drānās, bet apavu nav nekādu, nabadzības deļ arī ziemu skraida basām kājām. Pietiks tev?

—    Ne jau par to es jautāju, es gribu zināt, vai tie ir sugas baloži. Puikas gados pats audzēju baložus, fakts! Tāpēc mani arī interesē, kādas sugas tie ir: kūleņotāji vai guzaiņi, bet varbūt arī mūki vai kaijas. Un kur tu viņus dabūji?

Tagad, ūsas glaudīdams, smaidīja jau Razmjotnovs:

—   Atlidoja no sveša piedarba, tāpēc droši vien ir no piedarbnieku sugas, bet, tā kā viņi ieradušies bez uzaicinājuma, tad varētu tos dēvēt, tā sakot, arī par «pieklīde- ņiem» vai «svešatniekiem», jo tie dzīvo manā maizē, paši negādā sev iztiku … Vārdu sakot, viņus var pieskaitīt pie kādas sugas vien tev patīk …

—   Kadā viņi krāsā? — Davidovs jau gluži nopietni centās izdibināt.

—    Parastā, baložu krāsā.

—    Kāda tā ir?

—    Kā ienākusies plūme, kamēr vēl nav ar rokām aizskarta, zilgana, ar blāvumiņu.

—         A-ā-ā, pelekie baloži, — Davidovs novilka, un balsī bija jūtama vilšanās. Taču viņš tūlīt sparīgi saberzēja rokas. — Lai gan arī pelēkie, brālīt, var būt tādi, ka tikai turies! Jāpaskatās. Tas ir ļoti interesanti, fakts!

—    Atnāc, aplūko, būsi ciemiņš!

Dažas dienas pēc šīs sarunas Razmjotnovu uz ceļa apturēja bērnu bars. Drosmīgākais no viņiem, turēdamies cienīgā attālumā, pīkstošā balstiņā apvaicājās:

—    Vai jūs, tēvocīt Andrej, nodarbojaties ar kaķu sagādi?

' — Ko-o-o?! — Razmjotnovs draudoši pavirzījās uz bērnu pusi.

Tie paspurdza uz visām pusēm kā zvirbuļi, bet pēc brītiņa atkal sanāca cieši bariņā.

—    Kas jums samelsis par kaķiem? — ar pūlēm apvaldīdams sašutumu, uzstājīgi tincināja Razmjotnovs.

Taču bērni klusēja, galvas nodūruši, un paretam saskatīdamies, visi kā viens ar basajām kājām zīmēja dažādus rakstus šogad pirmajos, vēl saltajos ceļa putekļos.

Beidzot sadūšojās tas pats zēns, kas pirmais Razmjotno- vam bija uzdevis jautājumu. Galvu kaulainajos plecos ierāvis, viņš nopīkstēja:

—    Māmuļa saka, jūs apšaujot kaķus.

—    Nu, apšauju, bet nenodarbojos ar kaķu sagādi! Tās, brāl, ir dažādas lietas.

—    Tā viņa arī sacīja: «Priekšsēdētājs apšauj tos, rasi, sagādei. Būtu nožmiedzis arī mūsu runci, citādi šis negantnieks aprīs visus balodīšus.»

—    Tā, dēliņ, pavisam cita runāšana! — tā kā atplaucis iesaucās Razmjotnovs. — Tātad jūsu runcis posta baložus. Kā dēls tu esi? Un kā tev vārdā?

—    Mans tētis ir Čebakovs Jerofejs Vasilija dēls, bet mani sauc Timoška.

—    Nu, Timofeičik, ved mani uz savām mājām. Tūdaļ nobliezisim tavu runci, vēl jo vairāk tādēļ, ka māmuļa pati to vēlas.

Cildenais pasākums, ko Razmjotnovs bija sadomājis, lai glābtu Cebakovu baložus, neatnesa viņam veiksmi un arī nevairoja viņa slavu. Drīzāk jau gluži pretēji… Čalojošā bērnu bara pavadīts, Razmjotnovs lēnā soli devās uz Je- rofeja Cebakova sētu, nemaz neparedzēdams, ka tur viņu sagaida lielas nepatikšanas. Tikko viņš parādījās no šķērs- celes stūra, uzmanīgi ar zābakiem šļūkādams un visu laiku bīdamies, kaut tikai neuzmītu uz basajām kājelēm kādam no saviem pavadoņiem, kas visu laiku drūzmējās apkārt, uz Čebakovu mājas lievenēm iznāca vecene — Jerofeja māte.

Lielā, tuklā ražena izskata vecene stāvēja uz lievenēm, pieri nikni saraukusi un pie krūtīm piespiedusi varenu, dīkā maizē noēdušos rudo runci.

—    Labdien, vecomāt! — aiz cieņas pret vecās sievietes gadiem Razmjotnovs laipni sveicināja un ar pirkstiem viegli pieskārās pelēkajai ziemenei. ,

—    Paldies dieviņam! Kāpēc pagodināji mūs ar savu ierašanos, ciema ataman? Klāj vaļā, — dobjā balsī atbildēja vecene.

—    Atnācu runča dēļ. Bērni stāsta, ka postot baložus. Dod viņu šurp, tūdaļ sarīkošu tribunālu. Un tā šim negantniekam arī ierakstīsim: «Spriedums ir galīgs un nav pārsūdzams.»

—    Ar kādām tiesībām tas notiek? Vai padomju vara izdevusi tādu likumu, ka runči jāgalē nost?

Razmjotnovs pavīpsnāja:

—    Kāda joda pēc tev likums? Ja runcis ir slepkavnieks, bandīts un posta visādus putniņus — augstāko soda mēru viņam, tāds ir vienīgais spriedums! Bandītiem mums ir viens likums: «vadoties no revolucionārās apziņas», bez vārda runas! Nu, te nav ilgi ko muti dzesināt, dod, vecomāt, šurp savu runci, man ar viņu būs īsa runāšana . ..

—    Bet kas mums klētī ķers peles? Varbūt tevi saderēt šim amatam?

—    Man ir savs amats, bet tu pati aiz gara laika vari ķerstīt peles, nevajadzēs tik daudz veltīgi pātarus skaitīt un muguru pie svētbildēm locīt.

—    Tev vēl slapjš aiz ausīm, lai mani pamācītu! — vecene nodārdināja. — Un kā mūsu kazaki tādu smurguli ievēlējuši par priekšsēdētāju! Vai tu zini, ka vecos laikos neviens ciema atamans nejaudāja mani pievārēt un man muti aizbāzt? Bet tevi es no savas sētas tā izlingošu, ka tu atjēgsies tikai šķērscelē!

Izdzirdot vecenes dunošo balsi, no paklēts izmetās rūsgans šunelis, aizgūtnēm skanīgi un spalgi riedams. Razmjotnovs, stāvēdams pie lievenēm, mierīgi tina sev smēķi. Spriežot pēc tīteņa apmēriem, viņš tik drīz nedomāja atstāt savas pozīcijas. Smēķis gandrīz vai vesela sprīža garumā un rādītāja pirksta resnumā bija paredzēts ilgstošai sarunai. Taču notikumi pavērsās citādi.

Razmjotnovs ierunājās ar apdomu:

—    Tev, vecomāt, taisnība. Kazaki bijuši muļķa prātā, izvēlēdami mani par priekšsēdētāju. Ne jau veltīgi par kazakiem saka: «Dūša kā miets, prāts kā siets.» Un arī es aiz paviegla prātiņa uzņēmos tādas mocības … Taču 1u nebēdājies: drīzumā es atteikšos no priekšsēdētāja amata . ..

—    Sen bija laiks!

—    Es jau arī saku, ka laiks, bet pagaidām, vecomāt, atvadies no sava runča un nodod to manās priekšsēdētāja rokās.

—    Tu jau tā esi apšāvis visus ciema kaķus; drīz sabīdīsies tik daudz peļu, ka tev pirmajam tās naktī nagus apgrauzīs.

—    Nekādā ziņā! — Razmjotnovs noteikti iebilda. — Man tik cieti nagi, ka pat tavs šunelis zobus izlauzīs. Tomēr runci dod vien šurp, nav laika ar tevi tielēties. Pārmet viņam krustu un dod ar labu, saņemšu maigām rokām.

Vecenes labējās rokas mezglainie, brūnie pirksti savilkās ietekmīgā ikucī, bet kreisā tik aizgrābtīgi piespieda runci pie krūtīm, ka tas nelabā balsī ieņaudējās, sāka skrāpēties un šķaudīt. Bērneļi, kas stāvēja aiz Razmjot- nova kā mūris, ļaunā priekā ieirdzās. Viņu simpātijas nepārprotami bija Razmjotnova pusē. Taču bērni it kā pēc komandas apklusa, tikko vecene, satraukto runci nomierinājusi, iebrēcās:

—    Vācies tūdaļ no šejienes, nešķīstais gars, nolādētais pagāns! Vācies ar labu, citādi vēl sadošu, ka nezināsi, cik vecs!

Razmjotnovs salipināja smēķi, lēnām un rūpīgi ar mēles galu novilka pa grubuļainā avīžu papīra malām, caur pieri šķelmīgi blenzdams uz kareivīgo veceni, turklāt vēl valšķīgi smaidīdams. Ko tur liegties — nez kāpēc šādi vārdu kari ar ciema vecenēm, tikai ne ar paša māti, viņam sagādāja lielu patiku, pat baudu. Par spīti gadiem, viņā vēl rūga jauna kazaka bezbēdība, dīvainā kārtā saglabājusies parupja jautrība. Un arī šoreiz viņš palika uzticīgs savam nelādzīgajam paradumam — aizsmēķējis un divi reizes no vietas dziļi ievilcis dūmu, viņš glaimīgi, pat it kā iepriecināts sacīja:

—    Ir gan tev varena balstiņa, īgnatjevna! Visu mū/u klausītos un neatklausītos! Neēstu, nedzertu, tikai liktu tev no rīta līdz vakaram bļaustīties … Nav vārdam vietas, balss bez vainas! īsts bass, dārdoša, nu, taisni kā staņicas vecajam diakonam vai arī kā mūsu kolhoza ērzelim, tā sauktajam Puķainim. Kopš šās dienas es tevi arī tā dēvēšu: ne vairs «vecāmāte Ignatjevna», bet «vecāmāte Pu- ķaine». Norunāsim mēs šitā: ja vajadzēs saaicināt ļaudis uz sapulci, tu pilnā rīklē uz laukuma noaurosi, bet mēs tev no kolhoza par to aprēķināsim divas izstrādes dienas…

Razmjotnovs nepaguva pabeigt teikumu: pārskaitusies vecene, saķērusi runci aiz čupras, vīrišķīgi plaši atvēzējās. Razmjotnovs bailīgi parāvās sāņus, bet runcis, plati izpletis visas četras ķepas, zaļās acis valbīdams un neganti ņaudēdams, aizlidoja viņam garām, atsperīgi nokrita zemē un, kuplo lapsas asti izplājis, cik jaudas joza uz sakņu dārzu. Kā negudrs smilkstēdams un ar ausīm kulstīdams, viņam pakaļ metās kucēns, bet aiz kucēna, mežonīgi klaigādami, brāzās bērneļi… Runcis pārlidoja zedeņiem kā viesuļa nests, kucēns, nespēdams pārvarēt tik baismīgu šķērsli, pilnā sparā trencās ar līkumu pie senpazīstamās pārkāpes; toties bērneļi draudzīgā barā salēca uz veca žoga, un tas brakšķēdams apgāzās.

Kaķis kā rūsgans zibens pavīdēja gurķu dobēs, tomātu un kāpostu dēstījumos, bet sajūsmā pārplūstošais Razmjotnovs pietupdamies plakšķināja ar delnām pa ceļgaliem un kliedza:

—    Turiet! Aizlaidīsies! Ķeriet, es viņu pazīstu! …

Kāds bija Razmjotnova pārsteigums, kad, neviļus paskatījies uz lievenēm, viņš ieraudzīja, ka vecāmāte Ignatjevna, ar rokām saturēdama vētraini līgojošās, smagās krūtis, nevaldāmi smējās. Ar galvas lakatiņa stūriem viņa ilgi slaucīja acis un, vēl nebeigusi smieties, dobjā balsī sacīja:

—   Andrjuška Razmjotnov! Par dārza nomīdīšanu vai nu tu, vai arī lava ciema padome tā kā tā samaksāsiet! Pievakarē sarēķināšu, ko man tavi bandīti, kurus tu atvedi sev līdz, izbradājuši, bet pēc tam — maksā ragā!

Andrejs piegāja pie lievenēm un lūdzošām acīm palūkojās no apakšas augšup uz veceni.

—   Vecomāt, kauču no savas priekšsēdētāja algas vai rudenī no mūsu dārza — samaksāšu par visu pilnā apjomā! Bet par to atdod man balodēnus, kurus tavs runcis izpostījis. Drīz man pašam izšķilsies pāris putneju, kopā ar tiem, ko tu uzdāvāsi, būs jau vesela saimniecība.

—    Ņem viņus, dieva dēļ, kauču vai visus. Tik vien no baložiem labuma, ka visu aprij un vistiņas badā vārdzina.

Pagriezies uz sakņu dārza pusi, Razmjotnovs uzsauca:

—    Puikas, atlikt!

Pēc minūtēm desmit viņš jau gāja mājup, taču ne pa šķērscelēm, bet gan pa lejieni, gar upīti, lai nepievērstu sev dikdienīgo ciemata sieviešu uzmanību … No ziemeļiem pūta spirgts, gandrīz vai auksts vējš. Razmjotnovs bija cepurē ielicis pārīti siltu baložbērnu ar smagām gu- ziņām, pārsedzistos ar vateņa stērbeli, un zagšus raudzījās apkārt, mulsi smaidīja, un vējš, saltais ziemeļu vējš purināja viņa nosirmojošo matu cekulu.

22. nodaļa

Divas dienas pirms ciema partijas šūniņas sapulces pie Naguļnova mājās ieradās sešas kolhoznieces.' Bija agrs rīts, un sievietes kautrējās barā nākt istabā. Viņas cienīgi sasēdās uz lieveņa pakāpēm un uz paviļas, un tad Kon- drata Maidaņņikova sieva, sakārtojusi uz galvas tīro, stipri iezilināto lakatiņu, iejautājās:

—    Vai man, sievelītes, ieiet pie viņa?

—    Ej, ja pati esi piedāvājusies, — visu vārdā atbildēja uz apakšējā pakāpiena sēdošā Agafona Dubcova sieva.

Makars savā istabiņā skuvās, kūkumu uzmetis, sēdēdams pie niecīgas spoguļa lauskas, kas bija atbalstīta pret puķu podu. Vecais, trulais bārdas nazis ar elektrības dzirksteļu sprakšķiem līdzīgu šņarkstoņu no Makara tumšajiem vaigiem tīrīja melnos, asos sarus, bet pats viņš . vaikstījās kā briesmīgās mokās, krekšķēja, reizēm dobji iesēcās, ar apakškrekla piedurkni laiku pa laikam noraus- dams acīs sanesušās asaras. Viņš jau vairāk lāgu bija sa- , graizījies, šķidrās ziepju putas uz vaigiem vairs nebija baltas, bet gan lāsumaini sārtas. Blāvajā spogulītī atspulgotā Makara seja pārmaiņus pauda dažādas jūtas: gan trulu padevību liktenim, gan apvaldītas mokas, gan niknu piktuma uzliesmojumu; reizēm ar savu izmisīgo apņēmību tā atgādināja pašnāvnieka vaigu, kas sadomājis par katru cenu ar bārdas nazi padarīt sev galu.

Ienākdama istabā, Maidaņņikova sieva klusu sveicināja. Makars aši pagrieza uz viņas pusi sadrūmušo, sāpēs ;a>- šķiebto, asiņaino seju, un nabaga sieviete, izbīlī iestenēdamās, atmuguriski atkāpās uz sliekšņa pusi.

—    Oi, dievs, stāvi klāt! Kur tu tā ar asinīm nošķiedies? Būtu kauču apmazgājies, plūst kā no aizkauta vepra!

—    Nebaiļojies, velna muļķe, sēdies, — laipni pasmaidīdams, Makars viņu sveicināja. — Bārdas nazis ir truls, tāpēc arī sagraizījos. Sen būtu laiks to aizmest, bet žēl, esmu pieradis mocīties ar šo sātana ģelzi. Divos karos esmu to līdzi iznēsājis, piecpadsmit gadu tas man smukumu uzposis. Kā es varu no tā šķirties? Sēdies taču, es tūdaļ beigšu.

—    Bārdas nazis truls, tu saki? — nezinādama, ko atbildēt, Maidaņņikova vēlreiz apvaicājās, nedroši apsēzdamās un pūlēdamās neskatīties uz Makaru.

—    Briesmīgi.! Beidzies vai nost… — Makaram vārds iesprūda. Divas reizes noklepojies, viņš aši pabeidza: — Kaut vai acis aizsien un kašņājies uz labu laimi! Bet kādā vajadzēšanā tu ne no šā, ne no tā esi atnākusi? Kas tev lēcies? Rasi, Kondratu trieka ķērusi?

—    Nē, viņš ir vesels. Bet es neesmu viena, veseli seši sievišķi ieradušies pie jūsu labdzimtības.

—    Kāda vajadzēšana?

—    Parīt tu uzņemsi savā partejā mūsu vīrus, gribējām uz šo dienu skolu uzpost.

—   Pašas sadomājāt vai arī viri paskubināja?

—    Vai mums pašām sava prāta trūkst? Pārlieku zemā cenā tu mūs vērtē, biedri Naguļnov!

—    Nu, ja pašas apjēgušas, — tad lieliski!

—    Gribam telpas apkleķēt un izbalsināt no iekšienes un ārienes.

—    Pavisam lieliski! Pilnā mērā piekrītu un atbalstu, tikai ņemiet vērā, ka par šo darbu izstrādes dienas neaprēķināsim. Tā ir sabiedriska padarīšana.

—    Kāda te runa par izstrādes dienām, ja mēs pašas no laba prāta? Tikai pasaki brigadierim, lai viņš mūs ue- trenc citos darbos. Esam sešas dvēseles, pieraksti mūs uz papīrīša.

—    Brigadierim pateikšu, bet rakstīt nav jēgas, jau bez jums pietiek birokrātisma un visādas rakstīšanas.

Maidaņņikova piecēlās, mirkli klusēja, iesāņus palūkojās uz Makaru un rāmi pasmaidīja:

—    Bet manējais tāds pats māžeklis kā tu; rasi, nabadziņš, būs vēl spocīgāks … Ļaudis runā, ka tīrumā katru mi]u dieniņu kašņājot bārdu nost, bet, kā pārrodas mājās, — tūdaļ pielāgo kreklus… Viņam to tikai trīs gabali, taču gudro — uzvelk vienu, tad otru, nezina, ar kuru viņam svētdien labāk iestāties partejā… Es jau pa jokam kaitinu: «Tu — kā skuķis pirms kāzām.» Bet viņš bries- moti skaišas! Niknojas, taču neizrāda, tikai reizēm, kad es sāku vilkt uz zoba, samiedz šauras acis, tad zinu, ka tūdaļ sāks nešķīstiem vārdiem lamāties, un žigli vācos prom, jo negribu viņu pārlieku uztraukt. . .

Makars pavīpsnāja, un acis viņam kļuva mīlīgas.

—   Tavam vīram, mīlīt, šitā būšana svarīgāka nekā skuķim precēšanās. Kāzas — tīrais nieks! Salaulā un mājās slāj, kā saka, un darīts, bet partija — tas, sievelīt, tāds mūziķis… vārdu sakot, tāds mūziķis. .. Lai gan tu ne velna nesajēgsi! Tu partejiskā spriešanā un sajēgšanā peldi kā prusaks kāpostu virā, kāda velna pēc man ar tevi te tukšā kult un ūdeni sietā liet? Vārdu sakot, partija — tā ir svarīga būšana, tas mans pēdīgais vārds. Vai tev skaidrs?

—   Skaidrs, Makaruška, tikai pasaki, lai mums atved kādus desmit vezumus mālu.

—    Pasacīšu.

—    Un sienu balsināšanai krītu.

—    Pasacīšu.

—    Un pāris zirdziņu ar puišeļiem mālu mīcīšanai.

—   Varbūt tev no Rostovas vēl atgādāt kādus desmit apmetējus? — Makars kodīgi iejautājās, bārdas nazi tā!u sāņus atvāzdams un kā vilks ar visu augumu uz Maidaņ- ņikovas pusi pagriezdamies.

—   Apmetīsim pašas, bet zirgus tu dod, citādi līdz svētdienai nepagūsim.

Makars nopūtās:

—   Jūs, sievišķi, protat labiem cilvēkiem uz kakla sēsties … Nu, lai notiek, dosim arī zirgus, visu sagādāsim, tikai vācies prom, dieva dēļ! Tevis pēc divas reizes virs normas atkal iešņāpu! Ja vēl pāris minūtes vajadzēs runāties, man nebūs nevienas veselas vietiņas. Skaidrs?.

Makara vīrišķīgā balss bija tik žēli lūdzoša, ka Maidaņņikova ātri pagriezās,pasacīja: — Nu,dzīvo sveiks! — un izgāja. Taču pēc mirkļa durvis atkal atvērās:

—    Atvaino mani, Makar . ..

—   Kas vēl vajadzīgs? — Makara balss ietrīsējās jau neslēptā īgnumā.

—    Aizmirsu pasacīt tev paldiesiņu,

Durvis ar blīkšķi aizcirtās. Makars nodrebēja un vēlreiz ar bārdas nazi dziļi iešķēla ādā.

—    Tev, tas ir, jums, paldies, sasodītā muļķadesa, man jau nav par ko! — Makars nokliedza viņai nopakaļ un klusām ilgi smējās.

Un, lūk, šis nieks tā uzjautrināja mūžam bargo Makaru, ka viņš augu dienu klusībā smaidīja, tikko atcerējās Kon- drata sievas apciemojumu un viņas nelaikā sacīto «p^l- diesiņu».

Bija brīnum jaukas, saulainas un rāmas dienas. Sestdienas pievakarē skola mirdzēt mirdzēja: nevainojami spodras bija nobalsinātās ārsienas, un klasēs tikko izmazgātās un ar smalcinātiem ķieģeļiem izberztās grīdas bija tik neskarti tīras, ka visiem, kas ienāca skolā, neviļus gribējās staigāt uz pirkstgaliem.

Atklātā partijas sapulce bija izziņota pulksten sešos vakarā, bet jau no četriem skolā bija "sapulcējušies vairāk nekā pusotra simta cilvēku, un, kaut arī logi un durvis bija plaši atvērti, visās klasēs tūlīt izplatījās rūgta un stipra pašaudzētas tabakas dvinga, oda pēc sūriem, kā spirts kodīgiem vīriešu sviedriem, lētas pomādes un tādu pašu ziepju smaržām — no uzpostajām sievietēm un meičām, kas bi ja sadrūzmējušās ciešā pūlītī.

Pirmo reizi Dārdu Gravas ciemā notika atklāta sapulce, lai uzņemtu partijā jaunus biedrus, turklāt pašu ciemat- niekus, tāpēc ap pulksten sešiem visi ciema ļaudis, atskaitot bērnus un gultā guļošus slimniekus, bija sapulcējušies skolā vai tās tuvumā. Stepē un lauku apmetnēs nepalika nevienas dzīvas dvēseles, visi bija ieradušies, un pat ciema gans vectēvs Agejs bija pametis ganāmpulku sava izpalīga ziņā un atnācis uz skolu svētku drānās, ar centīgi sasukātu bārdu un senlaicīgos, stipri apvalkātos platstulmu zābakos. Apautām kājām, rūpīgi uzposies, bez pātagas un tarbas pie sāniem Agejs izskatījās tik neparasts, ka daudzi pavecāki kazaki pirmajā acu uzmetienā viņu nepazina un sveicināja kā svešinieku.

Tieši pulksten sešos Makars Naguļnovs piecēlās no galda, kas bija pārklāts ar sarkanu satina gabalu, un pārlaida skatienu skolas solos sēdošo vai ejās stāvošo kolhoznieku blīvajām rindām. Dobjā balsu dūkoņa un spalgi sieviešu smiekli kaut kur pašā pēdējā rindā neapklusa. Tad Makars augstu pacēla roku:

— Nu, aprimstiet, mazdrusciņ, kuriem skaļākas rīkles, un jo sevišķi meitieši! Lūdzu ievērot vispilnīgāko klusumu, un uzskatu VK(b)P Dārdu Gravas ciema šūniņas atklāto partijas sapulci par atklātu. Vārds biedram Naguļnovam, tas ir, man pašam. Darba kārtībā mums viens jautājums: par jaunu mūsu biedru uzņemšanu. Mums ienākuši vairāki gabali iesniegumu, to skaitā — iesniegums no mūsu ciematnieka Kondrata Maidaņņikova, kurn jūs visi pazīstat līdz pašām īkstīm. Taču kārtība un partijas statūti prasa, lai viņu apspriež. Lūgtu visus — kā partejiskos, tā arī bezpartejiskos biedrus un pilsoņus izsacīties par Kondrata būtību, ko un kā katrs šajā lietā domā, kas — «par» un kas varbūt arī «pret». Pretišķīgu uzstāšanos sauc par noraidīšanu. «Noraidu, tā sacīt biedru Maidaņņikovu» — bet tad jāceļ priekšā fakti, kāpēc Maidaņņikovs nav cienīgs sastāvēt partijā. Mums vajadzīgi bezgodīgi fakti, tikai tādus mēs varam pieņemt apspriešanai, bet tukšā grābstīties pa gaisu ap cilvēku un mēles deldēt bez faktiem — draņķīga padarīšana. Tādu muldēšanu mēs vērā neņemsim. Bet vispirms es nolasīšu mazu iesniegumiņu, ko uzrakstījis Kondrats Maidaņņikovs, pēc tam viņš mums pastāstīs savu autobiogrāfiju, tas ir, savas pagājušās, tagadējās un nākamās dzīves aprakstīšanu, bet pēc tam gāziet vaļā, ko nu katrs prot un spej par mūsu biedru Maidaņņikovu. Vai uzdevums skaidrs? Skaidrs. Tātad ķēros vērsim pie ragiem, tas ir, nolasu iesniegumu.

Naguļnovs nolasīja iesniegumu, izklāja papīra lapiņu uz galda un uzlika uz tā savu slaido, smago delnu. Šī nelielā, no skolas burtnīcas izplēstā papīra lapiņa Mai- daņņikovam bija sagādājusi daudz bezmiegā pavadītu nakšu un grūtu pārdomu . .. Un ari tagad Kondrats, paretam palūkodamies ar viņam neparastu, biklu skatienu gan uz komunistiem, kas sēdēja pie galda, gan uz saviem sola biedriem, tik ļoti uztraucās, ka uz pieres viņam izspiedās rupjas sviedru lāses un seja šķita norasināta ar lietus šļakatām.

Dažos vārdos viņš pastāstīja par savu dzīvi, mokoši meklēdams vārdus, ilgi klusēdams, pieri raukdams un tajā pašā laikā smaidīdams samocītu, žēlu smaidu. Ļubiškins neizturēja un skaļā balsī noteica:

—          Ko tu savas dzīvītes kaunies? Ko mīdies kā pie . mieta piesiets zirgs? Dzīvīte tev laba, sper drošāk vaļā, Kondrat!

—          Esmu visu pateicis, — klusām atbildēja Maidaņņi- kovs, apsēzdamies un salīgi plecus noskurinādams.

Viņam bija tāda sajuta, it kā no tveicējoši siltas istabas neapģērbies būtu izgājis ziemas salā …

Pēc īsa klusuma brīža piecēlās Davidovs. Viņš īsos, bet dedzīgos vārdos runāja par Maidaņņikovu, kas ar savu darbu aizrauj pārējos kolhozniekus, izcēla viņu par paraugu citiem un beigās pārliecinoši sacīja:

—    Pilnīgi cienīgs būt mūsu partijas rindās, fakts!

Vēl daži sapulces dalībnieki par Maidaņņikovu sacīja

siltus un labvēlīgus vārdus. Vairāk reižu tos pārtrauca atzinīgi saucieni:

—    Tiesa gan!

—    Labs saimnieks!

—    Rūpējas par kolhoza labumu.

—           Viņš kopīgo kapeiku zemē nenometīs, bet, ja nometīs vienu, — pacels divas.

—    Par viņu slikta nesamuldēsi, neviens neticēs!

Daudz glaimojošu vārdu par sevi dabūja dzirdēt aiz

uztraukuma nobālējušais Kondrats, un šķita, ka sapulces dalībnieku domas par viņu ir vienprātīgas. Bet tad pēkšņi nevis piecēlās, drīzāl kā korķis uzsprāga vectēvs Sčukars un iesāka:

—           Dārgie pilsoņnieki un vecenes! Izsaku pilnīgu norī- dīšanu Kondratam! Es neešu tāds kā citi, pēc manas saprašanas draugu būšana paliek draugu būšana, bet tabakas maciņš — katram savs. Pavei, kāds es ešu cilvēks! Teitan Kondratu izmālēja tādā vīzē, it kā viņš nebijis cilvēks, bet svētais moceklis! Bet es, tā sacīt, pavaicāšu jums, pilsoņnieki, kas viņš par svēto, ja tāpatās pilns ar grēkiem kā mēs visi citi?

—           Tu, vecotēv, putro kā allažiņ! Mēs viņu neuzņemam paradīzē, bet partijā, — pagaidām vēl draudzīgi aizrādīja Naguļnovs.

Taču vectēvs Sčukars nebija tāds vīrs, lai viena replika viņu nomierinātu vai arī apmulsinātu. Viņš pavērsās pret Naguļnovu un sirdīgi nozibsnīja ar vienu aci — otra bija aizsieta ar sarkanu, sen nemazgātu lakatiņu.

—           Oh, esi gan tu, Makaruška, makten nadzīgs uz labu cilvēku apspiešanu! Tev tikai vajadzētu strādāt eļļas

spiestuvē par presi, spiest no saulenēm eļļu… Ko (u man muti bāz ciet un neļauj ne vārdiņa bilst? Jebšu es par tevi runāju, tev izsaku norīdīšanu? Nu, tad arīdzan turi muti, tāpēc ka parteja māca — ar visiem spēkiem raut vaļā kritiku un paškritiku. Bet kas ir paškritika? Mūsu mēlē runājot, tā ir pašvarīga kritika. Bet ko tas apzīmē? Tas apzīmē to, ka cilvēks jāknaiba pēc sirds patikšanas un visās vietiņās, kādas vien ienāk prātā, un katrā ziņā tā, lai sāpētu! Knaibi viņu, maitas gabalu, tā, lai viņš no galvas līdz papēžiem sūros sviedros mirktu. Areče, ko apzīmē vārds «paškritika» pēc manas apjēgšanas.

—   Pagaidi, vecotēv! — Nagujnovs apņēmīgi viņu pārtrauca. — Tu neizķēmo vārdus, kā tev ienāk prātā! Paškritika — tas nozīmē, ka tu pats sevi kritizē, re, kas tas ir. Kad tu uzstāsies kolhoza sapulcē, tad varēsi izknaibīt sev visas vietiņas pēc sirds palikšanas, bet tagadiņ rimsties un sēdi rāms.

—   Nē, rimsties pats un nebāz manu kritiku man atpakaļ mutē! — aizkaitinātais vectēvs Sčukars iespiedzās smalkā balstiņā. — Pārlieku gudrs tu esi, Makaruška! Kāda joda pēc man pašam jāgāž sev virsū visādas samazgas? Kāpēc man jānozākā pašam sevi? Muļķi pie padomju valdīšanas iznīkuši… Vecie iznīkuši, bet cik daudz jaunu saradušies — ij saskaitīt nejaudāsi! Pie padomju valdīšanas neviens tos nesēj; kā pabiru graudi viņi paši dīgst bez sava gala, nekāda glābiņa no šitanās slakas! Palūkosim kauču tevi, Makaruška . ..

—    Mani tu neaiztiec, teitan nav runa par mani, — Naguļnovs stingri noteica. — Runā pēc būtības, par Kon- dratu Maidaņņikovu, bet, ja nav ko sacīt, turi muti un sēdi mierīgi kā visi kārtīgi cilvēki.

—   Tātad tu esi kārtīgs cilvēks, bet es ne? — vectēvs Sčukars skumji apvaicājās.

Un tūlīt kāds no pēdējās rindās sēdošajiem dobjā basā noducināja:

—   Tu, kārtīgo vecotēv, labāk būtu pastāstījis, ar ko vecuma dienās esi bērnu saskrējis, un kāpēc tu blenz ar vienu aci, bet otra aizpampuši, ar zilumu? Tu tikai ķērkšu uz citiem kā uz zedeņiem uztupies gailis, bet savus grēkus noklusē, viltīgais velns!

Skolu pāršalca dārdoši smiekli, bet, tikko piecēlās Da- vidovs, tūlīt apklusa. Davidova seja bija sadrūmusi, t;n balsī skanēja sašutums, kad viņš ierunājās:

—    Šeit, biedri, nav nekādi kumēdiņi, bet partijas sapulce, fakts! Kas grib uzjautrināties, lai iet uz vakarēšanu. Vai jūs, vectētiņ, runāsiet par jautājuma būtību, vai arī gribat tāpat tālāk muldēt?

Pirmo reizi Davidovs uzrunāja Ščukaru ar tik izniri- nošu laipnību, un šķiet, tādēj vectēvs Sčukars kļuva vai zils aiz niknuma. Solā stāvēdams, viņš palēcās kā jauns gailēns pirms kautiņa, un pārmēra dusmās pat bārdeie viņam ietrīsējās.

—    Kas teitan muld? Es jebšu šitanais muļķadesa, kas sēd aiz muguras un uzdod man stulbus jautājienus? Un kas tā par atklātu sapulci, ja cilvēks nedrīkst atklāti neviena vārda bilst? Kas es jums tāds ešu? Jebšu man atņemtas balsošanas tiesības? Es runāju par Kondrata bū- tibu, ka izsaku viņam norīdīšanu. Tādus mums partejā nevajag, un, pavei, visa mana runāšana!

—    Kāpēc, vectētiņ? — aiz smiekliem smakdams, iejautajās Razmjotnovs.

—    Tālab, ka viņam navaid tādas izpelnīšanās, lai būtu partejā! Un ko tu zviedz, baltacainais ķēms? Pogu uz grīdas atradis, vai, un tagadiņ aiz priekiem zviedz — tā sacīt, saimniecībā noderēs? Bet, ja tu neapjēdz, kālabad Kondratam nav tādas izpelnīšanās būt partejā, es tev kategoriski pateikšu priekšā, un tad tu pārstāsi ņirgt kā ērzelis, uz auzām glūnēdams . . . Aizrādīt citiem jūs meistari, bet kādi esat paši? Tu esi ciema padomes priekšā sēdētājs, svarīga persona, no tevis ij veciem, ij maziem jāņem piemērs, bet kāda tava uzvešanās? Sapulcē piepūlies aiz ģeķīgas ņirgšanās, zils kā tītars. Kāds tu priekšā sēdētājs, un kāda var būt ņirgšana, ja teitan Kondrata liktenis uz svariem šūpojas? Apjēdzi, tā sacīt, savā galvā, kuram no mums lielāka nopietnība — tev jebšu man? Žēl, puis, ka Makaruška man izsacīja aizliegšanu sarunā iespraust visādus svešzemju vārdiņus, ko es pie viņa vārdnīcā no galvas ešu iemācījies, citādi es tev ar šit-a- niem vārdiņiem tā sadotu, ka tu savu mūžu neapjēgtu, ko un kālabad es runāju! Bet pret Kondratu partejā es ešu tālabad, ka viņš ir sīks īpašnieks, un vairāk jūs no viņa neizspiedīsiet, kauču zem preses lieciet. Plāceni jebšu zinātniskā mēlē — drabiņu rauši no viņa iznāks, bet komunists — neparko pasaulē.

—    Kāpēc, vecotēv, no manis neiznāks komunists? — aiz apvainojuma drebošā balsi ierunājās Kondrats.

Vectēvs Sčukars dzēlīgi samiedza acis.

—    II kā tu pats nezinātu!

—    Es nezinu, un tu paskaidro jēdzīgi man un citiem pilsoņiem, kāpēc es neesmu cienīgs. Tikai runā pliku patiesību, bez visādiem taviem sagudrojumiem.

—    Bet vai es kādreiz ešu muldējis? Jebšu, piemēram, dažādas blēņas sagudrojis? —- Sčukars nopūtās tā, ka visā skolā bija dzirdams, un sērīgi pašūpoja galvu. — Tā sacīt, taisni pretešķīgi, visu mūžu labiem ļautiņiem ešu acis lēcis ar pliku patiesību, un caur to pašu, Kondra- tuška, vienam otram šajā saulē ešu nevēlams aliments. Vecos laikos tavs nelaiķa tētis nez cik reižu tika sacījis: «Ja jau Sčukars muld, tad kurš gan patiesību runā?» Pavei, cik augstu viņš, nelaiķītis, mani sacildināja! 2ēl, ka nomira, citādi tūdaļ savus vārdus apliecinātu, — lai viņam debess valstība!

Sčukars pārmeta krusta zīmi un grasījās nobirdināt asaru, bet nez kāpēc apdomājās.

—    Tu paskaidro par mani, bet tēti liec mierā. Ko es īsti esmu nogrēkojies? — Maidaņņikovs neatlaidās.

Apvaldītā neapmierinātības šalkoņa, kas, spriežot pēc atsevišķiem izsaucieniem, nepārprotami vērsās pret Sčukaru, viņu ne mazākā mērā nesamulsināja. Līdzīgi piedzīvojušam dravniekam, kas mierīgi ieklausās lielas bišu saimes dūkoņā, Sčukars arī šeit saglabāja izturētību un pilnīgu mieru. Rāmi un labinoši ar rokām atgaiņādamies, viņš turpināja:

—    Vienu minūtiņu, paskaidrošu visu, kā pienākas. Bet jūs, pilsoņnieki un dārgās vecenes, savu trokšņošanu atstājiet pie sevis, manu domu tecēšanu tā kā tā nesajauksiet. Nule teitan no muguras par mani kāds šņākuļoja kā čūska: tā sacīt, es visām pudelēm par korķi šaujoties… Un tā tālāk un tamlīdzīgas nešķīstības aiz muguras čukstēja. Bet es zinu, kas tur šņāca kā odze. Tur, dārgie pilsoņnieki un vecenes, Agafons Dubcovs šņāc kā nikna čūska no elles pasliekšņa! Viņš grib man saprašanu sa putrot, lai man domas sajuktu un es par viņu neko nesacītu. Bet to viņš nesagaidīs, mani ar pliku roku neņemsi! Agafons arīdzan vīkšas ielavīties partejā kā zalktis pagrabā, lai pieniņu palaklos, bet es viņam izsacīšu tādu norīdīšanu, vēl trakāk nekā Kondratam, es arīdzan par viņu zinu kaut ko tādu, ka jums visiem mutes būs vajā, kad izdzirdēsiet, un viens otrs, rasi, pat augšu pēdus novelsies.

Naguļnovs paskandināja ar zīmuli pa tukšu glāzi un pikti sacīja:

—    Večuk, tu jau esi nokūlies no savas juceklīgās domas, izbeidz! Viens pats sapulcē aizņem visu laiku, vajag arī goda prasties.

