Puškins Aleksandrs

ceturtais sējums Proza

ALEKSANDRS PUŠKINS

ceturtais sējums PROZA

A. S. Puškins N. Utkina gravīra. 1827

.

ROMĀNI UN STĀSTI

.

PĒTERA LIELĀ MORIS

Tā Krievija, ko Pēleris Ar stingru roku pārveidojis.

N. Jazikovs

I nodaļa

Es Parīzē;

Es dzīvot esmu sācis, ne tikai elpot.

Dmltrijevs

CEĻOTĀJĀ DIENASGRAMATA

Starp jaunajiem ļaudīm, kurus Pēteris Lielais sūtīja uz svešām zemēm, lai tie iegūtu zināšanas, kas nepieciešamas reformētai valstij, bija arī viņa krustdēls — moris Ibrahims. Viņš mācījās Parīzes karaskolā, beidza to artilērijas kapteiņa pakāpē, ar izcilību piedalījās karā Spānijā un smagi ievainots atgriezās Parīzē. Ķeizars, lai arī plašiem darbiem apkrāvies, nemitējās apjautāties par savu mīluli un vienmēr saņēma atzinīgas atsauksmes par viņa sekmēm un uzvedību. Pēteris bija ļoti apmierināts ar krustdēlu un ne vienu reizi vien aicināja viņu uz Krieviju, taču Ibrahims nesteidzās. Viņš aizbildinājās ar dažādiem ieganstiem, gan ar ievainojumu, gan ar vēlēšanos pilnveidot savas zināšanas, gan ar naudas trūkumu, un Pēteris pieļāvīgi uzklausīja Ibrahima atrunas, lūdza viņu rūpēties par savu veselību, tencināja par cītīgo mācīšanos un, būdams ārkārtīgi taupīgs pats savos izdevumos, nežēloja viņam valsts naudu, pievienodams červonciem tēvišķus padomus un brīdinošas pamācības.

Pēc visu vēsturisko rakstu liecības, ne ar ko nevarēja salīdzināt tolaiku franču brīvo vieglprātību, neprātu un greznību. Ludviķa XIV valdīšanas pēdējie gadi, tik raksturīgi ar galma stingro dievticību, svinīgumu un pieklājību, nebija pametuši nekādu pēdu. Orleānas hercogs gan apvienoja daudzas spožas īpašības ar visāda veida netikumiem, taču viņam diemžēl nepiemita ne miņas no liekulības. Palē Rojālas orģijas Parīzei nebija noslēpums; paraugs bija aizrautīgs. Ap to laiku uzradās Law; naudaskāre savienojās ar baudu un izpriecu alkām; muižas izputēja; tikumība gāja bojā; franči smējās un nezaudēja cerību; valsts saira, skanot satīrisku vodeviļu rotaļīgajiem piedziedājumiem.

Un tomēr sabiedrības dzīve bija visai pievilcīga. Izglītība un dziņa pēc uzjautrināšanās satuvināja visas kārtas. Bagātība, pieklājība, slava, talanti, pat dīvainības, viss, kas spēja ieintriģēt un solīja baudu, tika uzņemts ar vienādu labvēlību. Literatūra, zinātne un filozofija atstāja savus klusos kabinetus un ieradās plašajā sadzīvē, lai izdabātu modei, virzīdama tās uzskatus. Sievietes valdīja, taču vairs neprasīja pielūgsmes. Ārišķīga pieklājība aizstāja dziļo cieņu. Hercoga Rišeljē — šā visjauno Atēnu Alkibiada nedarbi ir iegājuši vēsturē un ļauj izprast tolaiku tikumus:

Ibrahima uzrašanās, viņa āriene, izglītība un iedzimtais prāts Parīzē sacēla vispārēju uzmanību. Visas dāmas savās mājās vēlējās skatīt le negre du czar[2] un rāva to cita citai no rokām. Reģents ne vienu reizi vien ieaicināja to savos jautrajos vakaros; Ibra- hims piedalījās viesībās, kuras ie jūsmo ja Arueta jaunība un sirmā Šoljē viedums, Monteskjē un Fon- teneļa tērzēšana; viņš nepalaida garām nevienas viesības, nevienas svinības, nevienu pirmizrādi un gremdējās vispārējā virpulī ar visu savu gadu un dabas kaisli. Taču Ibrahimu biedēja ne vien doma pamest šo dzīves veidu, šīs izpriecas un pārcelties Pēterburgas galma skarbajā vienkāršībā. Citas, daudz stiprākas saites saistīja viņu pie Parīzes. Jaunais afrikānis mīlēja.

Grāfiene D., lai arī nebūdama vairs jaunības pirmajā plaukumā, bija izslavēta skaistule. Septiņpadsmit gadu vecumā, pēc iznākšanas no klostera, viņu izprecināja cilvēkam, kuru viņa nepaguva iemīlēt un kurš vēlāk par to nekad vairs nerūpējās. Baumas piedēvēja grāfienei mīļākos, taču pēc augstāko aprindu pieļāvīgajiem likumiem viņas labā slava no tā necieta, jo viņai nevarēja pārmest kaut jel kādu smieklīgu vai pavedinošu dēku. Viņas nams bija vismodernākais. Pie viņas pulcējās Parīzes labākā sabiedrība. Ibrahimu ar grāfieni iepazīstināja jaunais Mervils, kuru uzskatīja par grāfienes pēdējo mīļāko, un viņš to ar visādiem paņēmieniem centās likt manīt.

Grāfiene saņēma Ibrahimu pieklājīgi, taču bez sevišķas uzmanības: tas viņam glaimoja. Parasti jauno nēģeri uzlūkoja kā brīnumu, ielenca, apbēra ar apsveikumiem un jautājumiem, un šī ziņkārība, lai arī labvēlības aizsegā, aizskāra viņa patmīlību. Sievietes saldā uzmanība, kas ir mūsu pūliņu gandrīz vienīgais mērķis, ne vien nepriecēja viņa sirdi, bet pat pildīja ar rūgtumu un sašutumu. Viņš juta, ka tiek uzskatīts tikpat kā par reti sastopamu zvēru, par sevišķu un svešu radījumu, kas nejauši palaists pasaulē, ar kuru tam nav nekā kopīga. Viņš pat apskauda ļaudis, kurus neviens neievēroja, un atzina, ka viņu niecīgums ir īsta laime.

Ibrahims nedomāja, ka daba viņu radījusi mīlas priekiem, un tāpēc nebija nedz pašpārliecināts, nedz patmīlīgs, un tas viņa attiecības ar sievietēm padarīja īpaši jaukas. Viņa valoda bija vienkārša un cienīga. Grāfienei D. viņš iepatikās, jo tai bija apnikuši mūžīgie joki un franču asprātības smalkie mājieni. Ibrahims bieži viņu apmeklēja. Mazpamazām viņa aprada ar jaunā nēģera ārieni un pat sāka atrast kaut ko patīkamu šai sprogainajā galvā, kas spīgoja melna starp viesistabas pūderētajām parūkām. (Ibrahims bija ievainots galvā, tāpēc valkāja apsēju, nevis parūku.) Viņš bija divdesmit septiņus gadus vecs, gara un slaida auguma; un ne viena skaistule vien noraudzījās uz viņu ar daudz glaimojošākām jūtām nekā vienkārša ziņkāre; taču aizspriedumu pilnais Ibrahims vai nu neko nemanīja, vai arī redzēja tikai koķetēšanu. Bet, kad viņa skatieni sastapās ar grāfienes skatieniem, viņa neuzticība pazuda. Grāfienes acis pauda tik mīļu labsirdību, viņa izturējās pret Ibrahimu tik vienkārši, tik nepiespiesti, ka nebija iespējams saskatīt ne mazāko koķetēriju vai zobgalību.

Mīlestība viņam nebija ne prātā, taču redzēt grāfieni ik dienas kļuva jau nepieciešami. Viņš it visur meklēja iespēju satikties ar viņu, un šī satikšanās ik reizes šķita negaidīta debess žēlastība. Grāfiene agrāk nekā viņš pats atminēja Ibrahima jūtas. Saki, ko gribi, taču bezcerīga, neko neprasoša mīla sievietes sirdi aizkustina drošāk nekā aprēķināta valdzināšana. Kad Ibrahims bija klāt, grāfiene uzmanīja katru viņa kustību, ieklausījās itin visā, ko viņš teica, viņam promesot, grāfiene bija domīga un, kā parasti, izklaidīga . .. Mervils pirmais pamanīja šo abpusējo tieksmi un apsveica Ibrahimu. Nekas tā neiekvēlina mīlestību kā sveša, uzmundrinoša piezīme. Mīlestība ir akla un, pati sev neuzticēdamās, steidzīgi tver ikvienu balstu. Mervila vārdi atmodināja Ibrahimu. Iespēja iegūt mīļoto sievieti līdz šim nebija radusies viņa iztēlē; cerība pēkšņi apgaismoja viņa dvēseli; viņš neprātīgi iemīlējās. Velti grāfiene, Ibrahima neprātīgās kaisles izbijusies, gribēja draudzīgi aprunāties ar viņu un dot padomu būt apdomīgam; viņa pati kļuva vāja. Nepiesardzīgas balvas ātri vien sekoja cita citai. Un beidzot, pašas iedvestās kaisles pārņemta, pagurusi tās ietekmē, viņa atdevās jūsmas pārņemtajam Ibrahimam …

Nekas nav noslēpjams atklātības vērīgajām acīm. Grāfienes jaunais sakars drīz vien kļuva zināms. Dažas dāmas brīnījās par viņas izvēli, daudziem tā šķita visai dabiska. Vieni smējās, citi saskatīja tur nepiedodamu neuzmanību. Kaisles pirmajā skurbumā Ibrahims un grāfiene neko nevēroja, taču drīz vien viņi sāka uztvert vīriešu divdomīgos jokus un sieviešu dzēlīgās piezīmes. Ibrahima cienīgā un saltā stāja līdz šim viņu pasargāja no līdzīgiem uzbrukumiem; viņš tos uzņēma neiecietīgi un nezināja, ar ko atgaiņāt. Grāfiene, pieradusi pie savu aprindu cieņas, nevarēja aukstasinīgi paciest, ka kļuvusi par tenku un izsmiekla objektu. Viņa sūdzējās Ibrahimam gan ar asarām, gan rūgti pārmeta, gan lūdza neaizstāvēt viņu, lai ar veltīgu troksni nepazudinātu pavisam.

Jaunā situācija vēl vairāk sarežģīja viņas stāvokli. Atklājās nepiesardzīgās mīlas sekas. Mierinājumi, padomi, priekšlikumi — viss bija veltīgi izšķiests, un viss tika noraidīts. Grāfiene redzēja nenovēršamu bojā eju un ar izmisumu gaidīja to.

Tiklīdz grāfienes stāvoklis kļuva zināms, valodas sākās ar jaunu spēku. Jūtelīgās dāmas šausminājās; vīrieši slēdza derības, ko grāfiene dzemdēs: baltu vai melnu bērnu. Cita pēc citas bira epigrammas par viņas vīru, jo grāfs bija vienīgais visā Parīzē, kurš neko nezināja un kuram nebija nekādu aizdomu.

Liktenīgais brīdis tuvojās. Grāfienes stāvoklis bija šausmīgs. Ibrahims apmeklēja viņu katru dienu. Viņš redzēja, ka grāfienes garīgie un fiziskie spēki pamazām izsīkst. Viņa raudāja un bez mitas šausminājās. Beidzot grāfiene sajuta pirmās dzemdību sāpes. Ātri vien par viņu parūpējās. Atrada ieganstu, kā dabūt projām grāfu. Atbrauca ārsts. Jau pirms divām dienām pierunāja kādu nabadzīgu sievieti atdot svešās rokās savu jaunpiedzimušo mazuli; tam pakaļ aizsūtīja pilnvaroto. Ibrahims atradās kabinetā tieši blakus guļamistabai, kur gulēja nelaimīgā grāfiene. Ar aizturētu elpu Ibrahims klausījās viņas dobjās vaimanas, kalpones čukstus un ārsta pavēles. Grāfiene mocījās ilgi. Ikviens viņas vaids plosīja dvēseli; katrs klusuma brīdis aplēja Ibrahimu ar šausmām … Pēkšņi viņš izdzirdēja bērna vājo kliedzienu un, nespēdams apvaldīt sajūsmu, ieskrēja grāfienes istabā — melns mazulis gulēja gultas kājgalī. Ibrahims tam tuvojās. Viņa sirds spēcīgi pukstēja. Viņš svētīja dēlu ar drebošu roku. Grāfiene vāri pasmaidīja un pastiepa viņam vārgu roku … taču ārsts, bīdamies, ka satricinājums slimajai var būt par stipru, atvilka Ibrahimu nost no gultas. Jaunpiedzimušo ielika slēgtā groziņā un iznesa no mājas pa slepenām kāpnēm. Atnesa citu bērnu, un tā šūpuli novietoja dzemdētājas guļamistabā. Ibrahims aizbrauca mazliet nomierinājies. Visi gaidīja grāfu. Tas atgriezās vēlu, uzzināja, ka grāfiene laimīgi dzemdējusi, un bija ļoti apmierināts. Tādā kārtā publika, kas bija gaidījusi kairinošu traci, pievīlās cerībās un tai nācās apmierināties ar tenkošanu vien.

Viss iegāja savās parastajās sliedēs. Taču Ibrahims juta, ka viņa liktenī jānotiek izmaiņām un ka vii^a sakari agri vai vēlu kļūs zināmi grāfam D. Tādā gadījumā, lai kas notiktu, grāfienes bojā eja bija neizbēgama. Ibrahims mīlēja kaislīgi, un arī viņu mīlēja tāpat; taču grāfiene bija untumaina un vieglprātīga. Un ne jau pirmo reizi viņa mīlēja. Riebums, naids no viņas sirds varēja izstumt vismaigākās jūtas, Ibrahims jau paredzēja brīdi, kad tā atsals; līdz šim viņš nebija pazinis greizsirdību, taču ar šausmām to nojauta; viņš iedomājās, ka šķiršanās ciešanas būs mazāk mokošas, un jau grasījās saraut nelaimīgo sakaru, pamest Parīzi un doties uz Krieviju, kurp jau sen viņu aicināja Pēteris un neskaidras pienākuma jūtas.

II nodaļa

Ak, skaistums nav tik glaimīgs, Ne tik daudz apbur prieks, Man nav tik aušīgs prāts, Un ne tik laimīgs sev es liekos, Pēc goda alkdams, bieži mokos … Klau, slava mani sauc: jel nāc!

Deržavins

Ritēja dienas, mēneši, un iemīlējies Ibrahims nespēja saņemties un pamest sievieti, ko bija savaldzinājis. Grāfiene ar katru brīdi pieķērās viņam jo vai

rāk. Viņu dēls auga attālā provincē. Tenkas sabiedrībā sāka apklust, un mīlnieki baudīja lielāku mieru, klusībā atcerēdamies pagājušo vētru un cenzdamies nedomāt par nākotni.

Reiz Ibrahims bija audiencē pie Orleānas hercoga. Hercogs, iedams viņam garām, apstājās un pasniedza vēstuli, pavēlēdams to brīvā laikā izlasīt. Tā bija Pētera I vēstule. Valdnieks, Ibrahima ilgās prombūtnes īstos iemeslus uzminēdams, rakstīja hercogam, ka viņš nedomājot Ibrahimam neko uzspiest, ka atstājot viņa paša labajai gribai izlemt — atgriezties Krievijā vai ne, bet katrā ziņā viņš nekad nepametīšot savu agrāko audzēkni. Šī vēstule Ibrahimu saviļņoja līdz sirds dziļumiem. Kopš tā brīža viņa liktenis bija izlemts. Nākamajā dienā viņš paziņoja reģentam savu nodomu nekavējoties doties uz Krieviju. — Apdomājiet, ko darāt, — hercogs viņam teica, — Krievija nav jūsu tēvija; nedomāju, ka jums jel kad izdosies redzēt savu svelmaino dzimteni; taču jūsu ilgstošā dzīve Francijā atsvešinājusi jūs kā no klimata, tā no pusmežonīgās Krievijas dzīves veida. Jūs neesat dzimis Pētera pavalstnieks. Ticiet man: izmantojiet viņa augstsirdīgo atļauju. Palieciet Francijā, par kuru jūs jau esat lējis savas asinis, un esiet pārliecināts, ka arī šeit jūsu nopelni un gara spējas nepaliks bez pienācīga atalgojuma. — Ibrahims sirsnīgi pateicās hercogam, taču stingri palika pie sava nodoma. — Nožēloju, — reģents viņam teica, — bet patiesībā jums taisnība. — Viņš solīja Ibrahimu atvaļināt un par visu uzrakstīja krievu caram.

Ibrahims ātri saposās ceļā. Pirms aizbraukšanas viņš pēc paraduma pavadīja vakaru pie grāfienes D. Viņa neko nezināja; Ibrahimam nebija dūšas viņai atzīties. Grāfiene bija mierīga un jautra. Viņa vairākas reizes aicināja Ibrahimu sev klāt un jokojās par viņa domīgumu. Pēc vakariņām visi izklīda. Viesistabā bija palikusi grāfiene, viņas vīrs un Ibrahims. Nelaimīgais būtu atdevis visu pasaulē, lai paliktu ar grāfieni divatā; taču grāfs D. šķita sēžam pie kamīna tik omulīgi, ka nebija ko cerēt viņu izdabūt no istabas. Visi trīs klusēja. — Bonne nuit,1 — grāfiene beidzot teica. Ibrahima sirds sažņaudzās un pēkšņi izjuta visas šķiršanās šausmas. Viņš stāvēja nekustīgi. — Bonne nuit, messieurs, — grāfiene atkārtoja. Viņš joprojām nekustējās .. . Beidzot acis viņam satumsa, galva sāka griezties, viņš tikko jaudāja iziet no istabas. Pārbraucis mājā, Ibrahims gandrīz nemaņā uzrakstīja šādu vēstuli:

«Es braucu, mīļā Leonora, pametu Tevi uz visiem laikiem. Rakstu Tev tādēļ, ka man nav spēka citādi ar Tevi izskaidroties.

Mana laime nevarēja ilgāk turpināties. Es to baudīju, par spīti liktenim un dabai. Tu būtu mani beigusi mīlēt; burvība būtu izgaisusi. Šī doma mani vienmēr vajāja, pat tais brīžos, kad, šķita, es visu biju aizmirsis, kad pie Tavām kājām baudīju Tavu kaislo uzupurēšanos, Tavu bezgalīgo maigumu … Vieglprātīgā sabiedrība īstenībā bez žēlastības vajā to, ko teorētiski pieļauj; tās saltais izsmiekls agri vai vēlu Tevi uzvarētu, padarītu rāmu Tavu liesmaino dvēseli — un Tu beidzot kaunētos savu kaislību …

kas tad notiktu ar mani? Nē! Labāk mirt, labak pamest Tevi pirms tā baigā brīža …

Tavs miers man par visu dārgāks; Tu nevarēji to baudīt, kamēr sabiedrības acis bija mums pievērstas. Atceries, ko visu Tu izcieti, — visus patmīlības apvainojumus, visas mokošās bailes; atceries mūsu dēla drausmīgo piedzimšanu. Padomā: vai arī turpmāk drīkstu Tevi pakļaut tiem pašiem satraukumiem un briesmām? Kāpēc gan pūlēties savienot tik maigas, tik daiļas būtnes likteni ar nēģera — nožēlojama radījuma likteni, kurš tik tikko izpelnījies cilvēka vārdu?

Ardievu, Leonora, ardievu, mīļais vienīgais draugs. Atstādams Tevi, pametu savas dzīves pirmos un pēdējos priekus. Nav man ne tēvijas, ne tuvinieku. Dodos uz bēdīgo Krieviju, kur mans mierinājums būs mana pilnīgā vientulība. Stingra nodarbība, kurai es no šā brīža nodošos, ja arī neapslāpēs, tad vismaz izklaidēs moku pilnās atmiņas par aizgrābtības un svētlaimes dienām … Ardievu, Leonora, — atraisos no šīs vēstules it kā no Taviem apkampieniem; ardievu, esi laimīga — un pa reizei iedomājies nabaga nēģeri, savu uzticīgo Ibrahimu.»

Tai pašā naktī viņš devās uz Krieviju.

Ceļojums nelikās tik briesmīgs, kā viņš bija gaidījis. Viņa iztēle ņēma virsroku pār īstenību. Jo vairāk viņš attālinājās no Parīzes, jo skaidrāk, jo tuvāk redzēja visu, ko atstāja uz mūžu.

Gluži nemanot viņš nokļuva uz krievu robežas. Jau bija pienācis rudens. Taču, nevērojot slikto ceļu, pasta puiši veda viņu vēja ātrumā, un ceļojuma septiņpadsmitās dienas rītā viņš ieradās Krasnoje Selo, caur kuru gāja toreizējais lielceļš.

Līdz Pēterburgai bija palikušas divdesmit astoņas verstis. Kamēr jūdza zirgus, Ibrahims iegāja pasta istabā. Kaktā kāds liela auguma vīrs zaļu svārku mugurā, māla pīpi mutē, uz galda atbalstījies, lasīja Hamburgas avīzes. Izdzirdīs kādu ienākam, tas pacēla galvu. — A! Ibrahims? — viņš iesaucās, no sola celdamies. — Sveicināts, krustdēl! — Ibrahims, Pēteri pazinis, aiz priekiem metās pie viņa, taču godbijīgi apstājās. Valdnieks pienāca klāt, apkampa viņu un noskūpstīja uz galvas. — Man tika ziņots, ka tu ieradīsies, — Pēteris teica. — Atbraucu tev pretī. Gaidu tevi šeit kopš vakardienas. — Ibrahims neatrada vārdus, lai paustu savu pateicību. — Liec, — valdnieks turpināja, — lai tavi rati brauc aiz mums; pats sēdies man blakus, un brauksim pie manis. — Piebrauca valdnieka kalešu; viņš iekāpa ar Ibrahimu, un viņi aizlēkšoja. Pēc pusotrām stundām viņi ieradās Pēterburgā.

Ibrahims ziņkārīgi noskatījās uz jaunpiedzimušo galvaspilsētu, kas slējās no purva pēc patvaldības mājiena. Kaili aizsprosti, kanāli bez krastmalām, koka tilti it visur apliecināja neseno cilvēka gribas uzvaru pār stihijas pretestību. Nami šķita būvēti steigā. Visā pilsētā neredzēja nekā lieliskāka par Ņevu, kas vēl nebija greznota ar granīta ietvaru, bet jau nosēta ar kara un tirdzniecības kuģiem. Valdnieka kaleša apstājās pie tā dēvētā Cares dārza pils. Uz lievenēm Pēteri sagaidīja gadus trīsdesmit piecus veca sieviete, glītu izskatu, tērpusies pēc Parīzes jaunākās modes. Pēteris noskūpstīja viņu uz lūpām un, paņēmis Ibra- himu pie rokas, teica: — Vai tu, Katiņ, vēl pazīsti manu krustdēlu? Lūdzu, mīlē viņu un lutini tāpat kā agrāk. — Katrīna pavērās uz viņu ar melnajām, skad- rajām acīm un pasniedza roku. Divas jaunas skaistules, garas, slaidas, svaigas kā rozes, stāvēja aiz viņas un godbijīgi tuvojās Pēterim. — Liza, — viņš teica vienai no tām, — vai atceries mazo mori, kurš Oranienbaumā no manis zaga tev ābolus? Lūk, viņš, — iepazīstinu. — Lielkņaze iesmējās un pietvīka. Visi devās uz ēdamistabu. Valdnieku gaidot, galds bija klāts. Pēteris ar visu ģimeni apsēdās pusdienot, uzaicinājis arī Ibrahimu. Maltītes laikā valdnieks ar viņu pārrunāja dažādus jautājumus, izprašņāja par spāņu karu, par Francijas iekšējām lietām, par reģentu, kuru viņš mīlēja, lai arī nopēla daudzas tā īpašības. Ibrahims izcēlās ar precīzu un vērīgu prātu. Pēteris bija ļoti apmierināts ar viņa atbildēm; viņš atcerējās dažus notikumus no Ibrahima bērnības un stāstīja par tiem tik labsirdīgi un jautri, ka nevienam nevarēja nākt ne prātā, ka šis laipnais un viesmīlīgais namatēvs ir Poltavas varonis, Krievijas varenais un bargais pārveidotājs.

Pēc pusdienām valdnieks pēc krievu paražas devās pagulēties. Ibrahims palika ar ķeizarieni un lielkņa- zēm. Viņš centās apmierināt sieviešu ziņkāri, notēloja Parīzes dzīves veidu, turienes svinības un untumainās modes. Pa to laiku daži valdnieka galminieki bija sapulcējušies pilī. Ibrahims pazina lepno kņazu Menšikovu, kurš, ieraudzījis mori tērzējot ar Katrīnu, lepni uz viņu pašķielēja; kņazu Jakovu Dolgorukiju, Pētera skarbo padomnieku; mācīto Brisu, kas tautā bija izdaudzināts par krievu Faustu; jauno Ragu- zinski, savu kādreizējo biedru, un citus, kas bija atnākuši pie valdnieka ar ziņojumiem un pēc rīkojumiem.

Valdnieks iznāca pēc stundām divām. — Palūkosim, — viņš teica Ibrahimam, — vai neesi aizmirsis savu veco amatu. Paņem šīfera tāfeli un nāc man līdzi. — Pēteris ieslēdzās virpotavā un nodevās valsts darbam. Pēc kārtas viņš strādāja ar Brisu, ar kņazu Dolgorukiju, ar ģenerālpolicmeistaru Deviēru un nodiktēja Ibrahimam vairākus ukazus un lēmumus. Ibrahims nevarēja vien nobrīnīties par valdnieka ātro un aso prātu, ciešo un vingro uzmanību un daudzpusīgo darbību. Pēc darba Pēteris izvilka kabatas grāmatiņu, lai pārbaudītu, vai viss šodienai nodomātais padarīts. Pēc tam, no virpotavas iziedams, teica Ibrahimam: — Ir jau vēls, tu, šķiet, esi noguris; pārnakšņo šeit, kā darīji senāk. Rīt es tevi pamodināšu.