—    Atkal tu, Makaruška, bāz man muti ciet? — vectēvs Sčukars ievaimanājās raudulīgā balsī. — Ja tu esi. šūniņas sekretārs, tad domā, ka vari mani apspiest? Nu, tās, brāl, blēņas. Partejas statūtos nav tāds punkts, kas večiem aizliegtu runāt, to es noteikti zinu. Un kā tev mēle nenokalst, sakot, ka es ešu bezgodīgs? Labāk būtu savu Lušku kauninājis, iekams viņa tev deguna priekšā neno- vicināja lindraku apskroti un uz svešu pusi neaizlaidās, bet es savā mūžā pat no paša vecenes neešu dzirdējis, ka man vajadzētu goda prasties. Tu, Makaruška, mani līdz nāvei apvainoji!

Ščukaram beidzot izdevās nobirdināt ilgi kāroto asaru. Ar krekla piedurkni acis izslaucījis, viņš tomēr tikpat kvēli turpināja:

—    Bet es, kā smejies, ešu tāds cilvēks, kas visiem gāzīs taisnību acīs, un aizklātā partejas sapulcē pienāks arīdzan tava kārta, un nekur tu no manis nespruksi, mani ar pliku roku neņemsi! Kad sasparojos, man dūša kā miets, un lai kam, bet tev to" vajadzēja apjēgt un vērā likt, jo mēs ar tevi esam šaušalīgi draugi, tas visam ciematam. zināms. Un mēs jau sen esam draugi, tā ka tu galīgi piesargies no manas kritikas un paškritikas! Es neviena nežēlošu, to lai vērā liek visi, kas grib parteju apķēzīt!

Kreiso uzaci sašķiebis, Naguļnovs pagriezās uz Davidova pusi un iečukstēja:

—    Varbūt izvest āra? Izjauks sapulci! Un kā tev neienāca prātā viņu šodien kaut kur aizkomandēt! Vectēvam slejas pakļuvušas zem astes, tagad viņa neapvaldīsi…

Kreisajā rokā turēdams avīzi, Davidovs bija aizsedzis seju, bet ar labo slaucīja asaras. Aiz smiekliem viņš nespēja izrunāt neviena vārda, taču noliedzoši papurināja galvu. Verdoša īgnuma pārņemtais Naguļnovs paraustīja plecus un atkal pavērsa pret Ščukaru piktu skatienu.

Bet vectēvs, it kā nekas nebūtu nolicis, aizgūtnēm un rīstīdamies turpināja:

—    Ja mums ir atklāta partejas sapulce, tad arīdzan tev, Kondratuška, atklāti jāsaka: kad tu iestājies kolhozā un vedi nodot savu vēršu pāri, vai tu, asaras liedams, gaudies jebšu ne?

—    Jautājiens nošauts greizi! — iesaucās Djomka Uša- kovs.

—    Tukšs jautājiens! Ko tu gramsties kā pa olu čaumalām? — viņu atbalstīja Ustins Rikaļins.

—    Nē, navaid tukšs, tas navaid jautājiens par olām, es runāju par lietu! Bet jūs, labvēļi, savaldiet žaunas! — pūlēdamies viņus pārkliegt, brēca aiz piepūles tumši pietvīkušais vectēvs Sčukars.

Sagaidījis klusuma mirkli, viņš ierunājās jau rāmā un pieglaimīgā balsī:

—    Varbūt tu, Kondratuška, neatceries, bet es atceros, kā tu no rīta dzini vēršus uz kopus laidaru, taču pašam acis pietūkušas dūres lielumā un sarkanas kā trusim jebšu, tā sacīt, kā pusaizmigušam vecam suņtēviņam. Atbildi tagadīt kā popam pie grēku sūdzēšanas: bija jebšu nebija šitāda padarīšana?

Maidaņņikovs piecēlās, mulsi paraustīja kreklu, aizmiglotām acīm uzmeta īsu skatienu vectēvam Ščukaram, taču atbildēja apvaldīti un stingri:

—    Bija tāda padarīšana. Neliegšos, nobirdināju asariņu. 2ēl bija šķirties. Es vēršus nebiju mantojis 110 tēva, bet nopelnījis pats sūriem sviedriem. Viņi man daudz pūļu maksāja, šie vērši. Bet tas jau pagājis, vecotēv. Un kāds partijai ļaunums no asarām, kas man kādreiz nobirušas?

—    Kā tā — kāds ļaunums? — Sčukars sašutumā iesaucās. — Uz kurieni tu ar saviem vēršiem gāji? Tu, draudziņ, gāji uz socālismu, pavei, kurp tu ar tiem devies! Un kas mums būs pēc socālisma? Būs pilns komunisms, pavei, kas mums būs, ka es tev saku! Es pie Makaruškas Naguļnova, tā sacīt, jaunai dzīvošanai esmu izšķīlies, jūs visi priekšā sēdētāji zināt, ka mēs ar viņu esam milzīgi draugi. Pie viņa es visādas zinātnes smeļos pilnām riekšām: pa nakts melnumiņu lasu gan visādas biezas grāmatas, nopietnas, bez bildēm, gan arīdzan vārdnīcu študie- rēju, kaju sev paurī visādus zinātniskus vārdiņus, bet teitan mani vecums kavē, kauču tas izčibētu! Atmiņa — kā bikses ar caurām kabatām, bāz iekšā, ko gribi, viss veļas ārā, gatavā nediena! Bet, ja man rokā pagadās kāda plāna grāmatele, to vaļā nelaižu! Ielāgoju visu no viena vāka līdz otram! Pavei, kāds es ešu, ja rauju vaļā ar visādām un tamlīdzīgām lasīšanām. Ešu izlasījis pulka visādu grāmateļu un smalki zinu un varu strīdiņā ielaisties, ar ko vien gribat, kauču vai līdz trešajiem gaiļiem, ka pēc socālisma komunisms būs klāt kā likts, to es jums kategoriski saku! Bet teitan mani pārņem šaubīšanās, Kondratuška … Socālismā tu iegāji, asaras liedams, bet kādā izskatā tu ieradīsies komunismā? Rasi, atnāksi, līdz ceļgaliem pa asarām brizdams, tik tiešām kā dievs debesīs! Tādā vizē tas ar tevi notiks, to es redzu skaidrāk par skaidru! Bet sakiet, pilsoņnieki un dārgās vecenes, — kādam velnam viņš partejā vajadzīgs, šitāds vēkšķis? '

Vectēvs jautri ieirdzās un ar delnu aizsedza bezzobaino muti.

—    Acu galā nevaru ieraudzīt visādus nopietnīgus cilvēkus, bet visvairāk partejā! Nu, kāds tur no viņiem labums, no tādiem īgņām? Labus ļautiņus sadrūmināt, partejas statūtus ar savu izskatu apķēzīt un samaitāt? Tādā gadījienā pavaicāšu: kālabad jūs nepievācāt partejā De- midu Mēmiķi? Pavei, kādu šaušalīgu garlaicību jūsu rindās uzdzītu! Nopietnāka cilvēka par viņu savu mūžu ne- ešu redzējis! Pēc manas saprašanas partejā jāuzņem jestri cilvēki, sprigani, tādi kā es, bet tā savāc tikai nopietnī- gos, visādus gremžas, no kuriem nav nekādas jēgas. Ņemsim kauču Makarušku. Kā astoņpadsmitajā gadā iz- rieza krūtis, it kā dzelzs olekti norijis, tā arī šobaltdien staigā kā dzērve tīrelī nopietns, vīzdegunīgs. Neviena jociņa no viņa nedzirdēsi, neviena jautrāka vārdiņa, plika garlaicība ūzās, nevis cilvēks!

—    Vecotēv, mani tu neaiztiec un nepārej uz manu personību, citādi speršu soļus, — Naguļnovs bargi brīdināja.

Bet večuks, svētlaimīgi smaidīdams un nespēdams apvaldīt runāšanas kāri, dedzīgi turpināja:

—    Es tevi nemaz neaiztieku, ij ne par mata tiesu! Un šitanais pats Kondrals, grūd viņam kauču grasi rīklē, zīmuli tā vien jādelēt jādelē: allaž ko raksta un rēķina, it kā bez viņa nebūtu neviena, kas pierakstītu. Maskavā gudri vīri rasi, sen jau visu melns viz balta pierakstījuši un pārrakstījuši, viņam nebūtu vērts savu galvu lauzīt. Viņa darīšana — vēršiem astes lauzīt, taču nē — viņš līšus lien turpat, kur augsti skoloti ļauži Maskavā… Bet pēc manas saprašanas, pilsoņnieki un dārgās vecenes, viņš to visu dara-aiz savas lielās prāta neapzinības. Navaid mūsu Kondratam pagaidām politiskās attīstīšanās, bet, ja attīstīšanās navaid un neesi to sasniedzis, tad tupi mājās, attīsties pamazītēm, bez steigšanās un nelien par- tejā. Kauču viņš, šis Kondrats, aiz dusmām pārsprāgtu, bet es kategoriski ešu pret viņu un izsaku viņam pilnīgu uzrīdīšanul

Bet šajā mirklī Davidovs piepeši izdzirda no blakus klases Varjas Harlamovas skaņo, drebošo balstiņu. Sen viņš nebija redzējis meiteni, sen nebija dzirdējis viņas tīkamo, dziļo balsi…

—    Atļaujiet man sacīt!

—    Nāc šurp, lai visi tevi redzētu, — Naguļnovs aici- nāj a.

Droši caur blīvo pūli spraukdamās, pie galda pienāca Varjulīte-bēdulīte un liegā iedegušo roku pieskārienā sakārtoja sev uz pakauša matus.

Davidovs lūkojās uz viņu ar vieglu izbrīnu, smaidīja un neticēja savām acīm. Dažu mēnešu laikā Varja .bija izmainījusies līdz nepazīšanai: nē, ne vairs stūraina pusaudze, bet gan smuidra meiča, ar lepni izslietu galvu un gaišzilā lakatiņā ietvertu smagu matu mezglu stāvēja, sāniski pret prezidija galdu pagriezusies, gaidīdama, kamēr iestāsies klusums, un raudzījās pāri ciešās rindās sēdošo cilvēku galvām, jaunās, daiļās acis samiegdama, it kā kaut kur stepju tālēs vērdamās. «Cik skaista viņa kļuvusi kopš pavasara!» Davidovs nodomāja.

Varjas acis satraukti mirdzēja, mirdzēja arī aiz sviedriem valgā, rožainā seja, kas nepazina ne pūdera, ne po- mādes. Bet tad daudzie, viņai pievērstie skatieni meitenei laupīja drosmi; lielās rokas sāka drudžaini ņurcīt mežģīņu iakatiņu, seja iekvēlojās tumšā sārtumā, un dziļā balss uztraukumā iedrebējās, kad viņa, pie Ščukara vērsdamās, ierunājās:

—    Jums nav taisnība, vectētiņi Jūs nelāga runājat par biedru Kondratu Hristoforoviču Maidaņņikovu, un neviens šeit jums neticēs, ka viņš nav cienīgs būt partijā. Es kopš pavasara strādāju ar viņu kopā aršanas darbos, un viņš ara labāk par visiem un vairāk par visiem. Viņš visus spēkus ieliek kolhoza darbā, bet jūs uzstājaties pret viņu… Jūs esat vecs cilvēks, bet spriežat kā nesaprātīgs bērns!

—     Sadod viņam, Varjka! Citādi klab kā grābeklis teles kaklā, laba vārda par citiem viņa dēļ nedzirdēsi, — sulīgā basā, balsi nepaceldams, ierunājās Pavlo Ļubiškins.

—     Varjka pareizi runā. Kondratam kolhozā visvairāk izstrādes dienu. Strādīgs kazaks! — piebilda vecais Beshļebnovs.

Bet no priekšiņas kāds aizsmakušā tenoriņā iesaucās:

—    Ja tādus kā Kondrats partijā neuzņem, tad pierakstiet tur vectēvu Ščukaru! Ar viņu kolhozs tūlīt sāks iet uz augšu …

Taču vectēvs Sčukars tikai nevērīgi pasmējās lēkšķai- najā, sen nesukātajā bārdelē un stāvēja pie skolas sola kā iemiets, pat nepaskatīdamies uz to pusi, no kurienes atskanēja balsis. Bet, kad atkal iestā; ās klusums, viņš mierīgi sacīja:

—     Varjkai teitan nemaz neklājas būt, tā kā viņa ir bērna gados. Kaut kur pie pūnes vajadzētu lelles auklēt, bet nē — atnākusi žagata tādiem gudriem večiem kā es saprašanu skaidrot. Ir gan joku laiki! Ola sākusi vistu mācīt… Un arīdzan citiem nekādas sajēgšanas: kāds tur par izstrādes dienām muldēja — sak, Kondratam tās gubu gubām . .. Bet es jums pavaicāšu: kādā svarā teitan izstrādes dienas? Tās arīdzan aiz alkatības, sīkie īpašnieki allažiņ alkatīgi, ja gribat zināt. Par šitano padarīšanu Makaruška man nez cik reižu skaidrot skaidrojis. Un vēl kāds muļķadesa ieteicās — uzņemiet, tā sacīt, Ščukaru partejā, un kolhozs tūdaļ ies uz augšu … Teitan nepavisam nav ko smieties, tikai prātiņā paviegli var zviegt un dažādām tamlīdzīgām ņirgāšanām nodoties. Vai es ešu rakstu pratējs? Pilnīgi! Lasu, ko vien gribat, un brīvi parakstos. Vai ar partejas statūtiem ešu vienis prātis?Pat gaužām vienisprātis. Vai programmai piekrītu? Piekrītu un nekādu strīdiņu man ar to navaid. No socā- lisma uz komunismu jaudāju ne tikai soļos iet, bet auļos skriet, saprotams, cik tas manos veča spēkos, — ne pārlieku aumašām, lai dvašas nepietrūktu. Es jau sen partejā, tā sacīt, līksmot līksmotos un, pavei, jau ar portafeli padusē staigātu, bet, dārgie pilsoņnieki un dārgās vecenes, teikšu jums kā dieva tā kunga priekšā — pagaidām ešu necienīgs būt mūsu partejā . .. Bet kālabad, es jums pavaicāšu? Tālabad, ka leriģija man galvu sajaukusi, lai to treji zibeņi saspertu! Kolīdz kaut kur virs galvas augstu gaisā pērkons dusmīgi ierūcas, es jau čukstu: «Debesu tēvs, žēlo mani, grēcinieku!» — un tūda] pārmetu krustu un lūdzos ij Jēzu Kristu, ij jumpravu Mariju, ij šķīsto dievmāti. Un arīdzan citiem svētiem, kas vien prātā iešaujas, lūgšanas pēc kārtas skaitu un pat uz pirkstgaliem no šitāda nejaucīga pērkona pietupstos . . .

No sava stāstījuma aizrāvies, vectēvs Sčukars jau grasījās arī te pārmest krustu, pat pacēla roku pie pieres, bet laikā atģidās un, pieri pakasījis, mulsi ieirdzās:

—    Tas taču, kā sacīt jāsaka… Izbīlī sāc pie sevis prātot: «Velns to zina ko šitanais Iļja-pravietis vēl sagudros! Nems un joka pēc belzīs tev at-zibenu pa pliko pauri, atstiep tad, Sčukar, visas četras ķetnas. Bet man nav nekādas palikšanas to darīt. Es vēl gribu aizvilkties līdz komunismam, ietikt saldākā dzīvošanā, tāpēc kādreiz, kad vajadzēšana piespiež pie sienas, noskaitu ij pātarus, ij popam iegrūžu kādu nieku, ne vairāk kā sudraba divdesmit kapiķus, lai dievu veltīgi nekaitinātu. Tu, cilvēks, domā, ka tā būs drošāk, taču piķis zina kā šitanā aitāda var pagriezties — ar vilnu jebšu ar pliko pusi uz āru… Tu, cilvēks, gaidi, ka pops par tevi, muļķi, aizlūgs, bet popam, ja labi padomā, šitāds ērms tikpat vajadzīgs kā mironim pliks sievišķis jebšu, zinātniskā valodā runājot, bordīrs, kas ir viens un tas pats. Viņš, sasodītais pops, tā vien ķīķē, lai par taviem grašiem šņabi iemestu, nevis pātarus skaitītu … Tālabad es jums arīdzan paskaidroju: kā lai es ar savu velna leriģiju par- tejā lienu? Apgānīšu ij viņu, mīļumiņu, ij pats sevi, ij programmu. Nē, laidiet mani vaļā no šitanā grēka! Man pēc tā nav nekādas vajadzēšanas, kategoriski paziņoju!

—   Vecotēv, atkal tu esi aizblandījies sāņus! — Razmjotnovs uzsauca. — Pagriez ilksis uz ceļa, nekulies pa grāvjiem!

Atbildei vectēvs Sčukars brīdinoši pacēla roku.

—    Es tūdaliņ beigšu, Andrušeņka. Tu tikai nemulsini mani ar saviem muļķīgajiem izsaucieniem, citādi es ne- nonākšu ne pie kāda gala. Sēdi rāms, klausies gudras runas un liec aiz auss, tās tev dzīvē vēl noderēs. Es savu mūžu nenošaušu greizi, tas man nekad neatgadās, bet jūs ar Makarušku pēc kārtas bļaujat uz mani kā djakoni no luktas baznīcā, tālabad gribot negribot aizklīstu no savas domu tecēšanas. Un tā, pavei, es arīdzan saku:

līdz komunismam alga viena, kauču arī partejā nesastāvu, es nonākšu — un ne tādā vīzē kā šitanais asarās izmirkušais Kondrals, bet dancodams un kāju piesperdams, līksmot līksmodams, tālab ka esmu tīrs proltār- jāts, nevis sīks īpašnieks, to es jums tik tiešām saku! Bet proltarjātam — es to kādā vietā ešu lasījis — nav ko pazaudēt kā tikai savas važas. Nekādu važu man, tā sacīt, nav, tikai vecā ķēde, kur agrāk sēja suni — tajos laikos, kad vēl dzīvoju pārticībā, bet man ir vecene, un tā, brālīši baltie, negantāka par visām ķēdēm un katordz- nieku bluķiem … Taču es veceni ij netaisos zaudēt, lai dzīvo vien pie manis, dievs ar viņu, bet, ja veča iespītēsies un nostāsies šķērsām manā taisnajā ceļā uz komunismu, tad es tā aizsprukšu garām, ka viņa nepagūs pat iepīkstēties. Šitanajā ziņā esiet bez bēdu! Ešu pārlieku pikts, kad man sanāk dusmas, un tad lai nestājas man ceļā! Vai nu līdz nāvei sabradāšu, jebšu tā aizjozīšu garām, ka neviens ij acis nomirkšķināt nepagūs!

—    Vecotēv, beidz, es ņemu tev vārdu! — ar delnu pa galdu noplādams, Naguļnovs bargi noteica.

—   Tūdaļ beidzu, Makaruška! Neplakšķini gauži, sasi- tīsi rociņu. Un tā, pavei, es sacīdams saku: ja jūs visi esat par Kondratu, tad arīdzan es pretim nečikstos, dievs ar jums, pieņemiet viņu mūsu partejā. Viņš ir godājams un strādīgs vīrs, allažiņ ešu sacījis to pašu. Bet, ja kārtīgi apspriež un viņam kauliņus izčamda, tad Kondratam noteikti jābūt mūsu partejā, to es jums kategoriski pasaku. Vārdu sakot, Kondratuška ir pilnīgi cienīgs būt partejā, un tā ir visa mana runāšana!

—    Aicināji uz bērēm, bet iznāca kāzas? — Razmjotnovs iejautājās.

Taču skaļajos smieklos gandrīz neviens viņa vārdus nesadzirdēja.

Ļoti apmierināts ar savu uzstāšanos, vectēvs Ščukars gurdi noslīga solā, ar piedurkni norausa sviedrus no plikās galvvirsas un apvaicājās Antipam Gračam, kas sēdēja blakus:

—    Vai es vareni… āreče, šilano pašu kritizierēšanu

izdarīju?

—   Tev, vecotēv, vajadzētu iestāties tejātera spēlmaņos, — neatbildēdams uz Ščukara jautājumu, Antips viņam iečukstēja.

Vectēvs neuzticīgi pablenza uz kaimiņu un, nepamanījis viņa piķa melnajā bārdā apslēptu vīpsnu, iejautājās:

—    Kāda joda pēc man tur līst?

—    Naudu rausīsi ar lāpstu — un ne ar vienkāršu lāpstu, bet liekšķeri! Un darba nekāda — kaut vai kupris mugurā, nauda nāk čumurā! Smīdini ļaudis ar joku stāstiem, muldi pēc sirds patikšanas, ērmojies, cik vien jaudas, un tas viss tavs darbs. Kaulus nelauž, bet nauda nāk kā pa reni.

Vectēvs Sčukars manāmi atplauka, sarosījās uz sola un sāka smaidīt.

—    Mīlīt manu, Antipuška! Liec vērā, ka Sčukars nekur nepazudīs! Viņš neviena vārda secen neaizsaus, bet trāpīs taisni punkts punktā, navaid tāds vīrs, kas skrotis greizi birdinātu. Bet ko tu domā? Kad visi striķi' trūks un vecums, kā smejies, galīgi kāsī salocīs, varu pārmesties arīdzan spēlmaņos. Uz dažādām un tamlīdzīgām padarīšanām jau no jaunām dienām biju šausmoti maktens, bet tagadiņ jo sevišķi. Man uz to nags.

Večuks domīgi pačamstināja bezzobaino muti, kaut ko piātā apsvērdams, mirkli klusēja un tad atkal iejautājās:

—    Vai tu pie gadījiena neesi dzirdējis, cik šitaniem spēlmaņiem maksā? Uz gabaliem jebšu citādā vīzē? Vārdu sakot, cik pulka algas iznāk uz personību? Ar lāpstu var raust arīdzan kapiķus, bet man pēc tiem nav nekādas vajadzēšanas, kauču sīkstulim pat kapiķis ir nauda.

—    Maksā pēc uzstājas un izdarīšanās: kā tu ļaužu priekšā izālēsies, — Antips noslēpumaini iečukstēja. — Kolīdz vairāk māžosies un ākstīsies, atmetīs tev arī lielāku maksu. Viņi, brālīt, tik vien zina kā rīt un plītēt, un pa dažādām pilsētām apkārt klaiņot. Viņiem viegla dzīvošana, tā sacīt, kā putniem gaisā.

—  'Eima, Antipuška, ārā, sapīpēsim, — vedināja vectēvs Sčukars, kas mirklī bija zaudējis jebkuru interesi par sapulci.

Ar pūlēm izspraukušies caur cieši sablīvējušos pūli, viņi izgāja no klases. Apsēdušies pie zedeņiem uz saulē sasilušās zemes, aizpīpēja.

—    Vai tu, Antipuška, kādreiz esi redzējis šitanos pašus spēlmaņus?

—     Bez sava gala. Kad es Grodņas pilsētā kalpoju aktīvajā armijā, izskatījos viņus, cik vien uziet.

—    Nu, un kādi viņi no vaiga?

—    Parasti.

—    Apaļi noēdusies?

—Kā nobaroti vepri!

Sčukars nopūtās:

—     Tā sacīt, ne ziemu, ne vasaru netrūkst ko iekšā grūst?

—    Līdz kaklam!

—    Un kurp jābrauc lai pie viņiem piesistos?

—    Vajadzēs uz Rostovu, tuvāk nav manīti.

—     Navaid pārlieku tālu… Bet ko tu man agrāk par šilano vieglo peļņu neieminējies? Es, rasi, jau sen tur kādā amatā būtu iekārtojies. Tu taču zini, ka uz vieglu amatu, kauču spēlmaņu padarīšanā, esmu trakoti spējīgs, bet grūtus zemes darbus aiz savas šļukas vainas strādāt nejaudāju. Nenovēlēji man baltu maizes kumosiņu! Sēnalu pakausis tāds, ne cilvēks! — lielā īgnumā kurnēja Sčukars.

—     Kaut kā neiekrita runāšana par to, — Antips taisnojās.

—     Agrāk būtu man prātu apskaidrojis, un es, kā smejies, jau sen dzīvotu māksleniekos kā pa kāzām. Bet, kolīdz atbrauktu pie vecenes ciemos, — blākš! — tev pusstopu uz galda par labu padomu. Man ēdumiņš, tev skurbumiņš, pavei, kas par dzīvošanu būtu … Eh, Antip, Antip!… Esam nogulējuši tādu izdevīgu padarīšanu! Tagadiņ jāaprunājas ar veču un ziemā, rasi, braukšu pelnīties. Davidovs mani atlaidīs, bet lieks grasis saimniecībā noderēs: iegādāšos gotiņu, nopirkšu kādas desmit aitiņas, iuksīti un dzīvošu, cepuri kuldams… — skaļā balsī aizrautīgi aizsapņojās vectēvs Sčukars un, Antipa līdz- jūtošās klusēšanas paskubināts, turpināja: — Ērzeļi, jāatzīstas, man apnikuši, un .ar braukāšanu ziemas laikā arīdzan tīrais posts. Ešu pārlieku izčākstējis, sprēgoņā salstu, vārdu sakot, kļuvis gaužām gaudens ar veselību. Kādu stundiņu notupu ragavās, un aiz aukstuma iekšās ķeska piesalst pie ķeskas. Tādā vīzē drīz vien var piemesties zarnu izmežģīšanās, ja iekšās no saltuma viss salips, jebšu nervu sēdam vietas iekaisums kā nelaiķim Iiaritonam. Bet man šitanā liksta gatavā nediena! Darbošanās vēl priekšā bez sava gala, līdz komunismam man jāaizkuļas, kauču vai pušu pārraujoši

Antipam apnika niekoties ar bērnišķīgi lētticīgo večuku, un viņš nolēma izbeigt jokošanos:

—      Bet tu, vecotēv, labi apdomā, iekams ieraksties tajos tejātera spēlmaņos …

—      Kas tur ko domāt, — vectēvs Sčukars pašapzinīgi noteica. — Ja tur par velti naudiņa nāk, uz ziemas pusi šaušu prom. Kāds tur grūtums — labus ļautiņus pa- līksmināt un visādas blēņas melst!

—    Dažkārt negribēsi nekādas naudas …

—    Kālab šitā? — vectēvs Sčukars saausījās.

—    Kāvienu viņi dabū, šie spēlmaņi…

—    Kā-ā-vienu? No kā?

—    No ļaudīm, kas par biļetēm naudu maksājuši.

—    Bet par ko viņus kauj?

—      Nu, ja spēlmanis ar kādu vārdu neizdabā, nav ļaudīm pa prātam, vai arī viņa gvelšana šķiet garlaicīga, kāviens kā likts.

—      Nu .  Un … Kauj viņus pamatīgi jebšu tāpatās pa jokam, biedējot?

—      Kāda velna pa jokam! Teš reizēm tā, ka viņu, nabadziņu, no izrādes tūdaļ ved uz slimnīcu, bet dažkārt arī uz kapiem. Man acu priekšā vecajos laikos vienam spēlmanim cirkā ausi nokoda un pakaļkāju ar papēdi uz priekšu izgrieza. Un tā viņš, nelaimīgais cilvēciņš, arī aizvilkās uz mājām …

—      Paga, paga! Kā tā — pakaļkāju! Neba viņam bija četras kājas, ko?

—      Tur ir visādi… Joka pēc visādus pievāc. Bet teitan man drusku misējās, gribēju sacīt: kreiso priekškāju, vārdu sakot, kreiso kāju galīgi izgrieza, un tā viņš aiz- klunkuroja ar dibengalu pa priekšu, un nebija sajēdzams, uz kuru pusi steberē. Un kā viņš, nabadziņš, bļāva! Visa pilsēta skanēja. Spiedza kā lokomotīve, man mati uz galvas stāvus izslējās.

Sčukars ilgi ar vērīgu skatienu urbās Antipam sejā, kas bija nopietna un, acīm redzot, no nepatīkamajām atmiņām — pat sadrūmusi, beidzot nolicēja visam sacītajam un sašutuma pilnā balsī ievaicājās:

—      Bet kur tad bija policeja? Kaul tā elles uguņos sviltu! Ko tā darīja, kad tādas šaušalīgas lietas notika?

—    Policija pati piedalījās kaušanā. Es savām acīm redzēju, kā policists kreisajā rokā tur svilpīti, pūš tajā, bet ar labo roku zvetē spēlmanim pa skaustu.

—    Tas, Antipuška, tikai cara laikos varēja notikt, pie padomju valdīšanas miliceja kauties nedrīkst.

—    Parastos pilsoņus milicija, protams, neaiztiek, bet spēlmaņus tomēr teš, tas ir atļauts. Neko darīt, tā tas iegājies no laika gala.

Vectēvs Sčukars aizdomīgi piemiedza aci.

—    Tu mels niekus, velna Grač! Nav man īstas paļaušanās uz taviem vārdiem … Nu, no kurienes tu esi grābis, ka arīdzan tagadiņ spēlmaņus slāna? Pilsētās tu trīsdesmit gadus neesi bijis, tālāk par ciemu kāju neesi spēris, kā tu vari visu zināt?

—    Man taču krustdēls Novočerkaskā dzīvo, viņš vēstulēs atlaiž ziņu par to, kas notiek pilsētā, — Antips iegalvoja.

—    Ja nu krustdēls… — vectēvs Sčukars atkal sāka šaubīties, grūti nopūtās un sadrūma. — Pavei, kas par āķi, Antipuška … Izrādās, ka spēlmaņu būšana, tā sacīt, pārlieku nedroša… Tik tiešām, ja tur ļautiņi nonāk līdz slepkavniecībai, tad tā man gaužām nederīga. Lai viņu piķis, šitano vieglo dzīvošanu!

—    Tāpēc es tevi drošības labad arī brīdinu. Vispirms aprunājies ar veču un tikai pēc tam iekārtojies.

—    Večai teitan nav nekādas teikšanas, — vectēvs Sčukars sausi attrauca. — Neba viņai sānus kulstīs, ja kaut kas misēsies. Kas man ar viņu ko runāties?

—    Tad izspried pats, — Antips piecēlās no zemes un samina smēķa galu.

—    Man navaid nekādas steigas, ziema vēl tālu, un, tā sacīt, ērzeļus arīdzan žēl pamest, un tāpatās večai vienai būs garlaicīgi… Nē, Antipuška, lai šitanie spēlmaņi iztiek bez manis. Jods ar visām vieglajām peļņām! Un, ja tā nopietni padomā, tās nemaz nav tik vieglas. Ja tevi katru dienu kausta ar visādiem sitamiem, kādi vien pagadās pa rokai, un miliceja ij nedomā tevi glābt, bet pati ļauj dūrēm vaļu, — nē, pazemīgi tencinu! Strebiet šitano putru paši! Jau no mazām dienām kas tikai man nav pārestības darījis? Ij zosis, ij buļļi, ij dažādi suņtēviņi! Un ko tikai neešu izcieties! Nonāca pat tik tālu, ka bēr- ņuku durvju priekšā nolikuši. Tu domā, man no tā gaužām liela patikšana? Un lai vecuma dienās mani vēl spēl- manos nogalētu jebšu kādu miesas locekli otrādi izgrieztu, — nē, pazemigi tencinu! Negribu, un darīti milti! Eima, Antipuška, labāk atpakaļ sapulcē, tur drošāka būšana un jestrāk, bet spēlmaņi lai paši domā par sevi. Viņi, kā redzams, sātani, visi jauni, zaļoksnēji. Slānī, cik vien uziet, taču viņi, tā sacīt, no tā tikai resnumā pieņemas. Bet es ešu večuks. Un, kauču tur netrūkst, ko iekšās grūst, ja mani pāris lāgus notēsīs, kā pienākas, es dvēseli dievam atdošu. Kādam velnam tādā reizē man šitanā baltās maizes kripata vajadzīga? Aplamnieki, kns nabaga spēlmaņus dauza, tā kā tā pēdīgo kumosiņu man no mutes izraus. Negribu iestāties spēlmaņos, un vairāk tu mani turp nevilini, melnais sātan, un nesajauc man galīgi un negrozāmi galvu! Tu, pavei, nule stāstīji, kā spēlmanim kāds muļķa negantnieks ausi atkodis, kā kāju izgriezuši un pašu kaustījuši, un man jau tagadiņ ij ausis sāp, ij kājās lauzējs iemeties, ij visi kauliņi sūrst, it kā mani pašu būtu tēsuši, ausīs koduši un tenteru tenteriem pa zemi valstījuši… Es uz šitaniem briesmu stāstiem ešu šaušalīgi nervozīgs, tikpat kā kontuzierēts. Tālabad, dieva dēļ, pagaidām ej viens pats uz sapulci, es maķentiņ at- vilkšu teitan elpu, nomierināšu sevi, nervus atpūtināšu un pēc tam iešu sadot Dubcovam uzrīdījumu. Bet tagadiņ, Antipuška, nejaudāju uzstāties, man pa muguru šermuļi skrien un ceļgalos iemeties trīsētājs, drebina kā nelabais, kauču viņu piķis, un neļauj stingri uz kājām nostāties …

Sčukars sāka tīt jaunu smēķi. Un patiešām rokas viņam drebēja, no ielocītā avīžu papīra gabaliņa bira rupji sagrieztā pašaudzētā tabaka, un seja asaraini verkšķijas. Antips liekuļotā žēlumā palūkojās uz večuku.

—   Es nezināju, vecotēv, ka tev tik smalka jušana, citādi nebūtu stāstījis par spēlmaņu sūro dzīvi.. . Nē, vectētiņ, tejātera spēlmaņos tū nederi! Labāk tupi uz krāsns un nedzenies pēc pasaulīgās mantas. Un ari veču tik ilgi atstāt nav glīši, jāpažēlo viņa vecumdienās…

—   Līksmosies gan vecene, kad pasacīšu, ka viņas dēļ atteicos iestāties spēlmaņos. Kā viņa mani tencinās — bez sava gala!

Vectēvs Sčukars glaimīgi pasmaidīja un pašūpoja galvu, nojauzdams iepriecinājumu, kādu gūs pats un sagādās savai večai, paziņodams tik patīkamu vēsti. Taču pār viņa galvu jau savilkās negaiss.

Vectēvs nezināja, ka viņa uzticamais draugs Makars Naguļnovs pirms pusstundas aizsūtījis vienu 110 saviem puišiem pie Sčukara večas ar stingru norādījumu — nekavējoties ierasties skolā un katrā ziņā aizgādāt vecūksni uz mājām.

—    Kā vilku piemin, tā vilks klāt! — jau atklāti smaidīdams, ierunājās Antips Gračs un apmierināti nokrek-

šķējās.

Vectēvs Sčukars pacēla galvu. It kā ar miLru sūkli kāds viņam no sejas norausa svētlaimīgo smaidu. Sabozusies, apņēmīgā, priekšnieciskas bardzības pārpilnā veča devās tieši pie viņa.

—    Kauču velns par stenderi… — vectēvs Sčukars mulsi nopurpināja. — No kurienes viņa, sasodītā? Visu laiku gulšņāja slima, galvu pacelt nejaudāja, bet tagadiņ, paskat, pašas personībā atkūlusies. Un kāds nelabais viņu atlriecis?

—    Eima uz mājām, vecotēv, — stingrā balsī, kas nepie- ' ļāva iebildumus, veča pavēlēja savam laulātajam draugam.

Vectēvs Sčukars, uz zemes sēdēdams, gluži kā noburts skatījās uz viņu no apakšas augšup, skatījās kā trusītis uz žņaudzējčūsku.

—   Sapulce vēl nav beigusies, čabulīt, un man jāuzstājas. Mūsu ciema valdīšana gauži- lūdza mani uzstāties, — viņš beidzot klusu nomurmināja un tūlīt iežagojās,

—    Iztiks bez tevis! Eima! Mājās ir ko darīt.

Vecā bija gandrīz galvas tiesu garāka par vīru un divas reizes resnāka. Valdonīgi satvērusi večuku pie rokas, viņa vienā rāvienā viegli dabūja to stāvus. Vectēvs Sčukars atjēdzās un pikti piecirta kāju:

—    Bet es neiešu! Tev nav tādu tiesību sprūsli man mutē grūst! Tagadiņ nav vecie režīmi!

Vairs ne vārda neteikdama, veča pagriezās un platiem soļiem devās uz mājas pusi, vilkdama sev līdz vectēvu Ščukaru, kas sīkiem solīšiem tipināja viņai blakus, tikai laiku pa laikam atsperdamies. Viss viņa izskats mēmi pauda aklu padevību liktenim.

Antips Gračs skatījās viņam nopakaļ un klusām smējās, Taču, kāpdams jau pa lieveņa kāpnēm, viņš nodomāja: «Bet, nedod dievs, ja večuks nomirs, ciematā būs garlaicīgi!»

23. nodaļa

Tikko vectēvs Sčukars bija aizgājis no skolas, sapulce kļuva gluži citāda: lietišķi, bez pēkšņām smieklu brāzmām izskanēja kolhoznieku runas, kad viņi apsprieda Dubcova kandidatūru, bet pēc tam, kad pilnīgi negaidot vārdu lūdza kalējs Ipolits Šalijs, — sapulcē pirmoreiz uz vairākām minūtēm iestājās klusums kā pirms vētras…

Jau vispusīgi bija apspriestas to kolhoznieku kandidatūras, kuri bija rakstījuši iesniegumus uzņemt viņus partijā; jau visi trīs atklātā balsošanā vienprātīgi bija uzņemti par partijas kandidātiem ar seši mēneši ilgu pārbaudes stāžu, kad vārdu lūdza vecais Šalijs. Viņš piecēlās no skolas sola, kas stāvēja pie paša loga, ar plato muguru atbalstījās pret palodu un ievaicājās:

—    Vai es varu uzdot vienu jautājumiņu mūsu saimniecības pārzinim Jakovam Lukičam?

—    Uzdod kaut divus, — atļāva Makars Naguļnovs, pēkšņi mundrā nojausmā saausīdamies.

Jakovs Lukičs negribīgi pavērsās uz Salija pusi. Seja viņam bija sastingusi saspriegtā, nogaidošā izteiksmē.

—    Palūk, ļaudis iestājas partijā, grib dzīvot tai nevis blakus, bet tieši pašā vidū, dalīties ar to priekos un bēdās, — klusinātā basā- noducināja Šalijs, nenovērsdams melnās, izvelbtāi acis no Jakova Lukiča. — Bet kāpēc tu, Lukič, nestājies partijā? Es gribu tev cieši pavaicāt: kāpēc tu nogaidi maliņā? Vai tev nav nekādas daļas, ka partija sitas kā zivs pret ledu, velk mūs uz labāku dzīvi? Bet ko tu dari? Tu no karstiem darbiem mēģini aizsprukt vēsākā vietiņā, gaidi, lai tev sagādā maizes kumosu, sakošļā un iebāž mutē, vai nav tā? Kā-tas ar tevi iznāk? Interesanti iznāk, visiem ļaudīm skaidri redzamā vīzē .,. Pat visam ciematam redzamā kārtā, to es tev pasaku!

—    Es pats sev maizes kumosu nopelnu un tev vēl neesmu lūdzis, — Ostrovnovs ātri attrauca.

Taču Šalijs valdonīgi atmāja ar roku, it kā atmezdams nekam nederīgo iebildumu, un sacīja:

—    Maizīti iztikai var dažādi sagādāt: uzmauc tarbu kaklā, ej diedelēt, badā nenobeigsies. Taču ne par to es gribēju vārdu bilst, un tu, Lukič, neizlocies kā zalktis zem dakšām, tu sajēdz, par ko es runāju. Agrāk, vien- sētnieku laikos, tu uz strādāšanu biji trakoti nadzīgs, plēsies kā zvērs, neko nepalaidi secen, ķēries pie katra darba, lai tikai lieku kapeiku ierautu, taču šodien tu strādā gariem nagiem, tikpat kā acu apmānīšanai … Nu, bet tagadiņ nav runa par to, vēl tev nav pienācis laiks dot ļaudīm atbildi par savu vieglo strādāšanu un greizo dzīvošanu, taču pienāks diena — vajadzēs arī to darīt! Bet tagadiņ saki: kāpēc tu nestājies partijā?

—    Neesmu tāds rakstu pratējs, lai sastāvētu partijā, — Ostrovnovs klusu atbildēja, tik klusu, ka skolā neviens, atskaitot blakus sēdētājus, nedzirdēja, ko viņš sacīja.

Aizmugurē kāds uzstājīgi iesaucās:

—    Runā skaļāk! Nevar dzirdēt, ko tu murkšķi zem deguna! Atkārto, ko teici!

Jakovs Lukičs ilgi klusēja, it kā nebūtu sapratis viņam izteiktos lūgumus. Nogaidošajā klusumā bi ja dzirdams, kā tumšajā un miegainajā upītē dažādās balsīs, bet draudzīgā saskaņā kvarkšķ vardes, kā kaut kur tālumā, droši vien vecajās vējenēsaiz ciemata, žēli brēc pūce, bet aiz logiem zaļajā akāciju biežņā trinkšķina nakts zīdastes.

Ilgāk klusēt bija neērti, un Ostrovnovs jau krietni skaļāk atkārtoja:

—    Nav man tādas rakstu zināšanas, kādas partijai vajadzīgas.

—    Būt par saimniecības pārzini — tur tev zināšanas ir, bet partijai ne? — Šalijs neatlaidās.

—    Teitan saimniecība, bet tur politika. Ja tu neapjēdz starpību, tad es apjēdzu, — jau skaidri un skaļi sacīja Jakovs Lukičs, kas bija pārvarējis pārsteiguma mulsu.

Taču Šalijs nerimās un izsmējīgi piezīmēja:

—    Bet mūsu komunisti rīkojas ij saimniecībā, ij politikā, un, vai tu redzējies, kas par brīnumu — viss viņiem padodas! Iznāk, ka viena padarīšana otrai nav nekāds kavēklis. Tu, Lukič, izlokies un muldi blēņas… Gribi patiesībai aplinkus apiet, tāpēc izlokies!

—    Es neizlokos vis, un nav man vajadzības to darīt, — dobjā balsī atsaucās Ostrovnovs.

—    Nē, izlokies! Aiz kaut kādām savām slepšus domām tu negribi stāties partijā… Bet varbūt es alojos, tad izlabo manus vārdus, izlabo mani!

Sapulce ilga jau vairāk nekā četras stundas. Neraugoties uz vakara dzestrumu, skolā bija neizturami smacīgs gaiss. Gaitenī un klasēs nespodri mirgoja dažas galda lampas, bet no tām, likās, bija vēl smacīgāk. Tomēr sviedros izmirkušie cilvēki sēdēja nekustēdamies, klusēdami un sasprindzinātā uzmanībā sekoja vārdu divkaujai, kas pēkšņi bija sākusies starp veco kalēju un Ostrovnovu, nojauzdami, ka aiz visa tā slēpjas kaut kas neizsacīts, smags un tumšs …

—     Bet kādas slepšus domas man varētu būt? Ja tu pasaulē visam redzi cauri, tad arī pasaki, — Ostrovnovs teica, atkal atgūdams gandrīz jau zaudēto mieru un no "aizsardzības pāriedams uzbrukumā.

—    Tu, Lukič, pats pasaki par sevi. Kāpēc un kāda jēga man tavā vietā tērgāt?

—    Nav man ar tevi ko runāties!

—    Nerunā ar mani, bet ar ļaudīm … ar ļaudīm parunājies!

—    Neviens man neko neprasa, tikai tu viens pats.

—    Pietiks tev ar mani vienu. Tātad tu negribi runāt? Nekas, pagaidīsim, ja ne šodien, rīt tā kā tā runāsi!

—    Ko piesienies, Ipolit? Bet kāpēc tu pats neiestājies partijā? Saki pats par sevi, bet mani pie grēksūdzes nav ko vilkt, tu neesi nekāds pops!

—    Kas tev teica, ka es nestājos partijā? — neizmainīdams pozu, lēnām, vārdus pasvītroti stiepdams, jautāja Salijs.

—    Tu nesastāvi partijā — tātad neesi iestājies.

Salijs nokrekšķējās, ar plecu atgrūdās no loga palodas,

ciematnieki visi kā viens pašķīrās, un viņš gāzelīgā gaitā nesteigdamies devās pie prezidija galda, pa ceļam runādams:

—    Agrāk neiestājos — tas taisnība, bet tagadiņ iestājos. Ja tu, Jakov Lukič, neiestājies, tad man vajag iestāties. Bet, ja tu šoreiz būtu rakstījis iesniegumu, es to nedarītu. Mums abiem vienā partijā nav vietas! Mēs esam cilvēki no dažādām partijām .. .

Ostrovnovs klusēja, lūpas savilkdams nenoteiktā vīpsnā, bet Salijs piegāja pie gaide., redzēja Davidova mirdzošo, atzinīgo skatienu un, pastiepdams uz veca, nodzeltējuša papīra lapiņas kaut kā uzšņāpto iesniegumu, sacīja:

—    Galvenieku gan man nav. Kaut kā vajadzētu sagrabināt … Kurš no jums, puiši, galvotu par mani? Nu, rakstiet!

Bet Davidovs jau rakstīja rekomendāciju — plašiem vēzieniem un steidzīgi. Tad spalvaskātu paņēma Naguļnovs.

Arī Ipolitu Saliju vienbalsīgi uzņēma partijas kandidātos. Pēc nobalsošanas, kājās piecēlušies, Dārdu Gravas c iema sūniņas komunisti sāka aplaudēt, tad piecēlās visi sapulces dalībnieki, retos, neprasmīgos, skanīgos plak- šķienos sizdami rēpuļainās, sastrādātās delnas.

Šalijs stāvēja, aizkustinājumā acis mirkšķinādams. It kā no jauna ar aizmiglotām acīm viņš ielūkojās sen pazīstamajās ciemalnieku sejās. Bet, kad Razmjotnovs viņam iečukstēja ausī: «Vecotēv Ipolit, tu varētu pasacīt ļaudīm kaut ko tādu jūtelīgu …» — vecais kalējs ietiepīgi papurināja galvu.

—    Ko velti vārdus vējā šķiest! Un nav man pa rokai šādu vārdu… Vai redzi, kā plaukšķina? Tātad viņiem viss tāpat saprotams bez maniem liekajiem vārdiem.

Taču vispārsteidzošākā pārmaiņa šajā brīdī bija vērojama nevis kāda jaunuzņemtā partijas biedra ārējā izskatā, bet pašā partijas šūniņas sekretāra Naguļnova sejā. Nekad Davidovs viņu nebija tādu redzējis: Makars smaidīja platu un atklātu smaidu. Piecēlies aiz galda visā augumā, viņš mazliet nervozi sakārtoja karavīra blūzi, ar pirkstiem bezmērķīgi gramšņājās gar jostas sprādzi, mīdī- las, bet galvenais — smaidīja, rādīdams blīvus, sīkus zobus. Viņa vienmēr cieši sakniebtās lūpas mutes kaktiņos nodrebēja un pēkšņi pavērās bērnišķīgi aizkustinošā smaidā. Makara bargajā askēta sejā tas bija tik neparasts, ka pirmais neizturēja Ustins Rikaļins un milzīgā izbrīnā iesaucās:

—    Labie ļautiņi, skatieties, mūsu Makars tā kā smaida! Pirmo reizi mūžā redzu tādus brīnumus! . ..

Un Naguļnovs, smaida neslēpdams, atsaucās:

—    Paskat tik! Šis pamanījis! Kāpēc lai es nesmaidītu? Labi ap sirdi, tāpēc smaidu. Par to nav jāmaksā. Kas man varētu aizliegt? Dārgie pilsoņi, ciematnieki, pasludinu atklāto partijas sapulci par slēgtu. Sapulces kārtība izsmelta.

Vēl staltāk izslējies un atliecis jau tā stāvos plecus, viņš atgāja no galda un nedzirdēti skanīgā balsī sacīja:

—    Lūdzu — kā šūniņas sekretārs — pienākt pie manis dārgos biedrus, kas uzņemti mūsu dižajā Komunistu partijā. Gribu jūs apsveikt ar lielo godu! — Un, lūpas jau sakniebis un pārvērties parastajā Makarā, viņš paklusā, bet pavēlošā komandiera balsī uzsauca: — Pie manis!

Pirmais pienāca Kondrals Maidaņņikovs. Aizmugurē sēdošajiem bija redzams, ka sviedros izmirkušais krekls viņam visgarām no lāpstiņām līdz jostas vietai bija pielipis pie muguras. «Nabadziņš, izskatās kā veselu desetīnu nopļāvis!» līdzjūtīgi nočamstināja viena no vecenēm, bet kāds cits klusām iesmējās: «Sadeva gan Kondratam varenu sutu!»

Galvu noliecis, Naguļnovs satvēra taisni izstiepto Kondrata roku savās aiz uztraukuma mitrajās, slaidajās delnās, no visa spēka to saspieda un viegli drebošā balsī svinīgi sacīja:

—    Biedri! Brālīt! Apsveicu! Ceram, mēs visi komunisti ceram, ka tu būsi priekšzīmīgs boļševiks. Un citādi ar tevi nemaz nevar būt!

Bet, kad, lāča gaitā soļodams, pēdējais pienāca Ipolits Šalijs un, apvaldīti iesmiedamies un vispārējās uzmanības samulsināts, no tālienes pastiepa melno, rēpuļaini sastrādāto, milzīgo roku, Naguļnovs pagaja viņam pretim un spēcīgi apskāva vecā kalēja platos, kumpos plecus.

—    Nu, vecotēv Ipolit, paskat, cik vareni iznāca! Apsveicu no visas sirds. Un arī pārējie mūsu puiši, komunisti, apsveic. Dzīvo, nesirgsti un dimdini ar veseri vēl simt gadu par labu padomju varai un mūsu kolhozam. Dzīvo, večuk, ilgi, re, ko es te/ sacīšu! No tavas ilgās dzīvošanas ļaudīm būs tikai prieks un nekas cits, to es tev pareizi saku!

Neveikli mīņādamies un grūstīdamies,, četri partijā uzņemtie apmainījās rokas spiedieniem ar visiem pārējiem komunistiem, un ļaudis, dzīvi sarunādamies, jau drūzmējās pie ārdurvīm, bet Davidovs uzsauca:

—    Pilsoņi, vienu mirkli! Atļaujiet sacīt dažus vārdus.

—   Runā, priekšsēdētāj, tikai īsāk, citādi galīgi nosmaksim! Šeit tāda suta un dvinga kā īstā pirtī! — pūlī kāds iesmiedamies brīdināja.

Kolhoznieki atkal apsēdās iepriekšējās vietās. Kādu brīdī skolā vēl bija dzirdama apvaldīta dūkoņa, bet tad viss apklusa.

—    Pilsoņi kolhoznieki un jo sevišķi kolhoznieces! Šodien sapulcējušies visi mūsu kolhoza biedri tā kā vēl nekad… — Davidovs uzsāka, bet viņu tūlīt pārtrauca Djomka Ušakovs, gaitenī iesaukdamies:

—    Tu, Davidov, sāc kā vectēvs Ščukars! Viņš teica: «Dārgie pilsoņnieki un vecenes!» — un tu apmēram tāpat kā viņš: danco pēc tā paša meldiņa.

—   Viņi ar Sčukaru viens no otra mācās: Ščukars uz katra soļa izmet Davidova vārdiņu «fakts», bet Davidovs drīz runās: «Dārgie pilsoņnieki un mīļās vecenes!» — piebilda vecais Obņizovs.

Un tūlīt skolā uzbrāzmoja gan visai labsirdīgi, taču tik pērkonīgi dunoši smiekli, ka lampās uzšaudījās liesmu mēlītes un viena no lampām pat nodzisa. Smējās arī Davidovs, pēc paraduma ar plato delnu aizsegdams spraugu zobu rindā. Vienīgi Naguļnovs sašutumā iesaucās:

—    Kas tā par būšanu? Nekādas nopietnības nav šajā st pulcē! Kur jums tā palikusi? Varbūt ar sviedriem kopā izsvied rēta?!

Bet ar šo izsaucienu viņš ielēja tikpat kā eļļu ugunī. Smiekli nogranda jaunā spēkā un aizšalca pa visām klasēm un gaileni. Makars bezcerīgi atmeta ar roku un it kā garlaikodamies pavērsās ar seju pret logu.

Taču šī šķietamā vienaldzība prasīja no viņa diezgan lielu piepūli — spriežot pēc tā, kā Makara vaigos uzvilnīja cietie pumpuļi un raustījās kreisā uzacs.

Bet pēc mirkļa, kad viss jau bija aprimies, viņš pielēca no krēsla kā dzelts — tāpēc ka no pēdējām rindām atkal atskanēja vectēva Ščukara spalgā, drebulīgā balstiņa:

—    Bet es pavaicāšu jums, dārgie pilsoņnieki un vecenes, kālab es saku šitano uzrunāšanu?

Vectēvs nepaguva pabeigt teikumu, kad smiekli atkal nodunēja kā lielgabala šāviens, nodzēsdami vēl divas lampas. Pustumsā kāds netīšām sasita lampas cilindru un sālītiem vārdiem izlamājās, bet kāda sieviete nosodoši ierunājās:

—    Nu, nu, pievaldi mēli! Priecājies, ka tumsā tevi neredz, un tad izlaidies mutē, muļķi!

Smiekli pamazām apklusa, un krēslainajā gaismā atkal kļuva dzirdama vectēva Ščukara drebulīgā un sašutuma pārpilnā balstiņa:

—    Viens ķēms tumsā gānās, cik mēle kust, bet citi nez kālabad ņirdz… Gatavā joku būšana, nevis dzīvošana! Kauču vairs sapulcēs nerādies! Es jums noskaidrošu, kālabad aiz šādiem un tādiem iemesliem es sacīju uzrunāšanu: (•Dārgie pilsoņnieki un vecenes!» Aiz tādiem iemesliem, ka ar vecenēm droša un uzticama padarīšana. Ar vecenēm ir tāpatās kā ar Valsts banku — viņas dzīvo bez blē- dīšanās un šmaukšanas. Nekādas nejaucības es no viņām savās vecuma dienās negaidu, bet jaunus sievišķus un visādus skuķus ij acu galā redzēt negribu! Bet kālabad — es jums pavaicāšu? Tālabad, ka bērņuku man durvju priekšā noiikusi ne jau kāda godājama vecene, bērņuku dieva pa-' saulē laisl — tas nav veceņu darbs, vissīkstākai večai priekš šitanās padarīšanas pietrūks dukas. Bet kāda jauna nešķīstene teitan uz mana rēķina bijusi pārlieku traka mīlniece un pašvarīgi pieskaitījusi mani pie tētiņiem. Un raugi — tālabad es visādas un tamlīdzīgas jaunas svilp- astes ne acu galā ieredzēt nevaru un pēc šitanās lietas tām ne maķentiņ pat virsū skatīties negribu! Jā, tā sacīt, nejaušā vīzē es paskatos uz kādu smuku sievišķīti, man kā pēc pārdzeršanās sametas šķērma dūša. Pavei, cik tālu viņas mani novedušas, kauču tās elles ugunīs sviltu! … Kā es pēc tādas būšanas ar šitano bērņuku varētu sacīt uzrunāšanu — «mani dārgie sievišķīši un nevainīgie skuķēnīši» jebšu visādu citādu maigumu tām pasniegt kā uz šķīvja? Neparko pasaulē!

Naguļnovs nenocietās, augstu sarauca uzacis un izbrīnā apvaicājās:

—    No kurienes tu, vecotēv, uzradies? Veča taču tevi aizvadīja uz mājām, kā tu atkal varēji šeit atkulties?

—    Nu, un kas par to, ka aizvadīja? — Ščukars iecirtīgi attrauca. — Kāda tev daļa? Tā ir mūsu ģimenes padarīšana, bet ne partejas lieta. Skaidrs?

—    Nekas nav skaidrs. Ja tevi aizvadīja, tad pelnīti, un tev jātup mājās.

—    Papūt pīlīti, redzēsi zīlīti, Makaruška! Nekur man nav jātup — ne tev, nedz arīdzan vecenei par prieku. Dieva dēļ, lieciet mani mierā, kauču jūs ančikrists parautu!

—    Kā tev, vecotēv, izdevās aizbēgt no mājām? — visiem spēkiem apvaldīdams smieklus, Davidovs iejautājās.

Pēdējā laikā viņš Ščukara klātienē nekā nevarēja saglabāt pienācīgu nopietnību, nespeja pat paskatīties uz viņu bez smaida un tagad gaidīja atbildi, acis piemiegdams un jau laikus muti ar roku aizsegdams. Ne jau veltīgi Naguļnovs, palikdams ar viņu vienatnē, neslēptā īgnumā mēdza sacīt: «Kas ar tevi, Semjon, notiek? Smējīgs esi kļuvis kā kutināms skuķis, nepavisam vairs nelīdzinies puisieša cilvēkam!»

Davidova jautājums iejūsmināja Sčukaru, viņš rāvās uz priekšu un, visiem spēkiem pūlēdamies izlauzties pie prezidija galda, sirdīgi ar elkoņiem grūstīja ejā sablīvējušos ciematniekus.

Naguļnovs viņam uzsauca:

—    Vecotēv! Ko tu kāp citiem uz galvām? Runā no vietas, mēs atļaujam, tikai īsāk!

Vectēvs Sčukars apstājās pusceļā un izbrēca ērcīgu atbildi:

—    Pamāci savu vecmāmiņu, no kurienes viņai runāt, bet es savu vietu zinu! Tu, Makaruška, allažiņ lieni uz tribīnes jebšu muldi no prezidija un gāz vaļā dažādas aplamības, bet kālabad man. ar cilvēkiem jārunā kaut kur no tumšās pakaļouses? Neviena ģīmīša es no turienes neredzu, tikai pakaušus, muguras un visu pārējo, ar ko lāga ļautiņi uz soliem sēstas. Pie kā man, pēc tavām domām, vajadzētu griezties un kam uzrunāšanu izsacīt? Pakaušiem, mugurām un dažādām tamlīdzīgām būšanām? Nāc pats šurp, pakaļpusē, un no šejienes saki savus sprediķus, bet es gribu cilvēkiem acīs raudzīties, kad ar viņiem runājos. Vai uzdevums skaidrs? Nu, tad ciet klusu mazu brīsniņu un nejauc manu domas tecēšanu. Bet tu esi pasācis jau priekšlaikus mani mulsināt. Nepagūstu ne muti atvērt, un tu tūdaļ kā no'lingas apmētā mani visādām izsaukšanām. Nē, brālīt, šitana vīzē mums ar tevi nekas nesanāks!

Jau stāvēdams iepretim galdam un ar vienu aci cieši blenzdams uz Makaru, Sčukars iejautājās:

—    Vai tu, Makaruška, kādreiz savā mūžā, tā sacīt, esi redzējis, ka sievišķis neatliekamā vajadzēšanā atrauj vīrieša cilvēku no darba? Atbildi pēc sirdsapziņas!

—    Reti, bet ir bijuši tādi gadījumi: sacīsim, ugunsgrēka vai kāda cita posta reizē. Tu tikai neievelc sapulci garumā, vecotēv, ļauj izsacīties Davidovam, bet pēc sapulces iesim pie manis un tērgāsim kauču līdz gaismiņai.

Naguļnovs, nelokāmais Naguļnovs nepārprotami piekāpās, lai tikai kaut kā pielabinātu vectēvu Ščukaru un nedotu viņam iespēju veltīgi aizkavēt sapulces dalībniekus, taču panāca gluži negaidītu efektu — vectēvs Sčukars iešņukstējās, ar piedurkni norausa asaru no acs un caur neliekuļotām raudām ierunājās:

—    Man alga viena, pārnakšņot pie tevis jebšu pie ērzeļiem, bet mājās es tagadiņ rādīties nedrīkstu, vecene uzsāks tādu turku karu, ka uz sliekšņa varu atstiept kājas pie velna vecāsmātes un pat gaužām vienkārši.

Vectēvs Sčukars pavērsa krunkaino, ceptam ābolam līdzīgo seju pret Davidovu un pēkšņi atžirgušā balsī turpināja:

— Tu, žēlumiņ manu, Sjomuška, vaicā, kādā vīzē, tā sacīt, es no mājām aizļepoju. Tu domā, ka tas bija viegli? Man sapulcei vienā mirklītī, lietu garumā nestiepjot, jānoskaidro par manu neganto veceni, tālab ka man vajadzīga līdzjušana, bet, ja es tās neatradīšu, — tad, Ščukar, liecies garšļaukus uz mitrās zemītes un atdod dvēseli dievam, kauču velns par stenderi paliek! Pavei, kādā nedienā mana sūrā dzīvīte sametusies! … Tā sacīt, priekš kādas stundas atslampā mana čabuliene, bet mēs ar Anti- pušku Graču sēžam pagalmā, pīpējam tabaciņu un runājamies par spēlmaņiem un mūsu tekošo dzīvi. Atsteberē viņa, sasodītā, paņem pie rokas un velk sev līdz kā no- ēdies zirgs otrādi apgāztas ecēšas. Velk viegli, ne reizīti neiekrekšķinās, pat neiestenas aiz piepūlēšanas, kauču es no visa spēka atsperos ar abām kājām.

Kā sacīt jāsaka, manu veceni var arklā jebšu smagā vezumā jūgt; mani aizvilkt, kur vien ienāk prātā, viņai viens spļāviens — tāds velna spēks, nolāpītajai! Taisni šaušalīgs spēks — kā smagā ormaņa zirgam, dieva vārds, es nemuldoši Lai kam, bet man viņa; spēks smalkā vīzē zināms, pats uz savas ādas ešu matīji …

Un tā viņa velk un stiepj mani sev līdz, tirinies, cik gribi. Vējam pretī nepapūtīsī. Kulstos viņai nopakaļ, bet pats taujāju: «Sak, kādā vajadzēšanā tu mani atrauj no sapulces kā jaundzimušu bērnu no mātes cičiem? Man tur jābūt darīšanās!» Bet viņa saka: «Eima, vecūksni, mums sleģis vienā logā izgāzies no viras, pierīko to, kā pienākas, citādi, pasargi, dievs, naktī sacelsies vējš un izdauzīs logu.» Ko jūs teiksiet par šitano numuru? Te tev nu bija — nodomāju. Bet skaļi saku: «Vai tad rītdien nebūs laika slēģi sataisīt? Tu, rasi, prātu esi izkūkojusi, vecā grezele!» Bet viņa atcērt: «Es sirgstu, un man vienai garš laiks slimībā gulēt, nekāda kaite tev nepiemetīsies, ja pasēdēsi pie manis.» Te tev nu atkal bija! Bet es viņai uz šitano teicienu atbildu: «Pasauc kādu veceni, viņa ar tevi pasēdēs, kamēr es atgriezīšos sapulcē un izsacīšu Agafošam Dubcovam uzrīdījumu.» Taču viņa maļ savu maļamo: «Tikai ar tevi gribu savā garajā laikā dalīties, un nekādas vecenes man nav vajadzīgas.» Te tev nu vēlreiz bija — trīs negantīgas atbildes pēc kārtas!

Nu kā, vai tāda zākāšanās par cilvēku bija brīvprātīgi paciešama jebšu vajadzēja tūdaļ evakuairēties no šitanās šaušalīgās tumsonības? Es tāda vīzē arīdzan izdarīju, tas ir, pašvaļīgi evakuairējos. Iegājām būdā, bet es, ilgi nedomādams, sprukš — priekšiņā, no turienes — uz lievenēm, aši aizmetu ķēdi durvīm priekšā un pats teciņiem laižos šurp uz skolu! Lodziņi mums būdā mazi, šauriņi, bet mana vecene, jūs jau zināt, varen vēderīga un milzonīga. Izspraukties pa lodziņu viņai nav nekādas iespēšanas, icspriedīsies kā nobarota cūcene caurumainos zedeņos, šitanā lieta jau izmēģināta, viņa tur iesprūdusi ne vienu reizi vien. Un tā šī tagadiņ čabulīte tup mājās, tikpat kā velns vecajos laikos, tas ir, priekš revolūcijas, tupēja roku mazgājamā traukā un no būdas ārā netiek! Kam patikšana — lai iet palaiž vaļā viņu no iespundēšanas, bet es nekādā vīzē viņai acīs rādīties nevaru, uz pāris dienām piemetīšos kaut kur par pagaidu iemītnieku, kamēr vecene maķentiņ atdzisīs un viņas niknums aprimsies. Es neešu muļķa prātā, lai riskierētu ar savu likteni, un man nav nekādas vajadzēšanas pēc visādiem un tamlīdzīgiem turku kariem. Karstumā izpūtīs man dzīvību, bet kas pēc tam? Pēc tam prokurors uzrakstīs, ka pie Sipkas, tā sacīt, viss mierīgi, un darīti milti! Nē, pazemīgi tencinu, stre- biet paši šitano putru! Gudrs cilvēks tādu padarīšanu sapratis arīdzan bez paskaidrošanas, bet muļķim vari skaidrodams skaidrot — alga viena, kā muļķis kapā ielīdīs.

—   Vai tu beidzi, vecotēv? — Razmjotnovs mierīgi apvaicājās.

—    Ar jums gribot negribot jābeidz, Agafonam norīdī- jumu dot nokavēju, alga viena, tā kā tā jūs viņu esat pieņēmuši mūsu partejā, rasi, tā varbūt arīdzan labāk, un varbūt arīdzan ešu ar jums vienis prātis. Par veceni visu patiesību izstāstīju un pēc acīm redzu, ka jūs visi teitan priekšā sēdētāji izrādāt man gaužu līdzjušanu. Bet vairāk man nekā nevajag! Iztērgājos ar jums pēc sirds patikšanas, neba man visu laiku tikai ar ērzeļiem runāties, vai nav tiesa? Kauču arīdzan jums sajēgšanas tik, cik melns aiz naga, taču maķentiņ, vairāk nekā maniem ērzeļiem . ..

—   Sēdies, vecūksni, citādi tu atkal sāc muldēt, — Naguļnovs pavēlēja.

Sapulces dalībniekiem par izbrīnu, Sčukars klusēdams gāja uz savu vietu, neuzsākdams parasto ķīviņu, toties smaidīja tik neparastā pašapmierinātībā un tik uzvaroši zibsnīja ar savu vienīgo aci, ka ikvienam bija skaidrāks par skaidru: viņš iet nevis kā sakāvi cietušais, bet gan kā uzvarētājs. Viņu pavadīja draudzīgiem smaidiem. Dārdu Gravas ciematnieki viņu tomēr mīlēja.

Un vienīgi Agafons Dubcovs nevarēja nociesties nesa- gandējis vectēvam laimīgo noskaņojumu. Kad Sčukars cienīgā pašapziņā gāja viņam garām, Agafons, bakurē- taino seju sašķobījis, briesmīgā balsī nočukstēja:

—    Nu, iekūlies gan tu postā, večuk … Nāc atvadies!

Sčukars apstājās kā zemē iemiets, kādu brīdi klusēdams

čamstināja ar lūpām, bet tad saņēma spēkus un drebošā balsī jautāja:

—    Kā … kālabad man, tā sacīt, no tevis jāatvadās?

—           Tālab, ka tev tikai īsu brīdi atlicis ko dzīvot dieva pasaulē … Pāris reižu apkārt palūkosies, reizes. četras dvašu ievilksi, un gatavs! Apcirpta meiča nepagūs ij bizes sapīt, kad tev jau vajadzēs zārkā gulties …

—    Kā … kā tad tā, Agafoša?

—    Tā, pat gaužām vienkārši! Tev taisās dzīvību izpūst.

—    Kas? — vectēvs Sčukars tikko izdvesa.

—           Kas gan cits: Kondrats Maidaņņikovs ar sievu. Viņš jau to aizsūtīja uz mājām pēc cirvja.

Ščukaram kājās iemetās trīsas, nevarīgi noslīdzis uz sola līdzās Dubcovam, kas pakalpīgi pavirzījās tālāk, večuks mulsi nošļupstēja:

—    Par ko šis sadomājis laupīt man dzīvību?

—    Vai tu nevari iedomāties?

—    Par norīdīšanu, ko es viņam izsacīju?

—           Pareizi! Par kritiku allaž slepkavo, reizēm ar cirvi, reizēm ar šaujamo. Bet kas tev labāk patīk —: mirt no lodes vai no cirvja?

—           Patīk! Ko vēl neteiksi! Kam gan tāda būšana var patikt?! — vectēvs Ščukars saskaitās. — Labāk pasaki: ko man tagadiņ darīt? Kā es varu paglābties no tāda muļķa nelgas?

—           Kamēr vēl pie dzīvības, vajag ziņot priekšniecībai, tas ir viss.

—           Citādi nevarēs, — brīdi padomājis, vectēvs Ščukars piekrita. — Tūdaļ iešu nosūdzēšu Makaruškam. Bet vai viņam, šitanam nolāpītajam Kondraškam, nav bail manis dēļ nokļūt katorgā?

—           Viņš man teica — sak, par Sčukaru vairāk kā gadu nedos, visļaunākajā gadījumā ne vairā! kā divus gadus,

bet gadiņu vai pāris atsēdēšu viegli, svilpodams node- žurēšu . . . Par tādiem večukiem daudz, nepiespriežot. Par tamlīdzīgiem krāmiem dodot tikai kādu nieku.

—    Grūdis viņam, sunim, taukus! Dabūs visus desmit, šitano būšanu es smalki zinu! — niknumā iebrēcās vectēvs Ščukars.

Un tūlīt pat no Naguļnova saņēma stingru brīdinājumu:

—    Ja tu, vectēv, vēlreiz ievēkšķēsies kā aizkauts āzis — tūdaļ izvadīsim laukā no sapulces!

—    Sēdi rāms, vecotēv, es tevi pavadīšu no šejienes, neļaušu nodarīt pārestību! — Dubcovs čukstus apsolīja.

Bet Ščukars neatbildēja ne vārda. Viņš sēdēja, elkoņus uz ceļgaliem atbalstījis, galvu zemu noliecis. Viņš par kaut ko domāja saspringti, neatlaidīgi, kā lielās ciešanās pieri raukdams, bet tad pēkšņi pielēca kājās un, cilvēkus grūstīdams, teciņus devās pie prezidija galda. Dubcovs, kas vēroja večuku, redzēja, ka tas noliecās pie Naguļnova un kaut ko iečukst ausī, norādīdams uz viņu, Dub- covu, bet pēc tam uz Kondratu Maidaņņikovu.

Naguļnovu bija grūti, gandrīz pat neiespējami sasmīdināt, taču šoreiz viņš neizturēja, pavīpsnāja ar lūpu kaktiņiem un, uz Dubcovu skatīdamies, pārmetoši pašūpoja galvu, tad nosēdināja Sčukaru sev blakus un viņam iečukstēja: «Sēdi teitan mierīgs, citādi tu iekulsies grēkā.»

Pēc kāda brīža triumfējošais un nomierinātais Sčukars notvēra Maidaņņikova skatienu un ļaunā priekā no kreisās rokas elkoņa apakšas parādīja viņam ikuci. Kondrats pārsteigumā augstu uzrauca uzacis, bet Ščukars, juzdamies pie Makara pilnīgā drošībā, jau rādīja abas pigas.

—    Kāpēc večuks tev ikučus rāda? — Maidaņņikovam jautāja blakus sēdošais Antips Gračs.

—    Piķis zina, kas viņam ienācis prātā, — sarūgtinātā balsī albildēja Kondrats. — Es tā skatos, viņš sācis prā- tiņā jukt. Un nav nekāds brīnums: gadu daudz, un ne mazumu, nabadziņš, savā mūžā izcieties. Mēs allaž ar viņu esam saticīgi dzīvojuši, bet tagad nez par ko uz mani sapiktojies. Vajadzēs pavaicāt, kāpēc viņš skaišas.

Kondrats neviļus pavērās uz to pusi, kur nesen bija sēdējis vectēvs Sčukars, klusām iesmējās un ar elkoni piebikstīja Antipam:

—          Viņš taču sēdēja blakus Agafonam, tagad viss skaidrs! Sātana Agafons viņam kaut ko par mani sapūtis, sagudrojis kādas blēņas, tāpēc vectēvs plosās, bet es pat jaustin nenojaušu, ko neesmu viņam pa prātam izdarījis. Viņš jau tagad kā mazs bērns, tic katram vārdam.

Stāvēdams pie galda, Davidovs pacietīgi gaidīja, kad mūžam gausie ciematnieki atkal apsēdīsies savās vietās un apklusīs troksnis.

—    Klāj vaļā, Davidov! Klāj vaļā, nevelc garumā! — iesaucās aizvien nepacietīgais Djomka Ušakovs.

Davidovs, par kaut ko sačukstējies ar Razmjotnovu, steidzīgi iesāka:

—    Es jūs ilgi neaizkavēšu, fakts! Es griežos sevišķi pie kolhozniecēm, tādēļ ka jautājums, kuru jums tūlīt izvirzīšu, visvairāk skar sievietes. Šodien mūsu partijas sapulcē ir klāt viss kolhozs, un mēs, komunisti, apspriedušies savā starpā, gribam jums ierosināt šitādu numuru: rūpnīcās pie mums jau sen radīti bērnudārzi un novietnes, kur katru dienu no rīta līdz vakaram pieredzējušu aukļu un audzinātāju uzraudzībā atrodas, barojas un atpūšas mazi bērniņi, tas, biedri, ir fakts! Bet māmiņas pa to laiku strādā, un viņām nesāp sirds par saviem mazuļiem. Viņām ir brīvas rokas, viņas atbrīvotas no rūpēm par bērniem. Kāpēc arī mēs nevarētu iekārtot pie kolhoza šādu bērnudārzu? Mums ir divas tukšas budžu- mājas; kolhozā ir piens, maize, gaļa, sāre un vēl šis tas, fakts! Ar pārtiku mēs savus mazos pilsoņus pilnīgi nodrošināsim, tāpat ar apkopšanu. Tad kāpēc lai mēs to neizdarītu, velns parāvis! Ražas novākšana mumu deguna galā, bet ar sieviešu piedalīšanos darbos nemaz nav tik spoži, sacīšu tieši — pat pavisam bēdīgi, jums pašiem tas labi zināms. Nu kā, dārgās kolhoznieces, vai piekrītat mūsu priekšlikumam? Nobalsosim un, ja vairākums piekritīs, tad arī tūdaļ pieņemsim tādu lēmumu, lai šā jautājuma dēļ mums nevajadzētu vēl lieku reizi sasaukt sapulci. Kas «par» — lūdzu pacelt rokas!

—    Kurš gan būs pretim tādai labai lietai? — iesaucās Turiļina sieva, kurai bija daudz bērnu. Uz kaimiņienēm lūkodamās, viņa pirmā pacēla roku ar šauru delnu.

Virs sēdošo un ejās drūzmējošos kolhoznieku un kol- hoznieču galvām izauga biezs roku mežs. Pretim neviens nebalsoja. Apmierināti smaidīdams, Davidovs saberzēja rokas.

—    Priekšlikums par bērnudārza ierīkošanu pieņemts vienbalsīgi! Tāda vienprātība, dārgie biedri pilsoņi, ir loti patīkama, fakts, mēs esam trāpījuši tieši punktā! Rīt ķersimies pie darba. Bērnus, māmuļas, nāciet pierakstīt kolhoza valdē no rīta, ap pulksten sešiem, tikko mājas solis apdarīts. Apspriedieties, biedres sievietes, pašas savā starpā un izvēliet virēju, lai tā butu tīrīga un prastu labi ēdienu gatavot, un vēl izvēliet divas trīs kolhoznieces — akurātas, spodrīgas, piemīlīgas ar bērniņiem — auklu amatam. Pārzini sev izlūgsim rajonā, lai tā būtu rakstu pratēja un varētu kārtot norēķinus, fakts! Mēs šeit padomājām un nospriedām, ka katrai kolhozniecei, kas strādās par aukli vai virēju, aprēķināsim dienā vienu izstrādes dienu, bet pārzinei vajadzēs maksāt algu pēc valsts likmēm. Nabagi no tā nekļūsim, fakts! Pasākums ir tāds, ka šeit nav ko skopoties, izdevumus atliku likām segs sieviešu piedalīšanās darbos, to es jums vēlāk faktiski pierādīšu. Bērniņus pieņemsim no divu līdz septiņu gadu vecumam. Jautājumu nav?

—    Vai vesela izstrādes diena nebūs par daudz? Ķēpā- šanās ar bērneļiem kaulā nekož, nav tā kā ar sekumiem pa tīrumu vandīties, — skaļā balsī šaubījās nesen kolhozā uzņemtais Jefims Krivošejevs, viens no pēdējiem ciema viensētniekiem.

Taču tūlīt ap viņu sacēlās tāda sašutušo sieviešu izsaucienu vētra, ka apdullinātais Jefims sākumā tikai vaib- stījās un, kā bites gaiņādams, atvairījās no uzmācīgajām sievietēm, bet tad, nojauzdams briesmas, uzlēca uz skolas sola un jautrā, skanīgā balsī nobazūnēja:

—    Rimstieties, drostaliņas! Rimstieties, dieva dēļ! Tas man netīšām izspruka. Savā vientiesībā aiz muļķības samu ldējos. Laidiet mani laukā un negrūdiet, lūgtu, man purnā savas dūres! Biedri Davidov, glāb jauno kolhoznieku! Neļauj aiziet varoņa nāvē! Tu taču mūsu sievišķus pazīsti!

Sievietes cita caur citu kliedza:

—    Vai tu, pagāns, kādreiz esi ķēpājies ar bērneļiem?!

—    Nolikt viņu, resno vepri, par virēju!

—    Par aukli!

—    Pat par divām izstrādes dienām vairs negribēsi, kad augu dienu būsi noņēmies ar bērneļiem, bet viiiš sīkstu- ļojas, badakāsis tāds!

—    Sadodiet viņam, siovelītes, lai muld, bet meru zina! …

Varbūt viss beigtos mierīgi un prātīgi, bet Jefima izsmējīgais izsauciens izskanēia kā signāls, un notikumi pavērsās Jefimam gluži negaidītā virzienā: skaļi smiedamās un spiegdamas, sievietes norāva viņu no sola, kāda melnīgsnēja roka sažmiedza dūrē viņa kastaņbrūno bārdu, spalgi visās šuvēs nošņirkstēja viņa jaunais satīna krekls. Naguļnovs veltīgi aizgūtnēm sauca sievietes pie kārtības. Cīkstiņš turpinājās, un pēc brīža aiz smiekliem un kauna tumši pietvīkušo Jefimu kopīgiem spēkiem izgrūda gaitenī, abas kreklam atrautās piedurknes palika klasē uz grīdas, bet pats krekls bija sadriskāts no apkakles līdz apakšai, un tajā vairs nebija nevienas pogas.

Aiz smiekliem aizelsdamies, ap viņu sastājušos kazaku bara brāzmainās jautrības šalts pavadīts, Jefims iesaucās:

—    Kādu velna varu mūsu sasodītie meitieši sagrābuši savās rokās! Gatavais negals! Pirmo reizi uzstājos pret viņām, un, paskat, ko dabūju … — Ar, sadriskātā krekla skrandām melnīgsnējo vēderu kautrīgi aizsegdams, viņš gremzās:

—    Nu, kā lai es tādās mežģīnēs rādos savam sievišķim acīs? Sitās skādes dēļ viņa mani padzīs no mājām. Kopīgi ar vectēvu Ščukaru vajadzēs piemesties pie kādas atraitnes pagaidu iemītniekos, citas izejas mums nav!