Ibrahims, palicis viens, tikko spēja atjēgties. Viņš atradās Pēterburgā; viņš atkal skatīja dižo vīru, kuram blakus, vēl nenojauzdams tā vērtību, bija pavadījis savu bērnību. Gandrīz ar nožēlu viņš pats sev atzinās, ka pirmo reizi pēc šķiršanās grāfiene D. nav bijusi viņa vienīgā doma visā dienas gaitā. Viņš redzēja, ka jaunais dzīves veids, kas viņu gaidīja, darba lauks un pastāvīgā nodarbošanās var atdzīvināt viņa dvēseli, ko nogurdinājušas kaislības, dīkdienība un slepena grūtsirdība. Doma, ka viņš var būt dižā vīra līdzgaitnieks un kopā ar to pārveidot lielas tautas likteni, pirmo reizi atmodināja Ibrahimā cildenas godkāres jūtas. Šādā noskaņojumā Ibrahims atlaidās viņam sagatavotajā gultā, un pierastie sapņi viņu aiznesa uz tālo Parīzi mīļotās grāfienes skavās.

III nodaļa

Kā mākoņi pie debess — Tā domas galvā dzimst un pazūd; Ko šodien milam, rītu ienīst spējam.

V. Kihelbekers

Nākamajā dienā Pēteris, kā bija solījies, pamodināja Ibrahimu un apsveica ar Preobraženskas pulka bombardieru rotas kapteiņleitnanta pakāpi; valdnieks pats bija šā pulka kapteinis. Galminieki ielenca Ibrahimu, katrs pēc sava prāta centās izrādīt laipnību jaunajam mīlulim. Augstprātīgais kņazs Menšikovs draudzīgi paspieda viņam roku. Šeremetjevs apjautājās par saviem Parīzes paziņām, bet Golovins uzaicināja pusdienās. Šim pirmajam paraugam sekoja citi, un tā Ibrahims saņēma ielūgumus vismaz uz veselu mēnesi.

Ibrahims vadīja vienmuļas, taču darbīgas dienas, tātad garlaicību nepazina. No dienas dienā viņš arvien vairāk pieķērās valdniekam, labāk iepazina tā cēlo dvēseli. Sekot diža vīra domām ir visai saistoša nodarbība. Ibrahims vēroja Pēteri Senātā, kur viņu apstrīdēja Buturļins un Dolgorukijs, kad tika apspriesti svarīgi likumdošanas jautājumi, admiralitātes kolēģijā, kad viņš nostiprināja Krieviju kā varenu jūras valsti, vēroja viņu, kad tas kopā ar Teofanu, Gavrilu Bužinski un Kopijeviču atpūtas brīžos caurskatīja ārzemju publicistu tulkojumus vai arī apmeklēja tirgoņa fabriku, amatnieka darbnīcu un zinātnieka kabinetu. Krievija Ibrahimam šķita kā milzīga darbnīca, kur strādā mašīnas, kur katrs darbinieks, pakļaudamies noteiktai kārtībai, dara savu darbu. Arī viņš uzskatīja par pienākumu pūlēties pie sava darbgalda un centās pēc iespējas mazāk ilgoties pēc Parīzes dzīves izpriecām. Grūtāk bija atgaiņāt no sevis citas — mīļas atmiņas: viņš bieži domāja par grāfieni D., iztēlojās viņas taisnīgo sašutumu, asaras, grūtsirdību … Taču dažreiz krūtis sažņaudza baiga doma: augstāko aprindu izpriecas, jauni sakari, cits laimīgais — Ibrahims nodrebēja; viņa afrikāniskās asinis sāka mutuļot greizsirdībā, un karstas asaras bija gatavas plūst pa viņa melno seju.

Kādu rītu viņš sēdēja savā kabinetā, apkrāvies ar darīšanu papīriem, kad pēkšņi izdzirda skaļu sveicienu franču valodā; Ibrahims strauji pagriezās, un jaunais Korsakovs, kuru viņš bija atstājis Parīzē augstāko aprindu virpulī, apskāva viņu ar priecīgiem izsaucieniem. — Es nule atbraucu, — Korsakovs teica, — un steidzos tieši pie tevis. Visi mūsu Parīzes paziņas tevi sveicina, nožēlo, ka neesi tur. Grāfiene D. lika tevi katrā ziņā aicināt, un še tev no viņas vēstule. — Ibrahims drebēdams satvēra vēstuli un skatījās uz pazīstamo rokrakstu, neuzdrīkstēdamies ticēt savām acīm. — Esmu priecīgs, — Korsakovs turpināja, — ka tu vēl neesi nomiris no garlaicības šai barbariskajā Pēterburgā! Ko te dara, ar ko nodarbojas? Kas ir tavs drēbnieks? Vai jums vismaz ir opera? — Ibrahims izklaidīgi atbildēja, ka, domājams, valdnieks šobrīd strādājot kuģu būvētavā. Korsakovs sāka smieties. — Redzu, — viņš teica, — ka tu patlaban nespēj veltīt man uzmanību, citreiz patērzēsim, cik uziet; braucu stādīties priekšā valdniekam. — Ar šiem vārdiem viņš apsviedās apkārt uz vienas kājas un izskrēja no istabas.

Ibrahims, palicis viens, steidzīgi atvēra vēstuli. Grāfiene maigi sūdzējās, pārmezdama viņam izlikšanos un neuzticību. «Tu saki,» viņa rakstīja, «ka mans miers Tev esot dārgāks par visu pasaulē; Ibrahim, ja tā būtu patiesība, vai Tu spētu mani sodīt ar tām bēdām, kādās mani iegrūda pēkšņā vēsts, ka esi aizbraucis? Tu baidījies, es Tevi nelaidīšu projām; vari būt pārliecināts, ka, lai gan Tevi mīlu, savu mīlu es spētu ziedot Tavai labklājībai un tam, ko Tu uzskati par savu pienākumu.» Grāfiene beidza vēstuli ar kvēliem mīlas zvērestiem un svinīgi lūdza kaut retumis viņai rakstīt, ja jau nu viņiem neesot cerības kādreiz atkal redzēties.

Kādas jūtas pildīja Ibrahima dvēseli? Greizsirdībā? Dusmas? Izmisums? Nē; tās bija dziļas, nomācošas skumjas. Viņš klusībā domāja: es to paredzēju, tam vajadzēja notikt. Tad atvēra grāfienes vēstuli, atkal to pārlasīja, nokāra galvu un rūgti apraudājās. Viņš raudāja ilgi. Asaras atviegloja viņa sirdi. Paskatījies pulkstenī, redzēja, ka laiks braukt. Ibrahims būtu ļoti priecīgs, ja varētu nebraukt, taču asamblejas apmeklēšana bija obligāta, un valdnieks stingri prasīja, lai galminieki būtu klāt. Ibrahims saposās un brauca pēc Korsakova.

Korsakovs sēdēja, ģērbies rītasvārkos, un lasīja franču grāmatu. — Tik agri? — viņš iesaucās, ieraudzījis Ibrahimu. — Apžēlojies, — tas atbildēja, — jau pusseši; mēs nokavēsimies; ģērbies ātrāk, un brauksim. — Korsakovs sarosījās, ņēmās zvanīt, cik jaudas; saskrēja kalpi; Korsakovs sāka steidzīgi posties. Francūzis kambarsulainis pasniedza viņam kurpes ar sarkaniem papēžiem, gaišzilas samta bikses, rožainu, ar vizuļiem apšūtu garsvārku; priekšnamā uz ātru roku pūderēja parūku; kad to ienesa, Korsakovs iebāza tajā apcirpto galviņu, lika pasniegt zobenu un cimdus, kādas desmit reizes apgriezās spoguļa priekšā un paziņoja Ibrahimam, ka esot gatavs. Haiduki pasniedza lāčādas kažokus, un viņi devās uz Ziemas pili.

Viņu pārsteidza necerētā aina. Visā dejas zāles garumā, itin nožēlojamai mūzikai skanot, dāmas un kavalieri stāvēja divās rindās cits citam iepretim; kavalieri zemu locījās, dāmas vēl zemāk pietupās, vispirms tieši sev pretī, tad pagriezdamās pa labi, tad pa kreisi, atkal taisni, atkal pa labi un tā joprojām. Korsakovs, šo dīvaino laika kavēkli vērodams, bolīja acis un kodīja lūpas. Pietupšanās un klanīšanās ilga kādu pusstundu; beidzot tā mitējās, un resnais kungs ar puķu pušķi paziņoja, ka ceremoniālās dejas beigušās, un pavēlēja muzikantiem spēlēt menuetu. Korsakovs kļuva priecīgs un sataisījās paspīdēt. Starp jauniņajām viešņām viena it sevišķi viņam patika. Ap sešpadsmit gadu veca, grezni, taču ar gaumi tērpusies, tā sēdēja blakus pavecākam vīram, pēc izskata cienīgam un bargam. Korsakovs piesteidzās tai klāt un lūdza pagodināt viņu un nākt dejot. Jaunā skaistule raudzījās uz viņu samulsusi un, šķita, nezināja, ko teikt. Blakus sēdētājs vīrs vēl vairāk saīga. Korsakovs gaidīja skaistules lēmumu, taču kungs ar puķu pušķi pienāca pie viņa, aizveda zāles vidū un svarīgi teica: «Mans kungs, tu esi izdarījis pārkāpumu: vispirms, pieiedams pie šīs jaunās personas, neiztaisījis trīs reveransus, kas tai pienācās, un, otrkārt, uzņemdamies pats viņu uzaicināt, lai gan menuetos šīs tiesības pieder dāmai, nevis kavalierim; aiz to tu tiksi visai sodīts, un proti, tev būs jāizdzer lielā ērgļa kauss.» Korsakovs brīnījās ar katru brīdi vairāk. Acumirklī viesi viņu ielenca, trokšņaini pieprasīdami likuma izpildi. Pēteris, skaļus smieklus un saucienus izdzirdis, iznāca no otras istabas, jo viņam ļoti patika piedalīties šādos sodos. Bars pašķīrās, un viņš iegāja vidū, kur stāvēja nosodītais un viņa priekšā asamblejas maršals ar milzīgu malvāzijas kausu. Maršals veltīgi mēģināja pierunāt noziedznieku labprātīgi padoties likumam. — Ahā, — Pēteris teica, ieraudzījis Korsakovu, — iekriti, brālīt, tagad esi tik laipns, mosjē, dzer un nevaibsties. — Neko nevarēja darīt. Nabaga švīts, elpu neatvilcis, iztukšoja kausu un atdeva to maršalam. — Paklau, Korsakov, — Pēteris viņam teica, — tev ir samta bikses, kādas pat es nevalkāju, lai gan esmu par tevi daudz bagātāks. Tā ir izšķērdība: pielūko, ka ar tevi nesabaros. — Šo rājienu uzklausījis, Korsakovs gribēja no vidus iziet, taču sagrīļojās un gandrīz pakrita, valdniekam un visai jautrajai sabiedrībai par neaprakstāmiem priekiem. Šī epizode ne tikai nenāca par ļaunu galvenās darbības vienotībai un pievilcībai, bet vēl vairāk to atdzīvināja. Kavalieri švīkstināja kājas un klanījās, bet dāmas pietupās un dauzīja ar papēdīšiem jo cītīgāk un nu jau pavisam vairs neievēroja ritmu. Korsakovs nebija spējīgs piedalīties vispārējā jautrībā. Dāma, kuru viņš bija izvēlējies, pēc sava tēva Gavri- las Afanasjeviča pavēles piegāja pie Ibrahima un, zilās acis nodūrusi, kautri pasniedza viņam roku. Ibrahims nodejoja ar to menuetu un aizveda atpakaļ uz agrāko vietu; tad, uzmeklējis Korsakovu, izveda to no zāles, iesēdināja karietē un brauca mājup. Pa ceļu Korsakovs sākumā neskaidri šļupstēja: •— Nolādētā asambleja! … Nolādētais lielā ērgļa kauss … — taču drīz vien aizmiga ciešā miegā, nejuta, kā atbraucis mājās, kā ticis izģērbts un nolikts gultā; un nākamajā dienā atmodās ar galvas sāpēm, miglaini atcerēdamies švīkstināšanu, pietupšanos, tabakas dūmus, kungu ar puķu pušķi un lielā ērgļa kausu.

IV nodaļa

Bez steigas paēst, krietni mielot

Bij senču tikums; apkārt laist

Bez steigas mēdza kausu lielo,

Kur alus virmo, vīni kaist.

Ruslans un Ludmila

Tagad laipnais lasītājs jāiepazīstina ar Gavrilu Afanasjeviču Rževski. Cēlies no senas bajāru dzimtas, būdams milzīgas muižas īpašnieks, viņš bija viesmīlīgs, cienīja medības ar vanagiem; saime viņam bija liela. Vārdu sakot, Rževskis bija īsts krievu lielkungs; pēc paša izteicieniem, necieta vācu garu un savā mājas dzīvē centās saglabāt sirdij mīļās senatnes ieražas.

Viņa meitai bija septiņpadsmit gadu. Jau bērnībā tā zaudēja māti. Viņu audzināja vecmodīgi, tas ir, māmuļu, auklīšu, draudzeņu un istabeņu ielokā; viņa prata izšūt ar zeltu un nemācēja lasīt; viņas tēvs, lai gan tam derdzās viss ārzemnieciskais, nevarēja pretoties meitas tieksmei mācīties vāciešu dejas pie sagūstītā zviedru virsnieka, kas dzīvoja viņu namā. Šim nopelnu bagātajam dejas skolotājam bija gadu piecdesmit, labā kāja cauršauta pie Narvas un tāpēc ne visai spējīga uz menuetiem un kurantiem, toties kreisā ar apbrīnojamu mākslu un vieglumu taisīja visādus grūtus pā. Skolniece darīja godu tās centībai. Natalja Gavrilovna asamblejās bija izslavēta dejotāja, kas arī pa daļai bija par iemeslu Korsakova pārkāpumam. Nākamajā dienā Korsakovs atbrauca atvainoties Gavrilam Afanasjevičam; taču jaunā modes āksta veiklība un švītums nepatika lepnajam bajāram, kurš asprātīgi to nosauca par franču pērtiķi.

Bija svētku diena. Gavrila Afanasjevičs gaidīja dažus radus un draugus. Senatnīgā zālē klāja garu galdu. Viesi ieradās ar sievām un meitām, kas beidzot bija atbrīvotas no mājas ieslodzījuma pēc valdnieka ukaza un pēc viņa paša parauga. Nataļja Gavrilovna viesus apstaigāja ar sudraba paplāti, piekrautu zelta kausiņiem, un katrs izdzēra savējo, nožēlodams, ka skūpsts, kuru šādā gadījumā saņēma senatnē, vairs neietilpa paražās. Sēdās pie galda. Pirmajā vietā blakus mājastēvam apsēdās viņa sievastēvs kņazs Boriss Aleksejevičs Likovs, septiņdesmit gadu vecais bajārs; pārējie viesi ievēroja cilts senat- nīguma pakāpi, ar to atcerēdamies vietvaldības laimīgos laikus; vīrieši novietojās vienā pusē, sievietes — otrā; galda lejas galā savas parastās vietas ieņēma lielkungu kundzene veclaiku jakā un aubē; pundure, trīsdesmitgadīga mazule, klīrīga un krunkaina, un sagūstītais zviedrs, tērpies apvalkātā zilā

mundieri. Ar dažādiem ēdieniem piekrauto galdu ielenca bars kņadīgu saimes ļaužu, starp kuriem izcēlās virssulainis ar bargu skatienu, resnu vēderu un cēlu nekustlbu. Pirmais bridis pusdienojot bija veltīts tikai mūsu senās virtuves ražojumiem; vienīgi šķīvju un darbīgo karošu šķinda traucēja vispārīgo klusumu. Beidzot namatēvs, redzēdams, ka pienācis īstais brīdis pakavēt viesiem laiku ar patīkamu tērzēšanu, apskatījās un jautāja: — Bet kur tad Jekimovna? Saukt viņu šurp. — Daži kalpi jau metās kur nu katrs, taču tobrīd veca sieva, nobalsināta un nosār- tināta, ar ziediem un vizuļiem izpušķojusies, ģērbusies brokāta robronā, ar vaļēju kaklu un krūtīm, ienāca padziedādama un padejodama. Visi viņu saņēma ar patiku.

—   Labdien, Jekimovna, — kņazs Likovs teica. ■— Kā sviežas?

—   Pamazām, palēnām, kūmiņ: dziedot un dejojot, līgavaiņus gaidot.

—    Kur tu, jokdare, biji? — namatēvs jautāja.

—    Pušķojos, kūmiņ, lai dārgie viesi prieku rod, dieva svētdienai godu dod, pēc cara likuma, bajāru tikuma, visai pasaulei ko smiet, pēc vācu manieres diet.

Pie šiem vārdiem atskanēja skaļi smiekli un jokdare nostājās savā vietā aiz namatēva krēsla.

—    Nu, jokdare melš, melš, bet gadās — arī taisnību samelš, — teica Tatjana Afanasjevna, namatēva vecākā māsa, kuru viņš no sirds cienīja. — Patiesi, tagadējie tērpi visai pasaulei par apsmieklu. Ja jau arī jūs, tēvaiņi, esat bārdas sev noskuvuši un strup- svārkus uzvilkuši, tad par sieviešu lupatām, protams,

hav ko runāt: patiesi gan, žēl sarafāna, jaunavu lentu un sievu lakata. Ja paskatās uz tagadējām skaistulēm, gan jāsmejas, gan jāraud: matiņi uzbužināti kā veltenis, saziesti, ar franču miltiem nobārstīti, vēderiņš sažņaugts tā, ka gandrīz vai pārtrūks, apakš- brunči uzstiepti uz stīpām; ratos sēžas sāniski; pa durvīm ieejot — pietupstas. Ne nu var stāvēt, ne nu sēdēt, ne elpu atvilkt — tīrās mocekles tās manas dūjiņas.

—    Ak, mīļā Tatjana Afanasjevna, — teica Kirila Petrovičs T., bijušais vojevoda Rjazaņā, kur ieguvis sev trīstūkstoš dvēseļu un jaunu sievu, kā vienu, tā otru ne visai taisnā ceļā. — Manuprāt, lai sieva pošas, kā grib: lai liek galvā kaut mūku benīti, lai velk mugurā kaut bogdihāna paltraku — tikai lai katru mēnesi nešuj citu kleitu un agrākās lai nenomet vēl jaunas. Senāk, redz, mazmeitai pūrā tika vecmāmuļas sarafāns, bet tagadējie robroni — paraugies — šodien kundzei mugurā, bet rīt — kalponei. Kā lai iztiek? Tā jau izputēs krievu muižniecība! Tīrais posts, vairāk nekas. — Pie šiem vārdiem viņš ar nopūtu paskatījās uz savu Marju Iļjiničnu, kurai itin nemaz nepatika ne senatnes slavēšana, ne jauno paražu pelšana. Citas skaistules bija ar viņu vienis prātis, taču klusēja, jo tajos laikos uzskatīja, ka kautrība ir nepieciešams jaunas sievietes piederums.

—    Un kas vainīgs, — Gavrila Afanasjevičs teica, liedams krūzē putojošu kvasu. — Vai tik mēs paši nebūsim tie vainīgie? Jaunie sievieši aušojas, bet mēs tiem izdabājam.

—    Ko tu padarīsi, ja mums piekrišanas neprasa? — Kirila Petrovičs atbildēja. — Dažreiz mīļu prātu būtu

gribējis sievu ieslēgt mājā, bet viņu, bungām rībot, aicina uz asambleju; vīrs tver pēc pletnes, sieva pēc rotām. Ak, šīs asamblejas! Tās mums dieviņš uzlicis par mūsu grēkiem.

Marja Iļjinična sēdēja kā uz adatām; mēle viņai tā vien niezēja; beidzot viņa neizturēja un, vērsdamās pie vīra, ar skābenu smaidiņu jautāja, ko viņš slikta atrodot asamblejās.

—    Sliktums ir tas, — ieērcinātais laulātais draugs atbildēja, — ka tagad, kopš tās ieviesušās, vīri netiek galā ar sievām. Sievas ir aizmirsušas apustuļa mācību: sievai savu vīru būs bijāt; rūpējas nevis par saimniecību, bet par jauniem tērpiem; nedomā vis, kā izpatikt vīram, bet kā savaldzināt virsniekus, tos vējgrābšļus. Un vai maz klājas, cienmātiņ, krievu bajārei vai bajārmeitai būt kopā ar vāciešiem, tabak- pīpmaņiem, un viņu kalponēm? Kur tas dzirdēts, ka līdz vēlai naktij tiek dejots un tērgāts ar jauniem vīriešiem? Nebūtu jau nekas, ja tie bijuši radinieki, bet tērgavā taču ar svešiem, ar nepazīstamiem.

—    Būtu bildis vārdiņu, ja nebaidījies vilciņu, — Gavrila Afanasjevičs sapīcis teica. — Atzīšos, tās asamblejas arī man nav pa prātam: tā vien skaties, uzdursies piedzērušam vai arī pašu piedzirdīs apsmieklam. Tā vien pielūko — kāds resgalis izdarīs nedarbus ar meitu; un tagad jaunatne tā izlaidusies, ka ne pēc kā neizskatās. Par piemēru, nelaiķa Jev- grafa Sergejeviča Korsakova dēls pagājušajā asamblejā ar Natašu izspēlēja tādu stiķi, ka lika man nosarkt. Nākamajā dienā, raugos, kāds stūrē tieši manā pagalmā; domāju, sak, ko dieviņš atsūtījis — vai nebūs kņazs Aleksandrs Daņilovičs? Nekā: Ivans Jevgrafovičs! Nepieturēja vis pie vārtiem un nepa- pūlējās vis kājiņām atnākt līdz lievenēm! Kur nu! Iebrāzās! Ņēmās švīkstināties! Mēļot! .. . Jokdare Jekimovna itin brangi viņu pārmēda; jā, notēlo, muļķīt, aizjūras pērtiķi.

Jekimovna satvēra kāda trauka vāku, pasita to padusē kā platmali un sāka vaikstīties, šļūcināt kāju un uz visām pusēm klanīties, runādama: — Musjē … mamzel… asambleja … pardon. — Ilgie un skaļie smiekli pauda viesu sajūsmu.

—    Nu, Korsakovs kas Korsakovs, — vecais kņazs Likovs teica, slaucīdams smieklu asaras, kad daudzmaz bija nomierinājušies. — Ko tur slēpt. Ne jau viņš pirmais, ne pēdējais no Vāczemes svētajā Krievzemē atgriežas, par ākstu pārvērties. Ko tur mācās mūsu bērni? Kāju šļūcināt, pļāpāt sazin kādā mēlē, vecākus ļaudis negodāt un lakstoties ap citu sievām. No visiem jaunajiem ļaudīm, kas audzināti svešās zemēs (piedod, ak, kungs), cara moris visvairāk ir pēc cilvēka.

—    Saprotams, — Gavrila Afanasjevičs piebilda, — viņš ir nopietns un kārtīgs cilvēks, nav vis kā tas vējgrābslis … Kas tur vēl iebrauca pa vārtiem pagalmā? Vai atkal tas aizjūras pērtiķis? Ei, lopi, ko jūs tur žāvājaties? — viņš uzkliedza kalpiem. — Skrieniet un aizraidiet; un lai turpmāk …

—    Vecā bārda, tu murgo, vai? — jokdare Jekimovna viņu pārtrauca. — Vai tu akls? Tās taču valdnieka kamanas, cars atbraucis.

Gavrila Afanasjevičs steigšus piecēlās no galda; visi metās pie logiem; un patiesi ieraudzīja valdnieku, kurš kāpa uz lievenēm, atbalstījies savam rait- niekam uz pleca. Sacēlās kņada. Namatēvs likās pretim Pēterim, kalpi muka projām kā jukuši, viesi bija pārbijušies, daži pat domāja, kā tikai ātrāk tikt mājās. Pēkšņi priekšnamā atskanēja Pētera skaļā balss, viss apklusa, un cars ienāca, aiz prieka samulsušā namatēva pavadīts. — Sveiki, kungi, — Pēteris teica ar jautru seju. Visi zemu paklanījās. Cara ātrās acis sameklēja barā namatēva meitu; viņš to paaicināja klāt. Nataļja Gavrilovna pienāca diezgan droši, taču pietvīkusi ne tikai līdz ausīm, bet pat līdz pleciem. — Tu jo dienas kļūsti skaistāka, — valdnieks teica un pēc savas paražas noskūpstīja viņu uz galvas; tad, pievērsdamies viesiem, ierunājās: — Kas ir? Esmu jūs iztraucējis. Jūs pusdienojāt; lūdzu, sēdieties atkal pie galda, bet man, Gavrila Afanasjevič, pasniedz anīsa šņabi. — Namatēvs metās pie lielmanīgā virssulaiņa, izrāva tam no rokām paplāti; pats pielēja zelta kausiņu un paklanījies pasniedza valdniekam. Pēteris izdzēris uzkoda kliņģeri un atkal uzaicināja viesus turpināt pusdienas. Visi nosēdās savās agrākajās vietās, izņemot pundurīti un lielkungu kundzēni, — tās nedrīkstēja palikt pie galda, kuru pagodinājis cars ar savu klātbūtni. Pēteris apsēdās blakus namatēvam un palūdza sev kāpostus. Valdnieka rait- nieks pasniedza viņam koka karoti ar ziloņkaula rotājumiem, nazi un dakšiņas zaļos kaula spalos, jo Pēteris nekad nelietoja citus galda piederumus kā vien savus. Pusdienas, kuras pirms brīža bija ritējušas jautrās sarunās, tagad turpinājās klusumā un saspringtībā. Namatēvs aiz cieņas un prieka neko neēda, viesi arī klīrējās un godbijīgi klausījās, kā valdnieks vāciski sarunājās ar sagūstīto zviedru par 1701. gada karagājienu. Jokdare Jekimovna, vairākkārt valdnieka uzrunāta, atbildēja kautrīgi un stīvi, kas (starp citu piebildīšu) nemaz neliecināja, ka viņa būtu dumja no dzimšanas. Beidzot pusdienošana beidzās. Valdnieks piecēlās, pēc viņa piecēlās arī visi viesi. — Gavrila Afanasjevič! — cars teica namatēvam. — Man ar tevi jāparunā vienatnē, — un, saņēmis viņu pie rokas, aizveda viesistabā un aiztaisīja durvis. Viesi palika ēdamistabā, čukstus apspriezdami šo negaidīto apmeklējumu, un, bīdamies būt uzmācīgi, drīz vien cits pēc cita izklīda, nepateiku- šies namatēvam par cienastu. Viņa sievastēvs, meita un māsa klusītēm pavadīja viesus līdz slieksnim un palika vieni ēdamistabā, gaidīdami valdnieku iznākam.

V n o d a ļ a

Es tev sievu sadabūšu, Vai ne dzirnavnieks es būšu.