24. nodaļa

Sapulce izklīda vēlu pēc pusnakts. Moži sarunādamies, pa visiem ceļiem un sāncelēm lēnām soļoja cilvēki; katrā sētā čīkstēja vārtiņi, nakts klusumā žvarkslēja durvju aizšaujamie; paretam šur tur ieskanējās smiekli, un visā Dārdu Gravas ciemā neganti rēja pamodušies suņi, kas nebija pieraduši pie tādas ļaužu burzmas un trokšņošanas nakts laikā.

Viens no pēdējiem no skolas iznāca Davidovs. Pēc kodīgās, smagās dvingas, kas dvakoja visās skolas telpās, āra gaiss šķita vēss un svaigi skurbinošs. Kāri elpojot, Davidovam pat likās, ka vieglajā vējiņā samanāma paš- darīta alus smarža.

Viņam pa priekšu gāja divi cilvēki. Izdzirdis viņu balsis, Davidovs neviļus pasmaidīja.

Vectēvs Sčukars aizrautīgi runāja:

—    … Bet es muļķa prātā arīdzan noticēju šitanam sātana muldoņām, ka Kondrats nopietni vīkšas mani nogalēt par manu kritiku un paškritiku, briesmīgā vīzē nobijos un pie sevis nodomāju: «Vadzi, cirvis Kondrata rokās — tā nav nekāda joku padarīšana! Tā kā būtu rāms puisis, bet velns viņu sazina … niknumā zvels ar cirvi un pāršķels galvu uz pusēm kā arbūzu!» Bet kā es varēju noticēt sātana Agafoškam?! Ne so|a viņš nespers, man ko nesaķēzījis. Viņam, pavei, mēle visu mūžu kulstās kā uz mieta uzsprausts, novalkāts dūraiņa cimds. Nolāpītais velna dēls, arīdzan āzi Trofimu sakūdījis brukt man virsū un grūst ar ragiem, kur vien pagadās, neraugoties uz to, ka man ir šļukas vaina. Tas man smalkā vīzē zināms! Pats savām acīm redzēju, ka Agafoška āzim šitanās zvēra zinības mācīja, tikai toreiz ne pagalam neatjēdzu, ka viņš Trofimu musina man virsū un māca, lai tas stāvus mani kapā iedzītu.

—    Bet tu netici viņam! Netici ne tik, cik melns aiz naga, un allažiņ izturies pret viņu ar vislielāko šaubīšanos. Agafonam nāvīgi patīk visādas ērmības taisīt, viņš visus izjoko, tāds viņam raksturs, — Naguļnovs aizsmakušā basā nomierinoši skaidroja.

Viņi kopā iegāja pa Naguļnova sētas vārtiem, turpinādami sarunu, ko, acīm redzot, bija sākuši jau skolā. Davidovs pirmajā mirklī gribēja iet abiem līdzi, bet tad apdomājās.

Nogriezies tuvākajā sāncelē un vēl gabaliņu pagājis, viņš ieraudzīja pie zedeņiem Varju Harlamovu. Meitene paspēra dažus soļus viņam pretim.

Vēlais, dilstošais mēness lēja skopu gaismu, taču Davidovs skaidri saredzēja meitenes lūpās mulsu, sērīgu smaidu.

—    Es jūs gaidīju … Es zinu, ka jūs allaž pa šo ceļu ejat uz mājām. Sen jūs neesmu redzējusi, biedri Davidov …

—    Sen neesam tikušies, Varjulīt-bēdulīt! — Davidovs līksmi ierunājās. — Tu pa šo laiku esi izaugusi pavisam liela un kļuvusi par īstu skaistuli, fakts! Kur tu visu laiku biji pazudusi?

—   Strādāju gan ravēšanā, gan pļaušanā, arī mājas solis jāpadara.. . Bet jūs ne reizīti neapciemojāt mani, varbūt ne reizīti pat neatcerējāties …

—    Paskat, cik jūtelīga! Nu, nepārmet man, vienmēr — mjjžīga nevaļa, vienmēr — visādas darīšanas. Augu nedēļu bārdu neskujam, ēdam reizi dienā, re, kādās spīlēs esam nokļuvuši, gatavojoties ražas novākšanai. Bet kāpēc tu mani gaidīji? Vai tev kādas darīšanas? Nevaru apjēgt: tu tāda kā nobēdājusies? Vai arī es kļūdos?

Davidovs virs elkoņa viegli saspieda meitenes tvirto, apaļīgo roku un līdzjūtīgi ielūkojās viņai acīs.

—    Vai tev kādas bēdas? Pastāsti!

—    Jūs ejat uz mājām?

—    Kur gan citur tik vēlā stundā?

—    Kas var zināt, jums visas durvis atvērtas … Ja uz mājām, tad mums kopīgs ceļš. Varbūt pavadīsiet mani līdz vārtiņiem?

—    Kāda runa! Esi gan tu savādniece, fakts! Kad matroži, kaut arī izbijušie, atteikušies pavadīt skaistas meitenes? — Davidovs iesaucās mākslotā draiskulībā, paņemdams meiteni zem rokas. — Ejam kopsolī! Viens, divi! Viens, divi! Nu, kādas tev raizes? Klāj vaļā! Priekšsēdētājam viss jāzina, fakts! Viss līdz pēdējai kripatiņai!

Un pēkšņi Davidovs sajuta, ka Varjas roka zem viņa pirkstiem nodrebēja, viņas solis kļuva nedrošs, kā klūpot, un tūlīt arī sadzirdēja īsu iešņukstēšanos.

—    Tu tiešām esi saskābusi, Varjulīt! Kas tev noticis? — atmetis draisko toni, Davidovs nemierīgi un klusu iejautājās. Viņš atkal apstājās un mēģināja ielūkoties meitenei acīs.

Varja piegrūda asaraino seju pie viņa platās krūts. Davidovs stāvēja nekustīgi, gan saraukdams seju, gan izbrīnā kustinādams izbalējušās uzacis. Caur apslāpētajām raudām viņš tikko sadzirdēja:

—    Mani grib izprecināt… Vaņkam Obņizovam … Māmuļa dienu un nakti urda: «Ej pie viņa! Viņi dzīvo pārtikuši!» Un visL sūrums, kas meitenei bija sakrājies uz sirds, acīm redzot, ne jau vienā dienā, pēkšņi izlauzās sāpju pilnā izsaucienā: — Žēlīgais dievs, ko es iesākšu?!

īsu mirkli viņas roka nogūlās uz Davidova pleca, bet tūlīt noslīdēja nevarīgi gar sāniem.

Davidovam tas bija pilnīgi negaidīti, un nekad viņš nebija domājis, ka šāda ziņa viņu izsitīs no sliedēm. Apjucis, pārsteigumā sastindzis, sajuzdams sirdī skaudru sāpi, viņš klusēdams spieda Varjas rokas un, mazliet atpakaļ pakāpies, lūkojās viņas noliektajā, saraudātajā sejā, nezinādams, ko sacīt. Un dzīvē tik daudz pieredzējušais matrozis tikai šajā brīdī beidzot atskārta, ka, pats sev slēpdams, laikam jau sen mīl šo meiteni — jaunā, viņam līdz šim svešā, tīrā un neizprotamā mīlā un ka jau tagad cieši viņam līdzās nostājušās gandrīz katras īstas mīlas skumjās draudzenes un pavadones — šķiršanās un atsacīšanās ..'.

Savaldījies viņš iejautājās mazliet aizsmakušā balsī:

—   Bet ko tu? Ko tu darīsi, mana cielaviņa?

—    Es negribu iet pie. viņa! Saproti, negribu!

Varja pacēla uz Davidovu asarām pārplūdušās acis. Viņas pietūkušās lūpas žēli un aizkustinoši iedrebējās. Un it kā atsaukdamās ietrīsējās Davidova sirds. Mute viņam izkalta. Ar pūlēm norijis durstīgās siekalas, viņš sacīja:

—    Nu tad neej pie viņa, fakts! Ar varu neviens nevar tevi piespiest precēties.

—    Saproti taču, ka mātei mēs esam seši gabali, visi pārējie mazāki par mani, māte slimo, bet viena es tādu varzu nevaru paēdināt, kaut vai darbā nobeigtos! Kā tu to nesaproti, dārgumiņ manu?

—    Un, ja tu apprecēsies, — kā tad būs? Vai vīrs palīdzēs?

—    Viņš visu atdos, lai tikai mūsējiem palīdzētu. Viņš strādās, ne mirklīti neaLpūzdamies. Vai tu zini, kā viņš mani mīl? Viņš mani gaužām mīl. Tikai man nevajag ne viņa palīdzības, ne mīlestības. Es viņa ne drusciņ nemīlu. Viņš man līdz nāvei pretīgs. Sviedrainās-plaukstās satver manas rokas, un man kļūst nelabi. Es drīzāk… Fh, ko tur runāt! Ja tēvs būtu dzīvs, man nebūtu nekādu raižu un es jau varbūt beigtu otrās pakāpes skolu …

Davidovs vēl aizvien vērīgi raudzījās meitenes saraudātajā sejā, kas mēnesnīcā šķita bāla. Viņas sulīgo lūpu kaktiņos ievilkušās rūgtas rievas, acis nodurtas, tumšām ēnām iezīmējās plaksti. Arī Varja klusēja, lakatiņu rokās ņurcīdama.

—    Bet ja tavai ģimenei palīdzētu? — pēc īsa pārdomu brīža Davidovs nedroši ieminējās.

Taču viņš nepaguva pateikt visu līdz galam, kad mirklī nosusējušās Varjas acīs iezalgojās no vairs asaras, bet dusmas. Nāsis iepletusi, viņa zemā, aizlūstošā balsī vīrišķīgi rupji iesaucās:

—    Ej ratā ar savu palīdzību! Saprati?!

Un atkal iestājās īss klusuma bridis. Tad aiz pārsteiguma drusku apstulbušais Davidovs ievaicājās:

—    Kāpēc tā?

—    Tāpat vien!

—    Tomēr pasaki!

—    Man tava palīdzība nav vajadzīga!

—   Runa taču nav par manu palīdzību, kolhozs sniegs atbalstu tavai mātei kā daudzbērnu atraitnei. Saprati? Parunāšu kolhoza valdē, un pieņemsim tādu lēmumu. Vai tagad tu, Bēdulīt, apjēdz?

—    Kolhoza palīdzība man nav vajadzīga!

Davidovs nepatikā paraustīja plecus.

—    Esi gan tu jocīgs tips, fakts! Vienu brīdi tev palīdzība vajadzīga, un tu grasies mesties laulībā ar pirmo pa cejain pagadījušos puisi, bet tad tev atkal nekādas palīdzības nevajagot… Nevaru tevi saprast. Vienam rio mums šodien smadzenes* otrādi sagriezušās, fakts! Ko tu galu galā gribi?

Davidova mierīgā, lietišķā balss — bet varbūt tā Varjai tikai tāda izklausījās — iedzina meiteni galīgā izmisumā. Viņa nevaldāmi ieraudājās, piespieda delnas pie sejas un, spēji pagriezusi Davidovam muguru, sākumā gāja, bet tad metās skriet pa šķērsceļi, uz priekšu saliekusies un slapjās plaukstas no sejas nenoņemdama.

Davidovs panāca viņu ceļa līkumā, satvēra pie pleciem un sirdīgi uzsauca:

—   Ei, Bēdulīt, nemāžojies! Es tev nopietni jautāju: kas noticis?

Un tagad nabaga Varja ļāva vaļu savam plosīgajam meitenes izmisumam, savām sūrajām bēdām:

—    Aklais ķēpausis! Stulbenis sasodītais! Nekā tu neredzi! Mīlu es tevi, kopš paša pavasara mīlu, bet. tu… tu staigā kā ar aizsietām acīm! Par mani jau visas draudzenes smejas, varbūt pat visi cilvēki smejas. Nu, vai tu neesi akls? Cik asaru es tevis — tāda cietsirža dēļ neesmu lējusi… cik nakšu bez miega neesmu pavadījusi, bet tu nekā neredzi! Kā lai es pieņemu no tevis palīdzību vai arī no kolhoza ubaga dāvanas, ja es tevi mīlu?! Un kā tev, sasodītajam, mēle neizmežģījās kaut ko tādu sakot?! Labāk es badā nobeigšos, bet no jums nekā nepieņemšu! Nu, esmu visu pasacījusi. Panāci, ko gribēji! Sagaidīji? Bet tagad vācies prom pie savām Luškām, man tu neesi vajadzīgs, šitāds nejūtīgs, neredzīgs akmens bluķis, ar aklumu sists stulbenis!

Varja no visa spēka pūlējās izrauties no Davidova rokām, bet viņš to cieši saturēja.'Turēja paļāvīgi, stingri, bet klusēdams. Tā viņi kādu brīdi stāvēja, tad Varja izslaucīja acis ar lakatiņa stūri un ierunājās izdzisušā, savādi ikdienīgā un gurdā balsī:

—    Laid mani, es iešu!

—    Runā klusāk, citādi kāds izdzirdēs, — Davidovs lūdza.

—    Es jau tā runāju klusu.

—    Tu esi nepiesardzīga …

—    Pietiks! Pusgadu biju piesardzīga, bet vairāk nespēju. Nu, laid taču mani! Drīz ausīs gaisma, man jāizslauc govs. Vai dzirdi?

Davidovs klusēja, galvu nokāris. Ar labo roku viņš vēl vienmēr turēja apskautus meitenes maigos plecus, tuvu sajuta viņas jaunā auguma siltumu, ieelpoja matu skaudro smaržu. Taču šajā brīdī viņam bija dīvaina sajūta. Viņš nemanīja ne satraukuma, ne kvēli asinīs, ne iekāri, tikai liegas skumjas kā dūmakā tina viņa sirdi un nez kāpēc bija grūti elpot. ..

Nokratījis sastingumu, Davidovs ar kreiso roku pieskārās meitenes apaļajam zodam, mazliet pacēla viņas galvu un pasmaidīja.

—    Pateicos tev, drostaliņ! Manu mīļo, Varjulīt-bēdulīt!

—    Par ko? — viņa tikko dzirdami nočukstēja.

—    Par laimi, kādu man dāvini, par to, ka izlamāji, nosauci par stulbeni.. . Bet nedomā, ka es esmu galīgi akls! Zini, man jau dažu labu reizi tā licies, bieži prātā ienācis, ka mana laime, mana personiskā laime palikusi aiz borta, tas ir, pagātnē. . . Lai gan arī pagātnē man tā skopi iedalīta — tik, cik kaķis uz astes aiznestu …

—    Nu, bet man vēl mazāk, — Varja klusu sacīja. Un tad palūdza jau mazliet skaļāk: — Noskūpsti mani, mans priekšsēdētāj, pirmo un pēdējo reizi un tad šķirsimies, aust jau gaismiņa. Nelādzīgi iznāks, ja mūs ieraudzīs kopā, kauns.

Viņa izstiepa lūpas, kā bērns pacēlās pirkstgalos un atmeta galvu atpakaļ. Bet Davidovs nomutēja viņu vēsi, kā bērnu uz pieres, un stingrā balsī sacīja:

—    Nebēdājies, Varjulīt, viss nokārtosies! Tālāk neiešu tevi pavadīt, nevajag, fakts, bet rīt redzēsimies. Uzdevi gan man mīklu minēšanai… Bet līdz rītdienai likšu ar to galā, fakts, ka atminēšu! Tu rīt pasaki mātei: lai vakarā viņa nekur neaiziet no mājas, es atnākšu pie jums ap saulrietu, būs runāšana, arī tev jābūt mājās. Uz redzēšanos, manu cielaviņ! Neņem Jaunā, ka es tā aizeju … Man jāpadomā gan par tavu likteni, gan par manējo arī. Vai nav taisnība?s

Atbildi viņš nenogaidīja. Klusēdams apgriezās un klusēdams devās mājup savā ierastajā vienmērīgajā un nesteidzīgajā solī.

Tā viņi būtu šķīrušies — ne īsti tuvi, ne arī sveši. Bet Varja tikko dzirdamā balsī pasauca viņu. Davidovs negribīgi apstājās un pusbalsī jautāja:

—    Kas ir?

Viņš nolūkojās uz ātri šurp nākošo meiteni ar satraukumu.

«Kādu jaunu lēmumu viņa vēl paguvusi pieņemt šajā īsajā šķiršanās brīdī? Bēdās viņa var nez ko sagudrot, fakts.»

Varja strauji pienāca, neapstādamās piekļāvās Davidovam un, viņa sejā elpodama, kvēli nočukstēja:

—    Mīļumiņ manu, nenāc pie mums, nesaki neko mātei! Gribi, es dzīvošu ar tevi, nu … nu, kā Luška! Gadu nodzīvosim, bet pēc tam pamet mani! Es apprecēšos ar Vaņku. Viņš mani visādu ņems, arī pēc tevis! Viņš aizvakar tā pasacīja: «Alga viena, kāda tu būsi, tādu mīlēšu!» Vai gribi?!

Vairs neatjēgdamies, Davidovs rupji atgrūda Varju un nicīgi sacīja:

—    Muļķe! Skuķis! Gaisa grābsle! Vai tu saproti, ko runā? Tu esi traka, fakts! Attopies un ej mājās, izgu- lies! Vai dzirdi? Bet vakarā es atnākšu, un tu nedomā no manis paslēpties! Es tevi visur atradīšu!

Ja Varja būtu aizgājusi apvainota un klusēdama — viņi tādā veidā arī šķirtos, taču meitene mulsā balsī klusu iejautājās:

—    Bet ko lai es iesāku, Semjon, mīļumiņ manu?

Un Davidovam šajā kopbūtnes brīdī vēlreiz nodrebēja sirds, bet ne vairs aiz žēluma. Viņš apskāva Varju, vairākas reizes noglāstīja viņas noliekto galvu un lūdzošā balsī ierunājās:

—    Piedod man, es pārsteidzos… Bet ari tu esi laba! Sagudrojusi, upurēšoties man… Tik tiešām ej, mīļo Var- julīt, pagūli drusciņ, bet vakarā mēs redzēsimies, labi?

—   Labi, — Varja pazemīgi atbildēja. Un pēkšņā izbīlī atrāvās no Davidova. — Žēlīgais dievs! Jau pavisam gaišs! Esmu pagalam …

Rītausma bija piezagusies nemanot, un tagad arī Davidovs, it kā no miega uztrūcies, ieraudzīja skaidri izzīmēto māju, pūņu, jumtu apveidus, vienkop saplūdušos tumši zilgos koku pudurus apklusušajos dārzos, bet austrumu pamalē — nule aizsākušos, blāvi sārto ausmas svītru.

Taču ne jau neviļus Davidovs sarunā ar Varju bija ieminējies, ka viņa laime palikusi aiz borta.

Un vai vispār viņa juceklīgajā dzīvē šī laime maz bijusi? Drīzāk jau ne.

Līdz vēlai rīta stundai viņš sēdēja mājās pie atvērta loga, smēķēja vienu papirosu pēc otra, atmiņā pārcilāja visas savas mīlas dēkas un, lūk, pārbaudot izrādījās, ka viņa dzīvē nav bijis nekā tād<ļ, ko tagad varētu atcerēties ar pateicību vai skumjām, vai ļaunākā gadījumā kaut ar sirdsapziņas pārmetumiem… Ar nejauši sastaptām sievietēm bija īslaicīgi sakari, kas nevienam neuzlika nekādus pienākumus, un tas bija viss. Viegli tuvojās un bez pūlēm, bez ciešanām un nožēlas vārdiem izšķīrās, bet pēc nedēļas jau sastapās kā svešinieki un tikai pieklājības pēc apmainījās saltiem smaidiem un dažiem nenozīmīgiem vārdiem. Trusīšu mīlestība! Nabaga Davidovam pat atcerēties bija kauns, un, domās klaiņodams pa savu pagātni un nonākdams pie tādas epizodes, viņš šķebīgi viebās un centās pēc iespējas ātrāk paslīdēt garām tam, kas pagātni rotāja, sacīsim, tādā pašā mērā, kā trekns mazuta traips rota matroža blūzi. Lai ātrāk aizmirstu nepatīkamo ainu, viņš apmulsumā steigšus aizsmēķēja jaunu papirosu un nodomāja: «Tā, velc nu vēl galus kopā… Viss tīrās blēņai un nešķīstība, fakts! Vārdu sakot, matrozim iznāk nulle un vairāk nekas. Neko sacīt, labi dzīvojis ar sievietēm, ne sliktāk par jebkuru suni.»

Un jau ap pulksten astoņiem rītā Davidovs nosprieda: «Nu, kas tur, apprecēšu Varjulīti. Matrozim laiks atvadīties no vecpuiša dzīves. Droši vien tā būs pareizāk.

Iekārtošu viņu lauksaimniecības tehnikumā, pēc diviem gadiem kolhozā būs pašiem savs agronoms, kopīgi ķersimies pie ilksīm. Un tad jau redzēsim.»

Izšķīries viņš nemēdza vilcināties un stiept garumā — nomazgājās un devās pie Harlamoviem.

Varjas māti Davidovs sastapa pagalmā un godbijīgi sveicināja:

—    Nu, sveicināta, māmuļ! Kā labi klājas?

—          Vesels, priekšsēdētāj! Tā puslīdz. Ko tu vēlies? Kāda vajadzība tevi atdzinusi rīta stundā?

—    Vai Varvara mājās?

—    Guļ. Jūs jau sapulcēs sēžat līdz dienas gaismai.

—    Iesim istabā. Un pamodini viņu. Jāaprunājas.

—   .Nāc — būsi mums ciemiņš.

Viņi iegāja virtuvē. Vērīgi Davidovā lūkodamās, saimniece sacīja:

—    Sēdies, tūda] pamodināšu Varjku.

Drīz no istabas iznāca Varja. Arī viņa droši vien šorīt nebija gulējusi. Viņas acis bija pietūkušas no asarām, bet sejai piemita jaunības svaigums, un to it kā apmirdzēja iekšēja silta laipnība. Pētījoši un nogaidoši, mazliet caur pieri uz Davidovu palūkojusies, viņa ierunājās:

—          Sveicināti, biedri Davidov! Paskat, arī jūs rīta agrumā esat ieradušies pie mums ciemos.

Davidovs apsēdās uz sola, uzmeta skatienu sagrabējušajā gultā krustām šķērsām gulošajiem bērniem un sacīja:

—           Es neatnācu ciemos, bet darīšanās. Zini ko, māmuļ … — un viņš uz mirkli apklusa, vārdus meklēdams un nogurušām acīm pavecajā sievietē raudzīdamies.

Viņa stāvēja pie krāsns, nemierīgi ar pirkstiem ņurcīdama novalkātās kleitas krokas uz iekritušajām krūtīm.

—           Zini ko, māmuļ, — Davidovs atkārtoja. — Varvara mīl mani, un es arī viņu mīlu. Lēmums ir šāds: aizvedīšu viņu uz novadu mācīties par agronomu, tur ir tāds tehnikums, pēc diviem gadiem viņa būs agronome un brauks strādāt šeit, Dārdu Gravas ciemā, bet šoruden, kad tiksim ar darbiem galā, nosvinēsim kāzas. Bez manis šeit vēl bijuši precinieki no Obņizoviem, bet tu meiču nepiespied, viņa pati sameklēs savu likteni, fakts!

Māte stingri palūkojas uz meitu.

—    Varjka?

Taču ta tikai spēja iečukstoties:

—    Māmiņ! — un, pieskrējusi pie mātes, zemu noliekusies, laimīgas asaras liedama, sāka skūpstīt viņas grumbainās, ilgu gadu nemitīgā darbā sastrādātās rokas.

Pagriezies uz loga pusi, Davidovs dzirdēja, kā viņa caur elsām čukstēja:

—    Māmulit mīļo! lešu viņa dēl kauču līdz pasaules malai! Ko viņš sacīs, to es darīšu. Vienalga, mācīties vai strādāt — visu darīšu! … Tikai nespied mani iet pie Vaņkas Obņizova! Tad man gals klāt!

Davidovs pēc īsa klusuma brīža izdzirdēja ietrīsamies Varjas māmuļas balsi:

—    Redzams, bez mātes ziņas esat norunājuši! Nu, lai dievs jums soģis, es Varjkai ļaunu nevēlu, bet tu, matrozi, negrūd manu meitēnu kaunā! Uz viņu visas manas cerības! Tu redzi, ka viņa mums mājās ir vecākā, saimnieka vietā, bet es aiz sirdēstiem, bērniņu dēļ, aiz liela trūkuma … Tu redzi, kāda esmu kļuvusi? Pirms laika novecojusi. Es jūs, matrožus, esmu redzējusi karā, zinu, kādi jūs esat… Bet manu ģimeni tu neposti!

Davidovs spēji novērsās no loga un cieši palūkojās uz sievieti:

—    Tu, māmuļ, matrožus neaiztiec! Kā mēs karojām un jūsu kazaciņus kāvām — par to vēl kādreiz uzrakstīs, fakts! Bet, kas attiecas uz mūsu godu un mīlestību, mēs pratām un protam savu godu un uzticību augstāk turēt nekā viens otrs civilais maitas gabals. Un par Varjku tu neraizējies, es viņai nenieka pāri nedarīšu. Bet sakarībā ar to, kā mums izdarīties, es gribu lūgt vienu lietu: ja tu piekriti mūsu savienībai ar viņu, tad rīt aizvedīšu Varvaru uz Milerovu, iekārtošu tehnikumā, bet pats pagaidām līdz kāzām nākšu pie jums dzīvot. Man pie tevis būs vieglāk nekā pie svešiem ļaudīm, un tad vēl cita lieta: kaut kā man tagad jūsu ģimene jāatbalsta, jāpalīdz jums. Bez Varvaras tu ar bērneļiem pārmocīsies. Tāpēc es, redzi, ņemšu rūpes par jums uz saviem pleciem. Tie man plati, izturēs, par to neraizējies, fakts! Redzi, tā mums viss būs kārtībā. Nu kā, norunāts?

Davidovs platiem soļiem piegāja pie māmuļas un apskāva viņas vājos piecus, bet, sajutis uz vaiga nākamās sievasmātes skūpstu, ko tā uzspieda ar asarās slacītām lūpām, sirdīgi noteica:

—    Ir gan jums, meitiešiem, daudz asaru! Tā jūs varat iežēlināt viscietāko vīrieša cilvēku. Nu, nu, vecā, kaut kā iztiksim! Faktiski tev saku, ka iztiksim!

Davidovs steigšus no kabatas izvilka saņurcītu naudas zīmju žūksni, mulsi pagrūda to zem nodilušā galdauta un, neveikli smaidīdams, sacīja:

— Tas man no vecajiem darba ietaupījumiem. Man tikai tabakai… Es taču reti kādreiz iedzeru, bet jums naudiņa būs vajadzīga — Varvarai šis tas jāsagādā ceļam, bērneļiem kaut kas jānopērk .. . Nu, tas ir viss, es tagad iešu, man šodien vēl jāaizjāj uz rajonu. Vakarā bušu atpakaļ, atnesīšu savu čemodāniņu, bet tu, Varvara, saposies. Rīt mazā gaismiņā izbrauksim uz novadu. Nu, palieciet veseli, mani dārgie! — Davidovs ar abām rokām apskāva viņam piekļāvušos Varju un tās māmuļu, apņēmīgi pagriezās un devās uz durvīm.

Viņa solis bija stingrs, noteikts, tas pats agrākais, kā jau matrožiem parasts, mazliet gāzelīgs, bet, ja kāds paziņa uzmanīgāk pavērotu viņa gaitu, tas saredzētu tajā kaut ko jaunu …

Tajā pašā dienā Davidovs aizjāja uz rajonu turp un atpakaļ un dabūja no Ņesterenko atļauju braucienam uz partijas novada komiteju.

—    Tikai ilgi tur neaizkavējies, — Ņesterenko brīdināja.

—    Es neaizkavēšos nevienas liekas stundiņas, ja tikai tu piezvanītu novada komitejas sekretāram, lai viņš mani pieņem un palīdz iekārtot Harlamovu tehnikumā.

Ņesterenko šķelmīgi samiedza acis.

—    Vai tu, matrozi, nejauc man galvu? Pielūko, vaino pats sevi, ja tu mani piekrāpsi un neapprecēsi šo meiteni! Otrreiz mēs šādas donžuāna izdarības neatstāsim nesodītas. Ar Lukēriju Naguļnovu bija vienkāršāk -— šā vai tā šķirtene, bet tagad pavisam cita lieta .. .

Davidovs nikni paskatījās uz Ņesterenko un, līdz galam nenoklausījies, pārtrauca viņu:

—   Velns parāvis, sekretār, cik nelādzīgi tu par mani domā, fakts! Es taču aprunājos ar viņas māmuļu un bildināju pēc visiem šitās kārtības likumiem. Kas tev vēl vajadzīgs, un kāpēc tu man netici?

Ņesterenko klusu ievaicājās:

—    Vēl pēdējais jautājums tev, Semjon: vai tu ar viņu neesi dzīvojis? Un, ja esi to darījis, — kāpēc negribi noformēt laulību, pirms viņa aizbrauc mācīties? Vai tik t.u negaidi ierodamies kādu no Ļeņingradas, sacīsim, iepriekšējo sievu? Saproti taču, velna sakārni, ka es raizējos par tevi, nu, kā brālis, un man būtu briesmīgs sarūgtinājums, ja es vairs nevarētu ticēt, ka tu esi godprātīgs vīrieša cilvēks… Ne jau aiz tukšas ziņkāres lienu tavā dvēselē… Neskaisties, dzirdi! Nu, un pašās beigās: vai tu Harlamovu tāpēc negribi aizsūtīt uz skolu, lai tev būtu brīvas rokas? Lai dabūtu viņu no kakla nost… Pielūko, brāl!

Davidovs gurdi saliekdams straujajā jājienā notirpušās kājas, smagnēji noslīga vecā krēslā, kas atradās tieši iepretim krēslam, kurā sēdēja Ņesterenko, truli paskatījās uz apspūrušajām, no kārkla vicām pītajām lētā sēdekļa parocēm, tad ieklausījās nepārtrauktajā zvirbuļu čiepstēšanā akāciju krūmos un, paraudzījies uz Ņesterenko dzelteno seju un viņa veco karavīra blūzi ar rūpīgi apdiegtajām piedurknēm, sacīja:

—    Veltīgi es tev atzinos savā draudzībā, kad pavasarī iepazināmies arumos… Veltīgi, tāpēc ka tu, acīm redzot, osi pieradis nevienam neticēt… Nu, jods ar tevi, sekretāri Tu, liekas, tici tikai pats sev un arī tad vienīgi augstos svētkos, bet visus pārējos cilvēkus, pat tos, kuriem tu atklāj draudzību, mūžam turi kaut kādās muļķīgās aizdomās… Kā ar tādu raksturu tu vari vadīt partijas rajona organizāciju? Tu vispirms, kā nākas, notici pats sev, bet pēc tam sac turēt citus aizdomās!

Ņesterenko sāpīgi pavīpsnāja:

—   Tomēr apvainojies, lai gan es tevi lūdzu neņemt ļaunā?

—    Apvainojos!

—    Nu, tad tev graša vērtība!

Vēl vairāk noguris, Davidovs piecēlās.

—    Es iešu, citādi mes ar tevi vēl salamāsimies…

—    Man to negribētos, — Ņesterenko atbildēja.

—    Man arī ne.

—    Nu, pakavējies vēl minūtes piecas — desmit, noskaidrosim domstarpības.

—   Labi, pakavēšos, — Davidovs atkal atslīga krēslā un sacīja:

—    Nekā ļauna meitenei neesmu nodarījis, fakts! Viņai jāmācās. Ģimene liela, viņa vecākā, viss gulstas uz viņas pleciem … Vai tu saproti?

—   Saprotu, — Ņesterenko atbildēja, taču lūkojās uz Davidovu tikpat stingrām un svešādām acīm.

—    Domāju ar meiteni apprecēties, kad viņa galīgi būs iekārtojusies mācībās, bet es tikšu galā ar rudens darbiem. Vārdu sakot, zemnieku kāzas, pēc ražas novākšanas, — Davidovs rūgti pasmīnēja. Bet, redzēdams, ka Ņesterenko kļuvis tā kā pielaidīgāks un ieklausās vērīgāk, viņš turpināja jau labprātāk, bez nesenās piespiestī- has un iekšējā kautrīguma: — Ne Ļeņingradā, ne arī citur agrāk precējies neesmu, ar Varjulīti pirmo reizi ielaižos tādā riskā. Bet ir arī laiks: drīz jau man būs četrdesmit.

—    Vai tu kopš trīsdesmitā katru gadu skaiti par desmit? — Ņesterenko pasmaidīja.

—    Bet pilsoņu karš? Katru gadu, kas tajos nolocīts, es skaitītu par desmit.

—    Par daudz …

—    Paskaties pats uz sevi, tad piekritīsi, ka taisni tā iznāk.

Ņesterenko piecēlās no krēsla, salīgi rokas berzēdams, pagājās dažus soļus pa istabu un tā kā vilcinādamies atbildēja:

—    Hm, kā to sacīt… Taču ne par to ir runa, Semjon! Priecājos, redzēdams, ka šeit tev nemisēsies kā ar Lukē- riju Naguļnovu. Šoreiz, liekas, lieta ir drošāka. Nu ko, atbalstu labu nodomu un vēlu laimes!

—    Vai rudenī uz kāzām ieradīsies? — sirdī atsilis, ievaicājās Davidovs.

—    Būšu pirmais viesis! — Ņesterenko atbildēja, un viņa smaidā, tāpat kā agrāk, pavīdēja neliekuļota jautrība, bet blāvajās acīs iezibējās kādreizējās nebēdnības dzirkstis. — Pirmais ne pēc nozīmīguma, bet tajā ziņā, ka ieradīšos pirmais, tikko izdzirdēšu par kāzām.

—    Nu, paliec vesels! Piezvani novada komitejas sekretāram!

—    Izdarīšu to jau šodien. Brauc un ilgi nekavējies.

—    Vienā stiepienā būšu atpakaļl

Viņi cieši paspieda viens otram roku.

Iziedams uz putekļainās, saulē sasilušās ielas, Davidovs nodomāja: «Ne jau bez iemesla viņš tā pārvērties, nemaz vairs nav savā vaigā! Viņš taču ļoti slims. Pavisam dzeltens, seja sakritusies kā mironim, un acis duļķainas … Varbūt tāpēc tā runāja ar mani? …»

Davidovs bija jau gandrīz piegājis pie sava zirga, kad Ņesterenko, izliecies pa logu, paklusā balsī viņam uzsauca:

—    Panāc uz mirkli atpakaj, Semjon!

Davidovs negribīgi kāpa augšā pa rajona komitejas lieveņa kāpnēm.

Ņesterenko, vēl vairāk sakumpis un tāds kā sakrities, pablenza uz Davidovu un ierunājās:

—    Varbūt es ar tevi runāju pārāk skarbi, bet tu, brāl, atvaino, man lielas bēdas: piedevām pie malārijas velns viņu zina kur esmu vēl saķēris tuberkulozi, tā tagad plosās manī visatklātākā formā. Kavernas abās plaušās. Rīt braucu uz sanatoriju, novada komiteja sūta. Pirms ražas novākšanas negribējās rajonu pamest, bet ko lai dara, ne jau sava prieka dēj braucu. Taču uz tavām kāzām pacentīšos būt atpakaļ. Nu, izkratīju tev sirdi? … Gribējās dalīties ar kādu bēdās, kas man uzbrukušas — turklāt tik negaidīti…

Davidovs apgāja apkārt galdam, klusēdams cieši apskāva Ņesterenko, noskūpstīja viņu uz karstā un mitrā vaiga un tad sacīja:

—    Brauc, dārgais, ārstējies! No šās kaites mirst tikai jauni cilvēki, mums vairs neviena slimība neko nepadarīs!

—    Paldies, — Ņesterenko nomurmināja tikko dzirdamā balsī.

Platus soļus sperdams, Davidovs izgāja ārā, uzsēdās zirgam mugurā, tūlīt uzsvilināja tam ar pletni, ko agrāk nekad nebija darījis, un ātri aizauļoja pa staņicas ielu, caur sakostiem zobiem nikni noburkšķēdams:

—    Izlaidies slinkumā, velna rupuci!

Pēcpusdienā atgriezies staņicā, Davidovs jāja taisni uz Harlamovu sētu, pie vārtiņiem nokāpa no zirga un pa- gausā solī iegāja pagalmā. Mājā, acīm redzot, viņu bija pamanījuši: kad Davidovs pienāca pie lievenēm, soļodams plaši ieplestām kājām un viebdamies, jo nebija pieradis jāšus veikt tik pārmērīgi garus ceļa gabalus un tādēļ bija noberzējies, — uz sliekšņa viņu sagaidīja nākamā sievasmāte, kas tagad jau bija gluži citāda, laipnīga, it kā pa šo rīta cēlienu būtu pie viņa jau pieradusi.

— Manu mīļo dēliņ, rasi, būsi apdauzījies? Un kā tu tik ātri pārradies! Ceļš līdz staņicai un atpakaļ taču nav nekāds īsais! — viņa runāja liekuļotā līdzjūtībā, skatīdamās, cik piesardzīgi, izplātus uz sliekšņa pusi nāk Davidovs, bet sirdī droši vien labsirdīgi pasmējās par to, cik braši nākamais znots vicina pletni, lai gan tikko spēj vilkt kājas… Lai nu kam, bet viņai, vecai kazacienei, vajadzēja zināt, kādi jājēji ir krievinieki …

Sirdī šķendēdamies par šādu līdzjūtību, Davidovs paskarbi ierunājās:

—    Tu nelabinies tik daudz, māmuļ! Kur ir Varvara?

—    Aiztecēja sameklēt kādu šuvēju. Kaut ko no vecajām drānām vajadzētu taču sadiegt. Nu, puis, esi gan tu sameklējis sev līgavu! Plēsies kauču pušu, nekā cita kā vien vecus lindraķoļus tu nesameklēsi, ko viņai mugurā vilkt! Kur tev acis bijušas?

—    Es šorīt bildināju meitu, nevis brunčus, — aplaizīdams svelmē izkaltušās lūpas, sacīja Davidovs. — Vai tev ir auksts ūdens, ko nodzerties? Bet lindrakus — tos var iegādāties, brunču dēļ nav ko raizēties. Kad Varvara pārnāks?

—    Dieviņš to zina. Nāc istabā! Nu, vai norunāji ar sevu priekšniecību sūtīt Varjku zinības mācīties?

—    Kā gan citādi? Rīt brauksim uz novadu, sapos meitiņu tālam ceļam. Nu, ko? Atkal sāksies asaru plūdi? Bet tagad jau par vēlu.

Māte patiešām sāka raudāt — rūgti, neremdināmi, bet drīz, pārvarējusi savu vājumu, izslaucīja acis ne visai tīrā priekšautā un, pa brīdim vēl iešņukstēdamās, sirdīgi sacīja:

—    Ej taču istabā, kaut tu izčibētu! Vai tad mēs tādu svarīgu lietu sētā pārrunāsim?

Davidovs iegāja iekšā, apsēdās uz sola un nometa zem tā pletni.

—    Kas mums, māt, ko pārrunāt? Lieta skaidra un izlemta. Labāk norunāsim tā: es šajās dienās esmu noskrējies, dod man ūdeni nodzerties, pēc tam kādu stundiņu pagulēšu šeit pie jums, bet, kad pamodīšos, tad parunāsimies. Kāds no musu bērneļiem lai aizved zirgu uz kolhoza stalli.