Ab/eslmovs, operā «Dzirnavnieks»

Pēc pusstundas durvis atvērās un Pēteris iznāca. Cienīgi galvu palocīdams, viņš atbildēja uz kņaza Likova, Tatjanas Afanasjevnas un Natašas trīskārtējo palocīšanos un devās tieši uz priekšnamu. Namatēvs pasniedza viņa sarkano kažoku, pavadīja līdz kamanām un uz lievenēm vēl tencināja par parādīto godu. Pēteris aizbrauca.

Atgriezies viesistabā, Gavrila Afanasjevičs šķita visai noraizējies. Dusmīgi viņš pavēlēja kalpiem ātrāk novākt galdu, aizsūtīja Natašu uz viņas istabiņu un, paziņojis sievastēvam un māsai, ka esot ar šiem jāaprunājas, ieveda tos savā guļamistabā, kur parasti atdusējās pēc pusdienām. Vecais kņazs atlaidās ozolkoka gultā, Tatjana Afanasjevna atsēdās senlaicīgā polsterētā atpūtas krēslā, pievilkdama zem kājām ķeblīti; Gavrila Afanasjevičs aizvēra visas durvis, atsēdās uz gultas, kņazam Likovam kājgalī, un pusbalsī uzsāka šādu valodu:

—     Ne jau velti valdnieks ieradās pie manis; uzminiet — par ko viņam labpatika ar mani sarunāties?

—    Kā lai mēs to zinām, mīļo brālīt, — Tatjana Afanasjevna teica.

—    Vai tikai cars nepavēlēja tev pārzināt kādu vo- jevodisti? — sievastēvs jautāja. — Jau sen laiks. Vai arī varbūt ieteica uzņemties sūtniecību? Kā ne? Arī dižciltīgus ļaudis, ne tikai prikazu skrīverus vien sūta pie svešiem valdniekiem.

—    Nē, — znots viebdamies atbildēja. — Esmu veclaiku cilvēks, tagad mūsu kalpošana nav vajadzīga, kaut arī pareizticīgs krievu muižnieks ir vairāk vērts nekā šolaiku jaunie bliņu pārdevēji un busurmaņi, — taču tas ir cits jautājums.

—    Un tomēr, brālīt, — Tatjana Afanasjevna teica, — par ko īsti viņam labpatika ar tevi tik ilgi runāties? Vai tikai tev nebūs uzbrukusi kāda nelaime? Pasargi dievs un žēlo!

—    Ne jau nu tīri nelaime, taču, atzīšos, ir ko padomāt.

—    Kas tad ir, brālīt? Kas noticis?

—           Runa ir par Natašu… Cars bija braucis viņu precināt.

—             Paldies dievam, — Tatjana Afanasjevna pārmeta krustu. — Meitene precību gados, un, kāds jau precinieks, tāds arī līgavainis, — lai dievs dod mīlestību un saticību, gods ir parādīts liels. Kam cars viņu precina?

—    Hm, — Gavrila Afanasjevičs nokrekšķējās,

—  tur jau tā lieta — kam.

—           Nu kam tad? — kņazs Likovs pārjautāja, sākdams jau snaust.

—    Uzminiet, — Gavrila Afanasjevičs teica.

—           Mīļo brālīt, — vecīte atbildēja, — kā lai uzminam? Vai maz līgavaiņu galmā: ikviens priecātos ņemt tavu Natašu. Varbūt Dolgorukijs?

—    Nē, nav vis Dolgorukijs.

—           Lai dievs ar viņu: pārlieku uzpūtīgs. Varbūt Šeīns, Trojekurovs?

—    Nē, ne viens, ne otrs.

—           Nu, viņi jau arī man nepatīk: aušīgi, pārāk piesūkušies vācu gara. Nu, tad Miloslavskis?

—    Nē, viņš ne.

—           Dievs ar viņu: bagāts un glups. Kurš tad? Jeļec- kis? Ļvovs? Nē? Vai patiesi Raguzinskis? Kā nu gribi: nevaru uzķert. Kam tad cars precina Natašu?

—    Morim Ibrahimam.

Vecīte ievaidējās un sasita rokas. Kņazs Likovs pa- slēja galvu no spilveniem un izbrīnījies atkārtoja:

—  Morim Ibrahimam!

—    Mīļo brālīt, — vecīte teica raudulīgā balsī,

—     negrūd pazušanā savu miesīgu bērnu, neatdod Natašiņu melnā velna nagos.

—   Bet kā, — Gavrila Afanasjevičs iebilda, — lai atsaka valdniekam, kurš par to sola mums, man un visai mūsu dzimtai, savu žēlastību?

—    Ko, — iesaucās vecais kņazs, kuram miegs bija pavisam pārgājis, •— Natašu, manu mazmeitu, grib izdot pirktam morim?

—    Viņš nav vienkārša dzimuma, — Gavrila Afanasjevičs teica, — viņš ir moru sultāna dēls. Busur- maņi saņēmuši viņu gūstā un Caregradā pārdevuši, bet mūsu sūtnis viņu izpestījis un iedāvājis caram. Vecākais brālis atbraucis uz Krieviju ar lielu izpirkumu un …

—   Brālīt, Gavrila Afanasjevič, — vecīte viņu pārtrauca, — esam jau dzirdējuši pasaku par Bovu karaļdēlu un Jeruslanu Lazareviču. Labāk pastāsti mums, ko tu atbildēji valdniekam.

—    Es teicu, ka caram ir vara pār mums, bet mūsu, kalpu, pienākums viņam visur paklausīt.

Tobrīd aiz durvīm atskanēja troksnis. Gavrila Afanasjevičs gāja ielaist, taču, sajutis pretestību, stipri pagrūda, durvis atvērās •— un visi ieraudzīja Natašu guļam nesamaņā uz asiņainās grīdas.

Sirds viņai pamira, kad valdnieks bija ieslēdzies ar tēvu. Kāda nojauta čukstēja, ka runā par viņu, un, kad Gavrila Afanasjevičs viņu bija aizraidījis, ka esot jāaprunājas ar krustmāti un vectēvu, meitene nespēja pretoties sievietiskas ziņkāres tieksmei, klusu cauri istabām piezagusies pie guļamistabas durvīm, viņa nepalaida garām neviena vārda no baismīgās sarunas; kad tēvs teica beidzamos vārdus, nabaga meitene paģība un krizdama sasita galvu pret apkalto lādi, kur glabājās viņas pūrs.

Saskrēja saimes ļaudis; Natašu pacēla, ienesa viņas istabiņā un noguldīja gultā. Pēc kāda laika viņa atjēdzās, atvēra acis, taču nepazina ne tēva, ne krustmātes. Sacēlās lieli karstumi, viņa murgoja par cara mori, par kāzām un pēkšņi žēlabainā un spalgā balsi iesaucās: — Valerian, mīļais Valerian, mana dzīvība! Glāb mani: tur viņi ir, tur! … — Tatjana Afanasjevna noraizējusies paskatījās uz brāli, tas nobālēja, iekoda lūpā un klusēdams izgāja no istabas. Viņš atgriezās pie vecā kņaza, kurš, nevarēdams uzkāpt pa kāpnēm, bija palicis lejā. — Kas ar Natašu? — viņš jautāja. — Slikti, — noskumušais tēvs atbildēja,

—    ļaunāk, nekā es domāju: nemaņā viņa murgo par Valerianu.

—    Kas tas par Valerianu? — satrauktais vecais vīrs jautāja. — Vai tiešām tas bārenis, strēļa dēls, kas tika audzināts tavā mājā?

—    Viņš gan, — Gavrila Afanasjevičs atbildēja,

—    par nelaimi, viņa tēvs dumpja laikā paglāba man dzīvību, un nelabais mani uzkūdīja ieņemt savā mājā nolādēto vilcēnu. Kad pirms diviem gadiem pēc viņa lūguma viņu ierakstīja pulkā, Nataša atvadoties gauži apraudājās, bet viņš stāvēja kā sastindzis. Man tas izlikās aizdomīgi, un es to pateicu māsai. Taču kopš tā laika Nataša viņu nepieminēja, un par puisi arī nekas nebija ne dzirdams, ne manāms. Domāju, būs aizmirsusi, bet nekā. Nolemts — viņa izies par sievu pie mora.

Kņazs Likovs neiebilda: tas būtu veltīgi. Viņš devās mājās; Tatjana Afanasjevna palika pie Natašas gultas; Gavrila Afanasjevičs, aizsūtījis pēc dziednieka, ieslēdzās savā istabā, un viņa namā iestājās klusums un skumjas.

Negaidītais bildinājums pārsteidza Ibrahimu ne mazāk kā Gavrilu Afanasjeviču. Lūk, kā tas notika: Pēteris strādādams Ibrahimam teica:

—    Redzu, brāl, ka esi noskumis; saki skaidri: kā tev trūkst? — Ibrahims apgalvoja valdniekam, ka ir apmierināts ar savu likteni un labāka nevēlas.

—    Labi, — valdnieks teica, — ja tu skumsti bez kāda iemesla, tad es zinu, kā tevi uzjautrināt. — Pēc darba beigām Pēteris jautāja Ibrahimam: — Vai tev patīk meitene, ar kuru tu dejoji minavetu pagājušajā asamblejā?

—    Viņa, valdniek, ir ļoti jauka un, šķiet, pieklājīga un laba meitene.

—    Nu tad es tevi ar viņu iepazīstināšu tuvāk. Vai tu gribētu viņu precēt?

—    Es, valdniek? …

—     Paklau, Ibrahim, tu esi vientuļš cilvēks, ne tev dzimtas, ne cilts, tu esi visiem svešs, izņemot mani vienu pašu. Ja es šodien nomirstu, kas notiks ar tevi rīt, manu nabaga mori? Tev vajag iekārtoties, kamēr laiks, atrast jaunus sakarus, kur balstīties, nodibināt saites ar krievu bajāriem.

—    Valdniek, esmu laimīgs ar jūsu augstības aizgādību un žēlastību. Lai dievs man nedod nodzīvot ilgāk par manu caru un labdari, vairāk neko nevēlos; taču, ja arī domātu precēties, vai jaunā meitene un viņas radi būs ar mieru? Mans izskats …

—    Tavs izskats! Kādas blēņas! Vai tu neesi brašs puisis? Jaunai meitenei jāklausa vecāku gribai, un paskatīsimies, ko teiks vecais Gavrila Rževskis, kad es pats būšu tavs prečutēvs! — Pie šiem vārdiem valdnieks lika piebraukt kamanas un atstāja Ibrahimu; tas iegrima dziļās domās.

«Precēties!» afrikānis domāja. «Kāpēc gan ne? Vai patiesi man lemts mūžu pavadīt vientulībā, nepazīstot labāko baudu un cilvēka vissvētāko pienākumu tikai tāpēc, ka esmu dzimis uz piecpadsmitā platuma grāda? Nedrīkstu cerēt, ka mani mīlēs: bērnišķīgas iedomas! Vai var ticēt mīlestībai? Vai tā maz atrodama sievietes vieglprātīgajā sirdī? Uz mūžu atteicies no saldajiem maldiem, esmu izvēlējies citus valdzinājumus —- daudz svarīgākus. Valdniekam taisnība: jānodrošina nākamais liktenis. Laulības ar jauno Rževsku pievienos mani lepnajai krievu muižniecībai, un es vairs nebūšu atnācējs savā jaunajā tēvijā. No sievas es mīlu neprasīšu, apmierināšos ar viņas uzticību, bet draudzību iegūšu ar nemitīgu maigumu, uzticību un iecietību.»

Ibrahims pēc sava paraduma gribēja nodoties darbam, taču bija pārāk izklaidīgs. Viņš atlika papīrus un devās klaiņāt pa Ņevas krastmalu. Pēkšņi viņš izdzirda Pētera balsi; atskatījās un ieraudzīja valdnieku, kurš, pametis kamanas, jautrā izskatā nāca viņam nopakaļ. — Viss, brāl, kārtībā, — Pēteris teica, paņēmis viņu zem rokas. — Esmu tevi saprecinājis. Rīt brauc pie sava sievastēva; taču pielūko, izdabā viņa bajāriskajai uzpūtībai; kamanas pamet pie vārtiem; ej pa pagalmu kājām; aprunājies par tā nopelniem, par dižciltību — un viņš sajūsmā par tevi lēks vai gaisā. Bet tagad, — viņš turpināja, bozi kratīdams, — pavadi mani pie blēža Daņiliča, ar viņu man jāaprunājas par tā jaunajiem nedarbiem.

Ibrahims sirsnīgi tencināja valdnieku par viņa tēvišķīgajām rūpēm, pavadīja līdz kņaza Menšikova lieliskajai pilij un atgriezās mājās.

VI nodaļa

Klusu dega svētlampiņa pie skapīša stikla, aiz kura mirdzēja dzimtas svētbilžu zelta un sudraba apkalums. Svētlampiņas drebošā gaisma vāji apspīdēja gultu aiz priekškariem un galdiņu, uz kura bija sari- dātas pudelītes ar uzrakstiem. Pie krāsns sēdēja kalpone ar ratiņu, un spoles vieglā dūkšana bija vienīgais troksnis, kas traucēja istabas klusumu.

—           Vai te kāds ir? — vārga balss jautāja. Kalpone tūliņ piecēlās, piegāja pie gultas un klusu pacēla aizkaru. — Vai drīz ausīs gaisma? — Nataļja jautāja.

—    Tagad jau pusdiena, — kalpone atbildēja.

—    Vai dieniņ, kāpēc tik tumšs?

—    Logi aizklāti, jaunkundz.

—    Dod man ātrāk drēbes, ko apģērbties.

—    Nevar, jaunkundz, dakteris neļauj.

—    Vai tad es esmu slima? Vai sen jau?

—    Nu jau divas nedēļas.

—          Vai patiesi? Man šķiet, ka esmu tikai vakar apgūlusies…

Nataša apklusa; viņa centās sakopot izklaidētās domas. Kaut kas ar viņu bija noticis, bet kas īsti? Nevarēja atcerēties. Kalpone joprojām stāvēja viņas priekšā, pavēles gaidīdama. Tobrīd lejā atskanēja dobjš troksnis.

-— Kas tur ir? — slimniece jautāja.

—    Kungi pabeidza pusdienot, — kalpone atbildēja. — Ceļas augšā no galda. Tūliņ šurp atnāks Tatjana Afanasjevna.

Nataša, šķiet, kļuva priecīga, viņa pamāja ar vājo roku. Kalpone nolaida priekškaru un atkal apsēdās pie ratiņa.

Pēc brīža pa durvīm paspraucās galva ar kuplu, baltu aubi un tumšām lentām un pusbalsī jautāja:

—    Ko dara Nataša?

—   Sveiki, krustmāmiņ, — slimniece klusi atbildēja; un Tatjana Afanasjevna piesteidzās pie viņas.

—   Jaunkundze nākusi pie samaņas, — kalpone teica, uzmanīgi piebīdīdama atzveltni.

Večiņa ar asarām acīs noskūpstīja brāļameitas bālo, gurdo seju un apsēdās tai blakus. Tūliņ arī ienāca vācietis dakteris, melnu garsvārku mugurā un zinātnieka parūkā, pataustīja Natašai pulsu un sākumā latīniski, tad krieviski paziņoja, ka briesmas esot garām. Viņš pieprasīja papīru un tintnīcu, uzrakstīja jaunu recepti un aizbrauca, bet večiņa piecēlās un, atkal noskūpstījusi Nataļju, tūliņ devās ar labo vēsti lejā pie Gavrilas Afanasjeviča.

Viesistabā, tērpies mundierī, ar zobenu pie sāna, cepuri rokā sēdēja cara moris, godbijīgi sarunādamies ar Gavrilu Afanasjeviču. Korsakovs zvilnēja uz mīkstā dīvāna, izklaidīgi viņos klausījās un kaitējās ar mācīto kunga medību suni; šīs nodarbības apnicis, viņš piegāja pie spoguļa, savas dīkās dzīves parastā patvēruma, un tajā ieraudzīja Tatjanu Afanasjevnu, kas pa durvju spraugu rādīja brālim slepenas zīmes.

—    Jūs sauc, Gavrila Afanasjevič, — Korsakovs teica, vērsdamies pie tā un pārtraukdams Ibrahima runu. Gavrila Afanasjevičs tūliņ devās pie māsas un pievēra aiz sevis durvis.

—    Pateicos par draudzīgu padomu, — Ibrahims viņu salti pārtrauca, — bet vai zini parunu: nav tava bēda, gan būs, kas cita bērnus šūpos …

—          Pieraugi, Ibrahim, — Korsakovs smiedamies atbildēja, — ka tev vēlāk dzīvē patiesi nenāktos piepildīt šo sakāmvārdu.

Taču saruna otrā istabā kļuva itin karsta.

—    Tu viņu nogalēsi, — večiņa runāja. — Viņa nepārcietīs tā izskatu.

—    Bet spried pati, — tiepīgais brālis iebilda. — Nu jau divas nedēļas, kopš viņš braukā līgavaiņa lomā, bet vēl līdz šim nav redzējis līgavu. Viņš galu galā var nodomāt, ka viņas slimība ir tukša izdoma, ka mēs gribam tikai novilcināt laiku, lai kaut kā tiktu no viņa vaļā. Un ko teiks cars? Viņš jau tā trīs reizes atsūtījis apjautāties par Natašas veselību. Kā nu zini, taču es nedomāju ar viņu ķildoties.

—    Ak kungs un dievs, — Tatjana Afanasjevna teica, — kas ar viņu, nabadzīti, būs? Vismaz ļauj, lai eju viņu sagatavot šādam apmeklējumam. — Gavrila Afanasjevičs piekrita un atgriezās viesistabā.

—    Paldies dievam, — viņš teica ibrahimam, — briesmas ir pāri. — Nataļjai ir daudz labāk; ja nebijis neērti dārgo viesi Ivanu Jevgrafoviču pamest te vienu pašu, es tevi uzvestu augšā paraudzīties līgavā.

Korsakovs apsveica Gavrilu Afanasjeviču, lūdza neraizēties, apgalvoja, ka viņam nepieciešams braukt projām, un izsteidzās priekšnamā, neļaudamies saimniekam pavadīt.

Pa to laiku Tatjana Afanasjevna aizsteidzās sagatavot slimnieci baismīgā viesa apciemojumam. Iegājusi istabiņā, viņa aizelsusies apsēdās pie gultas, paņēma Natašu pie rokas, taču nepaguva bilst vārdu, kad durvis atvērās. Nataša jautāja, kas ienācis. Večiņa pamira un zaudēja valodu. Gavrila Afanasjevičs atrāva aizkaru, salti paskatījās uz slimnieci un vaicāja, kā jūtoties. Slimniece gribēja viņam uzsmaidīt, bet nejaudāja. Viņu pārsteidza tēva bargais skatiens un pārņēma nemiers. Tobrīd viņai šķita — kāds stāv galvgalī. Viņa ar pūlēm paslēja galvu un uzreiz pazina cara mori. Tad viņa visu atcerējās, acu priekšā notēlojās briesmas, kas draudēja. Tomēr slimniece bija tik vārga, ka neguva jūtamu satricinājumu. Nataša atkal nolaida galvu uz spilvena un aizvēra acis … sirds viņai vārgi pukstēja. Tatjana Afanasjevna rādīja brālim ar zīmēm, ka slimniece grib aizmigt, un visi klusītēm izgāja no istabiņas; palika tikai kalpone, kas atkal nosēdās pie ratiņa.

Nelaimīgā skaistule atvēra acis un, vairs neviena pie savas gultas neredzēdama, pieaicināja kalponi un aizsūtīja pēc pundurītes. Taču tai pašā brīdī apaļā, vecīgā mazule kā bumbiņa pieripoja pie gultas. «Bezdelīga» (tā punduri dēvēja) itin žigli, cik īsās kājeles jaudā, bija metusies Gavrilam Afanasjevičam un Ibrahimam pakaļ pa kāpnēm augšā un paslēpusies aiz durvīm, būdama ziņkārīga, kā jau skaistā dzimuma pārstāve. Nataša, viņu ieraudzījusi, izsūtīja kalponi laukā, un pundure nosēdās uz soliņa pie gultas.

Nekad vēl tik mazā augumā nebija mājojis tik daudz darbīga gara. Viņa iejaucās visur, zināja visu, raizējās par visiem. Ar viltīgo un pieglaimīgo prātu viņa bija pratusi iemantot savu kungu mīlestību un visu mājas kalpotāju naidu, jo pār tiem pundure despotiski valdīja. Gavrila Afanasjevičs uzklausīja viņas denuncējumus, sūdzības un sīkos lūgumus. Tatjana Afanasjevna ik mīļu brīdi apjautājās pēc viņas domām un vadījās no viņas padomiem; arī Nataša pundurītei bija bezgala pieķērusies un uzticēja tai visas domas, visas savas sešpadsmit gadu vecās sirds jūtas.

—    Vai zini, Bezdelīga? — viņa teica. — Tētiņš mani izprecina morim.

Pundurīte dziļi nopūtās, un viņas krunkainā seja vēl vairāk sakrunkojās.

—    Vai nav cerību, — Nataša turpināja, — vai tētiņš neapžēlosies par mani?

Pundure papurināja aubi.

—    Vai mani neaizstāvēs vectētiņš vai krustmāte?

—    Nē, jaunkundzīt. Tavā slimības laikā moris ir paguvis visus apburt. Lielkungs no viņa pilnīgi pārņemts, kņazs par viņu vien sapņo, bet Tatjana Afanasjevna saka: žēl, ka moris, citādi labāku līgavaini būtu grēks vēlēties.

—    Ak dievs, ak dievs! — nabaga Nataša novaidējās.

—    Nebēdājies, mūsu skaistulīt, — pundure teica, viņas vājo roku skūpstīdama. — Ja arī tev lemts būt mora sievai, tomēr tu būsi pati savā vaļā. Tagad jau nav vairs tā kā vecajos laikos: vīri sievas neieslēdz; moris, dzird, esot bagāts; mājā jums būs visa kā gana, dzīvosi dziedādama …

—    Nabaga Valerians! — Nataša teica tik klusi, ka pundure šos vārdus varēja tikai nojaust, nevis dzirdēt.

—    Tā nu ir, jaunkundzīt, — viņa teica, balsi noslēpumaini klusinādama, — ja tu mazāk būtu domājusi par strēļa dēlu, tad karstumos nebūtu par viņu murgojusi un tētiņš nedusmotos.

—          Ko? — izbiedētā Nataša iesaucās. — Vai es

murgoju par Valerianu? Tētiņš dzirdējis, tētiņš dusmojas!

— Tur jau tā nelaime, — pundure atbildēja. — Tagad, ja tu lūgsies, lai tevi nedod morim, tētiņš domās, ka tam par iemeslu Valerians. Neko nepadarīsi: padodies vien vecāku gribai, kas būs — būs.

Nataša neatbildēja ne vārda. Doma, ka viņas sirds noslēpums zināms tēvam, spēcīgi iedarbojās uz iztēli: viņai palika vienīgā cerība — nomirt pirms nīstamajām laulībām. Šī doma viņu nomierināja. Ar vārgu un skumju dvēseli viņa padevās savam liktenim.

VII nodaļa

Gavrilas Afanasjeviča mājā no priekšnama pa labi atradās maza istabiņa ar vienu lodziņu. Tajā stāvēja vienkārša gulta, apklāta ar flaneļa segu, bet pie gultas — egļu koka galdiņš, uz kura dega tauku svece un bija uzliktas atvērtas notis. Pie sienas karājās vecs, zils mundieris un tā laikabiedre — trīsstūru cepure; virs cepures ar trijām nagliņām bija piestiprināta lubu bildīte, kurā bija attēlots Kārlis XII jāšus. Šai rimtajā mājvietā skanēja flautas skaņas. Gūstā kritušais dejas skolotājs, istabiņas vientulīgais iemītnieks, mici galvā un zilu kokvilnas rītasvārku mugurā veldzēja ziemas vakara skumjas, atskaņodams senus zviedru maršus, kas atgādināja viņa jaunības jautro laiku. Veltījis veselas divas stundas šiem vingrinājumiem, zviedrs izjauca savu flautu, ielika to lādē un sāka izģērbties.

Tobrīd viņa durvju kliņķis pacēlās un istabā ienāca glīts jauns cilvēks, slaida auguma, tērpies mundierī.

Pārsteigtais zviedrs izbijies piecēlās.

—           Tu mani nepazini, Gustav Adamič, — jaunais apmeklētājs teica aizkustinātā balsī, — tu laikam vairs neatceries zēnu, kuram mācīji zviedru artikulu[8], ar kuru kopā tu gandrīz vai nodedzināji šo mazo istabiņu, šaudams no rotaļu lielgabala.

Gustavs Adamičs cieši ieskatījās …

—           E-ē-ē, — viņš beidzot iesaucās, apkampdams ienācēju, — sfeiks, vai pates tas ir tu. Sēd, tu resgal, mēs parunās.

ROMĀNS VĒSTULĒS

1. LIZA — SAŠAI

Tu, protams, mīļā Sašeņka, brīnījies par manu negaidīto aizbraukšanu uz laukiem. Steidzos visu vaļsirdīgi izskaidrot. Mana stāvokļa atkarība man vienmēr bijusi smaga. Protams, Avdotja Andrejevna mani audzināja tāpat kā savu krustmeitu. Bet viņas mājā es tomēr biju audžumeita, un Tu nevari iedomāties, cik daudz sīku raižu saistās ar šo nosaukumu. Daudz ko man vajadzēja paciest, daudz ko pieciest, daudz ko neredzēt, bet mana pašmīlība rūpīgi pamanīja vismazāko nicības pazīmi. Pati mana vienlīdzība ar kņazi bija man par apgrūtinājumu. Kad mēs, vienādi ģērbtas, ieradāmies ballē, es ar rūgtumu redzēju, ka viņai nav kaklā briljantu. Es jutu, ka viņa tos nenēsā tikai tādēļ, lai neatšķirtos no manis, un jau šī ievērība mani apvainoja. Vai tiešām manī, es domāju, saredz skaudību vai kaut ko līdzīgu tādai bērnišķīgai mazdūšībai? Vīriešu izturēšanās pret mani, lai tā būtu cik pieklājīga būdama, ik brīdi aizskāra manu pašmīlību. Viņu vēsums vai laipnība — viss man likās necieņa. Vārdu sakot, es biju nelaimīga būte, un mana no dabas maigā sirds arvien vairāk nocietinājās. Vai Tu esi ievērojusi, ka visas meitenes, kas dzīvo kā audžumeitas, attālas radinieces, demoiselles de compagnie un tamlīdzīgas, parasti ir vai nu zemu stāvošas kalpones, vai neciešamas untumnieces? Pēdējās es no visas sirds cienīju un atvainoju.

Taisni priekš trim nedēļām saņēmu vēstuli no savas nabaga vecmāmiņas. Viņa sūdzējās par savu vientulību un aicināja mani pie sevis uz laukiem. Es nolēmu izmantot šo gadījumu. Ar lielām pūlēm varēju izlūgties Avdotjas Andrejevnas atļauju braukt, un man bija jāsola ziemu atgriezties Pēterburgā, bet es nedomāju turēt vārdu. Vecmāmiņa ārkārtīgi priecājās par mani; viņa nepavisam nebija mani gaidījusi. Viņas asaras mani neizsakāmi aizkustināja. Es viņu sirsnīgi iemīļoju. Viņa kādreiz bijusi augstākajās aprindās un saglabājusi daudz toreizējās piemīlības.

Tagad es dzīvoju mājās, esmu namamāte, — un Tu neticēsi, kas tā man par īstu baudu. Es tūdaļ apradu ar lauku dzīvi, un greznības trūkums man nemaz neliekas dīvains. — Mūsu muižiņa ir ļoti jauka. Senlaiku māja kalnā, dārzs, ezers, priežu mežiņi, tas viss rudenī un ziemā mazliet sērīgs, toties pavasarī un vasarā še jābūt paradīzei zemes virsū. Kaimiņu mums maz, un es vēl ne ar vienu neesmu satikusies. Man tiešām patīk vientulība, kā Tava Lamartina elēģijās.

Raksti, manu eņģei, Tavas vēstules man būs liels mierinājums. Kādas ir Jūsu balles, ko dara mūsu kopīgie paziņas? Kaut arī esmu kļuvusi vientuļniece, tomēr neesmu pilnīgi atteikusies no pasaules jūkļa — mani interesē ziņas par to.

Pavlovskas muižā.

2. SAŠAS ATBILDE

Mīļā Liza!

Iedomājies manu izbrīnu, kad dabūju zināt, ka Tu esi aizbraukusi uz laukiem. Ieraudzījusi kņazi Olgu vienu, es nodomāju, ka Tu neesi vesela, un negribēju ticēt viņas vārdiem. Otrajā dienā saņēmu Tavu vēstuli. Apsveicu Tevi, manu eņģei, ar jauno dzīves veidu. Priecājos, ka tas Tev patīk. Tava sūdzēšanās par agrāko stāvokli mani aizkustināja līdz asarām, bet likās pārāk rūgta. Kā Tu vari sevi salīdzināt ar audžumeitām un demoiselles de compagnie? Visi zina, ka Olgas tēvs bija pateicību par visu parādā tavējam un ka viņu draudzība bija tikpat svēta kā vistuvākā radniecība. Tu likies apmierināta ar savu likteni. Nekad nedomāju, ka Tevī tik daudz īgnuma. Atzīsties: vai Tavam steidzīgajam aizbraukumam tikai nav cita — slepena iemesla? Man šķiet… bet Tu kautrējies no manis, un es baidos Tevi sadusmot ar saviem minējumiem.

Ko Tev teikt par Pēterburgu? Mēs vēl esam vasarnīcā, bet gandrīz visi jau aizbraukuši. Balles sāksies pēc pāris nedēļām. Laiks ir jauks. Es ļoti daudz staigāju. Nesen mums bija pusdienās viesi; viens no tiem jautāja, vai man ir kādas ziņas no Tevis. Viņš sacīja, ka Tavs iztrūkums ballēs esot jūtams kā pārrauta stīga klavierēs — un es viņam pilnīgi piekrītu. Es joprojām ceru, ka šī mizantropijas lēkme nebūs ilgstoša. Atgriezies, manu mīlulīt, citādi man šoziem nebūs ar ko pārrunāt savus nevainīgos novērojumus, nebūs kam nodot savas sirds epigrammas. Piedod, mana mīļā, — padomā un apdomājies.

Krusta salā.

3. LIZA — SAŠAI

Tava vēstule man darīja ārkārtīgu prieku — tā man tik dzīvi atgādināja Pēterburgu. Man likās, ka es Tevi dzirdu! Cik smieklīgas Tavas mūžīgās aizdomas! Tu domā, ka man ir kādas dziļas, slepenas jūtas, kāda nelaimīga mīlestība — vai ne? Apmierinies, mīļā; Tu maldies: es esmu līdzīga varonei tikai tai ziņā, ka dzīvoju tālu laukos un leju tēju kā Kla- risa Harlova.

Tu saki, ka Tev nebūšot kam šoziem pavēstīt savus satīriskos novērojumus, bet ko tad nozīmē mūsu sarakstīšanās? Raksti man visu, ko pamanīsi; atkārtoju, ka nebūt neesmu atteikusies no pasaules, ka mani interesē viss, kas sakarā ar to. Tam par pierādījumu lūdzu Tevi atrakstīt — kam šķiet tik manāms mans iztrūkums? Vai ne mūsu laipnajam, valodīgajam Aleksejam R.? — Esmu pārliecināta, ka man izdevies uzminēt… Manas ausis vienmēr bijušas viņa rīcībā, bet viņam tā vien vajag.

Esmu iepazinusies ar*** ģimeni. Tēvs — jokdaris un viesmīlīgs namatēvs; māte — resna, jautra sieva, ļoti labprāt spēlē vistu; meitiņa — slaida melanholiska meitene, gadu septiņpadsmit veca, audzināta ar romāniem un skaidrā gaisā. Viņa augu dienu ir dārzā vai laukā ar grāmatu rokās, mājas suņu ielenkta, dziedoši runā par laiku un sirsnīgi mielo ar ievārījumu. Es atradu pie viņas veselu skapi ar senlaiku romāniem. Esmu nodomājusi to visu izlasīt un iesāku ar Ričardsonu. Jādzīvo uz laukiem, lai būtu iespēja izlasīt slaveno Klarisu. Es, krustu pārmetuši, iesāku ar tulkotāja priekšvārdiem un, atradusi tur apgalvojumu, ka pirmās sešas daļas gan esot garlaicīgas, toties pēdējās sešas jo pilnīgi atalgojot lasītāja pacietību, drošsirdīgi ķēros pie darba. Lasu vienu sējumu, otro, trešo, beidzot nokļuvu līdz sestajam, — garlaicīgi, nav jaudas. Nu, es domāju, tagad manas pūles tiks atalgotas. Un kas notiek? Lasu par Klarisas nāvi, Lovelasa nāvi — beigas. Katrā sējumā bija divas daļas, un es nepamanīju pāreju no sešām garlaicīgajām uz sešām interesantajām.

Ričardsona lasīšana man deva iemeslu pārdomām. Kāda briesmīga starpība starp vecmāmiņu un mazmeitiņu ideāliem! Kas kopīgs Lovelasam un Ādolfam? Un tomēr sieviešu loma nemainās. Klarisa, izņemot ceremoniālos reveransus, tomēr līdzīga jaunāko ro* mānu varonēm. Vai nu tāpēc, ka vīrieša paņēmieni patikt atkarīgi no modes, no pārejošiem ieskatiem … bet sieviešu — tie dibinās uz jūtām un raksturu, kas ir mūžīgi.

Tu redzi: es ar Tevi esmu pļāpīga kā parasti — neesi arī Tu skopa netiešās sarunās. Raksti man jo biežāk un jo vairāk — Tu nevari iedomāties, ko uz laukiem nozīmē gaidīt pasta dienu. Balles gaidas ar šīm nespēj līdzināties.

4. SAŠAS ATBILDE

Tu maldies, mīļā Liza. Lai iegrožotu Tavu pašmīlību, es ziņoju, ka R. nepavisam nejūt Tavu iztrūkumu. Viņš pieķēries lēdijai Pelamai, iebraucējai anglietei, un neatiet no tās. Uz viņa runām tā atbild ar nevainīgas izbrīnās izskatu un mazu izsaucienu «oho!» … bet viņš ir sajūsmināts. Zini: man par Tevi apjautājās, ar visu sirdi pēc Tevis skumst Tavs pastāvīgais admirateur Vladimirs**. Vai Tu esi apmierināta? Domāju, ka ļoti apmierināta, un pa savam paradumam uzdrošinos pieņemt, ka arī bez manis biji to uzminējusi. Jokus pie malas, ** stipri interesējas par Tevi. Es Tavā vietā aizvilinātu viņu tālu. Neko teikt, viņš ir lielisks līgavainis … Kāpēc gan viņu neprecēt! Tu dzīvotu Angļu krastmalā, sestdienās rīkotu viesības un katru rītu piebrauktu pēc manis. — Beidz blēņoties, manu mīlulīt, brauc pie mums un preci **.

Aizvakar bija balle pie K**. Cilvēku bez jēgas. Dejojām līdz pieciem. — K. V. bija ģērbusies ļoti vienkārši: balta krepa kleitiņa, pat bez puķu vijas, bet virs galvas un kaklā briljanti par pusmiljonu: tikai! Z. pa savam paradumam bija ģērbusies traki jocīgi. Kur gan viņa ņem savus tērpus? Uz viņas kleitas bija izšūtas nevis puķes, bet nez kādas kaltētas sēnes. Vai Tu, manu mīlulīt, nebiji tās viņai atsūtījusi no laukiem? Vladimirs** nedejoja. Viņš dodas atvaļinājumā. — S. atbrauca (droši vien pirmās), nosēdēja visu nakti nedejojušas un aizbrauca pēdējās. Vecākā, liekas, bija nosārtojusies — ir jau laiks … Balle bija ļoti izdevusies. Vīrieši palika neapmierināti ar vakariņām, bet viņiem taču mūžīgi jābūt ar kaut ko nemierā. Es jutos ļoti jauki, kaut arī dejoju kotiljonu ar neciešamo diplomātu St-, kas savai iedzimtajai muļķībai pievienojis vēl izklaidību, ko ieguvis Madridē.

Pateicos Tev, mana sirds, par Ričardsona raksturojumu. Tagad man ir jēdziens par viņu. Izlasīt to neceru — ar savu nepacietību; es arī Valterā Skotā atrodu liekas lappuses.

Blakus minot, šķiet, Helēnas N. un grāfa L. romāns beidzas — vismaz viņš tik ļoti nokāris galvu un viņa kļuvusi tik uzpūtīga, ka kāzas droši vien ir izlemta lieta. — Piedod, manu daiļumiņ, vai esi apmierināta ar manām šāsdienas pļāpām?

5. LIZA — SAŠAI

Nē, manu mīļo preciniec, es nedomāju pamest laukus un ierasties pie jums uz savām kāzām. Vaļsirdīgi atzīstos, ka Vladimirs** man patika, bet nekad neesmu domājusi viņu precēt. Viņš ir aristokrāts, bet es — pazemīga demokrāte. Steidzos izskaidroties un lepni paziņot kā īsta romāna varone, ka piederu visvecākajai krievu muižnieku ciltij, bet ka mans bruņinieks ir bārdaina miljonāra mazdēls. Taču tu zini, ko nozīmē mūsu aristokrātija. Lai būtu kā būdams, ** ir augstāko aprindu cilvēks; es varēju viņam iepatikties, bet viņš manis dēļ neziedos bagātu līgavu un izdevīgu radniecību. Ja es kādreiz precēšos, tad izvēlēšos še kādu četrdesmit gadu vecu muižturi. Viņš nodarbosies ar savu cukurfabriku, es — ar saimniecību un būšu laimīga, ka nav jādejo ballē pie grāfa K. un jārīko sestdienas Angļu piekrastē.

Pie mums ziema: uz laukiem c'est un evenement. Tā pilnīgi groza dzīves veidu. Vientuļās pastaigas beidzas, atskan zvārgulīši, mednieki dodas ārā ar suņiem, — viss kļūst gaišāks, jautrāks no pirmā sniega. Nemaz nebiju to gaidījusi. Ziema uz laukiem mani biedēja. Bet it visam pasaulē ir sava labā puse.

Es labāk iepazinos ar Mašeņku*** un iemīļoju viņu; viņā ir daudz jauka, daudz oriģināla. Neviļus dabūju zināt, ka ** ir viņu tuvs radinieks. Mašeņka nav redzējusi viņu septiņus gadus, bet sajūsmināta par viņu. Viņš pavadījis pie tiem vienu vasaru, un Mašeņka nemitīgi stāsta visus viņa toreizējās dzīves sīkumus. Lasot viņas romānus, atrodu lappušu malās viņa piezīmes, kas bāli uzskrīpātas ar zīmuli, — redzams, ka viņš toreiz bijis bērns. Viņu pārsteigušas domas un jūtas, par kurām viņš tagad, protams, smietos; vismaz redzama jauna, jūtīga dvēsele. — Es lasu ļoti daudz. Tu nevari iedomāties, cik savādi ir lasīt 1829. gadā romānu, kas rakstīts 1775. gadā! Liekas, it kā mēs pēkšņi ieietu no savas viesistabas senlaicīgā zālē, kas iztapsēta ar audumu, nosēstos mīkstos atlasa atzveltņos, red^etu sev visapkārt dīvainus tērpus, bet pazīstamas sejas un pazītu tajās mūsu vectētiņus, vecmāmiņas, gan stipri jaunākus gados. Pa lielākai daļai šiem romāniem nav citu teicamu īpašību. Notikums ir interesants, darbība labi sarežģīta, bet — Belkūrs runā greizi, Šarlote atbild nepareizi. Gudrs cilvēks varētu paņemt gatavo plānu, gatavos raksturus, izlabot valodu un aplamības, papildināt neizteikto — un iznāktu jauks, oriģināls romāns. Pasaki to no manis manam nepateicīgajam R.* Ko viņš šķiež prātu sarunās ar anglietēm! Lai izšuj uz vecās kanvas jaunus rakstus un parāda mums nelielā ietvarā ainavu ar pasauli un cilvēkiem, kurus tik labi pazīst.

Maša labi pārzin krievu literatūru; vispār še ar rakstniecību nodarbojas vairāk nekā Pēterburgā. Še saņem žurnālus, modri vēro, kā tie lamājas, pārmaiņus tic abām pusēm, sirdās uz iemīļoto rakstnieku, ja tas nokritizēts. Tagad es saprotu, kāpēc Vjazem- skis un Puškins tik ļoti mīl provinces jaunavas. Tās ir viņu īstā publika. Es jau ieskatījos žurnālos un sāku lasīt «Vestņik Jevropi» kritikas, bet to seklums un verdziskums man likās riebīgs — smieklīgi redzēt, kā seminārists svinīgi pārmet netikumību un netiklību sacerējumiem, ko esam lasījušas mēs visas, mēs, svētās Pēterburgas vientiesītes! …

6. LIZA — SAŠAI

Mīļā! Nav iespējams ilgāk izlikties, man vajadzīga palīdzība un draudzīgi padomi. Tas, no kura es aizbēgu, kura es bīstos kā nelaimes, ** ir še. Ko man darīt? Man reibst galva, es jūtos kā pazudusi, dieva dēļ, saki, ko man darīt. Izstāstīšu Tev visu…

Tu pagājušā ziemā pamanīji, ka viņš ne soli neatiet no manis. Viņš pie mums neviesojās, bet mēs satikāmies visur. Veltīgi es bruņojos ar vēsumu, pat zināmu nicināšanu, — es nekādi nevarēju tikt no viņa vaļā. Ballēs viņš vienmēr prata atrast vietu man līdzās, pastaigās viņš vienmēr sastapās ar mums, teātrī viņa lornete bija pievērsta mūsu ložai.

Sākumā tas glaimoja manai pašmīlībai. Es varbūt pārāk atļāvu viņam to pamanīt. Vismaz viņš, katru stundu ņemot sev jaunas tiesības, ikreiz stāstīja man par savām jūtām un bija gan greizsirdīgs, gan sūdzējās … Ar šausmām es domāju: kur tas viss novedīs! Un izmisumā jutu viņa varu pār savu dvēseli. Es aizbraucu no Pēterburgas — domāju ar to iznīdēt ļaunumu pašā saknē. Mana noteiktība, pārliecība par to, ka esmu darījusi savu pienākumu, jau gandrīz nomierināja manu sirdi. Es sāku domāt par viņu vienaldzīgāk, ar mazākām skumjām. Pēkšņi es viņu ieraugu.

Es viņu ieraugu: vakar bija *** vārda diena. Es ierodos pusdienās, ieeju viesistabā, atrodu veselu baru viesu, ulānu formas tērpus, mani ielenc dāmas, es ar tām visām saskūpstos. Neviena neievērodama, nosēžos namamātei līdzās, skatos: ** manā priekšā. Es sastingu … Viņš pateica man dažus vārdus ar tik maigu, izjustu prieku, ka man nebija spēka noslēpt ne savu mulsu, ne patiku.

Mēs devāmies pie galda. Viņš nosēdās man pretī; es neuzdrošinājos uz viņu paskatīties, bet pamanīju, ka visas acis pievērstas viņam. Viņš bija nerunīgs un izklaidīgs. Citkārt mani ļoti nodarbinātu vispārējā tieksme saistīt atbraukuša gvardes virsnieka uzmanību, jaunavu nemiers, vīriešu neveiklība, viņu smiekli par saviem pašu jokiem un tai pašā laikā viesa pieklājīgais vēsums un absolūtā nevērība … Pēc pusdienām viņš pienāca man klāt. Juzdama, ka man kaut kas jāsaka, es jautāju stipri nevietā, vai viņš kādās darīšanās braucis uz mūsu pusi. «Es atbraucu kādā lietā, no kuras atkarīga mana dzīves laime,» viņš atbildēja pusbalsī un tūdaļ aizgāja; viņš nosēdās spēlēt bostonu ar trim vecenītēm (tai skaitā ar vecmāmiņu), bet es uzgāju augšā pie Mašeņkas, kur nogulēju līdz vakaram, aizbildinādamās ar galvas sāpēm. Patiesi, es biju vairāk nekā nevesela. Mašeņka neatgāja no manis. Viņa sajūsmināta par **. Viņš palikšot pie tiem mēnesi vai vairāk. Viņa visu dienu būs ar viņu kopā. Tik tiešām, Mašeņka viņā iemīlējusies — lai dievs dod, ka arī viņš iemīlētos. Viņa ir slaida un neparasta — vīriešiem tā vien vajag.

Ko man darīt, mīļā, te es nevarēšu izvairīties no viņa vajājumiem. Viņš jau paspējis apburt vecmāmiņu. Viņš apmeklēs mūs — atkal ies vaļā atzīšanās, sūdzības, zvēresti — un kālabad? Viņš iekaros manu mīlestību, manu atzīšanos, — pēc tam pārdomās, ka precēties nav izdevīgi, aizbrauks ar kādu atrunu, atstās mani, bet es… Kāda drausmīga nākotne! Dieva dēļ, sniedz man roku: es slīkstu.

7. SAŠAS ATBILDE

Tas ir pareizi — atvieglot sirdi ar pilnīgu grēksūdzi! Sen jau tā vajadzēja, manu mīlulīt! Kāpēc gan Tev negribējās atzīt to, ko jau sen zināju: ** un Tu — jūs mīlat viens otru — kas par nelaimi? Lai notiek. Tev piemīt īpašība raudzīties uz notikumiem dievs zina no kādas puses. Tu izaicini nelaimi — Tev būtu jābīstas to darīt. Kāpēc gan Tev neprecēt **! Kas par nepārvaramiem šķēršļiem? Viņš ir bagāts, bet Tu nabadzīga — blēņas. Viņš ir bagāts par diviem — ko jums vēl vairāk. Viņš ir aristokrāts, bet vai Tu vārda, izglītības pēc neesi aristokrāte?

Nesen iznāca strīds par augstāko aprindu dāmām. Es dabūju zināt, ka R. reiz nostājies aristokrātijas pusē tāpēc, ka tā labāk aujot kājas. Tātad vai nav skaidrs, ka Tu esi no galvas līdz kājām aristokrāte?

Atvaino, manu mīlulīt, bet Tava patētiskā vēstule mani sasmīdināja. ** ieradies uz laukiem, lai Tevi satiktu. Kādas šausmas! Tu ej bojā, tu prasi manu padomu. Vai tikai Tu neesi kļuvusi par provinces varoni? Mans padoms: jo drīzāk salaulāties jūsu lauku baznīcā un ierasties pie mums, lai tēlotu For- narīnu dzīvās gleznās, kādas grib rīkot S**. Tava bruņinieka rīcība mani, bez jokiem, aizkustināja. Protams, vecos laikos mīlētāji labvēlīga skatiena dēļ devās uz trim gadiem cīnīties Palestīnā; bet mūsu dienās braukt 500 verstis no Pēterburgas, lai satiktos ar savas sirds valdnieci, — tiešām nozīmē daudz. ** pelnījis uzslavu.

8. VLADIMIRS** — SAVAM DRAUGAM

Esi tik labs, izplati baumas, ka esmu uz nāvi slims, es gribu palikt še ilgāk un būt iespējami pieklājīgs.

Jau divas nedēļas dzīvoju uz laukiem un nemanu, kā laiks skrien. Atpūšos no Pēterburgas dzīves, kas man drausmīgi apnikusi. Nesajūsmināties par laukiem būtu piedodams klostera audzēknei, kas tikko izlaista no sprosta, un astoņpadsmit gadu vecam kam- barjunkuram. Pēterburga ir priekšistaba, Maskava — meiteņu istaba, bet lauki — mūsu kabinets. Kārtīgs cilvēks aiz nepieciešamības iet caur priekšistabu un reti ieskatās meiteņu istabā, bet sēž savā kabinetā. — Tā arī nobeigšu. Iesniegšu atlūgumos, apprecēšos un aizbraukšu uz Saratovas muižu. — Būt muižturim ir tāds pats darbs. Pārvaldīt trīstūkstoš dvēseļu, kuru labklājība pilnīgi atkarīga no mums, ir svarīgāk nekā komandēt vadu vai pārrakstīt diplomātiskas depešas …

Nevērība, ar kādu mēs pametam savus zemniekus, nav piedodama. Jo vairāk mums tiesību pār viņiem, jo vairāk pienākumu pret tiem. Mēs pametam tos blēdīga pārvaldnieka ziņā, kas dara tiem pāri, bet mūs apzog. Mēs notriecam savus nākamos ienākumus, izputam, vecums mūs sagaida trūkumā un raizēs.

Lūk, iemesls, kāpēc ātri panīkst mūsu muižniecība; vectēvs bija bagāts, dēls trūkumā, mazdēls iet ar ubaga spieķi. Senās dzimtas kļūst nenozīmīgas; rodas jaunas un trešajā pakāpē atkal izzūd. īpašumi saplūst kopā, un neviena dzimta nepazīst savus senčus. Kurp noved tāds politiskais materiālisms? Es nezinu. Bet laiks darīt tam galu.

Nekad neesmu varējis bez sērām redzēt, kā pagrimst mūsu vēsturiskās ciltis; nevienam tās nav dārgas, iesākot ar tiem, kas tām piederīgi. Un kādas lepnas atmiņas gan sagaidīt no tautas, kas raksta uz pieminekļa: «Pilsonim Miņinam un kņazam Požarskim.» Kas par kņazu Požarski? Kas ir pilsonis Miņins? Bija okoļņičijs kņazs Dmitrijs Mihailovičs Požarskis un sīkpilsonis Kuzma Miņičs Suhoruks, visas valsts ievēlētais. Bet tēvija piemirsusi pat savu glābēju īstos vārdus. Pagātne mums nav nekas. Nožēlojama tauta!

Ierēdņu aristokrātija nevar aizstāt dzimto aristokrātiju. Muižnieku ģimenes atmiņām jābūt tautas vēsturiskām atmiņām. Bet kādas ģimenes atmiņas ir kolēģiju asesora bērniem?

Runādams par labu aristokrātijai, es netēloju angļu lordu; mana izcelsme, kaut arī es tās nekaunos, nedod man uz to nekādu tiesību. Bet es piekrītu Labrijēram: Affecter le mēpris de la naissance est un ridicule dans le parvenu et une lāchetē dans le gentilhomme.

To visu esmu izdomājis, dzīvodams svešā muižā, noraudzīdamies, kā saimnieko sīkmuižnieki. Šie kungi nestrādā maizes darbu un paši saimnieko savās muižiņās, bet atzīstos — lai dievs dod viņiem izputēt kā mums visiem. Kāda nejēdzība! Viņiem vēl nav pagājuši Fonvizina laiki. Viņu vidū vēl dzīvo Prosta- kovi un Skotiņini!

Tas gan nezīmējas uz radinieku, pie kura viesojos. Tas ir ļoti labs cilvēks, viņa sieva ļoti lādzīgs sievišķis, meita ļoti lāga meiča. Tu redzi, ka esmu kļuvis ļoti kārtīgs. Tik tiešām, kamēr atrodos uz laukiem, esmu ļoti labvēlīgi noskaņots un lēnprātīgs — manas

patriarhālās dzīves ietekme un Lizas*** klātbūtne. Man bez jakiem bija garlaicīgi bez viņas. Atbraucu, lai pierunātu viņu atgriezties Pēterburgā. Mūsu pirmā satikšanās bija lieliska. Mana krustmāte svinēja vārda dienu. Sabrauca visi kaimiņi. Ieradās arī Liza — un tikko noticēja pati sev, ieraudzījusi mani… Viņai vajadzēja noģist, ka esmu ieradies tikai viņas dēļ. Vismaz es centos likt viņai to sajust. Šai ziņā manas sekmes pārspēja to, ko biju gaidījis (kas daudz ko nozīmē). Vecenītes mirst manis dēļ, kundzītes tā vien līp man klāt. «Tas tāpēc, ka tās patriotes.» Vīrieši stipri nemierā ar manu fcituitē indolente, kas še vēl pavisam kas jauns. Viņi satracināti jo vairāk tāpēc, ka esmu ārkārtīgi laipns un pieklājīgs, un viņi nekādi nevar saprast, kur slēpjas mana nelietība — lai gan jūt, ka esmu nelietis. Dzīvo vesels. Ko dara mūsējie? Servitor di tutti quanti. Raksti man uz** muižu.

9. DRAUGA ATBILDE

Tavu uzdevumu esmu veicis. Vakar teātrī paziņoju, ka Tu esi sasirdzis ar nervu drudzi un ka Tevis droši vien vairs nav starp dzīvajiem, — tātad izmanto dzīvi, kamēr vēl neesi augšāmcēlies.

Man dara prieku Tavas morāliskās pārdomas par saimniekošanu muižās. Gluži kā

Un homme sans peur et sans reproche Qui nest ni roi, ni duc, ni comte aussi.

Muižnieka stāvoklis, pēc manām domām, ir visap- skaužamākais.

Dienesta pakāpes Krievijā nepieciešamas kaut vai tikai staciju labad, kur citādi nevar dabūt zirgus.