Sejā almaigusi, sieviete sacīja:

—    Par zirgu neraizējies, bērni aizvedis, bet tu drusku pagaidi, es atnesīšu vēsu pieniņu. Tūdaļ atnesīšu no pagraba.

Nogurums, bezmiegā pavadītās naktis Davidovu bija novārdzinājušas, un viņš nesagaidīja piena: kamēr saimniece atnāca, uzmanīgi nesdama lielu, apsvldušu māla podu, Davidovs jau gulēja, izstiepies uz sola, kur bija sēdējis, labo roku rimti nokāris un muti viegli pavēris. Saimniece viņu nemodināja. Viņa saudzīgi pacēla atpakaļ atmesto Davidova galvu un palika zem tās nelielu spilvenu ar zilu pārvalku.

Istabas karstās dvingas un noguruma apskurbināts, Davidovs ciešā miegā nogulēja stundas divas un pamodās no bērnu čukstiem, no meitenes silto roku liegā pieskāriena. Viņš atvēra acis, ieraudzīja Varju, kas sēdēja pie sola un viņam mīļi uzsmaidīja, un turpat sapulcējušos piecus bērnus — visus Harlamovu dzimtas pēcnācējus.

Vismazākais no bērniem un, acīm redzot, visdrosmīgākais, paļāvīgi savās roķelēs satverdams Davidova lielo roku un tai piekļaudamies, bikli iejautājās:

—   Tēvocīt Semjon, vai taisnība, ka tu tagad dzīvosi pie mums?

Davidovs nolaida no sola kājas un miegaini uzsmaidīja zēnam:

—   Taisnība, dēliņ! Kā gan citādi? Varja aizbrauks mācīties, bet kas jūs ēdinās, apaus un apģērbs? Tagad man tas būs jādara, fakts! — un viņš tēvišķīgi uzlika roku uz bērna siltās, izpūrušās galviņas.

25. nodaļa

Nākamajā dienā jau krietni pirms rītausmas Davidovs pamodināja vectēvu Ščukaru, kas gulēja sienaugšā, palīdzēja viņam iejūgt ērzeļus un piebrauca pie Harlamovu mājeles. Caur vaļīgi pievērtajiem slēģiem bija redzams, ka virtuvē deg lampa.

Varjas māte gatavoja ēdienu, platajā koka gultā šķērsām gulēja bērneļi, bet Varja, ceļam saposusies, sēdēja tēva mājā uz sola ne vairs kā savējā, bet it kā uz laiciņu iegriezusies viešņa.

Viņa sagaidīja Davidovu ar laimīgu un atzinīgu smaidu.

—   Es jau sen esmu gatava, gaidu tevi, mans priekšsēdētāj!

Ar Davidovu sasveicinājusies, Varjas māte piebilda:

—    Viņa sāka posties jau pēc pirmajiem gaiļiem. Gatavā auša! Bet par to, ka prāliņš paviegls, nav ko runāt… Tūdaļ brokastis būs gatavas. Nāc sēsties, biedri Davidov!

Trijatā viņi steigšus iestrēba vakarējo kāpostu viru, uzkoda ceptus kartupeļus un piedzēra pienu. Pieceldamies no galda, Davidovs pateicās saimniecei un sacīja:

—    Laiks braukt. Atvadies, Varvara, no mātes, tikai nevelc garumā. Pinkšķēt nav vērts, ne jau uz mūžu šķiraties. Kad braukšu uz novadu, paķeršu tevi, māmuļ, līdz, varēsi apciemot meitu … lešu pie zirgiem. — No sliekšņa viņš Varjai apjautājās: — Vai tu no siltām drēbēm esi ko paņēmusi?

Varja mulsi atbildēja:

—    Man ir vatēta jaciņa, tikai tā gaužām novalkāta.

—    Gan noderēs, tu taču nebrauc uz balli, fakts!

Pēc stundas viņi jau bija tālu aiz ciemata. Davidovs sēdēja blakus Ščukaram, Varja — droškai otrā pusē. Laiku pa laikam viņa satvēra Davidova roku, īsi to paspieda un domās atkal kur aizklīda. Savā īsajā mūžā meitene vēl nekad nebija pametusi ciematu uz ilgāku laiku, tikai dažas reizes bijusi staņicā, vēl nebija redzējusi dzelzceļu, un pirmais brauciens uz pilsētu viesa viņas sirdī sajūsmu, apmulsumu un bažas. Šķiršanās no ģimenes, no draudzenēm tomēr bija rūgta, un ik pa brīdim acīs sariesās asaras.

Kad viņi ar plostu bija pārcēlušies pāri Donai un ērzeļi lēnām sāka kāpt augšup Piedonas nokalnē, Davidovs nolēca no droškas un gāja līdz tajā pusē, kur sēdēja Varja, ar zābakiem notraukdams no zemā ceļmalas vēr- melāja biezo rasu, kas līdz saules lēktam vēl nezaigoja tādā spožumā, kādā atmirdz vēlākās rīta stundās, kad saules stari tai liek atspulgot visās varavīksnes krāsās. Paretam viņš uzmeta skatienu Varjai, uzmundrinoši pasmaidīja un klusām paskubināja:

—   Nu, Varjulīt, beidz pinkšķēt.

Vai arī:

—    Tu taču man esi liela, pieaugušiem neklājas raudāt, nevajag, mīļā!

Varja ar zilā lakatiņa stūri paklausīgi noslaucīja mitros vaigus un neskanīgi kaut kc čukstēja, atbildei uzsmaidīdama viņam nedrošu un padevīgu smaidu.

Bet virs Donas krīta kalnu kuprainajām radzēm bļāvējās migla, un pagaidām vēl nebija redzams miglas aizsegtais nokalnes skausts.

Šajā agrīnajā rīta stundā ne stepes ceUeka, ne nolī- kušie dzeltenā amoliņa stiebri, ne nogāzē turpat līdzās ceļam sazēlusī labība neizdvesa raksturīgās dienas smaržas. Pat visspēcīgākajam vērmelājam tās bija zudušas — visu uzsūca rasa, kas tik bagātīgi klāja labību un zāli, i1 kā šeit nupat būtu nolijis spirdzīgs jūlija lietus. Tāpēc šajā klusajā rīta stundā stepē ar pilnu spēku valdīja divas ierastas smaržas: rasas un tajā viegli savilgušo ceļa putekļu aromāts.

Vectēvs Sčukars, kas bija uzvilcis vecu brezenta lietus mēteli un to apjozis ar vēl vecāku sarkanaudekla jostu, sēdēja, salīgi sarāvies, neparasti ilgi klusēja, vicināja pātagu un svelpjoši šmakstināja lūpas, paskubinādams jau tā žirgtā riksī tekošos zirgus.

Bet, kad uzlēca saule, viņš atžirba un ierunājās:

—    Ciematā muldas, ka tu, Sjomuška, esot sadomājis apsievoties ar Varjku. Vai tā taisnība?

—    Taisnība, vecotēv.

—    Ko lai dara, šitanā padarīšana ir tāda — grozies, kā gribi, bet agri vai vēlu no apsievošanas nekur ne- spruksi, es, tā sacīt, par vīriešu cilvēkiem runāju, — večuks dziļdomīgi noteica. Un tūlīt turpināja: — Kolīdz man bija pilni astoņpadsmit gadi, nelaiķa vecāki arīdzan mani apprecināja. Es jau tad biju šaušalīgi apjau- tīgs, jau tolaik apjēdzu, kāda velna būšana ir šitanā precēšanās… Visādā vīzē no tās gribēju izlocīties kā neviens šitanajā grēku pasaulē. Es pat gaužām skaidri apjēdzu, ka precēties — tas nav ap medu laizīties. Un kādas tikai pārestības es, Sjomuška, manu žēlumiņ, sev nenodarīju! Izlikos ij par prātā jukušu, ij sasirgušu, ij ar krītamo kaiti apsēstu. Par prātā jukšanu tētis mani veselas divas stundas ar pātagu zvetēja — nelaiķis bija pārlieku bargs cilvēks — un meta mieru tikai tad, kad man uz muguras bija salauzis pātagas kātu. Par krītamo kaiti mani tesa jau ar ādas grožiem. Bet, kad izlikos par sasirgušu, sāku bļaut nelabā balsī un gaudos, ka man iekšas sapuvušas, — viņš, ne vārda nebilzdams, izgāja sētā un atnesa ragavu ilksi. Vecajam sātanam nebija slinkums iet uz nojumi, izkabināt ilksi, sapostīt ragavas. Pavei, kāds viņš, nelaiķis, bija, lai viņam vieglas smiltis. Atstiepj ilksi un mīlīgi saka: «Celies, dēliņ, es tevi izdziedināšu …» Eh, nodomāju: ja viņš vīžoja ilksi 110 ragavām izplēst, tad vīžos arī man dvēseli no miesām ar savu dziedināšanu izraut. Ilkss viņa rokās — nelādzīgs numurs. Viņš man bija maķentiņ ķerts, jau no mazām dienām viņam šitano grēku biju matījis… Un teitan es izmetos no gultas, kā ar verdošu ūdeni apšļākts. Un ap- sievojos. Ko es ar viņu, ar dievdotu cilvēku varēju iesākt? Un no šitanā laika mana dzīvošana sagāja galīgā dimbā, sāka kulstīties tenteru tenteriem, šķībi un greizi, un ar kājām gaisā! Ja tagadiņ manai vecenei dzīvsvarā savi pudi astoņi, cik viņai būs bijis deviņpadsmit gadu vecumā… — Večuks domīgi nočamstināja ar lūpām, pavērsa acis augšup un pārliecināts nobeidza: — Nekādā vīzē mazāk kā pudu piecpadsmit, tik tiešām kā dievs debesīs, es nemuldos!

Aiz smiekliem vai nosmakdams, Davidovs tikko dzirdamā balsī iejautājās:

—    Vai nebūs drusku par daudz? …

Vectēvs Ščukars visai pamatoti iebilda:

— Vai tev nav alga viena? Puds vairāk, puds mazāk — kāda tur starpība? Neba tev, tā sacīt, bet man vajadzēja no viņas visādas spīdzināšanas un cīniņus izciest. Viens velns, man šitanajā laulības būšanā klājās tik sūri, ka skrien vai kārties. Bet ne jau kāds mīkstčaulis viņai bija patrāpījies! Es ešu nešpetns, kad pārskaišos! Un tā, pavei, savā negantībā es nodomāju: pakaries tu pirmā, bet es pēc tam …

Vectēvs Ščukars jautri nogrozīja galvu un, šķiet, da-' žādo atmiņu iejūsmināts, pairgoja, bet, redzēdams, ka viņu uzklausa neatslābstošā uzmanībā, labprāt turpināja:

—    Eh, dārgie pilsoņnieki un… un tu Varjka! Sirdīga mīlēšana mums ar veceni bija jaunās dienās. Bet es jums pavaicāšu: kālabad sirdīga? Tālabad, ka visu mūžu tā mums pagāja vienā niknībā, bet sirdība un niknība ir viens un tas pats, to es izlasīju pie Makaruškas mil- zen biezā vārdnīcā.

Un tā, pavei, es dažkārt naktī pamostos, bet mans sievišķis ij asaras lej, ij smejas, bet es savā prātā nodomāju: «Raudi vien, čabulīt, meitiešu asaras — dieva rasa, man pie tevis arīdzan nav nekāda saldā dzīvošana, bet es nepinkšķu!»

Un tā, pavei, mūsu laulības piektajā gadā notika tāda padarīšana: kaimiņš Polikarps pārradās no karadienesta. Viņš dienēja Atamana pulkā, gvardos. Tur viņu, ķēmu, bija iemācījuši ūsas skrullēt, un šitanā vīzē viņš arīdzan mājās sāka pie mana sievišķa skrullēties. Kādu pievakari, skatos, abi stāv pie zedeņiem, mans sievišķis savā pusē, bet viņš — savējā. Es iegāju istabā, izlikdamies par aklu, it kā neko neredzētu. Nākamās dienas vakarā — atkal stāv! Eli, nodomāju, draņķīga padarīšana! Trešajā uienā tīšām aizgāju no mājas. Mijkrēslī atgriežos — atkal stāv! Traka lieta! Kaut kas jādara. Un sagudroju: ietinu trismārciņu svaru bumbu dvielī, pielavījos sētā pie Poli- karpa, gāju basām kājām, lai viņš nedzirdētu, un, kamēr šis skrullē ūsas, ar joni zvēlu viņam pa pakausi. Un tā viņš nogāzās pie zedeņiem kā bluķis.

Pēc dažām dienām sastopu Polikarpu. Galva viņam pārsieta. Skāņi man saka: «Muļķi! Tu mani varēji līdz nāvei nogalēt.» Bet es viņam atbildu: «Vēl, tā sacīt, nav zināms, kurš no mums muļķis — tas, kurš pie zedeņiem krita, jebšu tas, kurš šim pa pauri sila.»

Kopš šitanās reizes — kā atburti! Mitējās stāvēt pie zedeņiem. Tikai mans sievišķis drīzumā iemanījās pa naktīm zobus griezt. Pamostos no šitanās šņarkstināšanas un vaicāju: «Vai tev, čabulīt, zobi sāp?» Viņa man atbild: «Liecies mierā, muļķi!» Bet es guļu un pie sevis domāju: «Vēl, tā sacīt, nav zināms, kurš no mums lielāks muļķis — las, kurš zobus grauž, jebšu tas, kurš klusītiņām un mierīgi kā rāms bērniņš šūpulī snauž.»

Baidīdamies apvainot večuku, klausītāji sēdēļa mierīgi kā pelītes. Varjka klusēdama raustījās smieklos, Davidovs pagriezās sāņus no Sčukara, aizklāja seju ar delnām un nez kāpēc bieži un skaļi klepoja. Bet Sčukars, neko nemanīdams, aizrautīgi turpināja:

— Pavei, kā dažkārt iznāk ar šitano sirdīgo mīlēšanu! Vārdu sakot, visādas un tamlīdzīgas precēšanās reti kad labi beidzas, tā es savā vecā prātā spriežu. Jebšu ņemsim, piemēram, tādu gadījienu: vecajos laikos pie mums ciematā dzīvoja jauns skolmeistars. Viņam bija brūte, tirgoņa meita, arīdzan no mūsu ciemata. Sitanais skolmeistars staigāja tik uzcirties, tik smuks — es par drānām runāju — kā jauns gailēns un patiesībā pat nestaigaja, bet vairāk braukāja ar vellapēdu. Toreiz tie tikko bija parādījušies, un, ja jau ciemata ļaudīm bija ko nenobrī- nīties par šitano vellapēdu, tad par suņiem ij nav ko runāt. Kolīdz skolmeistars parādās uz ceļa, sāk žibulēt ar riteņiem, sasodītie suņi raujas vai no ādas ārā. Bet viņš, nabadziņš, steidzas, pūlas aizmukt no tiem, sametas uz savas mašīnas līkumu līkumos un tik žigli min kājiņām, ka ar acīm ne saredzēt nevar. Cik mazu šuneļu viņš nesabrauca, bet arī pašam nācās no tiem gauži ciest.

Reiz rīta cēlienā eju pāri laukumam uz stepi pēc ķēvītes, bet man pretim, pavei — suņu kāzas. Pa priekšu tek kucīte, bet aiz tās, kā pienākas, vesels bars suņtēviņu, gabalu trīsdesmit, ja ne vairāk. Toreiz mūsu ciematnieki, kauču viņi elles ugunis sviltu, bija savaišļojuši lādu varzu suņu, ka ij ne saskaitīt! Katrā sētā — pa divi, pa trīs suņtēviņu — un kādi vēl! Katrs no tiem briesmonī- gāks par niknu tīģeri un gandrīz vai gotenes lielumā. Saimnieki sargāt sargāja savas lādes un pagrabus. Bet kāda tur jēga? Viss viens pīpis — karš tā kā tā visu izputināja … Un, pavei, šitanās kāzas man pretim. Es, nebūdams muļķis, nometu apaušus un kā visžiglākais runcis ašā rāvienā uzsprūku telegrāfa stabā, apkampju to ar kājām un tupu. Bet teitan, sev par postu, brauc šitanais skolmeistars ar vellapēdu, riteņi un ragi tā vien mirdzēt mirdz. Nu suņi gāžas viņam virsū. Skolmeistars nomet mašīnu un turpat mīdās, bet es bļauju: «Muļķi, lien pie manis stabā, citādi tevi sloksnēs sadīrās!» Viņš, nabadziņš, joza augšā pie manis, bet maķentiņ nosebojās: kolīdz pieķērās pie staba, suņi viņam vienā grābienā noplēsa ij diagonāla bikses, ij mundieri ar zelta pogām, ij apakš- vešiņu. Bet visniknākie no suņtēviņiem jau vienā otrā vietiņā ķerstījās gar plikumiem.

Izķēzījās ar viņu pēc sirds patikas un aizļekoja tālāk savās suņu padarīšanās. Bet šis tup stabā, un tik vien prieka viņam palicis kā cepure ar kokardi, bet arī tai, raušoties stabā, salūzis nags.

Mēs ar viņu nošļācām lejup no mūsu patvēruma — viņš vispirms, pēcāk es: tupēju taču augstāk, pie pašām tasītēm, uz kurām vadus velk. Un tā, pavei, pēc kārtas arī nonācām zemē — viņš plikiņš, kāds nu bija, bet man mugurā prasts krekls un kājās nātna ūzas. Viņš lūdzās: «Krusttēv, aiztapini uz brīdi savas bikses, pēc pusstundas atdošu.» Bet es viņam saku: «Kā es tev, mīļais cilvēk, varu tās aiztapināt, ja man nav apakšbikšu? Tu aizbrauksi ar savu mašīnu, bet man vajadzēs gaišā dienas laikā bez ūzām skraidīt ap stabu? Kreklu uz laiku aizdošu, bet ūzas, neņem ļaunā, nevaru.» Nabadziņš, uzvilka manu kreklu, kājas piedurknēs iespīlēdams, un lēnītinām aizklunkuroja. Saprātīgi ņemot, viņam būtu vajadzējis teciņus skriet, bet kā viņš paskries, ja solīšiem tipina un vēl kulstās kā sapīts zirgs? Nu, un tādā vīzē viņu manā kreklā ieraudzīja tirgoņa meitiņa — viņa brūte … Tajā pašā dienā arīdzan mīlestība izčibēja. Viņam steidzīgi vajadzēja evakuairēties uz citu skolu. Bet nedēļu pēc šitanā atgadījiena — teitan ij kauns, ij pārbīšanās no suņiem, ij atteikšana no brūtes, ij visas viņu mīlēšanas izputēšana — puisis dabūja ātro delamo un atstiepa kājas. Bet es šitanai būšanai pārlieku neticu — visdrīzāk viņš nobeidzās no bailēm un kauna. Pavei, kur tā noved, šitanā nolāpītā mīlēšana, nemaz jau nerunājot par dažādām precēšanām un kāzām. Arī tev, Sjomuška, žēlumiņ manu, simt reižu derētu padomāt, iekams ar Varjku sie- voties. Viņas visas pār vienu kārti metamas, un ne jau veltīgi mēs ar Makaruš' u tās ne acu galā nevaram ieredzēt.

—   Labi, vecotēv, es vēl padomāšu, — Davidovs mierināja večuku, bet paklusām, izmantodams gadījumu, kad Sčukars aizpīpēja, ātri piekļāva sev Varju un noskūpstīja uz deniņiem tieši tajā vietā, kur pretvējā rotājās pūkaina matu cirta.

Sava garā stāstījuma vai varbūt atmiņu nogurdināts vectēvs Sčukars drīz sāka snaust, un Davidovs paņēma grožus no viņa ļenganajām rokām. Snaudas pievārēts, vectēvs Sčukars nomurmināja:

—   Paldies, žēlumiņ manu, pavicini ērzeļiem ar pātagu, bet es strēķīti nosnaudīšos. Negals ar vecumu, sasper to jods! Kolīdz saulīte sāk sildīt, miegs nāk virsū kā mākonis … Bet ziemā — jo niknāka sprēgoņa, jo vairāk gribas gulēt, tā vien pielūko, ka miegā nenosalsti.

Sīciņš un izdēdējis viņš nogūlās starp Varju un Davidovu, izstiepies droškā kā pātagas kāts, un drīz vien jau krāca smalKā, spalgā balstiņā.

Bet saulē sasilusī stepe jau uzvēdīja dažādu augu aromātu, nopļautās zāles smaržai piejaucās silto ceļa putekļu sājā smaka, dūmakā neskaidri zilgoja tālo apvāršņu pavediens, un Varja alkainām acīm vērās viņai nepazīstamajā, tomēr bezgalīgi mīļajā Aizdonas stepē.

Viņi pārnakšņoja pie sienas kaudzes, līdz vakaram nobraukuši vairāk nekā simt kilometru. Vakariņās iekoduši no mājām līdzpaņemto, pieticīgo azaidu, kādu brīdi pasēdēja pie droškas un klusēdami lūkojās zvaigžņotajās debesīs. Davidovs ierunājās:

—    Rit atkal agri jāceļas, liksimies uz auss. Tu, Varjka, gulēsi droškā, pievāc manu mēteli, apsedzies, bet mēs ar vectēvu iekārtosimies pie siena kaudzes.

—    Tu pieņem pareizīgu lēmumu, Sjomuška, — Ščukars priecīgi piekrita, ļoti apmierināts ar to, ka Davidovs gulēs blakus tieši viņam.

Ko tur liegties — večukam bija bail vienam nakšņot svešajā, vientulīgajā stepē.

Davidovs gulēja uz muguras, rokas atmetis zem pakauša, un lūkojās virs viņa izklātajās bāli zilgajās debesīs. Ar acīm atradis Lielo Lāci, viņš nopūtās, bet tad pamanīja, ka pats nez par ko smaida.

Tikai ap pusnakti atdzisa dienā sakveldētā zeme un kļuva pa īstam vēsi. Kaut kur tuvumā, gravā, droši vien bija dīķis vai ezeriņš. No turienes plūda dūņu un kalmju smarža. Tepat gluži līdzās ietarkšķējās paipala. Bija dzirdama nedroša, tikai nedaudz balsīs izlocīta varžu kvark- stēšana. «Gu-u-ļu, gu-u-ļu!» naktī miegaini iebrēcās maza pūcīte …

Davidovs sāka grimt snaudā, bet tad sienā nočauksti- nājās pele, vectēvs Ščukars kā apsvilis pietrūkās kājās un, Davidovu buksnīdams, ierunājās:

—    Sjoma, vai dzirdi?! Esam gan izvēlējušies vietu, sasper to jods! Šitanajā kaudzē, rasi, zalkši un čūskas mudžēt mudž. Dzirdi, čaukstinās, nolāpītie! Kaut kādas pūces brēc kā kapos… Brauksim prom no šitanās elles malas!

—    Guli, nesa^udro blēņas, — Davidovs miegaini atsaucās.

Sčukars atkal apgūlās, ilgi grozījās, no visām pusēm apspraudīja sev mēteli un murmināja:

—    Es taču tev teiktin teicu — brauksim ar arbu, bet ne, sadomājis plātīties ar drošku. Priecājies 11u tagadiņ. Būtu saklājuši pilnu arbu paši sava, dabas dotā sieniņa, brauktu, tā sacīt, lēnā garā un visi trīs šitanajā arbā arīdzan izgulētos, bet tagadiņ, lūgtu, kverni 11u kā blandoņa suns svešā siena gabanā. Varjkai labi, viņa guļ augšā, drošā vietā kā kundzene, bet teitan — gar pagalvi čaukstinās, 110 sāniem čaukstinās, pie kājām čaukstinās, un piķis zina kas tur čaukstinās. Tu, cilvēks, aizmigsi, pie tevis piečabināsies kāda čūska, iecirtis vārīgā vietā, un visa, kā smejies, brūtgāna būšana pagalam! Kas to lai zina, kur sasodītais rāpulis savu dzeloni iegrūdis, — var arīdzan kājas atstiept. Tad, pavei, tava Varjka spaiņiem asaras lies, bet kāds no tā labums?… Man neviena čūska nekodīs, miesa pārlieku veca, cīpslaina, turklāt es smirdu pēc āža — tālab ka Trofims sienaugšā bieži guļ man blakus, bet čūskām āža smaka nepatīk. Skaidrs, ka kodīs tev, bet ne man … Brauksim labāk prom no šitanās vietas!

Davidovs īgni attrauca:

—    Vai tu rimsies, vecotēv. Nu, kur mēs nakts vidū brauksim?

Vectēvs Sčukars sērīgi atbildēja:

—    Atvazāji tu mani tādā posta vielā, — būtu to zinājis, atvadītos kauču no večas, bet tagadiņ aizbraucu, it kā savu mūžu nebūtu laulības kārtā sastāvējis. Tātad mēs nebrauksim prom, žēlumiņ manu?

—    Nē. Guli, večuk!

Grūti nopūzdamies un krustus mezdams, vectēvs Sčukars sacīja:

—   Es labprātiņ aizmigtu, Sjomuška, bet acīs rādās visādas briesmas. Reizītēm krūtīs sirds lēkā kā nelabā, reizītēm atkal klaigā šitanā nolāpītā pūce, kauču tā aizrītos . . .

Klausoties Sčukara vienmuļajās žēlabās, Davidovs cieši iemiga.

Viņš pamodās pirms saules lēkta. Viņam blakus, sāniski pret siena kaudzi atspiedusies un kājas zem sevis sakļāvusi, sēdēja Varja, sakārtodama viņam uz pieres izklies- tās matu šķipsnas, — meitenes pirkstu pieskārieni bija tik maigi un savidzīgi, ka Davidovs pat pēc pamošanās tos tikko sajuta. Bet viņas vietā, droškā, ar Davidova mēteli apsedzies, ciešā miegā gulēja Sčukars.

Notvīkdama kā rītausma, Varja klusītiņām sacīja:

—    Es jau aizskrēju pie dīķa, nomazgājos. Modini vectētiņu, jābrauc! — Viņa ar lūpām viegli pieskārās Davidova durstīgajam vaigam un vingri pielēca kājās. — Vai tu iesi mazgālies, Sjoma? Es parādīšu ceļu uz dīķi.

Aiz miega aizsmakušā balsī Davidovs atbildēja:

—   Esmu aizgulējies, Varjulīt, ceļā kaut kur nomazgāšos. Vai sen, kamēr šis vecais murkšķis tevi uzmodināja?

—         Viņš mani nemodināja. Rīta gaismiņā atmostos, bet viņš sēž tev blakus, rokām ceļgalus aptvēris un kūpina smēķi. Es jautāju: «Kāpēc tu, vectētiņ, neguli?» Viņš atbild: «Es visu nakti negulēju, drostaliņ, teitan visapkārt čūskas ņudz. Ej pastaigājies pa stepi, bet es tavā vietā kauču stundiņu mierīgi nosnaudīšos.» Es piecēlos un aizgāju uz dīķi nomazgāties.

Rīta cēlienā viņi jau bija Milerovas pilsētā. Davidovs novada komitejā visu nokārtoja pusstundas laikā un iznāca uz ielas jautrs, apmierināti smaidīdams:

—    Sekretārs visu izlēma, kā jau novada komitejā pienākas, ātri un lietišķi: tevi, manu Bēdulīt, savā aizgādībā ņems komjaunatnes novadkomitejas meitenes, bet tagad brauksim uz lauksaimniecības tehnikumu, iekārtošu tevi jaunajā dzīves vietā. Ar direktora vietnieku viss jau sarunāts. Līdz uzņemšanas pārbaudījumu sākumam ar tevi nodarbosies skolotāji, un rudenī tu jau būsi tā sagatavota, ka tikai turies, fakts! Novada komitejas skuķi nāks tevi apciemot, es pa telefonu ar viņām norunāju. — Pa paradumam Davidovs mundri saberzēja rokas un ievaicājās: — Bet vai tu, Varjulīt, zini, ko pie mums sūta uz ciemu par komjaunatnes organizācijas sekretāru? Nu, kā tu domā? Ivanu Naidjonovu, puisi, kurš pie mums bija ziemā ar aģitkolonnu. Ļoti saprātīgs puikiņš, man būs briesmīgs prieks, kad viņš atbrauks. Tad komjauniešu darbs pie mums ies kā pa sviestu, to es tev faktiski saku!

Divās stundās viss bija nokārtots arī lauksaimniecības tehnikumā. Pienāca laiks šķirties. Davidovs stingrā balsī sacīja:

—    Uz redzēšanos, manu mīļo Varjulīt-bēdulīt, neskumsti un mācies labi, mēs tur bez tevis postā neaiziesim.

Pirmo reizi Davidovs noskūpstīja Varju uz lūpām — un aizsoļoja pa gaiteni. Ārdurvīs palūkojās atpakaļ, un pēkšņi sirdi viņam sažņaudza tik ass žēlums, ka grumbuļainā grīda šķita salīgojamies zem kājām līdzīgi kuģa klājam: Varja stāvēja, pieri pie sienas piespiedusi un seju delnās paslēpusi, zilais lakatiņš bija noslīdējis uz pleciem, un visā viņas augumā bija tik daudz nevarības un pieauguša cilvēka bēdu, ka Davidovs tikai nokrekšķējās un steigšus izgāja pagalmā.

Trešās dienas vakarā pēc aizbraukšanas no ciema viņš atgriezās mājās.

Kaut bija jau vēla stunda, kolhoza valdē viņu gaidīja

Naguļnovs un Razmjotnovs. Naguļnovs drūmi sasveicinājās un tikpat drūmi sacīja:

—    Ko tu, Semjon, pēdējās dienās esi pasācis apkārt blandīties: braukā uz staņicu, bet pēc tam uz novada komiteju … Kāda vajadzība trenca tevi uz Milerovu?

—    Par visu savā laikā ziņošu. Bet kas jums ciematā jauns?

Neko neatbildējis, Razmjotnovs iejautājās:

—     Vai tu, draudziņ, labību apskatīji? Kāda tā, vai nav jau nobriedusi?

—    Mieži vietumis būtu pļaujami atlases kārtībā, rudzi — arī. Nu, rudzus, manuprāt, vafētu pļaut no vietas, bet mūsu kaimiņi nez kāpēc kavējas.

It kā pats ar sevi runādams, Razmjotnovs ieteicās:

—    Tad arī mums nav ko steigties. Iezaļu labību var pļaut jaukā laikā, tā nobriest arī statos, — bet ja nu uznāk lietus? Tad viss pagalam.

Naguļnovs bija ar viņu vienis prātis.

—    Dienas trīs varam nogaidīt, bet tad ar zobiem un nagiem jāķeras pie pļaujas, citādi rajona komiteja tevi bez sāls apēdīs, Semjon. Un mani ar Andreju uzkodām … Jā, arī es varu pastāstīt jaunumus: padomju saimniecībā man ir drauģelis no karadienesta laikiem, vakar aizjāju viņu apciemot. Sen jau aicināja mani sērstībās, bet allažiņ kaut kā neiznāca, taču vakar sadūšojos — nodomāju: aizlaidīšu pie viņa uz vienu dienu, izciemošos pie drauga un tajā pašā reizē palūkošos, kā strādā traktori. Savu mūžu nebiju tos redzējis, un man bija ļoti ieteresanti. Pie viņiem ar papuves, un es noslaistījos pa tīrumu augu dienu. Nu, brālīši baltie, man jums jāsaka, ir gan varens daikts šitais traktors «Fordzons»! Rikšos plēš papuves. Bet, tikko kaut kur pagriezienā uzduras atmatai, viņam, nabadziņam, pietrūkst spēka. Izslienas pakaļkājās kā niķīgs zirgs šķēršļa priekšā, kādu mirklīti pastāv, tad atkal cērtas ar riteņiem pret zemi un aši metas atpakaļ papuvē, atmata viņam nav pa spēkam … Taču pāris tādu zirgeļu kolhozā mums lieti noderētu, rau, par ko es visu laiku domāju. Saimniecībā tāds daikts varen patīkams. Tā aizrāvos, ka ar drauģeli nepaguvām ne iedzert. Tieši no tīruma devos mājup.

—    Tu taču gribēji aizjāt uz Martinovas MTS? — Razmjotnovs ievaicājās.

—         Kāda tur starpība — uz MTS vai uz padomju saimniecību? Tur ir traktori un šeit tādi paši. Bez tam —' tas pārāk tālu, bet pļauja tepat deguna galā.

Razmjotnovs Viltīgi samiedza acis.

—           Bet man jāatzīstas, Makar, ka nogrēkojos pret tevi, domādams, ka pa ceļam no Martinovas tu iegriezīsies Šahtu pilsētā apciemot Lukēriju . . .

—           Ne prātā nav nācis! — Naguļnovs cieti noteica. — Bet tu, rasi, būtu iegriezies, es tevi, ballmataino ērmu, pazīstu!

Razmjotnovs nopūtās:

—           Ja viņa būtu mana izbijusī lauiene, es ne tikai katrā ziņā iegrieztos, bet ari pasērstu vismaz nedēļu! — Un tad jau draiskulīgā balsī piebilda: — Es neesmu tāds cisu maiss kā tu!

—           Pazīstu es tevi, — Naguļnovs atkārtoja. Un, mirkli padomājis, piebilda: — Sasodīto brunču mednieku! Bet c*s neesmu tāds tekulis kā tu.

Razmjotnovs paraustīja plecus.

—           Trīspadsmito gadu dzīvoju atraitņa kārtā. Ko tu no manis gribi!

—    Tādēļ tu arī esi tekulis.

Pēc īsa klusuma brīža Razmjotnovs jau gluži nopietni klusā balsī ierunājās:

—           Bet varbūt es visus divpadsmit gadus vienu mīlu, tu taču nezini?

—    Tu? Ticēšu gan es tev!

—    Vienu!

—   Vai tā tikai nav Marina Pojarkova, ko?

—           Nav tava darīšana — kura, un cita dvēselē tu nelien! Varbūt kādreiz žvingulī es tev arī pastāstītu, kuru esmu mīlējis un vēl šobaltdien mīlu, bet… Tu, Makar, esi auksts cilvēks, ar tevi nekacl no sirds nevar parunāties. Kurā mēnesī tu esi dzimis?

—    Decembrī.

—           Es jau tā domāju. Māte tevi droši vien dzemdējusi pie āliņģa — būs gājusi pēc ūdens un radības nejauši uznākušas turpat uz ledus: tāpēc no tevis visu mūžu nāk aukstums. Kā lai tev no visas sirds ko pastāsta?

—           Bet tu, acīm redzot, esi dzimis uz karstas plīts. Razmjotnovs labprāt piekrita:

—           Tas gaužām varētu būt. Tādēļ no manis nāk tāda svelme, tikpat kā sausvējā. Bet ar tevi pavisam cita lieta.

Naguļnovs ērcīgi atcirta:

—    Apriebies! Pietiek muti 'dzesēt par mums abiem un visādiem sievišķiem, labāk parunāsim par to, uz kādu brigādi pļaujas laikā katram no mums doties.

—    Nē, — Razmjotnovs iebilda, — labāk pabeigsim sākto sarunu, bet par to, uz kuru brigādi katram doties, varēsim vienoties vēlāk. Redzi, kas tev, Makar, mierīgā garā būtu apsverams: tu mani apsaukāji par tekuli, bet kāds es tagadējos laikos esmu tekulis, ja es jūs abus drīzumā uz kāzām aicināšu? . . .

—    Kas vēl nebūs — uz kādām kāzām? •— Makars stingri noprasīja.

—    Pats uz savām kāzām. Māte ir jau galīgi nevarīga večiņa, mājas darbi viņai par grūtu, spiež precēties.

—    Un tu, vecais ķēms, viņai paklausīsi? — Naguļnovs nespēja apvaldīt negantu sašutumu.

Razmjotnovs atbildēja liekuļotā pazemībā:

—    Bet kur man dēties, mīļo draudziņ?

—    Nu, trīskārtējs muļķis! — Tad, domīgi pakasījis virsdeguni, Naguļnovs nobeidza: — Vajadzēs mums ar tevi, Semjon, sameklēt kopīgu mājokli, lai nebūtu tik garlaicīgi. Bet uz vārtiem uzrakstīsim: «Teitan dzīvo tikai vecpuiši.»

Davidovs nekavējās ar atbildi:

—    Nekas mums, Makar, no šīs lielas neiznāks: man ir līgava, tāpēc es arī braucu uz Milerovu.

Naguļnovs pārbaudoši palūkojās uz vienu, tad uz otru, pūlēdamies uzminēt, vai viņi joko vai ne, tad lēnām piecēlās, nāsīm drebot un aiz uztraukuma pat mazliet nobālēdams.

—    Ko jūs, driģenes esat sarijušies, vai?! Pēdējo reizi vaicāju: jūs nopietni runājat vai izsmejat mani? — Bet, atbildi nenogaidījis, viņš briesmīgā piktumā nospļāvās sev pie kājām un neatsveicinājies izgāja no istabas.

26. nodaļa

Aiz garlaicības notrulinādamies, piespiestajā bezdarbībā ar katru dienu morāli aizvien vairāk pagrimdami, Polovcevs un Ļatjevskis, tāpat kā agrāk, dienas un naktis kver- nēja Jakova Lukiča šaurajā istabiņā.

Pēdējā laikā ziņneši ieradās daudz retāk, bet dumpinieku centra uzmundrinošie solījumi, ko piegādāja vienkāršās, bet rūpīgi aizdarinātās paketēs, viņu acīs jau sen bija zaudējuši jebkuru vērtību … .

Polovcevs, jādomā, vieglāk pacieta ilgstošo noslēgtību, pat ārēji viņš šķita līdzsvarotāks, bet Ļatjevskis šad un tad nenoturējās, un katru reizi tas izpaudās citādi: reizēm viņš dienām ilgi klusēja, izdzisušu aci pretējā sienā blenzdams, reizēm kļuva neparasti, varētu pat sacīt, neapvaldāmi pļāpīgs, un tad Polovcevs, par spīti tveicei, ar galvu palīda zem apmetņa, laiku pa laikam sajuzdams gandrīz neatvairāmu tieksmi pielēkt kājās, izraut zobenu no maksts un ar sparu zvelt pa akurāti sasukāto Ļat- jevska galvu. Bet kādreiz, tumsai iestājoties, Ļatjevskis, nevienam nemanot, pazuda no mājas un atgriezās tikai pirms ausmas, stiepdams sev līdz veselu klēpi valgu ziedu.

Polovcevs, ko uztrauca istabas biedra prombūtne, visu nakti nebija aizvēris ne acu, briesmīgi uztraucās un ieklausījās katrā visniecīgākajā troksnītī, kas atskanēja no āra. Nakts svaiguma apdvestais, pastaigas atžirdzinā- tais, jautrais Ļatjevskis ienesa no priekšiņas spaini ar ūdeni un saudzīgi ielika tajā ziedus. Istabiņas sasmakušajā gaisā reibinošā skurbumā spīvi uzvirmoja petūniju, puķu tabakas, naktgvijolīšu un vēl citu Polovcevam nepazīstamu ziedu aromāts, — un tad notika kas negaidīts: Polovcevs, šis dzelžainais jesauls, ar pilnu krūti ieelpodams pusaizmirsto ziedu smaržu, pēkšņi apraudājās … Viņš gulēja pirmsausmas tumsā uz savas smirdošās lažas, sasvīdušās delnas sejai piespiedis, bet, kad elsas sāka viņu smacēt, strauji apmetās pret sienu un no visa spēka ar zobiem iekodās spilvena stūrī.

Ļatjevskis, mīksti likdams basās kājas, staigāja pa siltajiem grīdas dēļiem. Viņā bija pamodusies smalkjūtība, un viņš tikko dzirdami svilpoja operu ārijas, izlikdamies neko ne dzirdam, ne manām…

Tikai vienpadsmitos dienā, pamodies no īsa, bet grūta miega, Polovcevs gribēja skarbi izbārt Ļatjevski par patvaļīgo prombūtni, tomēr to nedarīja, tikai pasacīja:

—    Vajadzētu spainī apmainīt ūdeni… novītis.

Ļatjevskis jautri atsaucās:

—    Nekavējoties tiks izpildīts.

Viņš atnesa krūzē vēsu akas ūdeni, bet sasilušo no spaiņa izšļāca uz grīdas.

—Kur jūs dabūjāt ziedus? — Polovcevs apvaicājās.

Viņam bija neērti par savu vājību, kauns par naktī raudātajām asarām, un viņš lūkojās sāņus.

Ļatjevskis paraustīja plecus.

—    «Dabūjāt» — tas pārāk pielaidīgi sacīts, Polovceva kungs. «Nozagāt.» — nežēlīgāk, bet pareizāk. Pastaigādamies gar skolu, samanīju pārsteidzošu, dievišķīgu aromātu, iemetos skolotāja Špinas dārziņā un tur pasiroju pa divām dobēm, lai kaut kā izdaiļotu mūsu nekrietno esamību. Apsolos arī turpmāk piegādāt jums svaigus ziedus.

—    Nē, pietiks!

—    Jūs vēl pilnīgi neesat zaudējuši dažas cilvēciskas jūtas, — klusu, ar zināmu mājienu piebilda Ļatjevskis, cieši skatīdamies Polovcevā.

Polovcevs neatbildēja, izlikdamies nedzirdam …

Katrs no viņiem kā nu prazdams nosita laiku: Polovcevs stundām ilgi sēdēja pie galda un lika pasjansu, ar druknajiem pirkstiem šķebīgi pieskardamies noķēpātajām, biezajām kārtīm; bet Ļatjevskis, no lažas nepieceldamies, jau nez kuro reizi, ap katru vārdu tīksminādamies, pārlasīja vienīgo grāmatu, kas viņam bija, — Senkeviča <;Quo vadis?».

Reizēm Polovcevs nometa kārtis, pa kalmiku paražai kājas sakrustojis, nosēdās tieši uz grīdas un, brezenta gabalu paklājis, izjauca un spodrināja jau tā ideāli tīro rokas ložmetēju, ar karstumā sasilušo ieroču eļļu iezieda katru detaļu, nesteigdamies atkal salika ložmetēju, par to priecādamies un platpieraino galvu gan uz vienu, gan otru pusi noliekdams. Bet tad nopūzdamies atkal ievīstīja ložmetēju tajā pašā brezenta gabalā, saudzīgi novietoja zem lažas, iezieda un no jauna piepildīja diskus un, jau pie galda sēdēdams, no matrača apakšas izvilka savu virsnieka zobenu, uz īkšķa naga pārbaudīja asmeņa asumu un ar sausu galodu uzmanīgi tikai dažas reizes novilka pa blāvi mirdzošo tēraudu. «Kā bārdas nazis!» viņš apmierināts nomurmināja.

Grāmatu sāņus nolicis, Ļatjevskis tādos brīžos piemiedza vienīgo aci un sarkastiski smīnēja.

—    Mani pārsteidz, bezgala pārsteidz jūsu vientiesīgā sentimentalitāte. Ko jūs noņematies ar savu siļķi kā plānprātiņš ap izrakstītu tarbu? Neaizmirstiet, ka tagad ir trīsdesmitais gads un zobenu, šķēpu, āvu un tamlīdzīgu dzelzs gabalu laikmets jau sen pagājis. Pagājušajā karā visu izšķīra artilērija, mans godātais, bet ne zaldāti uz zirgiem vai arī bez tiem, ari turpmāk lielgabali izšķirs kauju un karu iznākumu. Būdams vecs artilērists, varu jums to apgalvot viskategoriskākajā veidā.

Kā allaž, caur pieri blenzdams, Polovcevs caur zobiem novilka:

—    Kā jūs domājat uzsākt sacelšanos — tūlīt balstoties uz haubiču baterijām vai arī uz zaldātiņiem, kas bruņojušies ar zobeniem? Dodiet man sākumam kaut vai vienu trīscollīgo bateriju, un es ar. lielāko prieku atstāšu savu zobenu Ostrovnova sievas glabāšanā, bet pagaidām cietiet klusu, dižciltīgo mutes bajāri Jūsu pļāpāšana man riebjas. Stāstiet poļu mamzelēm par artilērijas lomu pagājušajā karā, bet ne man. Un vispār jūs vienmēr cenšaties runāt ar mani nicīgā tonī, bet tas ir veltīgi, Lielpolijas pārstāvi. Jūsu tonim un pļāpām piemīt nelādzīga smaka. Ne jau velti divdesmitajos gados par jūsu lielvalsti mēdza sacīt: «Polija gan vēl ir dzīva, taču smirdoņa no tās nāk sīva …»

Ļatjevskis traģiski iesaucās:

—    Augstais dievs, kāda gara nabadzība! Kārtis un zobens, zobens un kārtis .. . Pusgada laikā jūs neesat izlasījis neviena vienīga iespiesta vārda. Par kādu mežoni esat kļuvis! Bet jūs taču kādreiz strādājāt par skolotāju vidusskolā…

—    Vajadzības spiests, strādāju par skolotāju, dārgo pan. Vissūrākās vajadzības spiests.

—    Šķiet, jūsu Čehovam ir stāstiņš par kazakiem: savā ciematā dzīvo neizglītots un truls kazaku muižnieks, bet divi viņa stulbie dēli tikai ar to vien nodarbojas, ka viens met gaisā gailēnus, bet otrs ar bisi tos apšauj. Un tā diendienā: bez grāmatām, bez kultūras prasībām, bez visniecīgākajām gara interesēm .. . Reizēm man liekas, jūs esat viens no šiem abiem dēliņiem … Varbūt es maldos?

Neko neatbildēdams, Polovcevs puta elpu uz zobena nedzīvā tērauda, vērodams, kā tajā izplūst un lēnām izgaist zilgā ēna, bet tad ar pelēkā virskrekla stērbeli noslaucīja zobenu un piesardzīgi, pat maigi, bez straujāka pieskāriena ielika to nobružātajā makstī.

Taču ne vienmēr viņu sarunas un īsās, pēkšņi uzliesmojušās sadursmes beidzās tik mierīgi. Reti vēdinātajā istabiņā bija smacīgi; uznākušais karstums viņu nožēlojamo dzīvi Ostrovnova mājā padarīja vēl grūtāku, un Polovcevs arvien biežāk, pielēkdams no mitrās, sviedriem piesmirdušās guļvietas, klusinātā balsī brēca: «Cietums! Es šajā cietumā nobeigšos!» Pat naktī miegā viņš bieži pieminēja šo skarbo vārdu, līdz beidzot pacietību zaudējušais Ļatjevskis kādureiz viņam sacīja:

—    Polovceva kungs, var likties, ka jums jau tā pārlieku nabadzīgajā leksikonā saglabājies tikai viens vienīgs vārds — «cietums». Ja jūs tik ļoti esat noilgojies pēc šīs cildenās iestādes, es jums varētu dot labu padomu: šodien pat dodieties uz rajona Čeku un palūdziet, lai jūs iespundē, piemeram, uz gadiņiem pārdesmit, ne mazāk. Apgalvoju, ka jūsu lūgumu nenoraidīs.

—    Ko tas nozīmē? Vai tā būtu poļu asprātība? — greizu smaidu sašķiebdams, iejautājās Polovcevs.

Ļatjevskis paraustīja plecus.

—    Jums šķiet, ka m:.na asprātība ir pliekana?

—    Jūs gluži vienkārši esat lops, — Polovcevs vienaldzīgi noteica.

Ļatjevskis atkal paraustīja plecus un pavīpsnāja:

—    Iespējams. Esmu tik ilgi nodzīvojis kopā ar jums, ka nav brīnums, ja esmu zaudējis cilvēka seju.

Pēc šīs sadursmes viņi trīs dienas un naktis nerunāja ne vārda. Taču ceturtajā dienā abiem gribot negribot vajadzēja atkal sākt runāt.

Agrā rītā, kad Jakovs Lukičs vci nebija aizgājis uz darbu, sētā ienāca divi nepazīstami cilvēki, viens tērpies jaunā gumijota audekla mētelī, otrs — nosmulētā brezenta uzmetnī ar kapuci. Pirmajam padusē bija iežmiegts prāvs, piestūķēts portfelis, bet otram plecā karājās pātaga ar košiem ādas pušķiem. Ieraudzījis pa logu atnācējus, Jakovs Lukičs saskaņā ar senu norunu steigšus izgāja priekšiņā, divas reizes ar īsu atstarpi pieklauvēja pie tЈs istabas durvīm, kurā mita Polovcevs un Ļatjevskis, un, ūsas glaudīdams, cienīgi izgāja lievenī.

—    Vai jūs pie manis, labie ļautiņi? Jebšu jums kāda vajadzēšana no kolhoza apcirkņiem? Un kas jūs tādi esat? Vai atbraucēji?

Plecīgais, druknais cilvēks ar portfeli, sievišķīgām bedrītēm tuklajos vaigos rotājot, laipni smaidīdams, ar delnu pieskārās novalkātās žokejcepures nagam un sacīja:

—    Vai jūs būsiet saimnieks? Sveicināti, Jakov Lukič! Mūs atsūtīja jūsu kaimiņi. Mēs esam lopu uzpircēji, strādājam priekš kalnračiem, sagādājam viņiem mājdzīvniekus, tā sakot, dienišķai iztikai. Maksājam labu naudu, vairāk nekā vispārējās valsts sagādes cenas. Bet maksājam vairāk tāpēc, ka kalnrači mums jāēdina labāk un nemitīgi. Jūs esat kolhoza saimniecības pārzinis un sapratīsiet mūsu vajadzēšanu… Bet no kolhoza apcirkņiem neko negribam, mēs uzpērkam personiskos lopiņus, arī no vien- sētniekiem. Mums stāstīja, ka jums esot pērngada tele. Varbūt pārdosiet? Par cenu nekaulēsimies, ja tikai tele būtu branga.

Jakovs Lukičs klusēja, domīgi uzaci kasīdams un savā prātā apsvērdams, ko piedevām varētu noplēst no devīgajiem sagādniekiem, pa tirgiem nevazādamies, un atbildēja tā, kā atbild vairums zemnieku, kas prot uzsist cenu:

—    Pārdodamas gotenes man nav.

—    Bet vi rbūt tomēr apskatīsim un sarunāsim? Vēlreiz jums saku, ka esam ar mieru samaksāt lieku kapeiku.

Un Jakovs Lukičs, vēl brīdi klusējis, ūsas glaudīdams un — lielākas cieņas dēļ — vārdus garumā stiepdams, it kā savā nodabā atbildēja:

—    Gotenīte, tā sakot, man būtu — un apaļa noēdusies, spīd vien! Taču tā man pašam noderīga: govs veca, vajadzētu apmainīt, bet suga uz pienu un treknumu, tas ir, jūsu valodā sakot, uz krējumu, gaužām laba. Nē, biedri uzpircēji, nevaru pārdot!

Druknais uzpircējs ar portfeli kā vīlies nopūtās:

—    Nu, neko darīt, saimnieks pats labāk zinās … Atvainojiet par traucēšanu, pameklēsim preci citā vietā. — Un, vēlreiz ar roku neveikli pieskāries saņurcītās žokejcepures nagam, gāja prom.

Viņam pakaļ vilkās arī lielais, varen plecīgais dzinējs, ar pātagu rotaļādamies un pārlaizdams izklaidīgu skatienu pagalmam, dzīvojamām ēkām, mājas logiem, cieši aizdarītajām jumtaugšas durtiņām…

Un te nu Jakova Lukiča saimnieka sirds neizturēja. Ļāvis ciemiņiem aiziet līdz vārtņiem, viņš druknajam uzpircējam uzsauca:

—    Pagaidi drusciņ, ei tu, biedri sagādnieki Cik jūs maksājat par kilogramu dzīvsvarā?

—    Kā salīgstam. Bet es jau teicu, ka par cenu nekaulējamies un paši esam noteicēji par savu naudu. Skaitīt to skaitām, bet uz aptiekas svariem nesveram, — sacīja druknais uzpircējs, nogaidoši pie vārtiņiem stāvēdams un lielīgi ar tuklo roku pa piestūķēto portfeli paplakšķi- nādams.

Jakovs Lukičs apņēmīgi nonāca no lieveņa.

—    Eima apskatīsim goteni, kamēr tā nav aizdzīta ar ganāmpulku, bet ielāgojiet, ka lēti es neatdošu — tikai aiz cieņas pret jums, jo redzu, ka esat lādzīgi puiši un bez mēra neskopojaties. Sīksti tirgoņi no manas sētas lai vācas bekot…

Abi uzpircēji pārlieku akurāti un rūpīgi apskatīja un iztaustīja teli, pēc tam druknais sāka apnicīgi kaulēties, bet otrs, kuram bija pātaga, aiz garlaicības svilpodams, apstaigāja laidaru un tuvējās ēkas, pamezdams acis gan vistu kūtī, gan tukšajā zirgu stallī, gan arī citur, kur viņam nepavisam nebūtu ko meklēt. Un pēkšņi Jakovam Lukičam it kā atausa gaisma: «Oi, tie nav īsti pircēji!»

Tūlīt nolaidis no cenas septiņdesmit piecus rubļus, viņš sacīja:

—    Lai notiek, pārdošu ar zaudējumu, tikai biedriem kalnračiem, bet jūs mani atvainojiet, man jāiet uz valdi, nav laika ar jums noņemties, Vai goteni tūdaļ vedīsiet prom? Tad maksājiet ragā!

Pie pūņa ieejas druknais pircējs, pirkstus apsieka- lodams, ilgi skaitīja naudas zīmes, virs norunātās cenas atmeta vēl piecpadsmit rubļu, sadrūvušajam Jakovaiu Lukičam paspieda roku un pamirkšķināja ar acīm:

—    Varbūt izdzersim pudelīti uz mūsu darījumu, Jakov Lukič? Mums, uzpircējiem, vienmēr jānēsā līdz magaričas, — un nesteigdamies izvilka no kabatas agrīnajā saulē blāvi uzdzirkstošu pudeli — baltgalvīti.

Liekuļotā jautrībā Jakovs Lukičs atbildēja:

—    Pievakarē, dārgie ciemiņi, pievakarē! Tad mīļu prātu pasēdēšu ar jums un iedzeršu. Tāda prieka dzira, kādu tu pudelē parādīji, atradīsies arī saimniekam, pagaidām mēs nemaz neesam tik nabagi, bet tagadiņ atvainojiet: rīta pusē veselība man neļauj dzert sīvo, darīšanas arīdzan jākārto, jāiet kolhoza gaitās. Apciemojiet pēc saules rieta, tad varēsim apslacīt manu gotenīti.

—    Būtu vismaz istabā ieaicinājis un ciemiņiem piedāvājis teles mammas pieniņu, — apaļajos vaigos bedrītēm rotājot, bezgala labsirdīgā smaidā atplaukdams, ieminējās druknais uzpircējs un lūdzoši uzlika roku uz Jakova Lukiča elkoņa.

Taču nelokāmais Jakovs Lukiča, kas jau bija sasprin- dzis vienotā gribas un nesatricināmas apņēmības kamolā, atbildēja ar mazliet nicīgu smīniņu:

—    Pie mums, kazakiem, labie kungi, tā parasts, ka sēr- stībās ierodas ne tad, kad ciemiņam tas ienāk prātā, bet kad saimnieki uzaicina un ielūdz. Pie jums varbūt ir cita kārtība? Bet teitan pieturēsimies pie mūsu paražām, kā ciemā pieņemts: norunājām sastapties vakarā? Tātad par lita cēlienu nav vairs ko mutes dzesēt. Ardieviņu!

Pagriezis uzpircējam muguru un pat nepalūkojies uz teli, kurai plecīgais dzinējs gausi uzlika valgu, Jakovs Lukičs līdz lievenēm gāja lēnā, gāzelīgā solī. Krekšķē- dams, liekulīgi stenēdams un ar kreiso roku jostas vietu satvēris, viņš uzrausās līdz augšējam pakāpienam un tikai priekšiņā, nemaz vairs neizlikdamies, piespieda delnu pie krūtīm, mirkli pastāvēja aizvērtām acīm un nobālējušām lūpām nočukstēja: «Kauču jūs treji zibeņi saspertu!» Durstīgā sāpe sirdī drīz aprima, mitējās arī vieglais reibonis galvā. Jakovs Lukičs vēl brīdi pastāvēja, tad godbijīgi, bet uzstājīgi pieklauvēja pie Polovceva istabas durvīm.

Pārkāpis pāri slieksnim, viņš tikko paguva izdvest: «Jūsu labdzimtība, nelaime!…» Un tūlīt, kā negaisa naktī zibenim uzliesmojot, ieraudzīja pret sevi pavērstu nagana stobru, masīvo, uz priekšu izvirzīto Polovceva žokli, viņa saspringto, stingo skatienu un Ļatjevski, kas sēdēja uz lažas nevērīgā pozā, bet lāpstiņas bija cieši piespiedis pie sienas un uz viegli paceltajiem ceļgaliem atbalstīja rokas ložmetēju, pagriezis tā stobru uz durvju pusi — tieši Jakova Lukiča krūšu augstumā… Visu to viņš pamanīja žilbinoša redzīguma mirklī un pat ievēroja Ļatjevska smīnu un viņa vienīgās acs drudžaino spīdumu, bet tad it kā no tālienes izdzirdēja jautājumu:

—    Ko tu esi atvedis savā sētā, mīļo saimniek?!

Satriektais Jakovs Lukičs balsi nepazina, it kā šo jautājumu svelpjošā, aprautā čukstā būtu izgrūdis kāds trešais — neredzams cilvēks. Bet nepārvarams spēks lika vecim uz mirkli pārvērsties: gar sāniem nolaistās rokas elkoņos saliecās, pats Jakovs Lukičs it kā saļima un saruka. Taču ierunāties viņš ierunājās, lai arī nesakarīgi un saraustīti, tomēr citādā balsī, nekā istabā ienākot:

—    Neviena es šurp neesmu vedis, viņi atnāca paši bez aicinājuma. Un cik ilgi, labie kungi, jūs diendienā bļaustīsieties, apzākādami mani kā nosmurkušu puišeli? Man tas gaužām apvainojoši. Par baltu velti es jūs ēdinu un dzirdinu un visādi jums izdabāju. Mūsu sievišķi jūs apmazgā un bez maksas vāra nez kādus ēdienus… Izpūst man dvašu jūs varat viegli kauču šo pašu mirklīti, bet dzīvošana ar jums man kļuvusi pārlieku sūra! Un gotenīli es par smiekla grašiem atdevu, tāpēc ka jums kaut kas taču jāgrūž iekšā. Bet pliki kāposti jūsu labdzimtībām nebūs pa prātam, jādod katrā ziņā arī gaļa. Jūs no manis allažiņ paģērat pat sīvo… Kad šie nelūgtie ciemiņi ieradās, es taču jūs brīdināju, bet pats tikai vēlāk apjēdzu, ka viņi nav īsti uzpircēji, un aši taisījos no viņiem vaļā: «Dievs ar jums, ņemiet gotenīti kauču par velti, tikai ātrāk vediet prom!» Bet jūs, labie kungi… Eh, kas man jums ko pierādīt! — Jakovs Lukičs bezcerīgi atmeta ar roku, piespiedās ar krūtīm pie durvju palodas un paslēpa seju plaukstās.

Dīvainā vienaldzībā, kas jau sen bija pārņēmusi Po- lovcevu, viņš pēkšņi ierunājās dīvaini bezkrāsainā balsī:

—    Večukam taču taisnība, pan Ļatjevski. Te kaut kas sagājis grīstē, un mums jāvācas no šejienes prom, iekams vēl nav par vēlu. Kādas ir jūsu domas?

—    Jau šodien jādodas prom, — apņēmīgi noteica Ļatjevskis, piesardzīgi nolaizdams ložmetēju saņurcītajā guļvietā.

—    Bet kā ar sakariem?

—    Par to vēlāk. — Ļatjevskis ar galvas mājienu norādīja uz Jakovu Lukiču. Un, pievērsdamies viņam, asi sacīja: — Pietiks jums, Lukič, pinkšķēt! Pastāstiet, par ko runājāt ar uzpircējiem. Vai šie kupči samaksāja visu naudu un atpakaļ vairs nenāks?

Jakovs Lukičs iešņukstējās kā bērns, izšņauca degunu neapjoztā krekla stērbelē, ar delnu noslaucīja acis, ūsas un bārdu un īsi, acis nepaceldams, pastāstīja par sarunu ar uzpircējiem, par dzinēja aizdomīgo izturēšanos un neaizmirsa arī pieminēt, ka sagādnieki vakarā ieradīsies dzert ar viņu magaričas.

to dzirdot, Polovcevs un Ļatjevskis klusēdami saskatījās.

—    Ļoti patīkami, — nervozi iesmiedamies, sacīja Ļatjevskis. — Vai tu nekā gudrāka nevarēji sadomāt kā uzaicināt viņus pie sevis? Velna stulbenis tāds, neglābjamais idiots!

—    Es viņus neaicināju, viņi paši uzmācās, ka atnākšot ciemos, un tūdaļ gribēja sperties iekšā, ar mokām pierunāju pagaidīt līdz vakaram. Bet jūs, jūsu labdzimtība, vai arī kā nu jūs godināt, veltīgi mani nopulgojat un par rnulki uzskatāt… Kāda joda pēc, lai dievs pasarga, es viņus būtu vedinājis istabā, kamēr jūs šeit kvernat! Lai jums un pats sev galvu no pleciem norautu?

Jakova Lukiča valgās acis pikti iedzalkstījās, un viņš nobeidza jau ar neslēptu niknumu:

—    Jūs, oficieru kungi, līdz septiņpadsmitajam gadam domājāt, ka tikai paši esat gudri, bet zaldātiņi un vienkāršie kazaki visi šādi tādi vientiesīši. Sarkanie jūs mācīja, mācīja, bet, kā redzams, neko nav iemācījuši… Ne macība jums gājusi labumā, ne lielais pēriens!

Polovcevs pamirkšķināja Ļatjevskim ar aci. Lūpu piekodis, tas klusēdams pagriezās uz aizsegtā loga pusi, bet Polovcevs piegāja klāt Ostrovnovam, uzlika viņam roku uz pleca un samierinoši ierunājās:

—    Nav vērts, Lukič, nieku dēļ uztraukties! Cilvēks karstumā nez ko var sarunāt. Taču sacīšana nav darīšana. Bet vienā ziņā tev taisnība: tavas teles pircēji ir tādi paši sagādnieki kā es — arhierejs. Tie abi ir čekisti. Vienu no viņiem Ļatjevskis pats pazīst. Saproti? Viņi meklē mūs, bet pagaidām uz labu laimi, taustīdamies, tāpēc arī izlikās par sagādniekiem. Tagad tālāk: līdz pusdienas laikam mums pa vienam no šejienes jāpazūd. Ej aizkavē savus sagādniekus uz divām trim stundām, kā vien spēj un proti. Vari viņus aizvest kaut kur pie paziņām, mūsu ļaudīm, kas pašlaik ir mājās, iedzeriet šņabi, parunājieties, bet, no dieva puses, ar saimnieku nepiežūpojieties un nepalaidiet muti! Ja uzzināšu — jums abiem vakars! Liec to aiz auss! Bet, kamēr tu viņus ar šņabošanu aizkavēsi, mēs klusītiņām pa gravu, kas pienāk pie tavas sētas, aiz- laidīsimies stepē, tur mūs neviens pat meklēdams nesameklēs. Dēlam pasaki, lai viņš kizjaka pūnī tūlīt rūpīgi noslēpj manu zobenu, ložmetēju, diskus un abas mūsu šautenes.

—    Slēpiet tikai savu šauteni, savējo es ņemšu līdz, — Ļatjevskis piebilda.

Polovcevs klusēdams paskatījās uz viņu un atsāka:

—    Lai dēls visas šīs mantiņas ietin audeklā un klusītiņām, iepriekš palūkojies apkārt, aiznes uz pūni. Mājā nekādā ziņā neko nepaturi. Vēl man viens lūgums, pareizāk sakot — pavēle: paketes, ko atsūtīs uz mana vārda, pieņem, bet tūlīt pat noliec zem dzirnakmens pie klēts. Pa naktīm mēs reizēm šeit ieradīsimies. Vai tu visu saprati?

Jakovs Lukičs nočukstēja:

—   Tieši tā.

—    Nu, ej un neizlaid no acīm šos velna sagādniekus! Aizved viņus pec iespējas tālāk, bet pēc divām stundām mēs šeit vairs nebūsim. Vakarā vari uzaicināt viņus pie sevis. Lažas uznes jumtaugšā, istabu izvēdini. Acu apmānīšanai izmētā šeit visādas grabažas — un tad, ja lūdz, izrādi māju … Viņi droši vien ar dažādiem ieganstiem mēģinās visu apskatīt… Kādu nedēļu būsim prom un tad atkal ieradīsimies. Maizes kumosu, ko mēs apēdām, nepārmet mums! Par visu tavu labumu, par visu, ko mūsu dēļ esi iztērējis, tev ar augļiem atlīdzinās, tikko būsim guvuši uzvaru. Bet mums atkal jāatgriežas šeit, jo sacelšanos savā rajonā es sākšu no šejienes, no Dārdu Gravas. Un šī stunda jau tuvu klāt nākusi! — Polovcevs svinīgi paziņoja un īsu mirkli apskāva Jakovu Lukiču. — Ej, večuk, lai dievs stāv tev klāt!

Tikko Ostrovnovs aizvēra durvis, Polovcevs apsēdās pie galda un vaicāja:

—   Kur jūs esat tikušies ar šo čekistu? Vai esat pārliecināti, ka nepārskatījāties!

Ļatjevskis pavilka ķebliti, pieliecās pie Polovceva un, šķiet, pirmo reizi visā viņu pazīšanās laikā bez ironijas un izsmiekla ierunājās:

—    Jēzus Marija! Kā es varētu pārskatīties? Šo cilvēku es atcerēšos līdz mūža galam! Vai jūs redzējāt rētu vaigā? To es viņam iešņāpu ar dunci, kad mani ņēma ciet. Bet aci, redziet, šo kreiso aci, viņš man izsita nopratinot. Vai jūs ievērojāt, kādas viņam milzīgas dūres? Tas notika pirms četriem gadiem Krasnodarā. Mani nodeva sieviete, viņas vairs nav starp dzīvajiem, lai visaugstākajam debesu valstībā slava! Es vēl sēdēju iekšējā cietumā, bet bija jau noskaidrots, ka viņa ir vainīga.

Otrā dienā pēc manas izbēgšanas viņas vairs nebija starp dzīvajām. Bet bija ļoti jauna un skaista, maita, Kubaņas kazaciete, pareizāk sakot — Kubaņas kuce. Redziet, tā tas notika … Ziniet, kā es izbēgu 110 cietuma? — Ļatjevskis pašapzinīgi pavīpsnāja un saberzēja kalsenās, mazās rokas. — Mani tā kā tā būtu nošāvuši. Man nebija ko zaudēt, un es ielidos trakā riskā, zināmā mērā pat nekrietnībā . .. Kamēr es izmeklētājiem pūtu miglu acīs un izlikos par ierindas vīreli, viņi turēja mani stingrā izolācijā. Tad es apņēmos spert pēdējo soli, lai glābtos: nopratināšanā nodevu vienu kazaciņu no Korenovskas ' staņicas. Viņš bija mūsu organizācijā, un ar viņu beidzās ķēde: viņš varēja nodot vēl tikai trīs savas staņicas kazakus un vairāk neviena, jo citi mūsu ļaudis viņam nebija zināmi. Nodomāju: «Lai nošauj vai izsūta šos četrus idiotus, bet es izglābšos, mana dzīvība organizācijai nesalīdzināmi svarīgāka nekā šo lopiņu — šo četru kustoņu dzīvības.» Man jums jāsaka — Kubaņas organizācijā mana loma nebija no mazajām. Par manu nozīmi pasākumā jūs varat spriest pēc tā, ka es kopš divdesmit otrā gada piecas reizes esmu devies pāri robežai un piecas reizes Parīzē sastapies ar Kutjopovu. Es nodevu šos četrus statistus un ar to pielabināju izmeklētāju: viņš atļāva man iet uz pastaigu iekšējā pagalmā kopā ar citiem ieslodzītajiem. Es nedrīkstēju» vilcinālies. Vai jūs saprotat? Un, lūk, vakarā pastaigājoties bojā ejai nolemto Kubaņas smerdeļu barā, jau pirmajā aplī pa pagalmu ieraudzīju, ka pie pūņa pieslietas kāpnes, tās, acīm redzot, nesen tur bija pieliktas. Bija siena laiks, un čekisti dienā veduši sienu saviem zirgiem. Vēlreiz apgāju pa apli, rokas pēc visiem noteikumiem uz muguras, bet, defilējot trešo reizi, mierīgi piesoļoju pie kāpnēm un, apkārt neskatīdamies, bez steiga-, kā cirka arēnā sāku kāpt augšā. Rokas, tāpat kā agrāk, uz muguras… Es pareizi biju aprēķinājis, Polovceva kungs! Psiholoģiski pareizi. Sargi, ko pārsteidza briesmīgā nekaunība, deva man iespēju netraucēti uzrausties kādus astoņus pakāpienus. Un tikai tad viens no viņiem nikni uzbļāva: «Stāt!» — kad es jau saliecies, lēkdams pāri diviem pakāpieniem uzreiz, metos pa kāpnēm augšā un kā āzis uzmetos uz jumta. Nekārtīga šaudīšana, uzkliedzieni, lamas! Divos paņēmienos biju pie jumta malas, no turienes — vēl viens lēciens, un atrados jau šķērsieliņā! Un tas ,ir viss.

Bet nākamās dienas rītā biju jau Maikopā — konspiratīvā, drošā dzīvoklī… Šo brašo ozolu, kas mani padarīja par kropli, sauc Hižņaks. Jūs nule viņu redzējāt, šo biksēs ieģērbto skilu akmens meitieti. Vai tiešām gribat, lai es viņu tagad dzīvu izlaižu no rokām? Nē, lai viņam aizveras abas acis par vienu manējo, ko viņš izsitis! Aci — pret divām acīm!

—   Jūs esat prātu zaudējis! — Polovcevs sašutumā iesaucās. — Aiz personiskas atriebes jūtām gribat izjaukt visu mūsu pasākumu?!

—    Neraizējieties! Es Hižņaku un viņa draugu nenogalināšu šeit, bet uzglūnēšu viņiem kaut kur stepē, pēc iespējas tālāk no Dārdu Gravas. Nospēlēšu sagādnieku aplaupīšanu, un — ne gailis pakaļ nedziedās! Arī naudu 110 viņiem pievākšu. Tirdzniecībā lauzuši kaklu — tātad slikti tirgoņi. . . Jūs savu šauteni noslēpiet, bet es savējo nēsāšu līdz zem lietus mēteļa. Nemēģiniet mani atrunāt. Vai dzirdat? Mans lēmums ir negrozāms! Es iešu tūlīt, bet jūs — vēlāk. Satiksimies sestdien pēc saules rieta Tubjanskas mežā pie avotiņa, turpat, kur pagājušo reizi. Uz redzēšanos, un, dieva dēļ, neļaunojieties uz mani, Polovceva kungs! Ar nerviem mēs šeit galīgi esam nonākuši ellē, jāatzīstas, ka es reizēm izturējos ne visai glīti.

—    Nu, ko jūs. . . Mūsu stāvoklī nav ko ceremonē- ties, — Polovcevs mulsi noburkšķēja, taču apskāva Ļat- jevski un tēvišķīgi piespieda lūpas viņa ieslīpajai, bālajai pierei.

Šis negaidītais biedriskuma jūtu apliecinājums Ļatjevski aizkustināja, bet, negribēdams parādīt savu saviļņojumu, viņš pagrieza Polovcevam muguru un, durvju rokturi satvēris, sacīja:

—    Es paņemšu sev līdz Maksimu Haritonovu no Tubjanskas. Šautene viņam ir, un pats arī pieder pie tādiem vīriem, uz kuriem grūtā brīdī var paļauties. Vai jums nav iebildumu?

Polovcevs mirkli vilcinājās, tad atbildēja:

—   Haritonovs kalpoja manā sotņā par vahmistru. Jūsu izvēle ir pareiza. Nem iet -' Viņš ir teicams šāvējs, vismaz agrāk tāds bija. Es saprotu jūsu jūtas. Rīkojieties, tikai nekādā ziņā nedariet neko ne ciematā, ne arī tā tuvumā, bet kaut kur stepē …

—    Klausos! Uz redzēšanos!

—    Veļu sekmes!

Ļatjevskis izgāja priekšiņā, uzmeta plecos vecos Os- trovnova svārkus un pa durvju spraugu pavēroja vientuļo šķērsceļi. Mirkli vēlāk viņš nesteidzīgā gaitā aizsoļoja pāri pagalmam, kavalērijas karabīni piespiedis pie kreisajiem sāniem, un tikpat nesteidzīgā gaitā pazuda aiz pūņa pakšķa. Bet., nolēcis gravā, tūlīt pārvērtās: uzvilka svārkus mugurā, paņēma karabīni rokās, atvirzīja aizsargu un gāja tālāk pa gravas valku zaglīga zvēra soļiem, vērīgi apkārt lūkodamies, ieklausīdamies katrā troksnītī un laiku pa laikam paskatīdamies atpakaļ uz ciematu, kas grima ielejas mēļajā rīta dūmakā.

Divas dienas vēlāk, piektdienas rītā, starp Tubjanskas un Karaspēka ciemiem uz ceļa, kas aizlocījās sešdesmit metru attālumā no Kļavu Gravas atarojuma, tika noslepkavoti divi sagādnieki un viens no aizjūga zirgiem. Ar otro, atsaites pārgriezis, uz Karaspēka ciemu atlēkšoja braucējs — Tubjanskas ciema kazaks. Viņš arī paziņoja ciema padomei par notikušo.

Uz notikuma vietu izbraukušais iecirkņa milicis, ciema padomes priekšsēdētājs, braucējs un līdzpaņemtie liecinieki noskaidroja, ka bandīti, mežā slēpdamies, izšāvuši no kara šautenēm reižu desmit. Ar pirmo šāvienu nogalināts lielais, plecīgais dzinējs. Viņš nokritis no droškas ar seju lejup. Lode ķērusi viņu tieši sirdī. Druknais sagādnieks nelabā balsī uzbrēcis braucējam: — Dzen! — izrāvis viņam no rokas pātagu un atvēzējies pret labējo ilkss zirgu, taču nepaguvis tam uzplāt: otra šāviena ķerts, viņš nokritis droškā. Lode trāpījusi galvā virs kreisās auss. Zirgi sākuši trakot. Nogalinātais novēlies no droškas pārdesmit metru attālumā no dzinēja. Uzbrucēji vēl dažas reizes izšāvuši no abām šautenēm reizē. Pilnos auļos kūleniski pāri galvai nokritis lodes nopļautais kreisais ilkss zirgs, salauzdams ilksi un apgāzdams tam uztrie- kušos drošku. Braucējs pārgriezis veselā zirga atsaites un pilnā sparā auļojis tālāk. Viņam nopakaļ vēl dažas reizes izšauts, taču, šķiet, vairāk iebiedēšanai nekā ar nolūku nogalināt, jo lodes, pēc braucēja vārdiem, aizsvilpušas augstu virs viņa.

Abiem noslepkavotajiem kabatas bija izrautas otrādi. Dokumenti drēbēs nav atrasti. Sagādnieka tukšais portfelis nomests ceļmalas zālē. Dzinējam, ko bandīti pārmeklējot bija apgriezuši uz muguras, ar papēža spērienu, spriežot pēc nospieduma uz ādas, izšķaidīta kreisā acs.

Ciema padomes priekšsēdētājs, vecs kazaks, kas bija pieredzējis divus karus, milicim sacīja:

—   Tu paskaties, Luka Nazarič, riebeklis zākājies par mirušu cilvēku! Būs viņam ko sariebis, vai? Jebšu meitieša dēļ saskrējušies? Parasti laupītāji tik zvēriski nerīkojas … — Un, pūlēdamies neskatīties uz nogalinātā tukšo, tumši sarkano acs dobuli un pa vaigu izplūdušo asiņaini receklīgo, jau sabiezējušo masu, apsedza mirušā seju ar savu kabatas lakatiņu, izslējās un nopūtās: — Briesmīgi ļauži saradušies! Citādi nevar būt — tirgoņus izsekojuši ļauni cilvēki un nokampuši viņiem droši vien pamatīgu naudas žūksni… Nolādēti nežēlnieki! Naudas dēļ nomušījuši tik brašus vīrus . ..

Tajā dienā, kad baumas par Hižņaka un Boiko-Gluhova nāvi nonāca līdz Dārdu Gravas ciemam, Naguļnovs, palicis divatā ar Davidovu kolhoza valdē, iejautājās:

—    Vai tu, Semjon, saproti, kas te ievārījies?

—   Saprotu ne sliktāk par tevi. Tas ir Polovceva vai viņa rokaspuišu darbs, fakts!

—   Pats par sevi skaidrs. Tikai vienu nespēju apjēgt: kā varēja atklāt, kas viņi tādi, re, kāds jautājiens! Un kas to varēja pastrādāt?

—    Šo jautājumu mēs ar tevi neizšķirsim. Tas ir nolī- dzinājums ar divi nezināmiem, bet mēs aritmētikā un algebrā neesam stipri. Vai nav tā?

Naguļnovs ilgi sēdēja klusēdams, vienu kāju pārlicis otrai un izklaidīgām acīm noputēju ā zābaka purnā vērdamies, tad ierunājās:

—    Viens nezināmais man ir zināms …

-— Un kāds īsti?

—    Tas, ka vilks sava midzeņa tuvumā aitas neplēš…

—    Nu, un kas tad?

—   Tas, ka viņus nožmieguši no tālienes ieradušies cilvēki, ne jau no Karaspēka vai Tubjanskas ciema, par to nav ko šaubīties.

—    Tu domā — no Šahtiem vai Rostovas?

—    Nav teikts. Varbūt arī no mūsu ciema? Kas var zināt. ..

—   Var jau būt, — mirkli padomājis, Davidovs ieminējās. — Kas, tavuprāt, būtu darāms?

—    Komunistiem jātur acis vaļā. Naktīs mazāk jāguļ, klusītiņām, slepšus jāapstaigā ciems un pamatīgi visur jāieskatās. Varbūt radīsies izdevība ciemā vai ārpus tā sastapt šo pašu Polovcevu vai kādi: citu no aizdomīgajiem svešiniekiem. Vilki iziet medībās pa naktīm …

—    Vai tu mūs vilkiem pielīdzini? — Davidovs tikko manāmi pavīpsnāja.

Taču Naguļnovs neatbildēja smaidam ar smaidu, tikai sarauca platos uzacu lokus un paskaidroja:

—    Viņi ir vilki, bet mēs — mednieki. Vajag apjēgt!

- Nav ko dusmoties! Esmu ar tevi vienis prātis, fakts!

Sapulcēsim tūlīt visus komunistus.