Iegrimstot svarīgos spriedelējumos, esmu pavisam aizmirsis, ka Tev tagad prātā kas cits — Tu esi nodarbināts ar savu Lizu. Kas Tev par prieku tēlot Foblāzu un mūžīgi noņemties ar sieviešiem! Tas nav Tevis cienīgi. Šai ziņā Tu esi atpalicis no sava laikmeta un kļūsti līdzīgs ci-devant gvardes 1807. gada aizsmaku- lim. Pagaidām tas ir trūkums, drīz Tu būsi smieklīgāks par ģenerāli G**. Vai nav labāk jau laikus pieradināties pie nobrieduša vecuma stingrības un labprātīgi atteikties no vīstošās jaunības? Zinu, ka sprediķoju veltīgi, bet tāds ir mans uzdevums.

Visi draugi sveicina Tevi un ļoti nožēlo Tavu pāragro bojā eju — arī Tava agrākā draudzene, kas atgriezusies no Romas, kur iemīlējusies pāvestā. Kā tas izskatās pēc viņas, un kā Tev vajag par to sajūsmināties! Vai neatbrauksi sacensties cum servo ser- vorum dei? Tas izskatītos pēc Tevis. Es katru dienu Tevi gaidīšu.

10. VLADIMIRS** — SAVAM DRAUGAM

Tavi pārmetumi gluži nevietā. Nevis es esmu atpalicis no sava laikmeta, bet Tu — un par veseliem

1 Še rokrakstā acīm redzams izlaidums. Cik var spriest, daļa devītās vēstules gājusi zudumā.

desmit gadiem. Tavi spekulatīvie un svarīgie spriedelējumi noderētu 1818. gadā. Tolaik bija modē uzskatu stingrība un politiskā ekonomija. Mēs ieradāmies ballēs un nenoņēmām zobenus — mums šķita nepieklājīgi dejot un nebija laika nodarboties ar dāmām. Pagodinos Tev paziņot, ka tagad viss ir citādi — Ādama Smita, vietā nākusi franču kadriļa, katrs lakstojas un līksmojas, kā prot. Es sekoju laika garam; bet Tu esi nekustīgs, Tu esi ci-devant un homme stereotype. Kāda patika Tev vienam tupēt uz soliņa opozīcijas pusē! Ceru, ka Z— Tevi uzvedīs uz īstā ceļa: nododu Tevi viņas vatikāniskajai koķetī- bai. Kas zīmējas uz mani, tad esmu nodevies patriarhālai dzīvei: liekos gulēt desmitos vakarā, vizinos pa svaigu sniegu ar šejienes muižturiem, spēlēju ar vecenītēm bostonu par kapeiku un skaišos, kad zaudēju. Ar Lizu tiekos ik dienas — un arvien vairāk viņā iemīlos. Viņā daudz kā tāda, kas mani aizrauj. Šī lēnā, cildenā harmonija, ar kādu viņa izturas, Pēterburgas augstākās sabiedrības burvība, bet arī — kaut kas dzīvs, lēnprātīgs, labdzimtīgs (kā saka viņas vecmāmiņa), nekā asa, skaudra viņas spriedumos, viņa nerauc pieri pirms iespaidiem kā bērns pirms tam, kad sāk pinkšķēt. Viņa klausās un saprot — reta mūsu sieviešu īpašība. Bieži esmu nobrīnījies, cik truls saprāts un netīra iztēle ir tīri patīkamām dāmām. Bieži vien vissmalkāko joku, visdzejiskāko apsveikumu viņas uztver vai nu kā nekaunīgu epigrammu, vai nepieklājīgu seklību. Tādā gadījumā viņu pieņemtais saltais izskats ir tik nāvīgi riebīgs, ka to nevar paciest viskvēlākā mīlestība.

Es to izbaudīju ar Helēnu***, kurā biju līdz ausīm

samīlējies. Es teicu viņai kādu maigu vārdu; viņa ieskatīja to par rupjību un sūdzējās par mani savai draudzenei. Es jutos pavisam vīlies. Bez Lizas man ir Mašeņka***, ar ko izklaidēties. Viņa ir jauka. Šīs meitenes, kas izaugušas zem ābelēm un starp labības kaudzēm, auklīšu un dabas skolotas, ir daudz jaukākas par mūsu vienmuļajām daiļavām, kuras līdz kāzām domā tā, kā viņu mātes, bet pēc tam — kā viņu vīri.

Ardievu, mans mīļais; kas jauns pasaulē? Saki visiem, ka beidzot esmu pievērsies dzejai. Nesen sacerēju parakstu zem kņazes Olgas ģīmetnes (par ko Liza mani ļoti jauki sabāra):

Sāja kā pilnība — kā patiesība stulba. Vai nebūtu labāk:

Stulba kā pilnība — kā patiesība sāja.

Vienā un otrā gadījumā ir kaut kas līdzīgs domai. Palūdz, lai V. piedzejo pirmo vārsmu, un no šīs dienas ieskati mani par dzejnieku.

NELAIĶA IVANA PETROVIČA BELKINA NOVELES

Prostakova kundze Ak, cienījamais, uz nostāstiem kopš mazotnes viņš jucis.

S k o t i ņ i n s Mitrofans ir manī atsities.

Pusaudzis

NO IZDEVEJA

Uzņēmušies pūles izdot I. P. Belkina noveles, kuras tagad piedāvājam atklātībai, mēs vēlējāmies tām pievienot kaut īsu nelaiķa autora dzīves aprakstu un tā mazliet apmierināt tēvzemes rakstniecības cienītāju dibināto ziņkāri. Šai nolūkā mēs griezāmies pie Marjas Aleksejevnas Trafiļinas, Ivana Petroviča tuvākās radinieces un mantinieces; taču viņa diemžēl nespēja mums sniegt par autoru nekādas ziņas, jo nelaiķis viņai nepavisam nav bijis pazīstams. Viņa ieteica mums griezties pie kāda godājama vīra, kas bijis Ivana Petroviča draugs. Mēs sekojām šim pado- ftiam un uz mūsu vēstuli saņēmām tīkoto atbildi, ko šeit publicējam. Ievietojam šo atbildi bez kādiem grozījumiem un piezīmēm, jo tā ir dārgs piemineklis cildenām domām un aizkustinošai draudzībai un reizē arī visai pietiekama biogrāfiska izziņa.

Mans cienītais kungs** **!

Jūsu augsti godāto vēstuli, rakstītu šā mēneša 15. dienā, man bija tas gods saņemt tā paša mēneša 23. dienā; vēstulē Jūs man darāt zināmu savu vēlēšanos iegūt sīkas ziņas par mana bijušā sirsnīgā drauga un kaimiņu muižas īpašniekā nelaiķa Ivana Petroviča Belkina dzimšanas un nāves dienu, par viņa dienesta gaitām, par mājas apstākļiem, kā arīdzan par viņa nodarbošanos un paražām. Ar jo lielu prieku izpildu šo Jūsu vēlēšanos un nosūtu Jums, mans cienītais kungs, visu, ko no sarunām ar viņu, kā arī no saviem paša vērojumiem esmu varējis atcerēties.

Ivans Petrovičs Belkins dzimis godīgu un dižciltīgu vecāku ģimenē 1798. gadā Gorjuhinas ciemā. Viņa mirušais tēvs sekundmajors Pēteris Ivanovičs Belkins bija precējies ar jaunavu Pelageju Gavrilovnu no Trafiļinu dzimtas. Viņš nebija bagāts, taču turīgs un saimniekošanas ziņā visai sapratīgs. Viņu dēls sākotnējo izglītību guva pie lauku ķestera. Šķiet, šim cienījamam vīram tad arī viņš ir pateicību parādā par tieksmi uz lasīšanu un patiku darboties krievu rakstniecībā. 1815. gadā viņš iestājās dienestā kājnieku strēlniekpulkā (tieši kurā — neatceros), kur arī palika līdz pašam 1823. gadam. Vecāku nāve, kas tēvam un mātei nāca gandrīz vienā un tai pašā laikā, piespieda viņu atvaļināties un atgriezties Gorjuhinas ciemā, savā dzimtajā pusē.

Stājies pie muižas vadības, Ivans Petrovičs, būdams nepieredzējis un mīkstsirdīgs, ātri vien nolaida saimniecību un pameta savvaļai stingro kārtību, kādu bija iedibinājis viņa nelaiķis tēvs. Nomainījis kārtīgo un izdarīgo stārastu, ar kuru zemnieki (pēc savas paražas) bija neapmierināti, ciema pārvaldīšanu Ivans Petrovičs uzdeva savai vecajai atslēgzinei, kura bija iemantojusi kunga uzticību ar to, ka, būdama liela teicēja, zināja daudz dažādu nostāstu. Šī stulbā vecene nekādi neprata atšķirt divdesmit piecu rubļu asignāciju no piecdesmit rubļu asignācijas; zemnieki, kam visiem viņa bija kūma, itin nemaz no viņas nebaidījās; pašu izvēlētais stārasts zemniekiem tik ļoti izdabāja, reizē arī blēdīdamies, ka Ivans Petrovičs bija spiests atcelt klaušas un noteikt visai mērenu dzimtnomu; taču arī te zemnieki, izmantodami kunga vājību, pirmajā gadā izlūdzās sev visai gudri izdomātus atvieglojumus, bet nākamajos gados vairāk nekā divas trešdaļas dzimtnomas maksāja ar riekstiem, brūklenēm un tamlīdzīgi; un arī tad vēl palika parādā.

Būdams Ivana Petroviča nelaiķa tēva draugs, uzskatīju par pienākumu piedāvāt arī dēlam savus padomus un ne vienu reizi vien pieteicos atjaunot agrāko, viņa nojaukto kārtību. Šai nolūkā reiz, pie viņa atbraucis, pieprasīju saimniecības grāmatas, ataicināju blēdīgo stārastu un Ivana Petroviča klātbūtnē ņēmos tās caurskatīt. Jaunais saimnieks sākumā sekoja man ar itin slavējamu uzmanību un cītību; bet, tiklīdz pēc rēķiniem kļuva redzams, ka beidzamajos divos gados zemnieku skaits pavairojies, muižas putnu un mājlopu skaits tīšuprāt samazinājies, Ivans Petrovičs apmierinājās ar šīm pirmajām ziņām un tālāk manī neklausījās, un tai pašā brīdī, kad es ar savu meklēšanos un stingro tincināšanu blēdīgo stārastu biju galīgi samulsinājis un pilnīgi klusēt piespiedis, sev par lielām nepatikšanām, izdzirdu Ivanu Petroviču krēslā skaļi krācam. Kopš tā laika mitējos iejaukties viņa saimnieciskajos rīkojumos un pametu viņa darīšanas (tāpat kā viņš pats) dieva ziņā.

Taču tas, starp citu, mūsu draudzīgās attiecības nemaz nebojāja; jo es, lai gan nožēloju viņa vājību un kaitīgo nolaidību, kas piemīt visiem mūsu jaunajiem muižniekiem, tomēr Ivanu Petroviču no sirds mīlēju; un nemaz jau arī nevarēja nemīlēt jauno cilvēku, kas bija tik lēnprātīgs un godīgs. Ivans Petrovičs no savas puses izrādīja cieņu maniem gadiem un bija sirsnīgi man pieķēries. Līdz pat mūža galam viņš gandrīz katru dienu ar mani satikās, mīļu turēdams manu vienkāršo runas veidu, lai gan ne ar paradumiem, ne ar domu gaitu, ne raksturu mēs lielāko tiesu viens ar otru kopā nesaderējām.

Ivans Petrovičs dzīvoja visai mērenu dzīvi, vairījās no visdažādākā veida pārmērībām; nekad man negadījās viņu redzēt iesilušu (ko mūsu novadā var uzskatīt par nedzirdētu brīnumu); uz sieviešu dzimumu gan viņam bija liela tieksme, taču kaunīgs viņš bija pārlieku, gluži kā jaunava.[9]

Bez novelēm, par kurām Jums savā vēstulē labpa- ticis pieminēt, Ivans Petrovičs atstāja daudz manuskriptu, no kuriem daļa atrodas pie manis, bet daļu viņa atslēgzine izlietojusi dažādām mājas vajadzībām. Tā, piemēram, pagājušo ziemu visi viņas pie- būvītes logi bija aizlīmēti ar Ivana Petroviča nepabeigtā romāna pirmo daļu. Iepriekš minētās noveles, šķiet, bija viņa pirmais spalvas mēģinājums.

Tās, pēc Ivana Petroviča nostāstiem, lielāko tiesu esot patiesīgas un viņš tās dzirdējis no dažādām personām.[10] Tomēr vārdi tajās gandrīz viscaur viņa paša izdomāti, bet ciemu un sādžu nosaukumi patapināti mūsu pašu apvidū, aiz ko arī mana sādža kaut kur pieminēta. Tas noticis nevis ļaunos nolūkos, bet vienīgi iztēles trūkuma dēļ.

1828. gada rudenī Ivans Petrovičs sasirga ar saaukstēšanās drudzi, kas pārgāja karsonī, un viņš nomira, lai gan mūsu apriņķa eskulāps, būdams visai lietpratīgs vīrs dažādu iesīkstējušu slimību, kā, piemēram, varžaču un tamlīdzīgu kaišu, ārstēšanā, itin modri par viņu rūpējās. Viņš nomira manu acu priekšā trīsdesmitajā dzimšanas gadā un ir apglabāts Gorju- hinas ciema baznīcā blakus saviem nelaiķa vecākiem.

Ivans Petrovičs bija vidēja auguma, viņam bija pelēkas acis, gaišbrūni mati, taisns deguns; seja balta un kalsena.

Lūk, mans cienītais kungs, viss, ko varēju atcerēties par sava drauga — mirušā kaimiņa dzīves veidu, nodarbošanos, raksturu un ārējo izskatu. Taču gadījumā, ja Jums labpatiktu šo manu vēstuli kaut kādi izmantot, vispazemīgi lūdzu nekādā ziņā manu vārdu neminēt, jo, lai gan sacerētājus es visai cienu un mīlu, taču iestāties šai kārtā uzskatu par lieku un maniem gadiem nepieklājīgu. Ar patiesu cieņu utt.

1830. gada 16. novembrī.

Ņenaradovas ciemā.

Uzskatīdami par pienākumu ievērot mūsu cienījamā drauga un autora gribu, izsakām viņam savu visdziļāko pateicību par sniegtajām ziņām un ceram, ka atklātība novērtēs to patiesīgumu un labsirdību.

A. P.

ŠĀVIENS

Mēs šāvāmies.

fta rati nukis

Nozvērējos viņu nošaut pēc divkaujas likumiem (man bija palicis vēl viens šāviens).

Vakars nometnē

I

Mēs stāvējām *** miestiņā. Armijas virsnieka dzīve ir zināma. No rīta mācības, manēža; pusdienas pie pulka komandiera vai žīda traktierī; vakarā punšs un kārtis. Šai miestiņā nebija neviena viesību nama, nevienas līgavas; mēs pulcējāmies cits pie cita, kur neko vairāk neredzējām kā vien savus mundierus.

Tikai viens cilvēks mūsu sabiedrībā nebija no karavīru aprindām. Viņam bija ap trīsdesmit pieci gadi, un tāpēc mēs viņu uzskatījām par vecu. Viņš bija pieredzējis un ar to daudz pārāks par mums; turklāt viņa parastajam drūmumam, bargajam raksturam un ļaunajai mēlei bija spēcīga ietekme uz mūsu jaunajiem prātiem. Viņa likteni apņēma noslēpumainība; viņš likās esam krievs, taču viņa vārds bija sveš- zemniecisks. Kādreiz viņš bija diezgan veiksmīgi dienējis huzāros; neviens nezināja iemesla, kas spiedis viņu atvaļināties un apmesties nabadzīgajā miestiņā, kur viņš vadīja trūcīgu un reizē izšķērdīgu dzīvi: mūžīgi staigāja kājām, novalkātu, melnu svārku mugurā, taču savās mājās mieloja pie brīva galda visus mūsu pulka virsniekus. Tiesa, pie viņa pusdienās pasniedza tikai divus vai trīs atvaļināta zaldāta gatavotus ēdienus, toties šampanietis tur plūda straumēm. Neviens nezināja, cik viņam mantas, ne arī to, kādi viņa ienākumi, neviens jau arī neiedrošinājās par to viņu iztaujāt. Viņam bija grāmatas, lielāko tiesu militāras, arī romāni. Viņš labprāt deva tās lasīt, nekad neprasīdams atpakaļ; toties arī neatdeva īpašniekam grāmatu, ko pats aizņēmās. Galvenais viņa nodarbības veids bija šaušana ar pistoli. Viņa istabas sienas bija ložu izurbinātas, vienos caurumos, kā bišu šūnas. Bagātīga pistoļu kolekcija bija viņa apdzīvotās nabadzīgās būdas vienīgā greznība. Šaušanā šis cilvēks bija sasniedzis neticamu mākslu, un, ja viņš pieteiktos notriekt, vienalga, kam, bumbieri no cepures, ikviens mūsu pulkā bez šaubīšanās paliktu apakšā savu galvu. Bieži vien savā starpā mēs runājām par divkaujām, bet Silvio (tā es viņu nosaukšu) nekad nepiedalījās šais pārrunās. Uz jautājumu, vai viņam gadījies duelēties, atbildēja atturīgi, ka gadījies esot, taču sīkāk neko neizklāstīja — varēja redzēt, ka šādi jautājumi viņam nepatīk. Mēs domājām, ka uz sirdsapziņas viņam kāds nelaimīgs viņa drausmīgās mākslas upuris. Tomēr mums ne prātā nenāca, ka viņā varētu iemājot kaut kas līdzīgs biklumam. Ir cilvēki, kuru izskats vien noraida šādas aizdomas. Nejaušs gadījums visus mūs pārsteidza.

Reiz kāds desmits mūsu virsnieku pusdienoja pie Silvio. Dzērām kā jau parasti, citiem vārdiem — ļoti daudz; pēc pusdienām ņēmāmies pierunāt mājastēvu turēt banku. Ilgi viņš stīvējās pretī, jo gandrīz nekad nespēlēja; beidzot lika pasniegt kārtis, izbēra uz galda pussimt červoncu un apsēdās spēlēt. Mēs apstājām viņu, un spēle iedegās. Silvio parasti spēlēja, pilnīgi klusējot, nekad viņš nestrīdējās un neizskaid- rojās. Ja pretspēlētājam gadījās pārrēķināties, viņš tūliņ vai nu piemaksāja iztrūkumu, vai arī pierakstīja lieko. Mēs to zinājām un ļāvām viņam rīkoties pēc sava prāta; taču starp mums atradās kāds nesen šurp pārcelts virsnieks. Spēlēdams viņš aiz izklaidības bija atliecis kārtij stūri. Silvio paņēma krītu un pēc sava paraduma nolīdzināja rēķinu. Virsnieks, domādams, ka notikusi kļūda, ņēmās skaidrot. Silvio klusēdams turpināja spēli. Virsnieks, zaudējis pacietību, paņēma suku un nodzēsa to, kas viņam šķita nepareizi pierakstīts. Silvio paņēma krītu un pierakstīja atkal. Virsnieks, no vīna, spēles un biedru smiekliem iekaisis, uzskatīja sevi par gauži apvainotu un, trakās dusmās pagrābis no galda vara svečturi, svieda to Silvio, kurš tikko paguva izvairīties no trieciena. Mēs samulsām. Silvio piecēlās, aiz dusmām nobālēja un ar zibošām acīm teica: «Cienītais kungs, esiet tik laipns un ejiet laukā — un pateicieties dievam, ka tas notika manā mājā.»

Mēs nešaubījāmies par sekām un iedomājāmies jauno biedru jau beigtu. Virsnieks izgāja laukā, teikdams, ka par apvainojumu gatavs atbildēt, kā labpatiksies bankas turētāja kungam. Spēle ilga vēl dažas minūtes; taču, sajuzdami, ka mājastēvam spēle nav prātā, cits pēc cita metām mieru un izklīdām pa dzīvokļiem, spriezdami par drīz sagaidāmo vakanto vietu.

Nākamajā dienā manēžā mēs jau apjautājāmies, vai nabaga poručiks vēl dzīvs, bet te pēkšņi viņš pats ieradās; mēs viņam uzdevām to pašu jautājumu. Viņš atbildēja, ka no Silvio vēl neesot saņēmis nekādu ziņu. Tas mūs pārsteidza. Mēs devāmies pie Silvio un atradām viņu pagalmā triecam lodes citu uz citas pie vārtiem piestiprinātā dūzī. Viņš saņēma mūs, kā jau paradis, ne vārda neminēdams par vakarējo notikumu. Pagāja trīs dienas, poručiks vēl arvien bija dzīvs. Mēs ar izbrīnu jautājām: vai patiesi Silvio neduelēsies. Silvio neduelējās. Viņš apmierinājās ar visai nelielu izskaidrošanos un saderēja mieru.

Tas ļoti kaitēja Silvio prestižam jauniešu spriedumos par viņu. Drosmes trūkumu vismazāk piedod jauni ļaudis, kas parasti bezbailību uzskata par pašu vērtīgāko cilvēkā un ar to attaisno visādus netikumus. Taču mazpamazām viss aizmirsās un Silvio atguva savu agrāko ietekmi.

Vienīgi es vairs nespēju viņam tuvoties. No dabas apveltīts ar romantisku iztēli, es par visiem spēcīgāk biju pieķēries cilvēkam, kura dzīve likās mīkla un kurš šķita man kā kādas noslēpumainas noveles varonis. Silvio mani mīlēja; runājot ar mani vienu, viņš vismaz atmeta savu parasto strupo, indīgo runas veidu un tērzēja par dažādiem jautājumiem labsirdīgi un neparasti jauki. Taču pēc nelaimīgā vakara doma, ka viņa gods ticis aptraipīts un nav nomazgāts aiz paša vainas, — šī doma mani nepameta un neļāva man izturēties pret viņu kā agrāk; man bija kauns uz viņu skatīties. Silvio bija pārāk gudrs un pieredzējis, lai to nepamanītu un neuzminētu iemeslu. Šķita, tas viņu apbēdina; vismaz es kādas pāris reizes pamanīju viņā vēlēšanos ar mani izskaidroties; taču es vairījos no šādiem gadījumiem, un Silvio no manis novērsās. Kopš tā laika es redzējos ar viņu, tikai biedriem klātesot, un mūsu agrākās vaļsirdīgās sarunas pārtrūka.

Iespaidu pārslogotajiem galvaspilsētas iedzīvotājiem nav jausmas par tiem daudzajiem rimtajiem priekiem, ko tik labi pazīst lauku un mazpilsētiņu iedzīvotāji, piemēram, — pasta dienas gaidīšanu; otrdienās un piektdienās mūsu pulka kanceleja bija pilna ar virsniekiem: daži gaidīja naudu, daži vēstules, citi avīzes. Sūtījumi parasti turpat tika atvērti; jaunumi izstāstīti, un kancelejā valdīja visai liela rosme. Silvio saņēma vēstules uz mūsu pulka adresi un parasti atradās turpat. Reiz viņam pasniedza sūtī

jumu, no kura viņš norāva zīmogu ar vislielāko nepacietību. Pārskatot vēstuli, viņa acis zibēja. Virsnieki, aizņemti katrs ar savām vēstulēm, neko nepamanīja. — Kungi, — Silvio viņiem teica, — apstākļi prasa, lai nekavējoties dodos prom; braukšu šonakt pat; ceru, ka jūs neatteiksities beidzamo reizi pusdienot pie manis. Gaidu arī jūs, —-viņš turpināja, vērsdamies pie manis, — gaidu katrā ziņā. — Ar šiem vārdiem viņš steidzīgi izgāja; bet mēs, norunājuši sapulcēties pie Silvio, izklīdām katrs uz savu pusi.

Atnācu pie Silvio noliktajā laikā un atradu pie viņa gandrīz visu pulku. Visas viņa mantas jau bija iesaiņotas; palikušas vienīgi kailās, cauršautās sienas. Mēs apsēdāmies pie galda; namatēvs bija ārkārtīgi labā noskaņā, un drīz vien viņa jautrība pārņēma visus; korķi paukšķēja ik brīdi, glāzes putoja un šņāca nepārtraukti, un mēs ar vislielāko centību vēlējām aizbraucējam labu ceļa vēju un visādu labklājību. No galda piecēlāmies jau vēlu vakarā. Kad meklējām cepures, Silvio, no visiem atvadījies, paņēma mani pie rokas un aizkavēja brīdī, kad es jau taisījos aiziet. — Man vajag ar jums parunāties, — viņš klusi teica. Es paliku.

Viesi aizgāja; mēs palikām divatā, nosēdāmies viens otram pretī un klusēdami aizkurinājām pīpes. Silvio bija noraizējies; vairs nebija ne miņas no viņa drudžainās jautrības. Drūms bālums, zibošas acis un biezie dūmi, kas plūda no viņa mutes, vērta viņu līdzīgu īstam sātanam. Pagāja brīdis, un Silvio pārtrauca klusēšanu.

— Varbūt mēs nekad vairs neredzēsimies, — viņš teica. — Pirms šķiršanās gribēju ar jums izrunāties,

Varbūt būsiet ievērojis, ka daudz nerēķinos ar citu domām; taču es jūs mīlu un jūtu — man būtu mokoši atstāt jūsu atmiņā nepareizus priekšstatus.

Viņš apklusa un ņēmās piepildīt savu izdegušo pīpi; es klusēju, acis nodūris.

—    Jums varbūt šķita dīvaini, — viņš turpināja, — ka es neprasīju gandarījuma 110 tā piedzērušā nelgas R***. Jūs būsit vienis prātis, ka, ciktāl man bija tiesības izvēlēties ieroci, viņa dzīvība bija manās rokās, bet manējā gandrīz drošībā: es varēju savu mērenību piedēvēt vienīgi tikai augstsirdībai, taču negribu melot. Ja varējis sodīt R***, nepakļaujot briesmām paša dzīvību, es neparko viņam nepiedotu.

Raudzījos uz Silvio izbrīnījies. Tāda atzīšanās mani pilnīgi samulsināja. Silvio turpināja.

—    Jā, man nav tiesību riskēt ar savu dzīvību. Pirms sešiem gadiem es saņēmu pļauku, un mans ienaidnieks vēl ir dzīvs.

Mana ziņkāre bija stipri iekairināta.

—    Jūs ar viņu nešāvāties? — es jautāju. — Vai arī jūs izšķīra apstākļi?

—    Es ar viņu šāvos, — Silvio atbildēja, — un te ir mūsu divkaujas liecinieks.

—    Jūs zināt, — Silvio turpināja, — es dienēju *** huzāru pulkā. Manu raksturu jūs pazīstat: esmu radis būt pārāks par citiem, un jaunībā tā bija mana kais

lība. Mūsu laikā trakulība bija modē: biju pirmais trakulis armijā. Mēs lielījāmies ar dzeršanu; es varēju izturēt vairāk nekā slavenais Burcovs, ko apdziedā- jis Deniss Davidovs. Divkaujas mūsu pulkā gadījās ik brīdi; es piedalījos visās — vai nu par liecinieku, vai pats šāvos. Biedri mani dievināja, bet pulka komandieri, kuri pastāvīgi mainījās, raudzījās uz mani kā uz nenovēršamu ļaunumu.

Mierīgi (vai nemierīgi) baudīju savu slavu, kad pie mums iestājās dienestā jauns cilvēks no bagātas un dižciltīgas ģimenes (negribu to nosaukt). Savu mūžu neesmu saticis tik spožu laimes lutekli! Iztēlojieties jaunību, prātu, skaistumu, vistrakāko jautrību, visbezrūpīgāko drosmi, skaļu vārdu, naudu, kurai viņš skaita nezināja un kuras viņam nekad netrūka, un iedomājieties, kādai vajadzēja būt viņa ietekmei uz mums.

Mana prioritāte sagrīļojās. Manas slavas valdzināts, viņš it kā tiecās pēc draudzības; taču es uzņēmu viņu salti, un viņš bez kādas nožēlas no manis attālinājās. Sāku viņu ienīst. Viņa panākumi pulkā un sieviešu sabiedrībā dzina mani pilnīgā izmisumā. Sāku meklēt ar viņu ķildu; uz manām epigrammām viņš atbildēja ar epigrammām, kuras vienmēr man šķita negaidītākas un asākas par manējām un kuras, protams, bija nesalīdzināmi jautrākas: viņš jokojās, bet es dusmojos. Beidzot viesībās pie kāda poļu muižnieka, redzēdams viņu visu dāmu uzmanības centrā, un it sevišķi saniknots pašas namamātes dēļ, ar kuru biju sakaros, es viņam ausī iečukstēju kādu pliekanu rupjību. Viņš pietvīka un iesita man pļauku. Mēs satvērām zobenus; dāmas krita ģībonī; mūs izšķīra, taču to pašu nakti mēs gājām šauties.

Tas notika rītausmā. Stāvēju norunātajā vietā ar saviem trim sekundantiem. Ar neizsakāmu nepacietību gaidīju savu pretinieku. Uzlēca pavasara saule, un karstums pieņēmās. Ieraudzīju viņu tālumā. Viņš nāca kājām, svārku uz zobena pakāris, viena paša sekundanta pavadībā. Mēs devāmies viņam pretī. Viņš pienāca klāt, turēdams rokā cepuri, pilnu ar saldajiem ķiršiem. Sekundanti mums nomērīja divpadsmit soļus. Man pienācās šaut pirmajam: taču niknuma satraukums manī bija tik liels, ka nevarēju paļauties uz savas rokas precizitāti un, lai pagūtu atdzist, atdevu viņam tiesības šaut pirmajam; mans pretinieks nebija ar mieru. Nolēmām vilkt lozes: pirmais numurs tika viņam, mūžīgajam laimes luteklim. Viņš notēmēja un sašāva manu cepuri. Kārta bija man. Viņa dzīvība beidzot bija manās rokās; raudzījos uz viņu alkatīgi, cenzdamies saskatīt viņa vaibstos kaut nemiera ēnu . .. Stāvēdams pret pistoles stobru, viņš meklēja cepurē gatavākos ķiršus un ēda, izspļaudams kauliņus, kas atlidoja līdz manām kājām. Viņa vienaldzība mani satracināja. Kāds man labums, es domāju, atņemt viņam dzīvību, kad viņš to nemaz nežēlo? Ļauna doma pazibēja prātā. Es nolaidu pistoli. — Jūs, šķiet, par nāvi šobrīd nedomājat, — es viņam teicu, — jums labpatīk ieturēt rīta maltīti; negribu jūs traucēt… — Jūs itin nemaz mani netraucējat, — viņš atbildēja, — esiet tik laipni un šaujiet, bet galu galā — kā jums tīk; jūsu šāviens pieder jums; esmu vienmēr gatavs jums pakalpot. — Vērsos pie sekundantiem, paziņodams, ka patlaban šaut nedomāju, un divkauja ar to beidzās.

Atvaļinājos un atbraucu uz šo miestiņu. Kopš tā laika nav pagājusi neviena diena, kad es nedomātu par atriebību. Nu ir pienākusi mana stunda …

Silvio izvilka no kabatas šorīt saņemto vēstuli un deva man izlasīt. Kāds (šķiet, viņa pilnvarotais) rakstīja viņam no Maskavas, ka zināmā persona drīz došoties likumīgā laulībā ar jaunu un daiļu meiteni.

— Jūs nojaušat, — Silvio teica, — kas ir šī zināmā persona. Braucu uz Maskavu. Paskatīsimies, vai viņš tik vienaldzīgi sagaidīs nāvi arī pirms savām kāzām, kā kādreiz ēzdams ķiršus!

Ar šiem vārdiem Silvio piecēlās, nosvieda zemē savu cepuri un sāka staigāt turp un atpakaļ pa istabu, kā tīģeris krātiņā. Klausījos viņā nekustīgi; mani satrauca dīvainas, pretrunīgas jūtas.

Kalps ienāca un pateica, ka zirgi piebraukti. Silvio cieši paspieda man roku, mēs sabučojāmies. Viņš iesēdās ratos, kur bija novietoti divi čemodāni, viens ar pistolēm, otrs ar viņa mantām. Mēs atvadījāmies vēlreiz, un zirgi aizlēkšoja.

II

Bija pagājuši daži gadi, un mājas apstākļi piespieda mani apmesties uz dzīvi N** apriņķa trūcīgā sādžiņā. Nodarbodamies ar saimniecību, es nemitējos klusībā ilgoties pēc savas agrākās trokšņa pilnās un bezrūpīgās dzīves. Visgrūtāk man nācās pieradināties pavadīt ziemas un rudens vakarus pilnīgā vientulībā. Līdz pusdienai kaut kā vilku laiku, runājoties ar stārastu, apbraukājot un pārraugot darbus vai arī apstaigājot jauniekārtojumus; taču, tiklīdz sāka krēslot, galīgi nezināju, kur dēties. Nedaudzās grāmatas, ko atradu zem skapjiem un pieliekamajā, biju jau iemācījies no galvas. Visas pasakas, kādas vien atslēgzine Kirilovna atcerējās, bija man atstāstītas; sievu dziesmas man uzdzina skumjas. Sāku dzert nesaldinātus augļu liķierus, taču no tiem sāpēja galva; un, jāatzīstas, bija bail, ka nekļūstu par dzērāju aiz bēdām, t. i., par visnožēlojamāko dzērāju, kādus ne mazumu tiku redzējis mūsu apriņķī. Tuvu kaimiņu man apkārt nebija, izņemot divus vai trīs nožēlojamus bēdubrāļus, kuru tērzēšana lielāko tiesu izpaudās žagošanā un nopūtās. Vientulība bija panesamāka.

Četru verstu attālumā no manis atradās bagāta muiža, kas piederēja grāfienei B***; taču tajā dzīvoja tikai pārvaldnieks, jo grāfiene to bija apmeklējusi tikai vienreiz mūžā, savu laulību pirmajā gadā, un arī tad nodzīvojusi tur ne vairāk kā mēnesi. Taču otrajā manas vientulības pavasarī paklīda baumas, ka grāfiene ar vīru atbraukšot uz savu muižu. Un patiesi, jūnija mēneša sākumā viņi ieradās.

Bagāta kaimiņa ierašanās lauku iedzīvotājiem ir svarīgs notikums. Muižnieki un saimes ļaudis to apspriež pāris mēnešu iepriekš un trīs gadus pēc tam. Kas attiecas uz mani, atzīstos, ziņa, ka ieradīsies jauna un daiļa kaimiņiene, mani stipri ietekmēja; degu nepacietībā viņu redzēt un tāpēc pirmajā svētdienā pēc grāfienes ierašanās pēcpusdienā devos uz *** ciemu stādīties priekšā viņu gaišībām kā tuvākais kaimiņš un padevīgs kalps.

Sulainis mani ieveda grāfa kabinetā, bet pats aizgāja pieteikt. Plašais kabinets bija iekārtots ar visu iespējamo, greznību; pie sienām stāvēja skapji ar grāmatām un virs katra — bronzas krūšutēls; virs marmora kamīna bija plats spogulis; grīda iztapsēta ar zaļu vadmalu un apklāta paklājiem. Atradinājies no greznības savā nabadzīgajā kaktā un jau sen neredzējis cita bagātību, samulsu un gaidīju grāfu ar drebēšanu, līdzīgi tam, kā provinces lūdzējs gaida ministra ierašanos. Durvis atvērās, un ienāca kādus trīsdesmit divus gadus vecs glīta izskata vīrietis. Grāfs tuvojās man atklāti un draudzīgi; centos saņemties un jau sāku sevi ieteikt, taču viņš mani pārtrauca. Mēs apsēdāmies. Viņa valoda, brīva un laipna, drīz vien izkliedēja manu pārliecīgo kautrību; sāku jau justies kā parasti, kad pēkšņi ienāca grāfiene, un mulsums mani pārņēma vēl spējāk nekā iepriekš. Viņa patiesi bija skaistule. Grāfs mani iepazīstināja; gribēju apslēpt savu kautrību, cenzdamies izturēties nepiespiesti, jutos vēl neveiklāk. Lai ļautu man atjēgties un pierast pie jaunās situācijas, viņi sāka tērzēt savā starpā, izturoties pret mani bez ceremonijām, kā pret labu kaimiņu. Pa to laiku sāku staigāt turp un atpakaļ, apskatīdams grāmatas un gleznas. Gleznās neesmu lietpratējs, tomēr viena saistīja manu uzmanību. Tā attēloja kādu Šveices ainavu; taču mani pārsteidza nevis gleznojums, bet tas, ka gleznu bija caururbušas divas lodes, ietriektas viena otrā.

—   Tas nu gan ir labs šāviens, — teicu, vērsdamies pie grāfa.

—   Jā, — viņš atbildēja, — šāviens ļoti teicams. Vai jūs labi šaujat? — viņš jautāja.

—   Diezgan labi, — es atbildēju, nopriecādamies, ka beidzot valoda pievērsusies lietām, kas man tuvas.

—   Uz trīsdesmit soļiem kārtij garām nešaušu, protams, ar pazīstamu pistoli.

—    Patiesi? — grāfiene iesaucās, kļūdama visai uzmanīga. — Bet tu, mans draugs, vai trāpīsi kārtī uz trīsdesmit soļiem?

—    Būs kādreiz jāpamēģina, — grāfs atbildēja. — Savā laikā nešāvu slikti; taču nu jau četri gadi, kopš pistoli neesmu ņēmis rokā.

—    O, — es piezīmēju, — tādā gadījumā varu derēt, ka jūsu augstība netrāpīs kārtī ne uz divdesmit soļiem: pistole prasa, lai vingrinātos ik dienas. To es zinu no pieredzes. Mūsu pulkā tiku uzskatīts par vienu no labākiem šāvējiem. Reiz gadījās, ka veselu mēnesi nebiju ņēmis pistoli rokā: manējās bija labošanā; un ko jūs domājat, jūsu augstība? Kad pēc tam sāku šaut, pirmajā dienā četrreiz no vietas netrāpīju pudelē uz divdesmit pieciem soļiem. Mums bija rot- mistrs mēlgalis, jokdaris; viņš gadījās klāt un teica man: tas, brāl, nozīmē, ka tev roka neceļas pret pudeli. Nē, jūsu augstība, šos vingrinājumus nedrīkst noniecināt, tā pavisam var atradināties. Labākais šāvējs, kādu man izdevās satikt, šāva katru dienu vismaz reizes trīs pirms pusdienām. Tas viņam bija tāds paradums, tikpat kā mēriņš degvīna. — Grāfs un grāfiene priecājās, ka atraisījušās valodas.

—    Un kā tad viņš šāva? — grāfs man jautāja.

—• Nu tā, jūsu augstība: gadās, viņš ierauga — uz sienas nosēžas muša; jūs smejaties, grāfien? Nudien, taisnība. Gadās, ierauga mušu, uzsauc: Kuzjka, pistoli! Kuzjka nes viņam pielādētu pistoli. Viņš: blaukt, un ietriec mušu sienā!

—    Tas ir apbrīnojami! — grāfs teica. — Bet kā viņu sauca?

—    Silvio, jūsu augstība.

—    Silvio! — grāfs iesaucās, pielēkdams no vietas.

—  Jūs pazināt Silvio?

—           Kā nu ne, jūsu augstība: mēs ar viņu bijām draugi; mūsu pulkā viņš tika uzņemts kā savējais brālis un biedrs; taču nu jau gadi pieci, kopš neesmu saņēmis par viņu nekādu ziņu. Un arī jūsu augstība pazināt viņu?

—           Pazinu, ļoti labi pazinu. Vai viņš jums netika stāstījis… taču nē, nedomāju; vai viņš nestāstīja jums par kādu visai dīvainu notikumu?

—          Vai par pļauku, jūsu augstība, ko dabūjis viesībās no kāda trakuļa?

—    Vai viņš minēja šā trakuļa vārdu?

—           Nē, jūsu augstība, neminēja .. . Ak! Jūsu augstība, — es turpināju, nojauzdams patiesību, — atvainojiet … es nezināju … vai tikai tas neesat jūs? .. .

—    Es pats, — grāfs atbildēja ārkārtīgi uztraucies,

—   un cauršautā glezna ir mūsu pēdējās tikšanās piemiņa …

—           Ak, mans mīļais, — grāfiene sacīja, — dieva dēl nestāsti; man bail klausīties.

—           Nē, — grāfs atbildēja, — es visu izstāstīšu; kaimiņš zina, kā esmu aizvainojis viņa draugu; lai uzzina arī, kā Silvio man atriebās.

Grāfs piebīdīja man krēslu, un es ar vislielāko ziņkāri noklausījos šo stāstu:

—           Pirms pieciem gadiem es apprecējos. Pirmo mēnesi — the honey moon1 — pavadīju te, šai muižā.

Šim namam esmu pateicību parādā par sava mūža labākajiem brīžiem un arī vissmagākajām atmiņām.

Reiz novakarē mēs izjājām pastaigā; sievas zirgs nez kāpēc saniķojās; viņa izbijās, atdeva man pavadu un devās mājup kājām; es jāju pa priekšu. Pagalmā ieraudzīju ceļa ratus; man teica, ka kabinetā sēžot cilvēks, kas nevēlējies teikt savu vārdu, pateicis tikai, ka viņam pie manis esot darīšanas. Iegāju istabā un tumsā ieraudzīju kādu putekļiem klātu, ar bārdu apaugušu vīru; viņš stāvēja pie kamīna. Piegāju tuvāk, pūlēdamies atcerēties, kas tas varētu būt. «Tu mani nepazīsti, grāf?» viņš jautāja drebošā balsī. «Silvio!» es iesaucos un, atzīstos, jutu, ka man pēkšņi mati saceļas stāvus. «Jā,» viņš turpināja, «esmu parādā šāvienu; atbraucu izlādēt savu pistoli; vai esi gatavs?» Pistole viņam rēgojās no sānu kabatas. Nomērīju divpadsmit soļu un nostājos tur kaktā, lūgdams viņu šaut ātrāk, kamēr sieva nav atgriezusies. Viņš kavējās — palūdza gaismu. Ienesu sveces. Aiztaisīju durvis, pavēlēju nevienam nenākt iekšā un atkal lūdzu viņu šaut. Viņš izvilka pistoli un sāka tēmēt.. . Skaitīju sekundes .. . domāju par Mašu .. . Pagāja drausmīga minūte! Silvio nolaida roku. «Nožēloju,» viņš teica, «ka pistole nav pielādēta ar ķiršu kauliņiem… lode ir smaga. Man sāk likties, ka tā nav divkauja, bet slepkavība: neesmu pieradis tēmēt uz neapbruņotu. Sāksim no jauna; vilksim lozes, kam jāšauj pirmajam.» Man galva gāja riņķī… Šķiet, es nebiju ar viņu vienis prātis … Beidzot mēs pielādējām vēl vienu pistoli; satinām divas zīmītes; viņš tās ielika tai pašā cepurē, kuru es kādreiz sašāvu; atkal izvilku pirmo numuru. «Tu, grāf, esi ellišķīgi laimīgs,» viņš teica ar smīnu, ko nekad neaizmirsīšu. Nesaprotu, kas man bija lēcies un kā viņš varēja mani piespiest.. . bet — es izšāvu un trāpīju, lūk, tajā gleznā. (Grāfs ar pirkstu norādīja uz ložu caururbto gleznu; viņa seja dega kā ugunīs; grāfiene bija bālāka par savu lakatu; nevarēju noturēties neizsau- cies.)

— Es izšāvu, — grāfs turpināja, — un, paldies dievam, netrāpīju; tad Silvio (tobrīd viņš patiesi bija drausmīgs) … Silvio sāka tēmēt uz mani. Pēkšņi durvis atveras, Maša ieskrien un ar spalgu kliedzienu krīt man ap kaklu. Viņas klātbūtne atdeva man žirgtumu. «Mīļā,» es viņai teicu, «vai tu neredzi: mēs jokojam! Kā tu esi nobijusies! Ej izdzer glāzi ūdens un atgriezies pie mums; es tevi iepazīstināšu ar savu senu draugu un biedru.» Maša vēl arvien neticēja. «Sakiet — vai vīrs runā taisnību?» viņa jautāja, vērsdamās pie bargā Silvio. «Vai tiesa, ka jūs abi jokojat?» — «Viņš vienmēr joko, grāfien,» Silvio viņai atbildēja. «Reiz viņš pa jokam iesita man pļauku, pa jokam sašāva man, lūk, šo cepuri, pa jokam aizšāva man garām; tagad arī man radusies patika pajokot…» Ar šiem vārdiem viņš gribēja tēmēt uz mani. .. Viņas klātbūtnē! Maša metās viņam pie kājām. «Celies augšā, Maša, kauns!» es iesaucos trakās dusmās. «Bet jūs, kungs, rimstieties zaimot nabaga sievieti! Vai jūs šausiet vai nē?» — «Nešaušu,» Silvio atbildēja, «esmu apmierināts; es redzēju tavu satraukumu, tavu biklumu; es tevi piespiedu uz sevi izšaut, man pietiek. Tagad tu mani atcerēsies. Lai tevi tiesā tava sirdsapziņa.» Viņš gāja jau laukā, taču durvīs apstājās, atskatījās uz gleznu, ko es biju sašāvis, izšāva uz to, gandrīz netēmēdams, un pazuda. Sieva gulēja nemaņā; ļaudis neuzdrošinājās Silvio aizkavēt un raudzījās uz viņu ar šausmām; viņš izgāja uz lievenēm, pasauca važoni un aizbrauca, pirms biju atjēdzies.

Grāfs apklusa. Tā es uzzināju beigas novelei, kuras sākums reiz mani tik ļoti bija pārsteidzis. Ar tās varoni es vairs nesatikos. Stāsta, ka Silvio Aleksandra Ipsilanti dumpja laikā vadījis heteristu pulku un kaujā pie Skuliāniem kritis.

PUTENIS

Zirgi kalnā, lejā trauc, Mīda sniegu dzijo . . . Malā dievnams, ēnu skauts, Vientulīgi zvīļo.

Pēkšņi putenis jau dej, Aizvelk visas pēdas. Melni kraukļu bari skrej, Baigi spārnus vēda. Skumjas vaidu balsis brēc. Zirgi steidzas knaši, Izbiedēti tumsā sēc, Krēpes svaidot aši.. .

Zukovskis

1811. gada beigās, laikā, kas mums labi palicis atmiņā, savā muižā Ņenaradovā dzīvoja lādzīgais Gavrila Gavrilovičs R**. Visa apkārtne daudzināja viņa viesmīlību un laipnību; kaimiņi pastāvīgi brauca pie viņa mieloties, iedzert, saspēlēt ar viņa sievu par piecām kapeikām bostonu, bet daži — lai paraudzītos uz viņu meitu Marju Gavrilovnu, slaidu, bālu septiņpadsmit gadus vecu jaunavu. Viņa bija izslavēta par bagātu līgavu, un daudzi tīkoja dabūt viņu sev vai arī saviem dēliem.

Marja Gavrilovna bija augusi franču romānu ietekmē un tātad iemīlējusies. Viņas izredzētais bija nabadzīgs armijas praporščiks, kurš dzīvoja savā muižā atvaļinājumā. Pats par sevi saprotams, ka jaunais cilvēks bija iekvēlojies tādā pašā kaislē, taču viņa iecerētās vecāki, pamanījuši abu jauniešu tieksmi, aizliedza meitai par viņu pat domāt, bet jauno cilvēku savā mājā uzņēma sliktāk nekā atvaļinātu tiesas piesēdētāju.

Mūsu mīlētāji sarakstījās un katru dienu satikās priedulājā vai arī pie vecās kapličas. Tur viņi zvērēja viens otram mūžīgu mīlestību, gaudās par likteni un apcerēja dažādus plānus. Tādējādi sarakstīdamies un sarunādamies, viņi (kas visai dabiski) nonāca pie šāda secinājuma: ja mēs viens bez otra nevaram elpot, bet cietsirdīgo vecāku griba ir šķērslis mūsu labklājībai, tad — vai nevarētu iztikt bez tās? Saprotams, šī laimīgā doma sākumā iešāvās galvā jaunajam cilvēkam un visai iepatikās arī Marjas Gavrilovnas romantiskajai iztēlei.

Pienāca ziema un pārtrauca viņu satikšanos, taču sarakste kļuva vēl rosīgāka. Vladimirs Nikolajevičs katrā vēstulē lūdzās, lai Marja Gavrilovna klausa viņam: abi slepeni salaulāsies, kādu laiku slēpsies, tad kritīs vecākiem pie kājām, kuri, protams, beidzot būs mīlētāju varonīgās pastāvības un nelaimes aizkustināti un katrā ziņā teiks: «Bērni! Nāciet mūsu apkampienos.»

Marja Gavrilovna ilgi svārstījās; daudz bēgšanas plānu tika noraidīts. Beidzot viņa bija ar mieru: noteiktajā dienā viņai nevajadzēja nākt vakariņās, bet palikt savā istabiņā ar ieganstu, ka sāp galva. Viņas kalponīte arī piedalījās sazvērestībā; abām viņām vajadzēja iziet dārzā pa sētas durvīm, aiz dārza atrast piebrauktas kamanas, iesēsties tajās un braukt no Ņenaradovas uz piecas verstis attālo Zadrinas ciemu, tieši uz baznīcu, kur Vladimirs jau viņas gaidīs.

Naktī pirms izšķirošās dienas Marja Gavrilovna itin nemaz negulēja; viņa posās, sēja saiņos veļu un drēbes, uzrakstīja garu vēstuli kādai jūsmīgai jaunkundzei, savai draudzenei, otru — vecākiem. Marja Gavrilovna atvadījās no tiem gaužām aizkustinošos izteicienos, aizbildināja savu soli ar nepārvaramas kaisles spēku un nobeigumā rakstīja, ka par svētlaimīgāko brīdi dzīvē uzskatīs to, kad viņai atļaus mesties dārgajiem vecākiem pie kājām. Aizzīmogojusi abas vēstules ar Tulas zīmodziņu, uz kura bija atveidotas divas liesmojošas sirdis ar piedienīgu uzrakstu, viņa pirms pašas rītausmas nolikās gultā un iesnau- dās, taču arī tad viņu ik brīdi modināja baigi sapņi. Te viņai likās, ka tieši tai mirklī, kad sēdās kamanās, lai brauktu laulāties, tēvs viņu notver un mokoši ātri velk pa sniegu un met tumšā, bezdibenīgā pazemē … un viņa lidoja lejā pa galvu pa kaklu, neizsakāmi pamirstot sirdij; te redzēja Vladimiru bālu, asinīm noplūstošu guļam zālē. Viņš mirdams spalgā balsī lūdzās jo ātrāk ar viņu salaulāties … Tad nejēdzīgas, neizprotamas vīzijas cita pēc citas lidinājās viņas priekšā. Beidzot viņa piecēlās, bālāka nekā parasts, ar patiesām galvas sāpēm. Tēvs un māte pamanīja viņas satraukumu; viņu maigās rūpes un nemitīgie jautājumi: «Kas tev kait, Maša? Vai tu, Maša, neesi slima?» — plosīja viņas sirdi. Viņa centās vecākus nomierināt, izlikties jautra, taču nespēja. Pienāca vakars. Doma, ka pavada pēdējo dienu savas dzimtas vidū, sažņaudza viņai sirdi. Viņa bija tikko dzīva; viņa slepenībā atvadījās no visiem cilvēkiem, no visiem apkārtējiem priekšmetiem. Pasniedza vakariņas; viņas sirds sāka stipri dauzīties. Drebošā balsī viņa paziņoja, ka ēst negriboties, un sāka atvadīties no tēva un mātes. Viņi meitu noskūpstīja un pēc paraduma svētīja; viņa gandrīz apraudājās. Ienākusi savā istabā, viņa metās atzveltnī un pārplūda asarām. Kal- ponīte pierunāja viņu nomierināties un saņemties. Viss bija gatavs. Pēc pusstundas Mašai uz visiem laikiem vajadzēja atstāt vecāku namu, savu istabu, kluso jaunavas dzīvi. .. Laukā plosījās putenis; vējš gaudoja, slēģi drebēja un klaudzēja; viss viņai šķita draudi un skumīgs pareģojums. Drīz mājā viss apklusa un iegrima miegā. Maša ietinās lielajā lakatā, uzvilka siltu mēteli, paņēma rokās savu lādīti un izgāja uz sētas lieveņa. Kalponīte nopakaļ nesa divus saiņus. Viņas iegāja dārzā. Putenis nerimās; vējš pūta pretī, it kā cenzdamies aizkavēt jauno noziedznieci. Abas ar pūlēm aizgāja līdz dārza viņējam galam. Uz ceļa gaidīja kamanas. Zirgi nosaluši vairs negribēja stāvēt uz vietas; Vladimira važonis staigāja gar ilksīm, valdīdams rumakus. Viņš palīdzēja jaunkundzei un viņas kalponītei iesēsties, novietot saiņus un lādīti, paņēma grožus, un zirgi aizauļoja. Pametuši jaunkundzi likteņa gādībai un važoņa Tereškas veiklībai, pievērsīsimies tagad mūsu jaunajam mīlētājam.