—    Tūlīt ne, bet vēlāk, kad ļaudis būs devušies pie miera.

—    Arī šoreiz tev taisnība, — Davidovs piekrita. — Tikai nevajadzētu staigāt pa ciemu patruļās, tad visi kazaki sāks ausīties, bet iekārtot slēpņus.

—    Un kur īsti? Kā pagadīsies? Blēņas! Timoškam uzglūnēt man bija viegli: nekur citur viņš nevarēja tverties kā vien pie Luškas, cita ceļa viņam nebija. Bet kur mēs gaidīsim šos? Pasaule plaša, un sētu ciemā daudz, pie katras tupēt nav iespējams.

—    Pie katras nemaz nevajag.

—    Bet kādas tad lai izvēlamies?

—    Uzzināsim, kur sagādnieki iepirkuši lopus, un tieši šīs sētas arī novērosim. Noslepkavotie biedri lielāko tiesu iegriezās pie aizdomīgiem pilsoņiem, pirka no viņiem… Pie kāda no šiem ieradīsies arī bandīti… Saproti?

—    Tu esi idejisks cilvēks! — Naguļnovs pārliecinātā balsī noteica. - Tev reizēm nāk prātā ļoti jēdzīgas idejas.

27. nodaļa

Polovcevs un Ļatjevskis atkal bija apmetušies pie Os- trovnova un dzīvoja savā istabā jau ceturto dienu. Viņi ieradās, gaismai svīstot, pusstundu pēc tam, kad Razmjotnovs, kas no kaimiņu dārza novēroja Ostrovnova māju, pēdējo reizi bija nožāvājies, piecēlies un klusītiņām aiz- gajis mājās, pie sevis nodomādams: «Sagudro gan šis Semjons visādas ākstības! Kuro dienu jau ložņājam ap svešiem pakšķiem kā zirgu zagļi vai šādi tādi garnadži, slapstāmies, augas naktis neguļam, bet kāda no tā jēga?

Kur tad viņi ir, šie bandīti? Uzglūnam paši savai ēnai. .. Jāpasteidas, citādi kāds agrīns meitietis piecelsies govi slaukt, pamanīs mani, un tūdaļ kā vilnis upītē pa visu ciemu izplatīsies valodas: «Razmjotnovs vazājas apkart mazā gaismiņā! Kurš tas dūšīgais sievišķis, kas viņu tā piegulējis un apsildījis, ka tēvainis tikai rīta agrumā atžirdzis?» Nu, un sāks tērgāties, celt manu autoritāti… Jāizbeidz šī padarīšana! Lai bandītus tvarsta Čekas vīri, mums pēc čekistu amatiem nav ko tīkot. Visu nakti no- valstījos dārzā, skatījos tā, ka acis vai no pieres sprāga laukā, — kāds es dienā būšu darbonis? Vai man ciema padomē pie galda gulēt? Sarkanām acīm blenzt cilvēkos? Atkal sacīs: «Sātans, visu nakti izplītējies, bet tagad žāvājas kā suņtēviņš uz paviļas!» Pilnīga autoritātes graušana . ..

Šaubu urdīts, pēc bezmiegā pavadītās nakts pārguris, gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka pasāktai izsekošanai nav nekādas jēgas, Razmjotnovs zaglīgi ielavījās pagalmā — un uz sliekšņa sadūrās ar māti, kas iznāca no priekšiņas.

—    Tas esmu es, māmuļ, — Andrejs mulsi ierunājās, tīkodams iesprukt priekšiņā.

Taču vecenīte aizsprosLoja viņam ceļu un bargi noteica:

—    Redzu, ka tu tas esi, man vēl acis pierē … Bet vai tev, Andrjuška, nebūtu laiks mest pie malas palaidnības, izbeigt vazāšanos pa naktīm? Neesi nekāds jaunais, gana esi izbrūtējies, vai nebūtu laiks apkaunēties no mātes un cilvēkiem? Precies, tad vienreiz aprimsies, pietiks!

—    Tūlīt precēties vai pagaidīt, kamēr saule uzlēks? — Andrejs pikti apvaicājās.

—    Kauču saule pa trim lāgiem uzlēktu un norietētu, bet ceturtajā dienā apprecies, es tevi nesteidzinu, — atvairot īgno joku, māte atbildēja gluži nopietni. — Pažēlo manu sirmo galvu! Man ar visādām veceņu kaitēm grūši ij govi slaukt, ij ēdienu vārīt, ij apmazgāt tevi, ij dārzu apstrādāt, ij saimniecību apkopt… Kā tu, dēliņ, to neapjēdz? Tu taču mājas darbos pat pirksta nepakustini! Kāds tu man palīgs! Pat ūdentiņa neatnes. Paēd un ej uz darbu tikpat kā vaļinieks vai kāds cits svešinieks… Vienīgi par baložiem rūpējies, kā mazs bērns noņēmies ar tiem. Bet vai tad tas ir vīrieša darbs? Jele no cilvēkiem apkaunējies — nodoties tādam blēņām. Nenākusi man Ņurka talkā, es jau sen gultā sirgtu. Jebšu tev acu pierē nav un tu neredzi, ka viņa, drostaliņa, katru mīļu dieniņu attek pie mums, padara vienu vai otru darbu, izslauc govi, izravē un aplej dārzu vai arī kā citādi palīdz? Tik piemīlīgs un lādzīgs skuķis, ka otras visā staņicā nesameklēsi! Lūkojas tev acīs, bet tu nekā neredzi, no savām nešķīstībām apstulbis. Nu, kāds lietuvēns tevi šonakt jādelējis? Paskaties kauču uz sevi: visgarām dadžiem aplipis kā šunelis kāzu laikā! Nu, noliec galviņu, manu sūro bēddienīt! Kur tevi tā valstījuši un spīdzinājuši? …

Vecenīte uzlika roku dēlam uz pleca, viegli nospieda lejup un, kad Andrejs bija noliecis galvu, — ar pūlēm izmudžināja no viņa nosirmojošā cekula pērno, sīksti pie- lipīgo dadžu pogaļu vīkšķi.

Andrejs izslējās, pavīpsnāja un cieši ielūkojās šķebīgi saviebtajā mātes sejā.

—    Nedomājiet, māmuļ, par mani nekā ļauna! Ne jau aiz patikas, bet gan aiz lielas vajadzēšanas es pa dadžiem vārtījos. Pagaidām jums šī darīšana nav apjēdzama. Kad pienāks laiks uzzināt, tad sapratīsiet. Bet, kas zīmējas uz precību būšanām, tad jūsu termiņš — trīs dienas — pārlieku garš: jau rīt es jums mājās pārvedīšu Nurku. Tikai pieraugiet, māmuļ, jūs pati viņu izvēlējāties sev par vedeklu — tad arī satieciet, lai jūsu starpā nebūtu plēšanās. Bet es zem viena jumta sadzīvošu kauču ar trim meitiešiem, jūs taču zināt, ka esmu rāms, kamēr mani neaiztiek … Bet tagadiņ palaidiet mani iekšā, iešu pirms darba kādu stundiņu nosnausties.

Vecenīte pārmeta krustu un pakāpās sāņus.

—    Nu, paldies dieviņam, ka viņš apgaismojis tev prātu, apžēlojies par manām vecumdienām. Ej, mīļumiņ, ej, manu dēliņ, pačuči, es tev brokastīs izcepšu pankūciņas. Sakrājies mazumiņš tvaicēta krējuma. Nemaz nezinu, kā tev par tādu prieku atdarīt!

Andrejs jau bija cieši aizvēris durvis, bet vecenīte klusām, it kā viņš vēl stāvētu līdzās, murmināja:

—    Tu taču man esi viens vienīgs šajā saulē! — Un sāka raudāt.

Dažādos ciema nostūros vienā un tajā pašā laikā rītausmā pie miera devās Andrejs Razmjotnovs, Davidovs, kas visu nakti bija nokvernējis Atamančukova pagalmā pie šķūņa, Naguļnovs, kas modri bija vērojis Baņņika sētu, un laimīgi savā istabā ielavījušies Polovcevs un Ļatjevskis.

Klusajā, vieglas dūmakas klātajā vasaras rītā šiem pēc pārliecības un rakstura tik dažādajiem cilvēkiem droši vien rādījās dažādi sapņi, taču viņi aizmiga vienā un tajā pašā stundā …

Ātrāk par visiem citiem pamodās Andrejs Razmjotnovs. Līdz tumši zilgam spīdumam noskuvis vaigus, izmazgāja galvu, uzvilka tīru kreklu un vadmalas bikses, kas viņam bija palikušas tiešā mantojumā no Marinas Pojarkovas nelaiķa vīra, ilgi spļaudīja uz zābakiem, bet pēc tam tos rūpīgi nospodrināja ar vadmalas gabalu, ko bija nogriezis no veca šineļa stērbeles. Posās viņš apdomāti, bez liekas steigas.

Māte nojauta, kādam nolūkam šī gatavošanās, taču neko nevaicāja, bīdamās ar nepiesardzīgu vārdu izjaukt dēla svinīgo noskaņojumu. Tikai paretam uzmezdama Andrejam skatienu, viņa vairāk nekā citkārt rosījās ap krāsni. Brokastis abi paēda klusēdami.

—   Pārnākšu tikai pievakarē, agrāk negaidiet, māmuļ, — oficiālā tonī paziņoja Razmjotnovs.

—    Lai dieviņš stāv tev klāt! — māte novēlēja.

—   Stāvēs gan, gaidi vien… — Razmjotnovs skeptiski atsaucās.

Lietišķi, ne tā kā Davidovs, jau desmit minūtēs viņš tika galā ar savu bildinājumu. Taču, iegājis Ņurkas vecāku mājā, Andrejs ievēroja pieklājības nosacījumus: pāris minūšu pasēdējis, klusu ciezdams aizsmēķēja, pēc tam ar Ņurkas tēvu pāris vārdos aprunājās par ražas izredzēm un laiku — un tad, it kā pie sen izlemta jautājuma atgriezdamies, paziņoja:

—    Rīt pievācu no jums Ņurku.

Līgavas tēvs, kuram nebija sveša sava veida asprātība, apvaicājās:

—    Kurp? Ciema padomē par dežurējošo ziņnesi?

—    Sliktāk. Sev par sievu.

—    Te viņai pašai kāds vārds būtu bilstams …

Razmjotnovs pievērsās ugunīgi piesarkušajai līgavai —

viņa parasti izsmējīgās lūpās nebija ne ēnas no smaida — un jautāja:

—    Vai esi ar mieru?

—    Jau desmit gadu esmu ar mieru, — apņēmīgi sacīja meiča, nenovērsdama no Andreja drošās, apaļās un mīlas pilnās acis.

—    Tad vairāk nav ko muti dzesēt, — apmierinātā balsī izlēma Razmjotnovs.

Saskaņā ar vecajām ieražām vecāki centās tiepties, bet Andrejs, vēlreiz aizsmēķējis, noteikti pārtrauca šos mēģinājumus:

—    Es no jums neprasu ne pūra, ne ko citu. Un ko jūs no manis varēsiet izkaulēt? Tabakas dūmus? Saposiet meiču! Tūdaļ brauksim uz staņicu, sareģistrēsimies. Un laidīsim atpakaļ, bet rīt sarīkosim kāzas,

—    Ko tad tu tāds aizsvilies? — kā vīlusies ierunājās līgavas māte.

Bet Razmjotnovs vēsi paskatījās uz viņu un atbildēja:

—    Mčma uguns izsvilusi pirms divpadsmit gadiem, iz- svilusi un pelnos izplēnējusi… Steidzos tāpēc, ka ražas novākšana drīz būs uz kakla, bet mājās, kā paši zināt, mana veča galīgi sačākstējusi. Tātad norunāsim šitādā kārtā: sīvo es atvedīšu no staņicas — ne vairāk kā desmit litru. Pēc šā daudzuma tad arī uzkodas gatavojiet un viesus aiciniet. No manas puses būs trīs cilvēki: māte, Davidovs un Šalijs.

—    Bet Naguļnovs? — saimnieks painteresējās.

—    Viņš ir sasirdzis, — viltīgi izlocījās Andrejs, dziji pārliecināts, ka Makars neparko nenāks uz kāzām.

—    Vai auneli nokaut, Andrej Stepanič?

—    Tas saimnieka ziņā, bet pārlieku neplītēsim, es nedrīkstu: izmetīs "mani no amata un pa partijas līniju iegriezīs tik karstu rājienu, ka veselu gadu sūkāšu pirkstus, kas būs glāzīti turējuši. — Un, pievērsies līgavai, braši pamirkšķināja ar aci un atturīgi uzsmaidīja: — Pēc pusstundas atbraukšu, bet tu, Ņura, pa to laiku uzcērties, kā pienākas. Tu taču precies ar ciema padomes priekšsēdētāju, nevis ar kaut kādu sušķi!

Tās bija skumjas kāzas bez dziesmām un dejām, bez kazaku kāzām raksturīgajiem jokiem un novēlējumiem jaunajam pārim — reizēm vaļīgiem, reizēm arī gluži vienkārši bezkaunīgiem . .. Toni visam nosacīja Razmjotnovs: viņš bija šādam gadījumam neatbilstoši nopietns, atturīgs un savaldīgs. Sarunās viņš gandrīz nemaz nepiedalījās, vairāk klusēja, un, kad viegli iereibušie viesi paretam iesaucās «rūgts», viņš kā negribēdams pagrieza galvu uz savas sārtās sievas pusi, kā negribēdams skūp- stlja to ar vēsām lūpām, bet Andreja parasti tik dzīvās acis lūkojās nevis jaunajā sievā un viesos, bet kaut kur tālumā, bezgala tālajā un sērīgajā pagātnē.

28. nodaļa

Taču dzīve Dārdu Gravā un pāri tai kā aizvien ritēja mūžīgi diženajā, nesteidzīgajā gaitā: pāri ciemam tāpat peldēja balti, it kā sarmas skarti mākoņi, reizēm to krāsas un ietonējums mainījās, atvizmodams no tumši zila, pērkona negaisa draudīguma līdz pilnīgai bezkrāsainībai; reizēm, saules rietā blāvāk vai arī spilgtāk kvēlodami, tie vēstīja, ka nākamajā dienā būs lietus, un tad visās ciema mājās sievietes un bērni no tagadējiem vai arī nākamajiem saimniekiem dzirdēja mierīgus, savā mūžsenajā pārliecībā neapgāžamus vārdus: «Nu, kas tad šitādā vējā var gubot vai vezumu kraut?» Kāds no līdzās sēdošajiem — vai nu vecākais ģimenē, vai arī kāds no kaimiņiem, — bridi vilcinājies, atsaucās: «Kur nu prāts! Vējš aiznesīs!» Un šajā laikā, kad augšā brāzmoja nikns aus- trenis, bet apakšā cilvēki kvjrnēja dīkā, visās ciema trīs simti sētās daudzināja vienu un to pašu nostāstu par kādu sen dieva mierā aizgājušu ciematnieku Ivanu Iva- noviču Degtjarjovu, kurš kādreiz, sendienās, austrenim pūšot, sadomājis vest labību no tīruma gubenī un, redzēdams, ka vējš kūļiem un veseliem klēpjiem no vezuma aiznes ienākušos kviešus, un, atskārtis savu bezspēku cīņā ar stihiju, trejzaru dakšās pacēlis milzīgu kviešu gabanu un, uz austrumiem lūkodamies, vējam sirdīgi uzkliedzis: «Nu, nes arī šito, ja tev tāds spēks! Nes, kaut tevi jupis!» — un, apgāzis arbu ar sakrautajiem kviešu kūļiem, neganti šķendēdamies, tukšā aizbraucis mājās.

Dzīve Dārdu Gravā ritēja, nepaātrinādama savu rāmo tecējumu, taču katra diena un katra nakts kādā no trīssimt ciema sētām atnesa lielus vai mazus priekus, bēdas, satraukumu, lēnām gaistošas sēras… Pirmdien rītausmā ganībās nomira ciema mūžsenais gans vectēvs Agejs. Viņš skrēja atgriezt un pie ganāmpulka atdzīt atpakaļ draiskulīgu pirmpiena goleli, taču tikai nelielu gabalu aizlipināja sīkiem, vecišķiem riksīšiem, tam pēkšņi apstājās, piespieda pie sirds pātagu, mirk i palīgojās, ļoganām kājām uz vietas mīdīdamies, bet pēc tam sagrīļojās kā dzērumā un, pātagu no rokām izmetis, lēnām un nedroši vilkās atpakaļ. Pie viņa pieskrēja Beshļebnova vedekla, kas bija atdzinusi govi, satvēra vecās, jau dziestošās rokas un, tik tikko atelsdamās un kvēlu elpu veča stiklaini pārvērstajās acīs dvesdama, iejautājās:

—    Vectētuk mīļais, vai tev nelabi?! — Un jau skaļā balsī iekliedzās: — Mīļumiņ, kā lai es tev palīdzu?!…

Vectēvs Agejs ar stingstošu mēli nošļupstēja:

—    Cielaviņa mana, nebaidies… Saturi zem rokas, citādi novelšos…

Un novēlās — vispirms uz labā ceļgala, pēc tam uz sāniem. Un nomira. Un tas ir viss. Bet pusdienas laikā gandrīz vienā un tajā pašā stundā divām jaunām kolhoz- r.iecēm uznāca radības. Vienai tās bija ļoti grūtas. Davidovam vajadzēja pirmo pa rokai pagadījušos pajūgu steigšus triekt uz Karaspēka ciemu pēc iecirkņa feldšera. Davidovs tikko bija atgriezies no vectēva Ageja bēru nama, kur atvadījās no nelaiķa, kad pie viņa valdē ieradās jauns kolhoznieks Mihejs Kuzņecovs. Bāls un satraukts viņš jau uz sliekšņa ierunājās:

—    Dārgo biedri Davidov, dieva dēļ, palīdzi! Meitietis mokās otru dienu, nekā nevar izdzemdēt. Bet man bez viņas vēl divi bērneļi, un sievas briesmīgi žēl. Izpalīdzi ar zirgiem, jābrauc pēc feldšera, mūsu vecenes neko nevar izdarīt…

—    Ejam! — Davidovs sacīja un izgāja pagalmā.

Vectēvs Sčukars bija aizbraucis stepē pēc siena. Mājās

neatrada neviena zirga.

—    Iesim uz tavām mājām, pirmo pajūgu, ko sastapsim, norīkosim uz Karaspēka ciemu. Tu steidzies pie sievas, bet es te kādu tuvumā notveršu un aizsūtīšu.

Davidovs labi zināja, ka vīrietim nepieklājas būt tuvumā, kur sieviete dzemdē, taču viņš platiem soļiem staigāja gar Kuzņecovu mājeles zemo žogu, pārlūkodams tukšo ceļu no viena gala līdz otram, dzirdēja dobjos kunkstus un gari stieptos kliedzienus un, ciezdams līdzi mātei, pats klusām īdēja sāpēs, kas viņam bija svešas, un pusbalsī šķendējās negantiem jūrnieku lamu vārdiem. Bet, kad viņš ieraudzīja pa ceļu lēnos soļos braucam brigādes ūdens vedēju — sešpadsmit gadus veco Andreju Akimovu, — skriešus kā puika metās tam pretim, ar lielām pūlēm nogrūda no pajūga pilno ūdens mucu un aizelsdamies nobēra:

—    Zini ko, puis, šeit meitietim grūti. Zirgi tev labi, laid, cik vien ātri vari, uz Karaspēka ciemu un atved feldšeri dzīvu vai mirušu. Ja notrenksi zirgus — es atbildēšu, fakts!

Un dienas vidus stingajā klusumā atkal atskanēja un spēji notrūka apslāpēts un dobjš, nāvīgās mokās izbrēkts sievietes vaids. Davidovs vērīgi ieskatījās zeņķim acīs un jautāja:

—: Dzirdēji? Nu, laidies!

Pajūgā kājās izslējies, puiškāns uzmeta Davidovam īsu, pieauguša cilvēka skatienu.

—   Tēvoci Semjon, es visu saprotu, un par zirgiem neraizējieties!

Zirgi vienā rāvienā sāka auļot, zeņķis, kājās stāvēdams, nebēdnīgi iesvilpās un braši savicināja pātagu, bet Davidovs, paskatījies uz riteņu uzvirmotām putekļu grīstēm, bezcerīgi atmeta ar roku un devās uz kolhoza valdi. Pa ceļam viņš vēlreiz izdzirdēja mežonīgu sievietes kliedzienu, saviebās kā skaudrās sāpēs un tikai pēc tam, kad bija nogājis jau divus kvartālus, pikti noburkšķēja:

—    Atradusies gan, sadomājusi dzemdēt, bet prašanas nekādas, fakts!

Valdē viņš nepaguva nokārtot ta sauktos tekošos darbus, kad ieradās jauns apmulsis puisis, vecā kolhoznieka Abramova dēls, un mīņādamies kautrīgi ierunājās:

—    Biedri Davidov, mums tagadiņ kāzas, uzaicinām jūs ar visu ģimeni. Nesmuki iznāks, ja nebūsiet pie galda.

Un šoreiz Davidovs nenocietās, — kājās pielēcis, viņš iebrēcās:

—    Vai jūs ciematā esat prātu izdzīvojuši, vai?! Vienā dienā mirstības, dzemdības un kāzas! Vai tiešām esat tā norunājuši?! — Un, iekšēji pasmaidījis pats par savu pārsteidzību, jau mierīgā balsī apvaicājās: — Kāda velna pēc tāda steiga? Būtu pagaidījis līdz rudenim. Tas ir vispiemērotākais gadalaiks kāzu rīkošanai.

It kā uz karstām oglēm stāvēdams, puisis atbildēja:

—    Ir tāda būšana, ka nevar līdz rudenim gaidīt.

—    Kāda būšana?

—    Nu, jums pašam jāsaprot, biedri Davidov… ,

—    A-ā, paskat tik… Tādās būšanās, dēliņ, allaž laikus jātur acis vaļā, — Davidovs pamācoši piezīmēja. Un tūlīt pasmaidīja, nodomādams: «Ne jau man viņu strostēt, un ne viņam manī klausīties.»

Pēc iespaidīga klusuma brīža Davidovs piebilda:

—   Nu lai, ej, vakarā uz kādu laiciņu aizkāpsim mēs visi. Vai tu Naguļnovam un Razmjotnovam arī teici?

—    Es jau viņus uzlūdzu.

—    Nu mēs visi trīs arī aiziesim, kādu stundiņu pasēdēsim. Daudz dzert nedrīkstam, nav tagad tāds laiks, tādēļ neņemiet ļaunā. Nu ej, novēlu tev laimes! Lai gan tās tev vēlēsim, kad atnāksim… Vai viņa tev ļoti piebrieduši?

—    Ne pārāk, bet manīt var …

—    Nu, kad var manīt, tad vienmēr labāk, — Davidovs piezīmēja atkal mazliet pamācošā balsī un, atskārtis, ka sarunā ieskanējies kas neīsts, no jauna pasmaidīja.

Bet tieši pēc stundas, kad Davidovs parakstīja pārskatu, pie viņa ieradās laimīgais tēvs Mihejs Kuzņecovs, metās apskaut Davidovu un priecīgā satraukumā ātri nobēra:

—    Paldies tev dievu dieviņam, mūsu priekšsēdētāj! Andrjuška atveda feldšeri — un pašā laikā: sievišķis gandrīz bija jau beigts, bet tagadiņ ar viņa palīdzību man atļepatojis tāds dēls, nu, kā teiēns, rokās nevar noturēt. Feldšeris stāsta: sak, nepareizi esot nācis. Bet manis pēc pareizi vai nepareizi, ja tikai ģimenē puika. Tev būs jānāk par krusttēvu, biedri Davidov!

Ar roku pieri berzēdams, Davidovs sacīja:

—    Par krusttēvu iešu, briesmīgi priecājos, ka tavai sievai viss laimīgi beidzies. Ja mājās kas vajadzīgs, rīt pasaki Ostrovnovam, viņam jau būs dots rīkojums, fakts! Bet par to, ka puika nepareizi nācis, neraizējies: ņem vērā, ka puikas, īsti puikas reti kad nāk pareizi… — Un šoreiz pat nepasmaidīja, nemanīja pamācošo toni, par kuru nule pats bija smīkņājis.

Ko lai dara, matrozis, acīm redzot, kļuvis sentimentāls, ja jau svešu cilvēku prieki un mātes moku laimīgais iznākums liek viņam nobirdināt asariņu. Bet, sajutis acīs sūrmi, viņš tās aizsedza ar plato delnu un paskarbi noteica:

—    Ej, tevi sieva gaida! Ja kas vajadzīgs, atnāc, bet pagaidām ej, man nav laika, saproti pats, šeit darīšanu bez sava gala.

Šajā dienā jau uz vakara pusi notika Dārdu Gravas ciemam visai nozīmīgs, bet gandrīz neviena nepamanīts ārkārtējs notikums: ap pulksten septiņiem pie Ostrov- nova nama pieripoja lepna droška. To atlidināja pāris brangu zirgu. Pie vārtiņiem no droškas izkāpa neliela auguma cilvēks brezenta svārkos un tādās pašās biksēs. Vecišķā švītībā nopurinājis apputējušo bikšu atlokus, viņš jauneklīgi žirgti uzkāpa Ostrovnova mājas lievenēs un droši iegāja priekšiņā, kur viņu sagaidīja par jauno apmeklējumu satrauktais Jakovs Lukičs. Nožilbinājis tabakas dūmos apsvēpētus nodzeltinātus zobus, viņš ar mazo, kalseno roku cieši saspieda Jakova Lukiča elkoni un, laipni smaidīdams, apvaicājās:

—    Vai Aleksandrs Aņisimovičs mājās? Pēc izskata pazīstu, ka tu esi saimnieks. Jakovs Lukičs, vai ne? '

Un, pēc stājas un auguma redzēdams un ar dienesta gaitas iepazinuša cilvēka nojautu atskārzdams, ka atbraucējs ir augsts priekšnieks, Jakovs Lukičs paklausīgi sasita nomīdīto kurpju papēžus un apjucis atbildēja:

—    Jusu augsllabdzimtība! Tas esat jūs? Žēlīgais dievs, kā jūs tiekat gaidīti!

—    Ved mani pie viņa!

Veiklā, sev tik svešā izdarībā Jakovs Lukičs pakalpīgi atrāva durvis, kas veda Polovceva un Ļatjevska istabā.

—    Aleksandr Aņisimovič, atvainošanu, ka neziņoju, bet pie mums — dārgi ciemiņi!

Atbraucējs iegāja pa atvērtajām durvīm un ar plašu, teatrālu žestu izpleta rokas apkampienam:

—    Sveicināti, dārgie vientuļnieki! Vai šeit var runāt pilnā balsi?

Ļatjevskis, kas, pēc sava paraduma nevīžīgi izlaidies, valstījās pa gultu, un pie galda sēdošais Polovcevs pielēca kājās, it kā izdzirduši komandas saucienu «mierā».

Atbraucējs apskāva Polovcevu un, tikai ar kreiso roku piekļāvis sev Ļaljevski, sacīja:

—    Ludzu, sēdieties, virsnieku kungi! Pulkvedis Sedojs, tas pats, kas jums rakstīja pavēles. Pašreiz pēc likteņa iegribas novada lauksaimniecības pārvaldes agronoms. Kā redzat, esmu ieradies inspekcijas braucienā. Laika nav daudz. Man jums jānoskaidro situācija.

Atbraucējs, uzaicinājis virsniekus apsēsties, vēl aizvien smaidīdams un smēķa nodzellinātos zobus rādīdams, liekuļoti draudzīgā toni turpināja:

—    Trūcīgi dzīvojat, nav pat ar ko pacienāt viesi… Taču runa šeit nebūs par pacienāšanu, es pusdienas ēdīšu citā vietā. Lūdzu, ataiciniet pie gaida manu kučieri un nodrošiniet apsardzību — vismaz izliekot novērotāju.

Polovcevs paklausīgi metās uz durvju pusi, bet pa tām jau ienāca pulkveža kunga staltais un šmaugais kučieris. Viņš pastiepa Polovcevam roku:

_— Esiet sveicināti, jesaula kungs! Pēc krievu paražas pāri slieksnim sasveicināties nedrīkst… — Un, griezdamies pie pulkveža, godbijīgi palūdza: — Vai atļausiet piedalīties? Novērošanu esmu noorganizējis.

Atbraucējs vēl aizvien uzsmaidīja Polovcevam un Ļat- jevskim ar pelēkām, dziļi iegrimušām acīm.

—    Lūdzu, iepazīstieties, virsnieku kungi: rotmistrs Ka- zancevs. Nu, bet namatēvi, jums, Kazanceva kungs, pazīstami. Tagad, kungi, pie lietas! Apsēdīsimies pie jūsu vecpuišu galda.

Polovcevs bikli ierunājās:

—    Pulkveža kungs, varbūt atļausiet jūs ar kaut ko pacienāt? Pavisam vienkārši, ar ko dievs devis!

Atbraucējs sausi atbildēja:

—    Pateicos, nav nekādas vajadzības. Ķersimies tūlīt pie lietas, laika man ļoti maz. Rotmistr, padodiet karti!

Rotmistrs Kazancevs no svārku iekšējās kabatas izvilka četrkārt salocītu desmit verstu mēroga Azovas un Melnās jūras novada karti, izklāja to uz galda, un visi četri noliecās pār to.

Atbraucējs, sakārtojis brīvi sapogāto brezenta svārku apkakli, izņēma no kabatas zilu zīmuli un, ar to pa galdu bungodams, sacīja:

—    Mans uzvārds, kā jau būsiet domājuši, nepavisam nav Sedojs. .. bet Nikoļskis. Imperatora armijas ģenerālštāba pulkvedis. Karte ir vispārēji, bet kauju operācijām jums sīkāka nav vajadzīga. Jūsu uzdevums: jums ir ap divi simti aktīvu durkļu vai zobenu, pēc vietējo komunistu iznīcināšanas, bet nekādā ziņā neielaižoties sīkās un ilgstošās sadursmēs, gājiena kārtībā, pa ceļam pārgriežot sakaru līnijas, doties uz padomju saimniecību «Sarkanā ausma». Tur jūs īzdarīsiet, kas vajadzīgs, un iegūsiet ap četrdesmit šauteņu ar atbilstošu munīcijas daudzumu. Un pats galvenais — pilnīgi saglabājuši visus jūsu apbruņojumā esošos vieglos un balsta ložmetējus un padomju saimniecībā ieguvuši ap trīsdesmit kravas automobiļu, forsētā maršā virzieties uz Milerovu. Un vēl viens galvenais … Redziet, cik daudz galveno uzdevumu es jums izvirzu… Jums nepieciešams, es to pavēlu, jesaula kungs, pārsteigt Milerovas pilsētā dislocēto pulku un neļaut tam izvērsties, pēkšņā triecienā sakaut, atbruņot, pievākt ieročus un tos sarkanarmiešus, kas pārnāks mūsu pusē, un kopīgi mašīnās doties Rostovas virzienā. Es jums nospraužu uzdevumu tikai vispārējās līnijās, bet no tā atkarīgs daudz kas. Ja gluži neparedzētā kārtā jūs Milerovas virzienā uzdursieties uz pretestību, apejiet pilsētu un dodieties uz Kamensku, lūk, pa šo maršrutu. — Gļēvā kustībā pulkvedis ar zilo zīmuli novilka uz kartes taisni. — Kamenskā es jūs sagaidīšu ar savu nodaļu, jesaula kungs.

Brīdi klusējis, viņš piebilda:

—    No ziemeļiem, iespējams, jūs atbalstīs apakšpulkvedis Savatejevs. Taču pārāk uz to nepaļaujieties un rīkojieties paši. No jūsu operācijas sekmēm, saprotiet to, atkarīgs ļoti daudz kas. Es runāju par pulka atbruņošanu Milerovas pilsētā un tā ieroču izlietošanu. 5ā vai tā — viņu rīcībā ir baterija, bet artilērija mums daudzējādā ziņā palīdzētu. Pēc tam no Kamenskas mēs uzsāktu kauju par Rostovu, cerot, ka palīgā pienāks mūsu spēki no Kubaņas un Terekas, bet tad — sabiedroto palīdzība, un mēs jau valdām dienvidos. Lūdzu, ņemiet vērā, virsnieku kungi, ka mūsu izplānotā operācija ir riskanta, bet citas izejas nav. Ja mēs neizmantosim iespējas, kādas mums tūkstoš deviņi simti trīsdesmitajā gadā sniedz vēsture, tad atvadieties no impērijas un pārejiet uz sīkiem terora aktiem… Lūk, viss, kas man jums sakāms. Tagad īsos vārdos izsakiet savas domas, jesaul Polovcev. Ņemiet vērā vienu apstākli: man vēl jāiegriežas ciema padomē atzīmēt komandējumu un jābrauc uz rajonu. Es, tā sakot, esmu oficiāla persona, lauksaimniecības pārvaldes agronoms, 'ādēļ pēc iespējas īsāk — jūsu apsvērumus.

Neskatīdamies uz pulkvedi, Polovcevs neskanīgā balsī ierunājās:

—    Pulkveža kungs, jūs man izvirzāt vispārēju uzdevumu, nemaz to nekonkretizējot. Padomju saimniecību ieņemsim, bet es cerēju,- ka pēc tam mēs iesim sacelt kazakus, taču jūs mani sūtāt uzsākt kauju ar Sarkanās Armijas kadru pulku. Vai jums neliekas, ka šis uzdevums, ņemot vērā manas iespējas un spēkus, nav izpildāms? Ja pat viens bataljons iznāks man pretim… jūs taču nolemjat mani neglābjamai bojā ejai?!

Pulkvedis Nikojskis, ar pirkstu skrimšļiem pa galdu bungodams, pavīpsnāja:

—   Man šķiet, jums savā laikā veltīgi piešķirta jesaula dienesta pakāpe. Ja grūtā brīdī jūs svārstāties un neticat mūsu izplānotā pasākuma sekmēm, jūs kā krievu armijas virsnieks neesat nekā vērts! Bet nedomājiet prātot un sagudrot paši savus plānus! Kā pavēlēsiet saprast jūsu vārdus? Jūs rīkosieties, vai arī jūs vajadzēs novākt?

Polovcevs piecēlās. Platpieraino galvu noliecis, viņš klusām atbildēja:

—    Klausos — es rīkošos, pulkveža kungs. Taču … Taču par operācijas neveiksmi atbildēsiet jūs, nevis es!

—    O, tā nebūs jūsu bēda, jesaula kungs! — īdzīgi pavīpsnādams, noteica pulkvedis Nikoļskis un piecēlās.

Tūlīt piecēlās arī rotmistrs Kazancevs.

Apskaudams Polovcevu, Nikoļskis sacīja:

—    Vīrišķību un vēlreiz vīrišķību! Lūk, kā trūkst vecās, labās imperatora armijas virsnieku korpusam. Jūs esat apsūbējuši, skaitīdamies par vidusskolas skolotājiem un agronomiem. Bet tradīcijas? Krievu armijas slavenās tradīcijas, tās jūs esat aizmirsuši? Taču nekas! Sāciet tikai pēc to cilvēku pavēles, kuri jūsu vietā domā, un tālāk jau . .. Tālāk jau — kāds aizdars, tāda ēstgriba! Ceru, ka es jūs, jesaula kungs, vēl redzēšu ģenerālmajora pakāpē — Novorosijskā vai, sacīsim, Maskavā. Spriežot pēc bargā izskata, jūs uz daudz ko esat spējīgs. Uz redzēšanos Kamenskā! Un pēdējais: pavēle par uzsākšanu vienlaicīgi visās vietās, kur radīti mūsu pretestības punkti, tiks dota īpaši, iegaumējiet to! Uz redzēšanos, uz sastapšanos Kamenskā!

Vēsi apskāvies ar atbraucējiem, plaši atrāvis istabas durvis un uztvēris priekšiņā stāvošā drebulīgā Jakova Lu- kiča skatienu, Polovcevs nevis atsēdās, bet nokrita guļvietā. Pēc kāda laika viņš ievaicājās Ļatjevskim, kas stāvēja, ar muguru pret logu atspiedies:

—    Vai esat redzējuši tādu kukaini?

Ļatjevskis nicīgi atmeta ar roku:

—    Jēzus Marija, ko jūs gribai no šiem krievu karotājiem? Labāk pajautājiet: man, Polovceva kungs: kāda velna pēc es ar jums sapinos?!

Un vē] viens traģisks atgadījums notika šajā dienā: akā noslīka āzis Trofims. Raksturā nepastāvīgais āzis, cauras naktis blandīdamies pa ciematu, acīm redzot, bija sastapies ar klaiņojošu suņu baru, un tie, dzīdamies Trofimam pakaļ, bija piespieduši viņu lēkt pāri akai, kas atradās blakus kolhoza valdei. Vectēvs Ščukars vakarā aiz vecišķas nevīžības nebija aizdarījis vāku, kas pārsedza akas grodus, suņu trenkātais āzis izbailēs bija lēcis tiem pāri un, acīm redzot, vecajām kājām paslīdot, iekritis akā un noslīcis.

Vakarā atgriezies ar siena vezumu, vectēvs Ščukars gribēja padzirdīt savus ērzeļus un, pūlēdamies iesmelt ūdeni, juta, ka spainis atduras pret kaut ko mīkstu. Lai arī kā viņš raustīja virvē iesieto spaini no vienas puses uz otru, visi mēģinājumi sadabūt ūdeni beidzās ar neveiksmi. Tad večukā atausa drausmīga nojauta un viņš sērdienīgām acīm pārlūkoja pagalmu, cerēdams kaat kur uz gubeņa jumta ieraudzīt savu mūžīgo naidnieku, taču viņa skatiens klaiņoja veltīgi: Trofims nekur nebija manāms. Vectēvs Ščukars ātri ieklunkuroja gubenī, tad teciņus izskrēja aiz vārtiem — Trofima nekur nebija … Noraudā- jies un lielās bēdās sagumis, Ščukars ienāca valdes istabā, kur sēdēja Davidovs, un noslīga uz sola.

—    Nu, Sjoma, žēlumiņ manu, pienākušas jaunas posta nedienas: mūsu Trofims, rasi, noslīcis akā. Eima, sadabūsim ķeksi, viņš jāizvelk ārā.

—    Tu esi nobēdājies? — Davidovs smaidīdams ievaicājās. — Bet pats taču visu laiku lūdzies, lai viņu nokauj.

—    Daudz ko es lūdzos! — vectēvs Ščukars nikni iebrēcās. — Nenokāva, un paldies dievam! Bet kā man tagadiņ bez viņa dzīvot? Katru mīļu dieniņu viņš mani briesmās turēja, no mazas gaismiņas līdz vakaram pātagas nenoliku, aizsargādamies no viņa, bet kāda tagadiņ būs mana dzīvošana? Plika garlaicība! Meties kauču pats uz galvas akā. . . Kāda draudzēšanās mums bija? Itin nekādas! Tikai vienās batālijās cīnīties cīnījāmies. Tā sacīt, nogrābju viņu, sasodīto, turu aiz ragiem un strostēju: «Trofim, sātana izdzimums tāds, tu vairs neesi nekāds jaunais āzis, no kurienes tevī tāds piktums? No kurienes tāda negantība, ka neļauj i man nevienu brīsniņu dvašu atvilkt? Tikai uzglūni vienā glūnēšanā, lai man no pakaļas jebšu sāniem iezveltu. Apjēdz jele, ka esmu slimīgs cilvēks, tev vajadzētu būt pret mani kādai līdz- ciešanai.. .» Bet viņš blenž manī ar stīvu redzokli, un viņa acīs nekādas cilvēciskas jušanas nemanu. Uzšauju viņam ar pātagu pa muguru un nopakaļ saku: «Vācies ratā, kauču tevi treji zibeņi nospertu, vecais negantniek! Ko ar tevi veltīgi muti dzesēt!» Bet viņš, sātana sēkla, pasviež dibengalu gaisā, aizjož soļu desmit un aiz slinkuma sāk plūkāt zālīti, badakāsis tāds! Un turpat blenž uz mani ar saviem stīvajiem glūnekļiem un, tā sacīt, grasās atkal slepšus uzklupt. Gatavā joku būšana, nevis dzīve mums ar viņu bija! Tālabad ka ar tādu stulbu idiotu jebšu, vienkāršā valodā sakot, muļķi, man nebija nekādas iespēšanas ko jēdzīgu norunāt. Bet tagadiņ, pavei, noslīcis, un man viņa žēl, un visa mana dzīvošana gaužām pliekana tapusi… — Vectēvs Sčukars gauži iešņukstējās un ar netīrā katūna krekla piedurkni noslaucīja acī sanesušās asaras.