Augu dienu Vladimirs braukāja apkārt. No rīta viņš apmeklēja Zadrinas mācītāju; ar pūlēm to pierunāja; tad brauca pie kaimiņu muižniekiem meklēt lieciniekus. Vispirms viņš ieradās pie atvaļinātā četrdesmitgadīgā korneta Dravina, tas labprāt bija ar mieru. Šī dēka, viņš apgalvoja, atgādinot viņam agrākos laikus un huzāru nedarbus. Viņš pierunāja Vladimiru palikt uz pusdienām un galvoja, ka gan jau atradīšoties arī pārējie divi liecinieki. Un patiesi, tūliņ pēc pusdienām atbrauca ūsainais un piešainais mērnieks Šmits un apriņķa policijas priekšnieka kapteiņa dēls, sešpadsmit gadus vecs zēns, kurš nesen bija iestājies ulānos. Viņi ne vien pieņēma Vladimira priekšlikumu, bet pat zvērēja, ka gatavi atdot par viņu dzīvību. Vladimirs viņus sajūsmā apskāva un devās mājup, lai sagatavotos.

Jau sen bija satumsis. Uzticamo Terešku ar trijjūgu un ar sīkiem, pamatīgiem norādījumiem viņš aizsūtīja uz Ņenaradovu, bet sev lika iejūgt mazās vienzirga kamaniņas un viens pats, bez kučiera, devās uz Žadrinu, kur pēc pāris stundām vajadzēja atbraukt Marjai Gavrilovnai. Ceļš bija pazīstams, jābrauc minūtes divdesmit.

Taču, tikko Vladimirs izbrauca no sādžas uz lauka, sacēlās vējš un tāds putenis, ka neko nevarēja redzēt. Dažos mirkļos aizputināja ceļu; apkārtne pazuda dzeltenīgi pelēkā miglā, caur kuru lidoja baltas sniega pikas; debess saplūda ar zemi. Vladimirs atradās klajā laukā un veltīgi mēģināja nokļūt uz ceļa; zirgs brida uz labu laimi un ik brīdi vai nu iegrima kupenā, vai iekrita bedrē, kamanas ik brīdi gāzās apkārt. Vladimirs pūlējās tikai nepazaudēt pareizo

virzienu. Taču viņam šķita, ka pagājusi jau vismaz pusstunda, bet viņš vēl arvien nebija ticis līdz Zad- rindas birzij. Pagāja vēl minūtes desmit; birzs arvien nerādījās. Vladimirs brauca pa lauku, ko šķērsoja dziļa grava. Putenis nerimās, debess nenoskaidrojās. Zirgs sāka pagurt, arī pašam sviedri plūda aumaļām, lai gan ik mīļu brīdi līdz jostasvietai atradās sniegā.

Beidzot Vladimirs pamanīja, ka brauc nepareizā virzienā. Viņš apstājās, sāka domāt, pūlējās atcerēties, nojaust un pārliecinājās, ka jāgriežas pa labi. Brauca pa labi. Zirgs tikko vilkās. Jau vairāk nekā stundu viņš bija ceļā. Zadrinai tepat kaut kur vajadzēja būt. Taču viņš brauca, brauca, bet laukam nebija gala. Visapkārt tikai kupenas un gravas; ik brīdi kamanas gāzās apkārt, ik brīdi viņš tās cēla augšā. Laiks ritēja; Vladimirs sāka stipri uztraukties.

Beidzot sānis pavīdēja kaut kas melns. Vladimirs pagrieza zirgu turp. Piebraucis ieraudzīja birzi. Paldies dievam, viņš nodomāja, tagad tuvu. Sāka braukt gar birzi, cerēdams tūliņ nokļūt uz pazīstamā ceļa vai arī apbraukt apkārt. Žadrina atradās tūliņ aiz birzs. Drīz viņš atrada ceļu un iebrauca kailo lapkoku ēnā. Vējš te nevarēja plosīties; ceļš bija gludens; zirgs kļuva mundrāks, un Vladimirs nomierinājās.

Taču viņš brauca, brauca, bet Zadrina arvien vēl nerādījās; birzij nebija gala. Vladimirs ar šausmām ieraudzīja, ka iebraucis svešā mežā. Viņu pārņēma izmisums. Viņš uzšāva zirgam; nabaga kustonis centās rikšot, bet drīz vien pagura un pēc ceturtdaļstundas atkal sāka iet soļos, neraugoties uz visām nelaimīgā Vladimira pūlēm.

Mazpamazām koki kļuva retāki, un Vladimirs izbrauca no meža; Žadrinu neredzēja. Varēja būt ap pusnakti. Asaras viņam izsprāga no acīm; viņš brauca uz labu laimi. Putenis aprima, mākoņi izklīda, priekšā pletās līdzenums, klāts ar baltu, viļņainu segu. Nakts bija diezgan gaiša. Netālu viņš ieraudzīja sādžiņu no četrām vai piecām sētām. Vladimirs brauca turp. Pie pirmās būdas viņš izlēca no kamanām, pieskrēja pie loga un sāka klaudzināt. Pēc brītiņa koka slēģis pacēlās un večuks pabāza savu sirmo bārdu.

—    Ko tu gribi? — Vai tālu līdz Zadrinai? — Vai līdz Zadrinai tālu? — Jā, jā! Vai tālu? — Tepat jau ir; būs kādas desmit verstis. — Pie šiem vārdiem Vladimirs iekampa sev matos un sastinga kā cilvēks, kam piespriests nāves sods.

—    No kurienes tu būsi? — vecais turpināja. Vladimiram nebija dūšas atbildēt uz jautājumiem. — Vai tu, vecais, vari man dabūt zirgus līdz Zadrinai?

—   Kas nu mums par zirgiem, — vecais vīrs atbildēja.

—    Nu bet vai nevarētu dabūt kaut vai pavadoni? Samaksāšu, cik prasīs. — Pagaidi, — vecais teica, slēģi nolaizdams, — es izsūtīšu dēlu; viņš tevi pavadīs. — Vladimirs sāka gaidīt. Nepagāja ne minūte, kad viņš atkal piedauzīja. Slēģis pacēlās, bārda parādījās. — Ko tu gribi? — Kur tas tavs dēls? — Tūliņ iznāks, kājas auj. Vai būsi nosalis? Ienāc apsildies.

—   Paldies, sūti ātrāk dēlu.

Vārti iečīkstējās, iznāca puisis ar bozi rokā un gāja pa priekšu, gan rādīdams, gan taustīdams zem kupenām aizputināto ceļu. — Cik pulkstenis? — Vladimirs viņam jautāja. — Nu jau drīz svīdīs gaisma, — jaunais zemnieks atbildēja. Vladimirs vairs nerunāja ne vārda.

Dziedāja gaiļi, un bija jau gaišs, kad viņi sasniedza Zadrinu. Baznīca bija aizslēgta. Vladimirs samaksāja pavadonim un brauca uz mācītāja māju. Pagalmā viņa trijjūga nebija. Ak vai, kāda ziņa viņu gaidīja!

Taču atgriezīsimies pie krietnajiem Ņenaradovas muižniekiem un paskatīsimies, kas notiek pie viņiem.

Nu itin nekas.

Vecie atmodās un izgāja viesistabā. Gavrila Gavri- lovičs — mici galvā un flaneļa svārku mugurā, Pras- kovja Petrovna — tērpusies vatētā rītakleitā. Ienesa patvāri, un Gavrila Gavrilovičs sūtīja skuķi, lai uzzina, kā Marjai Gavrilovnai ar veselību un kā viņa gulējusi. Skuķis atgriezās, paziņodams, ka jaunkundze, sak, esot gulējusi slikti, ka, sak, tagad viņai esot jau labāk un ka viņa, sak, tūliņ iznākšot viesistabā. Un patiesi, durvis atvērās, un Marja Gavrilovna pienāca sasveicināties ar tētiņu un māmiņu.

— Kā tev ar galvu, Maša? — Gavrila Gavrilovičs jautāja. — Labāk, tētiņ, — Maša atbildēja. — Jādomā, tu, Maša, vakar būsi tvanu dabūjusi, — Pras- kovja Petrovna teica. — Var jau būt, māmiņ, — Maša atbildēja.

Diena pagāja labi, taču naktī Maša saslima. Aizsūtīja uz pilsētu pēc daktera. Tas atbrauca pret vakaru un atrada slimo murgojam. Bija piemeties stiprs karsonis, un nabaga slimniece divas nedēļas atradās kapa malā.

Neviens visā mājā nedabūja zināt par nodomāto bēgšanu. Iepriekšējā vakarā uzrakstītās vēstules tika sadedzinātas; Mašas istabene nevienam neko nestāstīja, bīdamās kungu dusmu. Mācītājs, atvaļinātais

kornets, ūsainais mērnieks un mazais ulāns ne jau velli bija mazrunīgi. Važonis Tereška nekad neko lieku nebilda, pat iereibis būdams. Tādā kārtā noslēpumu glabāja vairāk nekā pusducis sazvērnieku. Taču Marja Gavrilovna pati nemitīgos murgos izpauda savu noslēpumu. Tomēr viņas vārdi bija tik nesakarīgi, ka māte, kas neatgāja no gultas, no tiem varēja saprast tikai to, ka viņas meita nāvīgi iemīlējusies Vladimirā Nikolajevičā un ka varbūt mīla ir viņas slimības cēlonis. Viņa apspriedās ar vīru, ar dažiem kaimiņiem, un beidzot visi vienbalsīgi nolēma, ka, acīm redzot, tāds ir Masas liktenis, ka likteņa lēmumam nevar pretoties, ka nabadzība nav netikums, ka jādzīvo būs nevis ar bagātību, bet ar cilvēku, un tamlīdzīgi. Tikumiski sakāmvārdi ir apbrīnojami noderīgi tais gadījumos, kad mēs paši maz ko varam izdomāt sev par mierinājumu.

Pa to laiku jaunkundze sāka izveseļoties. Vladimirs sen nebija manīts Gavrilas Gavriloviča namā. Viņu biedēja vēsā uzņemšana. Nolēma aizsūtīt pēc viņa un paziņot negaidīto laimi: piekrišanu laulībām. Bet kāds bija Ņenaradovas muižnieku pārsteigums, kad uz šo aicinājumu viņi saņēma pusē vājprātīgu vēstuli! Viņš tiem paziņoja, ka nemūžam kāju nesperšot Gavrilas Gavriloviča namā, un lūdza aizmirst nelaimīgo, kuram nāve vienīgā cerība. Pēc dažām dienām viņi uzzināja, ka Vladimirs iestājies armijā. Tas notika 1912. gadā.

Ilgi nedrīkstēja to darīt zināmu Mašai, kura veseļojās. Viņa nekad Vladimiru nepieminēja. Pēc dažiem mēnešiem, atradusi viņa vārdu to vidū, kas varonīgi cīnījušies un smagi ievainoti kaujā pie Borodinas, viņa paģība, un bija jābaidās, ka karsonis var atgriezties. Tomēr, paldies dievam, ģībonim seku nebija.

Viņu piemeklēja citas bēdas: nomira Gavrila Gavrilovičs, atstādams meitu par savas muižas mantinieci. Taču mantojums viņu neiepriecēja; viņa no visas sirds dalījās nabaga Praskovjas Petrovnas bēdās un zvērēja nekad no mātes nešķirties; abas viņas pamēta Ņenaradovu, šo bēdīgo atmiņu vietu, un pārcēlās Uz dzīvi savā *** muižā.

Līgavaiņi arī te lidinājās ap jauko un bagāto līgavu; taču viņa nevienam nedeva ne mazāko cerību. Māte dažreiz mēģināja pierunāt, lai meita izvēlas sev draugu; Marja Gavrilovna purināja galvu un kļuva domīga. Vladimirs vairs nebija starp dzīvajiem: viņš nomira Maskavā pirms franču ienākšanas. Vladimira piemiņa Mašai šķita svēta; vismaz viņa glabāja visu, kas vien viņu atgādināja: grāmatas, kuras kādreiz viņš bija lasījis, viņā zīniējūmuš, notis un dzejoļus, kurus viņš tai bijā pārrakstījis. Kaimiņi, višu uzzinājuši, brīnījās par viņas pastāvību Un ziņkārīgi gaidīja varoni, kas beidzot nāktu un uzvarētu šīs jaunavīgās Artemīzijas skumjo uzticību.

Pa to laiku karš bija ar slavu pabeigts. Mūsu pulki atgriezās no ārzemēm. Ļaudis skrēja tos sagaidīt. Mūzika spēlēja jaunapgūtās dziesmas: Vive Henii Quatre!\ Tiroles valšus un ārijas no Džokondas. Virsnieki, kas karā bija aizgājuši gandrīz vai zēnu gados, atgriezās, kauju gaitās nobrieduši, apkārti krustiem. Kareivji jautri tērzēja savā starpā, ik brīdi savā runā iejaukdami vācu un franču vārdus. Neaizmirstams laiks! Slavas un sajūsmas laiks! Cik spēcīgi sita krievu sirds pie vārda tēvija! Cik saldas bija atkalredzēšanās asaras! Ar kādu vienprātību mēs apvienojām tautas lepnuma un mīlas jūtas uz valdnieku! Un cik aizkustinošs bridis tas bija viņam!

Sievietes, šīs krievu sievietes, toreiz bija brīnišķīgas. Viņu parastais aukstums bija izzudis. Viņu jūsma patiesi bija apburoša, kad, uzvarētājus sagaidot, viņas sauca: urā!

Un gaisā cepurītes svieda.

Kurš no toreizējiem virsniekiem neatzīs, ka krievu sievietei viņš parādā par labāko, vērtīgāko balvu? …

Šai spožuma pilnajā laikā Marja Gavrilovna ar māti dzīvoja*** guberņā un neredzēja, kā abas galvaspilsētas svinēja karaspēka atgriešanos. Taču apriņķos un uz laukiem vispārējā jūsma varbūt bija vēl spēcīgāka. Virsnieka parādīšanās šais vietās bija īsti svētki, un frakā tērptam mīlētājam tā kaimiņos klājās plāni.

Mēs jau teicām — lai gan Marja Gavrilovna izturējās vēsi, viņu joprojām lenca rokas tīkotāji. Taču visiem vajadzēja atkāpties, kad viņas pilī ieradās ievainotais huzāru pulkvedis Burmins ar Georgiju pogcaurumā un interesanti bāls, kā izteicās turienes jaunkundzes. Viņam bija kādi divdesmit seši gadi. Viņš bija atbraucis atvaļinājumā uz savu muižu, kas atradās blakus Marjas Gavrilovnas īpašumam. Marja Gavrilovna viņu ļoti ievēroja. Jaunā pulkveža klātbūtnē viņa parasti atdzīvojās. Nevar teikt, ka viņa ar to koķetētu; taču dzejnieks, ja redzētu viņas izturēšanos, teiktu:

_ _______________ Se amor non ē, che dunque? ..

1 Ja tā nav mīla, kas tad? … (Itāl.)

Burmins paliesi bija ļoti jauks jauns cilvēks. Viņam bija tieši tāds raksturs, kāds patīk sievietēm: viņš bija pieklājīgs un vērīgs, bez kādām pretenzijām un bezrūpīgi zobgalīgs. Pret Marju Gavrilovnu viņš izturējās vienkārši un brīvi; taču, lai ko jaunā sieviete teiktu vai darītu, viņa skatieni tai vien sekoja. Šķita — pēc dabas viņš kluss un kautrīgs, bet baumas apgalvoja — kādreiz esot bijis briesmīgs trakulis, tomēr šīs valodas viņam nekaitēja Marjas Gavrilov- nas acīs; viņa (tāpat kā visas jaunas dāmas) ar patiku atvainoja Burmina pārgalvības, kas atsedza viņa drosmīgo un kvēlo raksturu.

Bet visvairāk (vairāk nekā viņa maigums, vairāk nekā patīkamā tērzēšana, vairāk nekā interesantais bālums, vairāk nekā pārsietā roka) . .. visvairāk viņas ziņkāri un iztēli gumdīja jaunā huzāra klusēšana. Viņa nevarēja nenojaust, ka ļoti tam patīk; jādomā, arī viņš ar savu prātu un pieredzi jau bija pamanījis, ka Marja Gavrilovna viņu ievērojusi: kā tad varēja gadīties, ka viņš vēl arvien nav kritis viņai pie kājām un nav atzinies mīlestībā? Kas viņu kavēja? Kautrība, kas nav šķirama no patiesas mīlestības, vai viltīga meitu mednieka lepnums un koķetība? Tas viņai bija mīkla. Labi visu apdomājusi, Marja Gavrilovna nāca pie slēdziena, ka vienīgais iemesls tam kautrība, un nolēma viņu iedrošināt ar lielāku uzmanību un, raugoties pēc apstākļiem, pat ar maigumu. Viņa gatavoja atrisinājumu visai pārsteidzošu un ar nepacietību gaidīja romantiskās izskaidrošanās brīdi. Noslēpums, lai tas būtu kāds būdams, vienmēr moka sievietes sirdi. Viņas kara darbībai bija vēlamās sekas: vismaz Burmins kļuva ļoti domīgs, un viņa melnās acis tik kvēli kavējās pie Marjas Gavrilovnas, ka izšķirošais brīdis šķita jau tuvs. Kaimiņi runāja par kāzām kā par izlemtu jautājumu, un labā Praskovja Petrovna priecājās, ka viņas meita beidzot atradusi sev cienīgu līgavaini.

Reiz vecīte viena pati sēdēja viesistabā un izlika grandpasjansu, kad Burmins ienāca un tūliņ apjautājās pēc Marjas Gavrilovnas. — Viņa ir dārzā, — vecīte atbildēja, — ejiet pie viņas, es jūs gaidīšu šeit. — Burmins aizgāja, bet vecīte pārmeta krustu un nodomāja: varbūt jautājums šodien arī atrisināsies!

Burmins atrada Marju Gavrilovnu pie dīķa zem vītola ar grāmatu rokā, tērpušos baltā tērpā, kā īstu romāna varoni. Pēc pirmajiem jautājumiem Marja Gavrilovna tīšuprāt mitējās sekmēt sarunu, tādējādi pastiprinādama abpusējo samulsumu, no kura varēja izglābties tikai ar pēkšņu un apņēmīgu izrunāšanos. Tā arī notika: Burmins, sajuzdams apgrūtinošo stāvokli, sacīja, ka sen jau meklējis gadījumu atklāt viņai savu sirdi, un lūdza brīdi uzmanības. Marja Gavrilovna aizvēra grāmatu un nodūra acis par zīmi, ka ir ar mieru.

— Es jūs mīlu, — Burmins teica, — es jūs kaislīgi mīlu … (Marja Gavrilovna pietvīka un nodūra galvu vēl zemāk.) Esmu rīkojies neapdomīgi, ļaudamies mīļam paradumam, paradumam jūs ik dienas redzēt Un dzirdēt… (Marja Gavrilovna atcerējās St. Preux pirmo vēstuli.) Tagad jau vēlu pretoties savam liktenim; atmiņas par jums, jūsu mīļais, nesalīdzināmais tēls kopš šā brīža būs manas dzīves mokas un priecinājums; taču man atlicis veikt grūtu pienākumu, atklāt jums drausmīgu noslēpumu un nolikt starp mums nepārvaramu šķērsli… — Tas vienmēr ir pastāvējis, — Marja Gavrilovna viņu ātri pārtrauca, — es nekad nevaru būt jūsu sieva… — Zinu, — viņš klusu atbildēja, — zinu, ka jūs kādreiz esat mīlējusi, taču nāve un trīs gadus ilgā sērošana . .. Labā, mīļā Marja Gavrilovna! Necentieties atņemt man beidzamo mierinājumu: doma, ka jūs būtu ar mieru darīt mani laimīgu, ja vien … klusējiet, dieva dēļ, klusējiet. Jūs mokāt mani. Jā, es zinu, es jūtu, jūs būtu mana, taču esmu visnelaimīgākais radījums. .. esmu precējies!

Marja Gavrilovna pārsteigta paskatījās uz viņu

—   Esmu precējies, — Burmins turpināja. — Esmu precējies jau ceturto gadu un nezinu, kas ir mana sieva, un kur viņa atrodas un vai jel kādreiz ar viņu tikšos!

—    Ko jūs sakāt? — Marja Gavrilovna iesaucās. — Cik tas dīvaini! Turpiniet, pastāstīšu vēlāk … taču turpiniet, ļoti lūdzu.

—     1812. gada sākumā, — Burmins teica, — es steidzos uz Viļņu, kur mitinājās mūsu pulks. Reiz, vēlu vakarā atbraucis stacijā, gribēju likt ātrāk iejūgt zirgus, bet sacēlās drausmīgs putenis, un uzraugs un važoņi ieteica man nogaidīt. Paklausīju viņiem, taču mani pārņēma neizprotams nemiers; šķita, kāds mani tā vien gumdī. Un putenis itin nemaz nemitējās; neizturēju, atkal pavēlēju jūgt un braukt pa visu puteni. Važonis bija sadomājis laisties pa upi, kas par trim verstīm saīsinātu ceļu. Krasti bija aizputināti; važonis nepamanīja vietu, kur jāizbrauc uz ceļa, un mēs nokļuvām svešā pusē. Putenis nerimās; ieraudzīju uguntiņu un liku doties turp. Mēs iebraucām sādžā; lauku baznīciņā mirgoja uguns. Baznīca bija atvērta, pagalmā stāvēja vairākas kamanas; uz lieveņa staigāja ļaudis. «Šurp! šurp!» vairākas balsis uzsauca. Liku važonim pieturēt. «Apžēliņ, kur tu kavējies!» man kāds teica. «Līgava paģībusi; mācītājs nezina, ko darīt; mēs bijām gatavi braukt atpakaļ. Kāp laukā veicīgāk.» Klusēdams izlēcu no kamanām un iegāju baznīcā, ko vāji apgaismoja divas vai trīs sveces. Meitene sēdēja uz soliņa baznīcas tumšajā kaktā; otra viņai rīvēja deniņus. «Paldies dievam,» tā teica, «beidzot jūs ieradāties. Jūs gandrīz nogalējāt jaunkundzi.» Vecais mācītājs pienāca pie manis un jautāja: «Vai pavēlēsiet sākt?» — «Sāciet, sāciet, tētiņ,» izklaidīgi atbildēju. Meiteni piecēla. Man viņa šķita glīta .. . Neizprotama, nepiedodama aušība … nostājos viņai blakus pie altāra; garīdznieks steidzās; trīs vīrieši un istabene balstīja līgavu un nodarbināti bija tikai ar viņu. Mūs salaulāja. «Saskūpstieties,» mums teica. Mana sieva pavērsa pret mani savu bālo seju. Gribēju viņu noskūpstīt. .. Viņa iesaucās: «Ai, tas nav viņš! nav viņš!» — un pakrita nemaņā. Liecinieki pievērsa man izbiedētas acis. Es apgriezos, neviena neaizkavēts, izgāju no baznīcas, metos iekšā kulbā un uzkliedzu: «Brauc!»

—    Mans dievs! — Marja Gavrilovna iesaucās. — Un jūs nezināt, kas notika ar jūsu nabaga sievu?

—    Nezinu, — Burmins atbildēja, — nezinu, kā sauc sādžu, kur laulājos, neatceros, no kādas stacijas braucu. Toreiz tik maz uzmanības pievērsu savam noziedzīgajam nedarbam, ka, tiklīdz baznīca bija aiz muguras, aizmigu un pamodos nākamās dienas rītā jau trešajā stacijā. Kalps, kas toreiz bija man līdzi, nomira karā, un tā man nav cerību uzmeklēt to, kuru tik nežēlīgi izjokoju un kura tagad tik nežēlīgi atriebta.

— Mans dievs, mans dievs! — Marja Gavrilovna teica, viņa roku satverdama. — Tad tas bijāt jūs! Un jūs mani nepazināt? …

Burmins nobālēja … un metās pie viņas kājām …

ZĀRCINIEKS

Vai zārkus neskatām ikdien, Šis zemes sirmojuma zīmes?

Deržavins

Zārcinieka Adriana Prohorova beidzamās grabažas bija sakrautas uz līķratiem, un izģindis zirgu pāris ceturto reizi vilkās no Basmannajas uz Ņikitas ielu, kurp zārcinieks pārvadājās ar visu savu namu. Veikalu aiznaglojis, pie vārtiem viņš piestiprināja sludinājumu, ka māja pārdodama un izīrējama, un kājām devās uz jauno dzīves vietu. Tuvodamies dzeltenajam namiņam, kurš tik sen bija kārdinājis viņa iztēli un beidzot tika nopirkts par prāvu summu, vecais zārcinieks izbrīnījies juta, ka viņa sirds nepriecājas. Pārkāpis nepazīstamo slieksni un atradis savā jaunajā mājā jezgu, viņš nopūtās pēc vecā grausta, kur astoņpadsmit gados bija nodibinājusies visstingrākā kārtība, un sāka rāt savas abas meitas, kā arī kalponi par gausumu, un pats ņēmās palīdzēt. Drīz vien kārtība tika ieviesta; kibots ar svētbildēm, skapis ar traukiem, galds, dīvāns un gulta ieņēma tiem noteiktos kaktus dibenistabā; virtuvē un viesistabā novietojās saimnieka ražojumi: visādu krāsu un dažādu izmēru zārki, kā arī skapji ar sēru cepurēm, apmetņiem un lāpām. Virs vārtiem pacēlās izkārtne, kur bija uzgleznots tukls Amors ar apgāztu lāpu rokā un uzraksts: «Šeit tiek pārdoti un pārvilkti zārki, nekrāsoti un krāsoti, kā arī izīrēti un laboti vecie.» Meitenes aizgāja uz savu istabiņu. Adrians apstaigāja jauno mītni, nosēdās pie loga un pavēlēja uzlikt patvāri.