Kaimiņu sētā sadabūjuši ķeksi, Davidovs ar Ščukaru izvilka no akas jau drusku izmirkušo Trofimu. Seju sāņus novērsdams, Davidovs iejautājās:

—    Nu, un ko mēs tagad darīsim?

Vectēvs Sčukars, vēl aizvien šņukstēdams un asarojošo aci slaucīdams, atbildēja:

—    Tu, Sjomuška, ej savās valsts būšanās, bet es pats viņu apbedīšu. Sitanais darbs nav taviem jaunajiem gadiem, tā ir veču padarīšana. Es viņu, bezgodi, aprakšu gods godam, pasēdēšu un paraudāšu par viņa bojā iešanu … Paldiesiņ, ka palīdzēji izvilkt, man vienam spē- ciņš būtu par vāju; šitanais ragainais ērzelis svērs savi pudi trīs, ne mazāk. Noēdies dīkā maizē, tālabad, muļķis, arīdzan noslīka, bijis vieglāks, pārlēktu pāri akai kā likts! Citādi nevar būt — suņi būs tramdījuši, un šis bez sajēgas jozis pāri akai. Un kādu saprašanu 110 viņa, vecā muļķa, arīdzan varētu prasīt? Bet tu, Sjomuška, žēlumiņ manu un bēddienīt, iedod man kortelītim, vakarā sien- augšā pieminēšu Trofima dvēseli. Uz mājām pie večas iet nav vērts: aiziešu, bet kāda tur jēga? Sabendē tikai visas nervu sistēmas. Rasi, pat kautiņš atkal neies secen. Bet manos gados šitanā būšana tikai uz ļaunu. Teitan es maķentiņ ieņemšu savu lāsīti, pieminēšu nelaiķi, padzirdināšu ērzeļus un aizmigšu, fakts.

Visiem spēkiem pūlēdamies apvaldīt smaidu, Davidovs iedeva Ščukaram desmitrubļu zīmi un apskāva viņa šauros plecus.

—    Tu, vecotēv, Trofima dēj pārlieku nesērojies. Ja vajadzēs, mēs tev nopirksim jaunu āzi.

Skumīgi galvu šūpodams, vectēvs Ščukars atbildēja:

—    Tāds āzis ne par kādu naudu nav nopērkams, tāda āža pasaulē nav bijis un nebūs. Bet manas sāpes nav remdināmas. — Un viņš aizgāja pēc lāpstas sakumpis, nožēlojams, savās patiesajās bēdās aizkustinoši smieklīgs.

Ar to arī beidzās lieliem un maziem notikumiem pārbagātā diena Dārdu Gravā.

29. nodaļa

Paēdis vakariņas, Davidovs iegāja istabā, bet, tikko bija apsēdies pie galda, lai pārskatītu nesen no pasta atnestās avīzes, izdzirdēja klusu klauvējienu pie loga ietvara. Davidovs pavēra logu. Naguļnovs, uzlicis kāju uz paviļas, klusā balsī sacīja:

—    Saposies darbam! Palaid, es ielīdīšu pie tevis, izstāstīšu …

Viņa melnīgsnējā seja bija bāla, saspringta. Viegli pārmetis kājas pāri palodzei, viņš apsēdās uz ķeblīša un ar aūri uzsita pa ceļgalu.

—    Nu, redzi, es tevi brīdināju, Semjon, un tā arī iznāca, kā domājām. Vienu putniņu tomēr pamanīju: veselas divas stundas novalstījos pie Ostrovnova mājas, skatos — nāk pasīks vīrelis zagdamies un ausīdamies, tātad kāds no viņiem, no šiem pašiem bendesmaisiem. .. Slēpnī ierados vēlu, bija jau pārlieku tumšs. Tīrumā biju aizkavējies. Varbūt pirms viņa vēl kāds atnācis? īsi sakot — iesim, pa ceļam paķersim līdz Razmjotnovu, teitan nav ko gaidīt. Mēs viņus pie Lukiča saņemsim pavisam siltus. Bet, ja ne, — notversim kauču šo vienu.

Davidovs pabāza roku zem gultas spilvena un izvilka pistoli.

—    Bet kā mēs viņus pievāksim? Apspriedīsim visu šeit.

Naguļnovs aizsmēķēja un tikko manāmi pavīpsnāja:

—    Šitādās padarīšanās man no laika gala bijis nags. Tātad paklausies: sīkais vīrelis klauvēja nevis pie durvīm, bet tā, kā es teitan atnākdams, pie loga. Jakovam Lukičam ir istaba ar vienu logu uz pagalmu. Un, lūk, šis bandiķis — tumsā nesaredzēju, kas viņam mugurā — svārki vai mētelis, — pagrabināja pie loga, kāds, vai nu

Lukičs, vai viņa dēliņš Semjons, šaurā šķirbiņā pavēra durvis, un atnācējs iegāja iekšā. Uzkāpdams lievenī, viņš vienu reizi paskatījās atpakaļ, bet, ieiedams pa durvīm, — otru reizi. Aiz žoga gulēdams, es visu redzēju. Ņem vērā, Semjon, godīgi ļaudis tā nestaigā, ar tādu vilka piesardzību. Lai viņus dabūtu rokā, ierosinu šādu plānu: mēs ar tevi pieklauvēsim, bet Andrejs nogulsies sētā pie loga. Kas mums atvērs, to nevar zināt, bet istabas durvis es atceros — pirmās pa labi, ieejot priekšiņā. Ja tās būs aizslēgtas, vajadzēs vienā grābienā uzlauzt. Mēs divi iesim iekšā, bet, ja kāds spruks pa logu laukā, — Andrejs to nokniebs. Saņemsim šos nakts vazaņķus dzīvus pavisam vienkāršā veidā. Es lauzīšu durvis. bet tu stāvēsi aiz manis. Ja iznāks šāda vai tāda aizķeršanās, — dzirdot istabā troksni, šauj bez vārda runas.

Mazliet plakstus samiedzis, Makars paskatījās Davidovam acīs, un viņa bargajās lūpās atkal pavīdēja tikko manāma vīpsnā:

—    Tu šo rotaļlietiņu rokās auklē, bet labāk pārbaudi aptveri un tepat uz vietas ielaid arī patronu stobrā. No šejienes izkāpsim pa logu, slēģus pievērsim.

Naguļnovs paraustīja siksnu uz karavīra krekla, nometa uz grīdas cigareti, paskatījās uz noputējušo zābaku purngaliem un stulmiem un atkal pavīpsnāja:

—    Kaut kādu nešķīsteņu dēļ esmu novārtījies pa zemi kā suns: vajadzēja gulēt gan uz vēdera, gan citādā vīzē un gaidīt dārgos ciemiņus … Un viens, paskat, arī ieradās … Bet man tā vien liekas, viņu tur ir divi vai trīs, ne vairāk. Vesela vada taču nebūs?

Davidovs noklakšķināja aizvaru, ielaidis patronu stobrā, iebāza pistoli svārku kabatā un sacīja:

—    Ko tu, Makar, šodien tik jautrs? Sēdi pie manis piecas minūtes, bet jau trīs reizes pasmaidīji…

—    Dodamies uz jautru darbu, Sjoma, tāpēc arī smejos.

Viņi izkāpa pa logu, aizvēra to, aizdarīja slēģus un

mirkli pastāvēja. Nakts bija klusa, no upītes augšup dvesa vēsums, ciemats gulēja, visas ikdienas raizes bija aprimušās. Kaut kur ieīdējās teļš, kaut kur ciemata viņā galā ierējās suņi, tepat, kaimiņos, pazaudējis laika rēķinus, pāragri nodziedāja nomiedzī apstulbis gailis. Nepār- mijuši neviena vārda, Makars un Davidovs piegāja pie Razmjotnova mājas. Ar saliektu rādītāja pirkstu Makars

gandrīz nedzirdami pieklauvēja pie loga rūts un, pēc neilga laiciņa mijkrēšļa gaismā ieraudzījis Andreja seju, aicinoši pamāja ar roku un parādīja uz naganu.

Davidovs izdzirdēja no mājas apvaldītu, nopietnu balsi:

—    Skaidrs. Tūlīt iešu.

Gandrīz tajā pašā mirklī Razmjotnovs parādījās uz mājas lievenitēm. Aizvērdams aiz sevis durvis, viņš pikti skaidrojās:

—           Un viss tev jāzina, Ņura! Nu, izsauc uz ciema padomi darīšanās. Līksmēs taču neaicinās! Guli un nepuksti, drīz būšu atpakaļ.

.. . Visi trīs cieši kopā saspiedušies, viņi apstājās. Razmjotnovs priecīgi apvaicājās:

—    Vai patiesi uzodāt?

Nagujnovs klusinātā čukstā pastāstīja par notikušo … Trijatā viņi klusēdami iegāja Jakova Lukiča pagalmā. Razmjotnovs nogūlās, piespiezdamies ar muguru pie sasilušā mājas pamata. Nagana stobru viņš piesardzīgi nolika uz ceļgala. Andrejs negribēja veltīgi sasprindzināt labās rokas delnas locītavu.

Naguļnovs pirmais uzkāpa uz lievenēm, piegāja pie durvīm un noklakšķināja durvju tverekli.

Pagalmā un Ostrovnova mājā valdīja dziļš klusums. Taču šis nelādzīgais klusums nevilkā-. pārāk ilgi — priekšiņā pēkšņi atsaucās Jakova Lukiča balss, kas šķita neparasti spalga:

—    Kāds sātans te nakts melnumā vazājas?

Naguļnovs atbildēja:

—           Lukič, atvaino mani, ka modinu tik agrā stundā, bet ir darīšanas, mums ar tevi tūdaļ jābrauc uz padomju saimniecību. Ir neatliekama vajadzība.

Iestājās mulss klusuma brīdis.

Naguļnovs jau nepacietīgā balsī pieprasīja:

—    Nu, ko ķēpājies, taisi vaļā durvis!

—            Dārgo biedri Naguļnov, vēlo ciemiņ… teitan tumsā… Mūsu aizbīdņi… Tik ātri no tiem gudrs netiksi, nāciet iekšā.

Priekšiņā nožvakstēja pamatīgs dzelzs aizbīdnis, masī- vās durvis drusku pavērās.

Milzīgā spēkā Naguļnovs ar kreiso plecu atgrūda durvis, atspieda Jakovu Lukiču pie sienas un platu soli iedrāzās priekšiņā, pāri plecam izmezdams Davidovam:

—    Gāz viņam, ja vajadzīgs!

Naguļnovam nāsis iesitās siltenā apdzīvotu telpu un svaigu apīņu dvaka. Taču viņam nebija laika piegriezt vērību smakām un izjūtām. Labajā rokā turēdams pistoli, viņš ar kreiso aši sataustīja ieeju un kājas spērienā izsita ar vieglu aizbīdni aizdarītās durvis.

— Ei, jūs tur, šaušu!

Taču izšaut viņš nepaguva: tūlīt pēc viņa uzsauciena pie sliekšņa nogranda rokas granātas sprādziens un nakts klusumā spalgi ierējās vieglais ložmetējs. Bet tūlīt pēc tam — izsistā loga šķindoņa, vientuļš šāviens pagalmā, kliedziens…

Granātas šķembu ķertais, sakropļotais Naguļnovs acumirklī mira, bet istabā ieskrējušais Davidovs, kas tumsā tomēr paguva divas reizes izšaut, iekļuva ložmetēja uguns šaltī.

Zaudēdams samaņu, viņš krita atmuguriski, mokās atmetis galvu atpakaļ un kreisajā :okā sažņaudzis skabargainu skaidu, ko lode bija atšķēlusi no durvju aplodas.

Ai, cik grūti šķīrās dzīvība no Davidova platajām, četrās vietās sāniski cauršautajām krūtīm … Kopš tā brīža, kad draugi naktī klusēdami, tumsā klupdami, bet visiem spēkiem pūlēdamies nesatricināt ievainoto, uz rokām pārnesa viņu mājās, viņš vēl ne reizi nebija nācis pie samaņas, lai gan jau sešpadsmito stundu ilga grūtā cīņa ar nāvi …

Rītausmā ar putās nodzītiem zirgiem atbrauca rajona ārsts — ķirurgs, jauns, saviem gadiem nepiemēroti nopietns cilvēks. Istabā, kur gulēja Davidovs, viņš uzkavējās ne vairāk kā desmit minūtes; virtuvē sapulcējušies ciema partijas šūniņas komunisti un daudzi Davidovam tuvie bezpartejiskie kolhoznieki saspringtajā klusumā pa šo laiku tikai vienu reizi dzirdēja klusu un aizžņaugtu, kā miegā izdvestu vaidu. Ārsts iznāca virtuvē, ar dvieli slaucīdams atrotītās rokas, bāls, bet ārēji mierīgs; Uz Davidova draugu mēmo jautājumu viņš atbildēja:

— Nekādu cerību. Mana palīdzība nav vajadzīga. Bet apbrīnojami sīksts. Tikai nesadomājiet pārnest viņu uz citu vietu, un vispār viņu nedrīkst kustināt. Ja ciematā būtu sameklējams ledus… taču nav vajadzīgs. Bet pie ievainotā visu laiku kādam jābūt.

Pēc viņa no istabas iznāca Razmjotnovs un Maidaņņi- kovs. Lūpas Razmjotnovam drebēja, apjukušais skatiens klaiņoja pa virtuvi, taču neredzēja tur ciematnieku juceklīgo burzmu. Maidaņņikovs gāja ar noliektu galvu, un viņam deniņos baigā spilgtumā iezīmējās piemilzušas vēnas, bet divas šķērseniskas grumbas starp acīm atgādināja sarkanīgas rētas. Visi, izņemot Maidaņņikovu, barā izgāja uz lievenēm un pagalmā izklīda uz dažādām pusēm. Razmjotnovs stāvēja, ar krūtīm uzgūlies vārtiņiem, galvu nokāris, un tikai Jāpstiņas mugurā viņam cilājās kā skaudru viļņu līgojumā; vecais Salijs, pie žoga piegājis, aklā, bezprāta niknumā raustīja sašķiebušos ozola balstu. Djomka Ušakovs kā nogrēkojies skolnieks, pieplacis pie klēts sienas, ar nagu urbināja lietū izmiek- šķētos kleķa mālus, nenoslaucīdams pa vaigiem ritošās asaras. Katram no viņiem savādāk sāpēja drauga zaudējums, taču kopīgas bija visiem pēkšņi uzbrukušās, neaptveramās vīriešu bēdas …

Davidovs nomira naktī. Pirms nāves viņš atguva samaņu. Uzmetis īsu mirkli galvgalī sēdošajam vectēvam Ščukaram, pēc elpas cīnīdamies, viņš ierunājās:

—    Ko tu pinkšķi, večuk? — Taču asiņainas putas, burbuļus mezdamas, tūlīt šaltī izšāvās viņam no mutes, un, tikai krampjaini vairākas reizes norīstījies un ar balto vaigu pie spilvena piespiedies, viņš ar mokām varēja pabeigt:

—    Nevajag… — un pat pūlējās pasmaidīt.

Bet pēc tam smagi, ar ilgu vaidu izstiepās un apklusa …

… Un tā, lūk, Donas lakstīgalas nodziedājušas manai sirdij tik mīļajam Davidovam un Naguļnovam, nošalko- juši briestošie kvieši, nozvanījusi pa akmeņiem lēkājošā, kaut kur no Dārdu Gravas augšgala plūstošā bezvārda upīte … Un tas ir viss!

Bija apritējuši jau divi mēneši. Pāri Dārdu Gravai svelmainās vasaras izbalinātajās augstajās debesīs tāpat peldēja balti, tagad jau rudenīgi papluinīti mākoņi, taču pāri upītei nolīkušo papeļu lapotnes klāja purpursārts zeltījums, upītē ūdens bija kļuvis dzidrāks un vēsāks, bet ciemata laukumā netālu no skolas Davidova un Naguļ- nova kapu kopiņas sedza vārs, rēnās rudens saules izlolots, bāli zaļgans mauriņš. Un pat kāds nezināms stepes ziediņš, pieplacis pie žoga margojuma, vēlīnā piepūlē cīnījās par savu skumjo dzīvībiņu. Toties pēc augusta lietavām kapu kopiņu tuvumā uzaugušie trīs sauleņu stublāji bija krietni pastiepušies garumā un jau viegli salīgojās, kad pāri laukumam aizvējoja zempūtis.

Ciemata upītē divu mēnešu laikā bija aiztecējis daudz ūdens. Daudz kas bija izmainījies arī ciematā. Pēc savu draugu apbedīšanas manāmi sabruka un līdz nepazīšanai izmainījās vectēvs Ščukars: viņš bija kļuvis drūms, nerunīgs, vēl raudulīgāks nekā agrāk… Pēc bērēm četras diennaktis nogulēja mājās, no gultas nepieceldamies, bet, kad piecēlās, — veča, savu izbīli neslēpdama, pamanīja, ka vectēvam mute savērsusies mazliet greiza un visa sejas kreisā puse it kā sašķiebta sāņus.

—    Kas tev lēcies?! — veča pārbijusies iesaucās, rokas sasizdama.

Vectēvs Ščukars atbildēja drusku neskaidri, bet mierīgi, ar delnu noslaucīdams no mutes kreisā kaktiņa tekošās slienas:

—    Nekas sevišķs. Pavei, kādi jaunuļi aizgāja kapā, bet man jau sen laiks doties pie miera. Vai uzdevums skaidrs?

Bet, kad vectēvs lēnītiņām klunkuroja pie galda, izrādījās, ka viņš pievelk kreiso kāju. Smēķi uztīdams, ar pūlēm pacēla kreiso roku …

—    Citādi nevar būt, mani būs ķēris paralīzis, kauču velns par stenderi! Tā vien raugos, ka neesmu tāds, kā nesen biju, — sacīja Ščukars, ar izbrīnu vērodams nepaklausīgo roku.

Pēc nedēļas viņš drusku atspirga, gaita kļuva drošāka, bez sevišķas piepūles varēja cilāt kreiso roku, — taču no kučiera amata vectēvs Ščukars kategoriski atteicas. Atnācis kolhoza valdē, viņš jaunajam priekšsēdētājam — Kondratam Maidaņņikovam tā arī paziņoja:

—    Gana ešu braukājis, Kondratuška, mans spēciņš par vāju, lai ērzeļus dīdītu.

—    Mēs ar Razmjotnovu jau domājām par tevi, vectē- tiņ, — Maidaņņikovs atbildēja. — Ko tu teiktu, ja tevi iekārtotu par naktssargu ciema kooperatīvā? Uzcelsim tev ziemai siltu būdu, ierīkosim tajā čuguna krāsni, ieliksim lāviņu, bet pašam vēl uzšūdināsim puskažociņu, garo kažoku un velteņus. Varēsi dzīvot, cepuri kuldams.

Saņemsi algu, darbs kaulus nelauzīs un galvenais — tev būs ko darīt. Nu, vai esi ar mieru?

—    Tencinu, Kondratuška, tāds darbs man lieti noderīgs. Paldiesiņ, ka neaizmirstat večuku. Tā kā tā pa naktīm gandrīz nemaz neguļu, bet tagadiņ ij acis aizvērt nejaudāju. Kremšos puišu dēļ, Kondratuška, un miegs no manis bēg ar līkumu… Nu, iešu atvadīšos no saviem ērzeļiem un tad — uz mājām. Kam jūs tos tagadiņ nodosiet?

—    Vecajam Beshļebnovam.

—    Viņš ir stiegrs večuks, bet es jau ešu izčākstējis, Makaruška ar Davidovu mani sabendējuši, visu duku atņēmuši … Ar viņiem, rasi, gadiņus pāris būtu vēl nomei- murojis, bet tagadiņ šķērma dūša sametas, vienam šai saulē nīkuļojot… — sērīgi noteica vectēvs Sčukars un noslaucīja acis e.r vecās naģenes virsu.

Kopš šās nakts viņš sāka strādāt par sargu.

Ar pazemu žogu apjoztās Davidova un Naguļnova kapu kopiņas bija turpat tuvumā, iepretim ciema kooperatīva veikaliņam, un jau otrā dienā vectēvs Sčukars, apbruņojies ar cirvi un zāģi, pie kapu sētas ierīkoja nelielu soliņu. Tur viņš sēdēja augas naktis.

—    Vīkšos allažiņ tuvāk saviem draudziņiem … Viņiem būs priecīgāk gulēt ar mani, un arīdzan pašam naktis pie viņiem īsākas. Bērnu man savu mūžu nav bijis, Andrjušeņka, bet tagadiņ tā vien šķietas, it kā divus miesīgus dēlus uz reizi būtu zaudējis… Sasodītā sirds smeldz dienu un nakti, un nav man no tās nekādas glābšanās! — viņš skaidroja Razmjotnovam.

Bet Razmjotnovs — partijas šūniņas jaunais sekretārs — izsacīja savas bažas Maidaņņikovam:

—    Vai tu esi ievērojis, Kondrat, cik briesmīgi pa šo laiku sakrities mūsu vectēvs Sčukars? Puišu dēļ nobēdājies un nemaz nav vairs savā ģīmī. Liekas, večuks ilgi nevilks . .. Viņam jau galva dreb, rokas apzilgušas. Nudien, sagādās viņš mums bēdas! Esam pieraduši pie viņa, pie vecā ērma, bez viņa ciematā paliks tāds kā tukšums.

Dienas kļuva aizvien īsākas, gaiss — dzidrāks. Pie kapu kopiņām vējš vairs neatnesa vērmeļu rūgto aromātu no stepes, bet gan tikko izkultu salmu smaržu no gubeņiem, kas atradās turpat aiz ciemata.

Kamēr turpinājās apkūlības, vectēvam Ščukaram bija jautrāk: līdz vēlai naktij piedarbos tarkšķēja vētījamās mašīnas, pa noblietēto zemi dobji dārdēja akmens veltņi, bija dzirdamas cilvēku balsis, kas paskubināja zirgus, sprauslošana. Bet pēc tam viss apklusa. Naktis kļuva garākas un tumšākas, un tumsā jau atskanēja citas balsis: dzērvju vaidiens piķa melnajās debesīs, meža zosu sērā sasaukšanās, apvaldītā gāgināšana, pīļu spārnu šalkoņa.

—   Putniņi dodas uz siltajām zemēm, — vientulīgi nopūtās vectēvs Ščukars, ieklausīdamies no debesu dzīlēm atskanošajās aicinošajās klaigās.

Kādu vakaru, kad jau bija iestājusies tumsa, pie Šču- kara lēnītēm pienāca melnā lakatā ievīstījusies sieviete un klusēdama apstājās.

—   Ko dieviņš atsūtījis? — večuks apvaicājās, veltīgi pūlēdamies saskatīt atnācējas seju.

—    Tā, vectētiņ, esmu es, Varja …

Cik vien žirgti spēdams, vectēvs Ščukars pietrūkās no sola.

—    Mī|umiņ manu, tomēr atnākusi? Bet es jau domāju, ka būsi mūs aizmirsusi… Ai, Varjulīt-bēdulīt, kā viņš mūs abus sērdienīšus pametis vienus! Ieej pa vārteļiem, dārgumiņ, viņa kapiņš tur malā… Pakavējies, bet. es iešu apskatīt veikalu, pārbaudīšu atslēgas… Teitan man visādas darīšanas, strādāju apsargos, vecuma dienās darba gana … Gana, manu labumiņ!

Večuks aši aizsteberēja pa laukumu un atgriezās tikai pēc kādas stundas. Varja, ceļos nometusies, tupēja Davidova kapa kopiņas galvgalī, bet, izdzirdusi vectēva Ščukara smalkjūtīgi brīdinošo iekrekšķēšanos, piecēlās, iznāca pa vārteļiem, sagrīļojās un izbīlī atspiedās ar roku pret sētu. Viņa stāvēja klusēdama. Klusēja arī večuks. Tad Varja klusām ierunājās:

—   Paldies tev, vectētiņ, ka ļāvi man pabūt šeit pie viņa vienatnē …

—    Nav par ko. Bet ko tu tagadiņ iesāksi, mīļumiņ?

—    Atbraucu pavisam. Šodien no rīta atbraucu, bet šurp atnācu vēlu, lai cilvēki neredzētu …

—    Bet kā ar mācīšanos?

—    Pametu. Manējie vieni nevar iztikt.

—   Mūsu Sjoma nebūtu ar to mierā, pēc manas apjēgšanas.

—   Bet ko lai es daru, vectētiņ mīļo? — Varjas balss iedrebējās.

—         Arīdzan man pietrūkst padoma, dārgumiņ manu, skaties pati. Tikai nenodari viņam pārestību, viņš taču tevi mīļoja, fakts!

Varja aši apgriezās un raudās aizžņaugtu elpu nevis aizgāja, bet teciņus aizskrēja pāri laukumam, nespēdama pat atvadīties no vectēva Ščukara.

Bet debess aklajā tumsā līdz rītausmai skanēja sērīgie kaut kur aicinošie dzērvju bara saucieni, un līdz rītausmai, acis neaizdarīdams, uz soliņa sēdēja sagumušais vectēvs Sčukars — nopūzdamies, krustus mezdams un šņukstēdams…

Pamazām, dienu no dienas atšķetinājās kontrrevolu- cionārās sazvērestības un Donas apvidū gatavotās sacelšanās kamols.

Trešajā dienā pēc Davidova nāves no Rostovas atbraukušie Čekas darbinieki viegli konstatēja, ka Razmjotnova nošautais cilvēks, kas gulēja Ostrovnova pagalmā, ir sen meklēts noziedznieks, Brīvprātīgo armijas bijušais poru- čiks Ļatjevskis.

Trīs nedēļas vēlāk kādā padomju saimniecībā Tašken- tas tuvumā pie pavecā, nesen darbā pieņemtā rēķinveža Kalašņikova pienāca neizskatīgs, civilā apģērbā tērpies vīrietis un, pārliecies pāri galdam, klusā balsī sacīja:

—    Jūs esat ērti iekārtojies, Polovceva kungs… Mieru! Iziesim uz brītiņu, ejiet pa priekšu!

Uz lievenēm viņus gaidīja vēl viens civilās drēbēs ģērbies vīrietis ar sirmiem deniņiem. Tas nebija tik nevainojami pieklājīgs un savaldīgs kā viņa jaunākais biedrs. Ieraudzījis Polovcevu, viņš paspēra soli uz priekšu un, plakstus aši mirkšķinādams un aiz ienaida nobālējis, sacīja:

—     Rāpuli! Tālu biji aizlīdis. .. Domāji, ka šajā alā varēsi no mums paslēpties? Nu, pagaidi, Rostovā es ar tevi parunāšu! Tu man vēl pirms nāves palēkāsi! …

—    Oi, cik šaušalīgi! Oi, kā es esmu nobijies! Drebu bailēs, drebu kā apses lapa! — ironiski ierunājās Polovcevs, lievenī apstādamies un aizsmēķēdams lētu papirosu. Bet izsmējīgām un naida pilnām acīm viņš caur pieri glūnēja uz čekistu.

Polovcevu turpat uz lieveņa pārmeklēja, un viņš, paklausīgi grozīdamies, turpināja:

—          Klausieties, nepūlieties veltīgi! Ieroča man nav klāt: kapec lai es to vazatu sev lidzi? Mauzeris noslēpts dzīvoklī. Ejam!

Pa ceļam uz dzīvokli viņš runāja mierīgā, nosvērtā balsī, griezdamies pie čekista ar sirmajiem deniņiem:

—    Ar ko tu, naivo cilvēciņ, domā mani iebiedēt? Ar spīdzināšanu? Nekas neiznāks, esmu uz visu gatavs, visu izcietīšu, turklāt nav nozīmes mani spīdzināt, jo neslēpdams un bez jebkādas viltības izstāstīšu visu, pilnīgi visu, kas man zināms. Dodu oficiera goda vārdu. Pa divi lāgi tu mani nenogalināsi, bet nāvei es jau sen esmu sagatavojies. Mēs esam zaudējuši, un manai dzīvei vairs nav jēgas. Es veltīgi nemētājos ar skaistiem vārdiem — neesmu nekāds pozētājs un āksts, — tā mums visiem ir visrūgtākā patiesība. Vispirms goda pienākums: ja esi paspēlējis — tad arī maksā! Un es esmu ar mieru zaudējumu samaksāt ar savu dzīvību. Nudien, es nebīstos!

—    Neplāties un labāk turi muti, atmaksa nekur nezudīs, — pamācīja tas, pie kura Polovcevs bija griezies ar savu izsmalcināt runu.

Izkratot Polovceva dzīvokli, tur nekā kompromitējoša neatrada, atskaitot mauzeri. Viņa finiera ceļasomā nebija neviena vienīga papīrīša. Bet uz galda, rūpīgi sakārtoti, stāvēja Ļeņina rakstu visi divdesmit pieci sējumi.

—    Vai tie pieder jums? — Polovcevam jautāja.

. — Jā.

—    Kāpēc jums šīs grāmatas bija vajadzīgas?

Polovcevs nekaunīgi pasmīnēja:

—    Lai sakautu ienaidnieku — jāpazīst viņa ieroči…

Polovcevs turēja vārdu: nopratināšanā Rostovā viņš izdeva pulkvedi Sedoju-Nikoļski, rotmistru Kazancevu, pēc atmiņas uzskaitīja visus, kas ietilpa viņa organizācijā Dārdu Gravas un citos apkaimes ciemos. Nikoļskis izdeva pārējos.

Platā vilni pāri Azovas-Melnās jūras novadam aizvēlās aresti. Vairāk nekā sešiem simtiem kazaku — sazvērestības ierindas dalībniekiem, to vidū arī Ostrovnovam un viņa dēlam — Sevišķā apspriede noteica dažāda termiņa ieslodzījuma sodus. Nošāva tikai tos, kas bija tieši piedalījušies terora aktos. Polovcevu, Nikoļski, Kazancevu, apakšpulkvedi Savatejevu no Staļingradas apgabala un divus viņa palīgus, kā arī deviņus baltgvardu virsniekus un ģenerāļus, kas bija dzīvojuši Maskavā ar svešiem uzvārdiem, notiesāja uz nošaušanu. Starp deviņiem Maskavā un tās apkaimes pilsētiņās apcietinātajiem baltgvardiem bija arī kāds Deņikina armijas aprindās labi pazīstams kazaku ģenerālleitnants. Viņš bija tieši vadījis sazvērestību un uzturējis pastāvīgus sakarus ar emigrantu militārajām organizācijām ārzemēs. Tikai četriem cilvēkiem no vadošā centra izdevās izvairīties no apcietināšanas Maskavā un pa dažādiem ceļiem nokļūt pāri robežai.

Tā beidzās šis izmisīgais, jau iepriekš neveiksmei lemtais kontrrevolūcijas mēģinājums valsts dienvidu novados organizēt sacelšanos pret padomju varu.

Dažas dienas pēc tam, kad ciemā bija ieradusies Varja Harlamova, no brauciena uz Šahtu pilsētu atgriezās arī Andrejs Razmjotnovs. Pēc Maidaņņikova lūguma viņš bija devies uz turieni, lai kolhozam nopirktu lokomobili. Vēlu vakarā viņi trijatā sēdēja kolhoza valdē: Maidaņņikovs, Razmjotnovs un Ivans Naidjonovs — Dārdu Gravas ciemā noorganizētās komjaunatnes šūniņas sekretārs. Razmjotnovs sīki izstāstīja par savu braucienu un lokomobiles pirkšanu, bet tad iejautājās:

—    Runā, ka Varja Harlamova pārradusies ciematā, pametusi mācības un it kā jau bijusi pie Dubcova un lūgusi, lai viņu ieskaitot brigādē. Vai tas taisnība?

Maidaņņikovs nopūtās:

—    Taisnība. Kaut kā taču mātei un bērneļiem jādzīvo? Tāpēc viņa aizgājusi no tehnikuma. Bet skuķis ir apdāvināts.

Razmjotnovs, acīm redzot, par Varju visu jau bija apdomājis un tagad runāja drošā paļāvībā, ka viņam piekritīs:

—    Varja bija nelaiķa Semjona līgava. Viņai jāmācās. Tā bija Semjona vēlēšanās. Mums tas arī jānokārto. Jau rītdien ataicināsim Varju, aprunāsimies ar viņu un nosūtīsim atpakaļ uz tehnikumu, bet viņas ģimeni ieskaitīsim kolhoza apgādībā. Tā kā pie mums nav mūsu dārgā Davidova — viņa ģimeni uzturēsim mēs. Iebildumu nav?

Maidaņņikovs klusēdams pamāja ar galvu, bet dedzīgais Ivans Naidjonovs paspieda Razmjotnova roku un iesaucās:

—    Tu gan esi kārtīgs vīrs, tēvoci Andrej

Bet tad Razmjotnovs pēkšņi atcerējās:

—    Jā, puiši, aizmirsu jums pasacīt… Ziniet, ko es tur Šahtās uz ielas sastapu? Nu, kā jums liekas? Lušku Naguļnovu! Iet tāds trekns sievišķis, blakus viņai resns plikpauris tēvainis… Paskatījos uz sievišķi — un apjuku: tā kā būtu viņa, tā kā nebūtu! Purns tukls, ačeles aizmilzušas un apkampt jau vajag trejos paņēmienos. Bet pēc iznešanās — viņa! Pieeju klāt, sveicinu un saku: «Ļušaņa, vai tu tā esi?» Bet viņa man atcērt^ «Pilsoni, es jūs nepazīstu.» Smejos un atbildu viņai: «Atri savus ciematniekus esi aizmirsusi! Tu taču esi Luška Naguļ- nova?p Viņa tā klīrīgi, pa pilsētnieku modei sašķoba lūpas un saka: «Kādreiz biju Naguļnova, kādreiz biju Luška, bet tagac esmu Lukērija Ņikitična Sviridova. Bet šis ir mans vīrs, kalnu inženieris Sviridovs, iepazīstieties!» Nu, sarokojamies ar inženieri, bet viņš kā sātans blisina uz mani acis; sak, kāpēc es ar viņa sievu tik vienkārši runājos? Pagriezās un aizgāja — abi resni, acīm redzot, briesmīgi pašapmierināti, bet es pie sevis nodomāju: «Ir gan meitiešiem velna spēks! Ne jau veltīgi Makars visu mūžu pret viņiem cīnījās. Nepaspēja divus apbedīt, Timošku un Makaru, bet jau apcēlusi trešo!» Taču galvenais nav tas, ka apcēlusi, bet pa kuru laiku viņa paguvusi tik varenās miesās pieņemties?! Re, par ko es domāju, tur uz ielas stāvēdams. Un man nez kāpēc pat sirds drusciņ apsāpējās, žēl kļuva agrākās Luškas, kas bija jauna, sprigana, skaista. Tā sacīt, it kā es viņu kādreiz agrāk — sendienās būtu sapņos redzējis, nevis ciemā viņas tuvumā dzīvojis … — Razmjotnovs nopūtās: — Re, kā mūsu dzīvīte, puiši, kādreiz greizi sagriežas! Tā sametas, ka tīšu prātu nesagudrosi. Nu, ejam!

Viņi izgāja uz lievenēm. Tālu aiz Donas milža smagi negaisa padebeši, šķērseniski debesis šķēla zibeņi, tikko dzirdami noducināja pērkons.

—     Tīrie brīnumi, ka šogad tik vēls pērkons, — Maidaņņikovs ierunājās. — Vai nevajadzētu paskatīties, ko?

—    Varat skatīties, bet es iešu, — Razmjotnovs atvadījās no biedriem un jauneklīgi noskrēja no lievenēm.

Izgājis aiz ciemata, viņš mirkli pastāvēja, tad gausi devās uz kapsētas pusi, tālu, pa aplinkus ceļu, paejot garām neskaidri saredzamiem krustiem, kapu kopiņām, pussabrukušai mūra sētai. Viņš nonāca tur, kur bija gribējis. Noņēma cepuri, ar labo roku pieglauda sirmo cekulu un, lūkodamies uz ieplakušās kopiņas malu, klusām ierunājās:

— Nelādzīgi, neakurāti pieskatu tavu pēdējo mājokli, Jevdokija … — Noliecies pacēla sausu māla kukurzni, sadrupināja to delnās un sacīja jau gluži dobjā balsī: — Bet es taču vēl tagadiņ mīlu tevi, mana neaizmirstamā, mana vienīgā uz visu mūžu … Redzi, nekad nav laika … Reti sastopamies… Ja vari — piedod man visu ļauno, ko tetf nodaru … Visas pārestības, ko tev mirušai esmu nodarījis…

Viņš ilgi stāvēja ar kailu galvu, it kā ieklausīdamies un atbildi gaidīdams, stāvēja nekustēdamies, vecišķi sakumpis. Sejā viņam dvesa silts vējš, rasināja silts lietutiņš … Aiz Donas balti plandīja rūsa, un Razmjotnova bargās, sadrūmušās acis vairs nevērās lejup uz mijās kopiņas apbrukušo malu, bet tur, kur aiz neredzamā apvāršņa svītras sarkanīgā atblāzmā uzreiz ieplaiksnījās vai puse debess un, miegā grimstošo dabu dzīvei modinādams, dižens un brāzmains kā tveicīgā vasaras dienā aiz- ducināja šajā gadā pēdējais pērkona negaiss.

Mihails Aleksandra dēls S o I o h o v s PLĒSUMS

Romāns divās grāmatās Redaktore V. Kļumele. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore J, Mazure,

Korektore K. Rumbēna. Nodota salikSanal 1972. g. 22. decembrī. Parakstīta iespiešanai 1973. g. 18. maijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 21,5 fiz. iespiedi.; 36,12 uzsk. Iespiedi.; 41,3 izdevn. 1. Metiens 40 000 eks. Maksā 1 ibl. 34 kap. un auduma iesējumā I rbl. 40 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25728/D-452. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Grāmatu tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 724,

[1] pirms revolūcijas ierindas zirgu, ar kuru kazakam vajadzēja ierasties karaklausībā, pieņēma ar noteikumu, ka tam jābūt augumā ne mazākam ka 2 aršīnas un pusveršoka.

' Joma — četri hektāri.

Content

Šolohovs Mihails Plēsums

PIRMĀ GRĀMATA

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. n o d a ļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa

29. n o d a ļ a

30. nodaļa

31. nodaļa

32. nodala

33. nodaļa

34. nodaļa

35. nodaļa

36. nodala

37. n o d a ļ a

38. nodaļa

39. n o d a l a

OTRĀ GRĀMATA

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. n o d a ļ a

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodala

11. nodaļa

12. n odaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodala

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa

29. nodaļa