Izglītots lasītājs zina, ka Šekspīrs un Valters Skots abi notēlojuši savus kapračus jautrus un joku mīļotājus, lai ar šo pretstatu jo spēcīgāk pārsteigtu mūsu iztēli. Aiz cieņas pret patiesību mēs nevaram sekot viņu paraugam un esam spiesti atzīties, ka mūsu zār- cinieka raksturs pilnīgi atbilda viņa drūmajam amatam. Adrians Prohorovs vienmēr bija īdzīgs un domīgs. Klusēšanu viņš pārtrauca, tikai lai izrātu savas meitas, kad notvēra tās bez darba raugāmies pa logu uz garāmgājējiem, vai arī, lai par saviem darinājumiem uzprasītu pārmērīgu cenu no ļaudīm, kam gadījās nelaime (bet dažreiz arī prieks) tos iegādāties. Un tā Adrians, sēdēdams pie loga un tukšodams septīto tējas tasi, pēc sava paraduma bija nogrimis bēdīgās pārdomās. Viņš domāja par lietus gāzi, kas pirms nedēļas pie pašiem pilsētas vārtiem bija pārsteigusi atvaļinātā brigadiera bēres. Daudzi apmetņi no lietus saruka, daudzas cepures sašķobījās. Adrians paredzēja neatliekamus izdevumus, jo viņa senais apbedīšanas tērpu krājums atradās nožēlojamā stāvoklī. Zaudējumu viņš cerēja uzvelt vecajai tirgonei Trju- hinai, kura jau apmēram gadu atradās pie miršanas. Taču Trjuhina mira Razguļajas ielā, un Prohorovs baidījās, ka viņas mantinieki, lai gan solījušies, diez vai vīžos sūtīt pēc viņa tādu gaisa gabalu un, kas zina, salīgs ar kādu tuvāk atrodamu uzņēmēju.

Šīs pārdomas pēkšņi pārtrauca trīs brīvmūrnieciski klauvējieni pie durvīm. — Kas tur ir? — zārcinieks jautāja. Durvis atvērās, un vīrs, kurā pēc pirmā acu uzmetiena varēja pazīt amatnieku vācieti, ienāca istabā un ar jautru izskatu tuvojās zārciniekam. — Atvainojiet, mīļo kaimiņ, — viņš teica tai krieviskajā izloksnē, kuru mēs vēl šobaltdien bez smiekliem nevaram klausīties, — atvainojiet, ka jūs iztraucēju… gribēju ar jums jo ātrāk iepazīties. Esmu kurpnieks, mani sauc par Gotlību Šulcu, dzīvoju otrajā ielas pusē, tai namiņā, kas pretī jūsu logiem. Rītu es svētīju savas sudrabkāzas un ielūdzu jūs un jūsu meitas uz draudzīgām pusdienām pie manis. — Ielūgums labvēlīgi tika pieņemts. Zārcinieks piedāvāja kurpniekam krēslu un tasi tējas, un, pateicoties Gotlība Šulca vaļsirdīgajam raksturam, drīz vien abi draudzīgi tērzēja. — Kā jūsu_žēlastībai iet ar tirgošanos? — Adrians jautāja. — E-he-he, — Šulcs atbildēja, — gan šā, gan tā. Nevaru žēloties. Lai gan, protams, man nav tāda prece kā jums: dzīvais bez zābakiem iztiks, bet mironis bez zārka nedzīvo. — Tīra patiesība, — Adrians piebilda. — Tomēr, ja dzīvajam nav naudas, par ko zābakus nopirkt, tad, neņemiet ļaunā, viņš staigā basām kājām; bet plikata mironis ņem sev zārku bez maksas. — Tādā garā viņiem saruna turpinājās vēl kādu laiku; beidzot kurpnieks piecēlās un atvadījās no zārcinieka, atkārtodams savu ielūgumu.

Nākamajā dienā tieši pulksten divpadsmitos zārcinieks ar abām savām meitām izgāja pa jaunpirktās mājas mazajiem vārtiņiem un devās pie kaimiņa. Neaprakstīšu ne Adriana Prohorova krievu kaftanu, ne Akuļinas un Darjas eiropeiskos tērpus, atkāpjoties šai ziņā no paražas, pie kādas turas tagadējie romānu rakstītāji. Taču neuzskatu par lieku piebilst, ka abas jaunavas uzlika dzeltenas cepures un apāva sarkanas kurpes, ko viņas darīja tikai svinīgos gadījumos.

Kurpnieka šaurais dzīvoklītis bija viesu pilns; tie bija lielāko tiesu amatnieki vācieši ar savām sievām un zeļļiem. No krievu ierēdņiem bija vienīgi vietējā posteņa policists, igaunis Jurko, kurš, kaut gan niecīga amata, bija pratis iegūt sevišķu mājastēva labvēlību. Kādus divdesmit piecus gadus viņš kalpoja šai amatā uzticīgi un taisnprātīgi, līdzīgi Pogoreļska[12]pastniekam. Divpadsmitā gada ugunsgrēks, iznīcinājis pirmo galvaspilsētu, aprija arī viņa dzelteno būdu. Taču tūdaļ pēc ienaidnieka aizdzīšanas tās vietā uzradās jauna, pelēcīga, ar baltām doriešu stila kolonnām, un Jurko atkal sāka staigāt tās priekšā ar āvu un rupjas vadmalas bruņās. Viņu pazina vairums vāciešu, kas dzīvoja pie Ņikitas vārtiem: dažiem no tiem bija nācies pie Jurko pat pārgulēt naktīs no svētdienas uz pirmdienu. Adrians tūliņ ar viņu iepazinās, kā jau ar cilvēku, pēc kura agru vai vēlu var būt vajadzība, un, kad viesi devās pie galda, viņi apsēdās blakus. Šulca kungs un kundze un viņu meita, septiņpadsmit gadu vecā Lothena, pusdienojot ar viesiem, kopīgiem spēkiem tos cienāja un palīdzēja virējai apkalpot. Alus plūda. Jurko ēda par četriem. Adrians no viņa neatpalika; viņa meitas vīzējās; saruna vācu valodā ik brīdi kļuva skaļāka. Pēkšņi mājastēvs pieprasīja uzmanību un, attaisīdams aizlakotu pudeli, uzsauca krieviski: «Uz manas krietnās Luīzas veselību!» Pusšampanietis sāka putot. Mājastēvs maigi noskūpstīja savas četrdesmitgadīgās draudzenes svaigo seju, un viesi trokšņaini izdzēra uz krietnās Luīzas veselību. — Uz manu laipno viesu veselību! — mājastēvs uzsauca, atkorķēdams otru pudeli; un viesi viņu tencināja, tukšodami savas glāzes. Tad veselības sekoja cita pēc citas: dzēra uz katra viesa veselību atsevišķi, dzēra uz Maskavas un uz vesela duča Vācijas pilsētiņu veselību, dzēra uz visām cunftēm kopā un uz katru atsevišķi, dzēra uz buršu un zeļļu veselību. Adrians dzēra cītīgi un kļuva tik jautrs, ka pats uzsauca kādu jocīgu tostu. Pēkšņi kāds viesis, resnais maiznieks, pacēla glāzi un uzsauca: — Uz to ļaužu veselību, kam mēs strādājam, unserer Kundleute. — Priekšlikums, tāpat kā visi citi, tika vienprātīgi un ar prieku pieņemts. Viesi sāka cits citam klanīties, drēbnieks kurpniekam, kurpnieks drēbniekam, maiznieks viņiem abiem diviem, visi maizniekam, un tā joprojām. Jurko, vērsdamies šai savstarpējās klanīšanās brīdī pie sava kaimiņa, ierēcās: «Kas ir? dzer, kaimiņ, uz savu miroņu veselību.» Visi sāka smieties, taču zārcinieks uzskatīja sevi apvainotu un saviebās. Neviens to nepamanīja, viesi dzēra joprojām, un dievnamos jau iezvanīja vakara dievkalpojumu, kad piecēlās no galda.

Viesi izklīda vēlu un lielāko tiesu jautrā omā. Resnais maiznieks un grāmatsējēs, kuram seja izskatījās kā sarkana saljāna sējumā, zem rokas aizveda Jurko uz viņa būdu, tā piepildīdami krievu sakāmvārdu: dots devējam atdodas. Zārcinieks pārnāca mājās piedzēries un nikns. — Nudien, kas tad tas ir? — viņš skaļi sprieda, — ar ko mans amats negodīgāks par citiem? Vai zārcinieks ir brālis bendem? Ko tie pagāni smejas? Vai tad zārcinieks ir meteņu āksts? Gribēju viņus ieaicināt uz mājas iesvētībām un sarīkot tādas dzīres, ka lai galvas kūp; bet tagad ni, nenieka viņi nedabūs! Saaicināšu tos, kam strādāju: pareizticīgos miroņus. — Ko tu, tētiņ, runā? — iesaucās kalpone, kas patlaban viņam noāva kājas. — Ko tu mels niekus? Pārmet krustu! Aicināt miroņus uz mājas iesvētībām? Vai prāts! — Nudien, saaicināšu, — Adrians turpināja, — un rītdien pat. Laipni lūdzam, mani labdari, nāciet rītvakar pie manis dzīrot; pacienāšu ar to, ko dievs devis. — Ar šiem vārdiem zārcinieks nolikās gultā un drīz vien sāka krākt.

Pagalmā vēl bija tumšs, kad Adrianu pamodināja. Tonakt bija nomirusi tirgone Trjuhina, un viņas pārvaldnieka ziņnesis jāšus bija ataulekšojis pie Adriana ar šo vēsti. Zārcinieks par to iedeva viņam divdesmit kapeikas mēriņam; steidzīgi apģērbās, paņēma važoni un brauca uz Razguļaju. Pie nelaiķes nama vārtiem jau stāvēja policija un kā kraukļi, kas saož līķi, pastaigājās tirgoņi. Nelaiķe gulēja uz galda, vaska dzeltena, taču vēl trūdēšanas neizķēmota. Ap viņu drūz-

«Zārcinieks» PuSklna zīmējums manuskriptā. 1830

mējās radi, kaimiņi un mājnieki. Visi logi bija vērti; sveces dega; garīdznieki skaitīja lūgsn / Adrians piegāja pie Trjuhinas brāļadēla — jauna n. gonīša modes svārciņu mugurā — un paziņoja tam, ka zārks, sveces, pārsegs un citi apbedīšanas piederumi tiks tūliņ piegādāti pilnīgā lietošanas kārtībā. Mantinieks izklaidīgi tencināja, teica, ka par cenu viņš nekaulēšoties, bet paļaujoties uz Adriana sirdsapziņu. Zārcinieks pēc sava paraduma nodievojās, ka lieku neuzprasīšot; zīmīgi saskatījās ar pārvaldnieku un aizbrauca izrīkot. Visu dienu viņš braukāja no Raz- guļajas uz Ņikitas vārtiem un atpakaļ; pievakarē visu bija nokārtojis un mājās soļoja kājām, palaidis savu važoni. Bija gaiša mēnesnīca. Zārcinieks laimīgi nokļuva līdz Ņikitas vārtiem. Pie Debessbraukšanas baznīcas viņu uzrunāja mums zināmais Jurko un, pazinis zārcinieku, novēlēja labu nakti. Bija vēls. Zārcinieks jau tuvojās savai mājai, kad pēkšņi viņam likās, ka kāds pieiet pie vārtiem, atver mazās durtiņas un nozūd aiz tām. «Kas tad tas?» Adrians nodomāja. «Kam atkal pie manis vajadzība? Vai tikai nebūs ielavījies zaglis? Vai pie manām muļķēm nestaigā mīļākie? Tā tikai trūka!» Un zārcinieks jau gribēja saukt palīgā savu draugu Jurko. Tobrīd pie mazajiem vārtiņiem pienāca vēl kāds un grasījās iet iekšā, taču, pamanījis skrējām saimnieku, apstājās un noņēma trijstūra cepuri. Adrianam viesa seja šķita pazīstama, bet steigā viņš nepaguva to lāgā saskatīt. — Jūs esat ieradies pie manis? — Adrians aizelsies vaicāja. — Lūdzu, nāciet vien iekšā, esiet tik laipns. — Ko nu klīrējies, sābri, — tas dobji atbildēja, — ej pa priekšu, rādi viesiem ceļu! — Adria

nam arī nebija laika klīrēties. Mazie vārtiņi bija vaļā, viņš devās uz kāpnēm un viesis viņam nopakaļ. Adrianam šķita, ka viņa istabā staigā ļaudis. «Velns, kas tad tas?!» viņš nodomāja un pasteidzās ieiet… te viņa kājas sagrīļojās. Istaba bija pilna ar miroņiem. Mēness pa logu apspīdēja to dzeltenās un zilās sejas, iekritušās mutes, duļķainās, pusaizvērtās acis un izstieptos degunus … Adrians ar šausmām viņos pazina ļaudis, apglabātus ar viņa gādību, bet viesī, kas iegāja reizē ar viņu, — brigadieri, kuru glabāja lietus gāzes laikā. Visi viņi, dāmas un kungi, drūzmējās ap zārcinieku klanīdamies un apsveikdami, izņemot kādu nesen par velti apglabātu ubagu, kurš, sava rupjā krekla kaunēdamies, nenāca klāt un klusu stāvēja kaktā. Pārējie visi bija pieklājīgi ģērbušies: mirones — aubēs ar lentēm, ierēdnieciskie miroņi — mundieros, taču ar neskūtām bārdām, tirgoņi — svētku kaftanos. — Vai redzi, Prohorov, — brigadieris visas godājamās sabiedrības vārdā teica, — mēs visi piecēlāmies pēc tava aicinājuma; mājās palika tikai tie, kam vairs nav spēka, kas pavisam iziruši, un tie, kuriem palikuši vienīgi kauli bez ādas; un arī no tiem viens nenocietās — viņam tik ļoti gribējās tevi apmeklēt… — Tobrīd mazs skelets izspraucās cauri baram un tuvojās Adrianam. Viņa galvaskauss laipni smaidīja zārciniekam. Vietu vietām kā uz nūjas uz viņa kauliem karājās gaišzaļas un sarkanas vadmalas un satrunējuša audekla gabali, bet kāju kauli lielajos stulmu zābakos grabēja kā stampas piestās. — Tu mani, Prohorov, vairs nepazīsti, — skelets teica. — Vai atceries atvaļināto gvardes seržantu Pēteri Petroviču Kurilkinu, to pašu, kuram tu

1799. gadā pārdevi savu pirmo zārku, turklāt priežu- koka ozola vietā? — Ar šiem vārdiem mironis pastiepa kaulainās skavas, taču Adrians, saņēmis spēkus, iebrēcās un atgrūda to. Pēteris Petrovičs sagrīļojās, nokrita un viss sašķīda. Miroņi sašutumā sāka kurnēt; visi iestājās par sava biedra godu un mācās virsū Adrianam ar lamām un draudiem, un nabaga mājastēvs, viņu kliedzienu apdullināts un gandrīz nospiests, zaudēja savaldīšanos, pats nokrita uz gvardes atvaļinātā seržanta kauliem un paģība.

Saule jau sen apspīdēja gultu, kur gulēja zārcinieks. Beidzot viņš atvēra acis un ieraudzīja savā priekšā kalponi, kura uzpūta patvāri. Ar šausmām Adrians atcerējās visus vakarējos notikumus. Trju- hina, brigadieris un seržants Kurilkins neskaidri kūņojās atmiņā. Viņš klusēdams gaidīja, lai kalpone sāktu sarunu un paziņotu par nakts notikumu sekām.

—    Tu nu gan, tētiņ Adrian Prohorov, esi aizgulējies, — Aksiņja teica, pasniegdama rītasvārku. — Pie tevis bija ienācis kaimiņu drēbnieks un ieskrējis šejienes policists ar paziņojumu, ka šodien esot iecirkņa priekšnieka vārda diena, taču tev labpatika atdusēties, un mēs negribējām tevi modināt.

—    Bet vai no nelaiķes Trjuhinas nebija atnākuši?

—    Nelaiķes? Vai tad viņa mirusi?

—    Ekur muļķe! Vai tad tu pati man vakar nepalīdzēji vīkšāt viņas bēres?

—    Ko tu, tētiņ, vai esi jucis vai arī reibsti no vakardienas dzēruma? Ko tad vakar bedīja? Tu visu dienu dzīroji pie vācieša, pārnāci pilnā, iekriti gultā un gulēji līdz pat šim laikam, kad jau nozvanīts pusdienas dievkalpojums.

—    Vai patiesi! — zārcinieks priecīgi iesaucās.

—    Nu ka tā, — kalpone atbildēja.

—   Ja jau tā, dod ātrāk tēju un pasauc meitas.

STACIJAS UZRAUGS

Kolēģiju reģistrators, Paststacijas diktators.

Kņazs Vjazemskis

Kas gan nav lādējis pasta staciju uzraugus, kas ar viņiem nav bāries? Kas gan dusmu brīdī nav prasījis liktenīgo grāmatu, lai tajā ierakstītu savu veltīgo sūdzību par pārestību, rupjību un nolaidību? Kas neuzskata viņus par cilvēku dzimuma nezvēriem, līdzīgiem aizgājušo laiku tiesas rakstvežiem vai vismaz Muromas laupītājiem? Taču būsim taisnīgi, pacentīsimies saprast viņu stāvokli un tad varbūt spriedīsim par viņiem daudz iecietīgāk. Kas ir stacijas uzraugs? īsts četrpadsmitās dienestā pakāpes moceklis, kuru šī pakāpe pasargā vienīgi no sitieniem un arī ne vienmēr (vēršos pie savu lasītāju sirdsapziņas). Kāds amats ir šiem diktatoriem, kā jokodamies viņus nosaucis kņazs Vjazemskis? Vai tā nav īsta katorga? Viņiem nav miera ne nakti, ne dienu. Visas dusmas, kas krājušās garlaicīgajā braucienā, ceļinieks izgāž pār uzraugu. Laiks neciešams, ceļš slikts, važonis tiepīgs, zirgi nevelk, bet vainīgs — uzraugs. Ienākdams nabadzīgajā mājoklī, ceļinieks raugās uz viņu kā uz ienaidnieku; labi, ja tam izdodas ātri tikt vaļā no nelūgtā viesa; taču ja negadās zirgi? … Ak dievs, kādas lamas, kādi draudi birs pār tā galvu! Lietū un slapjdraņķī viņš spiests skraidīt pa sētām. Vētrā, spalgā ziemas salā viņš nolien priekšnamā, lai tikai uz brīdi atpūstos no saniknoto iebrucēju brēcieniem un grūstīšanās. Atbrauc ģenerālis; drebošais uzraugs atdod viņam divus beidzamos trijjūgus, tai skaitā arī kurjeriem paredzēto. Ģenerālis aizbrauc, paldies nepateicis. Pēc minūtēm piecām — skan zvaniņš! .. . Un feldjēgers uzmet galdā savu ceļazīmi! … Labi iedziļināsimies visā, un tad mūsu sirdi pildīs nevis sašutums, bet sirsnīga līdzcietība. Vēl dažus vārdus: divdesmit gadu laikā esmu izbraukājis Krieviju visos virzienos; pazīstu gandrīz visus pasta lielceļus; pazīstu arī vairākas važoņu paaudzes; retu kādu uzraugu nepazīstu pēc sejas, ar retu kādu man nav bijušas darīšanas; savu interesanto ceļojumu krājumu ceru izdot tuvākajā nākotnē, — pagaidām teikšu tikai, ka stacijas uzraugu kārta sabiedrībai notēlota visai nepareizā gaismā. Šie tik ļoti apmelotie uzraugi vispār ir gaužām miermīlīgi ļautiņi, no dabas pakalpīgi, ar noslieci uz labu satikšanu, pieticīgi tīkojumos pēc pagodinājumiem un ne visai naudaskārīgi. No viņu nostāstiem (kurus nevietā noniecina ceļotāju kungi) var smelties daudz interesanta un pamācīga. Kas attiecas uz mani, atzīstos, dodu priekšroku sarunām ar viņiem iepretim jebkura kroņa uzdevumā braukājoša sestās pakāpes ierēdņa runai.

Viegli noskārstams, ka man ir draugi starp godātās uzraugu kārtas pārstāvjiem. Patiesi, piemiņa par vienu no viņiem man ļoti dārga. Kādreiz apstākļi mūs saveda kopā, un tieši par to vienu esmu nodomājis patērzēt ar laipno lasītāju.

1816. gada maija mēnesī man gadījās braukt *** guberņā pa lielceļu, kura tagad vairs nav. Biju sīks ierēdnītis ar niecīgu dienesta pakāpi, braucu ar stacijās nomaināmiem zirgiem un ceļa naudu maksāju par diviem zirgiem. Tāpēc uzraugi ar mani liekas ceremonijas netaisīja, un bieži vien man nācās ņemt ar varu to, uz ko, manuprāt, man bija tiesības. Būdams jauns un ātras dabas, es dusmojos par uzrauga zemiskumu un gļēvumu, kad viņš man sajūgto trijjūgu atdeva ierēdņa lielkunga kalešai. Tikpat ilgi es nevarēju pierast arī pie tā, ka apķērīgs dienderis pusdienās pie gubernatora pagāja man garām, ēdienu nepasniedzis. Tagad kā viens, tā otrs man šķiet parasta lieta. Patiesi, kas notiktu ar mums, ja visiem parocīgā likuma vietā — dienesta pakāpei būs godāt dienesta pakāpi — ieviestu ko citu, piemēram, prātam būs godāt prātu? Kādi strīdi izceltos! Un kā gan kalpi zinātu, kam pirmajam pasniegt ēdienu? Taču pievēr- sīšos savam stāstam.

Diena bija karsta. Verstis trīs no *** stacijas sāka smidzināt, un pēc brīža lietus gāze mani izmērcēja līdz kauliem. Iebraucot stacijā, pirmās rūpes bija pārģērbties, otrās — padzert tēju. — Ei, Dūņa! — uzraugs uzsauca, — Uzliec patvāri un aizej pēc krējuma! — Pie šiem vārdiem no starpsienas nodalītās istabiņas iznāca gadus četrpadsmit veca meitene un izskrēja priekšnamā. Mani pārsteidza viņas skaistums. — Tā ir tava meita? — jautāju uzraugam. — Kā tad — mana, — viņš atbildējā ar apmierināta lepnuma jūtām. — Un tik saprātīga, tik veikla, pilnīgi atsitusies nelaiķē mātē. — Tad viņš ņēmās pierakstīt manu ceļazīmi, bet es sāku apskatīt bildītes, kas izdaiļoja viņa vienkāršo, taču tīro un kārtīgo mītni. Tās attēloja pazudušā dēla dzīves stāstu: uz pirmās bildītes godājams sirmgalvis — mici galvā, mājas svārku mugurā — izvada ceļā nemierīgu jaunekli, kurš steidzīgi saņem viņa svētību un maišeli ar naudu. Otrajā spilgtās krāsās attēlota izvirtuša jauna cilvēka dzīve: viņš sēž pie galda, viltus draugu un nekaunīgu sieviešu ielenkts. Uz citas — naudu izšķērdējis jauneklis kankariem mugurā un trijstūra cepuri galvā gana cūkas un mielojas ar cūku barību; viņa sejā notēlotas dziļas skumjas un nožēla. Beidzot parādīta viņa atgriešanās pie tēva; lādzīgais sirmgalvis to pašu mici galvā un mājas svārku mugurā izsteidzies dēlam pretī; pazudušais dēls nometies ceļos; attālumā pavārs kauj barotu teļu un vecākais brālis jautā kalpiem, kāds iemesls šādai līksmībai. Zem katras bildītes izlasīju pieklājīgus pantiņus vācu valodā. Tas viss līdz šim brīdim saglabājies manā atmiņā, tāpat kā balzamīni uz loga, gulta ar raibu priekškaru un citi priekšmeti, kas toreiz bija man apkārt. Kā šodien redzu pašu mājastēvu, gadu piecdesmit vecu vīru, svaigu un mundru, un viņa garo, zaļo svārku ar trim medaļām nobālējušās lentēs.

Nebiju vēl paguvis norēķināties ar savu iepriekšējo važoni, kad Dūņa atgriezās ar patvāri. Mazā koķete ar pirmo acu uzmetienu bija pamanījusi, kādu iespaidu uz mani atstājusi; viņa nodūra lielās, zilās acis; sāku ar viņu sarunāties, viņa atbildēja man bez mulsas, kā meitene, kas redzējusi pasauli, Viņas tēvam piedāvāju glāzi punša; Dūņai pasniedzu tasi tējas, un mēs trijatā sākām tērzēt gluži kā seni paziņas.

Zirgi sen jau piebraukti, bet man negribējās un negribējās šķirties no uzrauga un viņa meitas. Beidzot es sāku no viņiem atvadīties; tēvs man novēlēja labu ceļa vēju, bet meita pavadīja līdz ratiem. Priekšnamā apstājos un palūdzu atļauju viņu nobučot. Dūņa atļāva .. . Daudz skūpstu varu uzskaitīt,

Kopš nododos es tādām lietām, —

taču neviens nav atstājis tik ilgas, tik patīkamas atmiņas.

Bija aizritējuši vairāki gadi, un atkal man gadījās braukt pa to pašu lielceļu, būt tais pašās vietās. Atcerējos vecā uzrauga meitu un nopriecājos, iedomājot, ka atkal viņu redzēšu. Tomēr nodomāju, sak, varbūt vecais uzraugs jau atcelts; varbūt Dūņa jau precējusies. Arī doma, ka viens vai otrs varētu būt miruši, pazibēja man galvā, un es tuvojos *** stacijai ar skumjām nojautām. Zirgi apstājās pie pasta namiņa. Iegājis iekšā, tūliņ pazinu bildītes, kas attēloja pazudušā dēla dzīves stāstu; galds un gulta stāvēja agrākajās vietās; taču uz palodzēm vairs nebija puķu un viss pauda panīkumu un nevīžību. Uzraugs gulēja, apsedzies ar lielo kažoku; mana ierašanās viņu uzmodināja, viņš paslējās augšā .. . Tas patiesi bija Samsons Virins, taču cik vecs kļuvis! Kamēr viņš posās pārrakstīt manu ceļazīmi, raudzījos uz viņa sirmajiem matiem, uz sen neskūtās sejas dziļajām grumbām, uz salīkušo muguru — un nevarēju vien nobrīnīties, kā trīs vai četri gadi varējuši mundru vīru pārvērst par nevarīgu sirmgalvi. — Vai tu atceries mani? — jautāju viņam. — Mēs taču esam veci paziņas. — Var jau būt, — viņš drūmi atbildēja. — Ceļš ir liels, daudz ceļinieku te apstājas. — Kā klājas tavai Dūņai? — taujāju. Vecais saduga. — Dievs viņu zina, — viņš atbildēja. — Tad jau viņa būs precējusies? — jautāju. Vecais izlikās jautājuma nedzirdējis un čukstēdams lasīja manu ceļazīmi. Metu pie malas jautājumus un palūdzu uzlikt tēju. Man nedeva mieru ziņkārība, cerēju, ka punšs atraisīs mana vecā paziņas mēli.

Nebiju maldījies: vecais no piedāvātās glāzes neatteicās. Pamanīju, ka rums izklaidē viņa drūmumu. Pie otras glāzes viņš kļuva runīgs: atcerējās vai arī izlikās, ka atceras mani, un es klausījos stāstu, kurš toreiz mani stipri ieinteresēja un aizkustināja.

— Ak, tad jūs pazināt manu Duņu? — viņš iesāka. — Kas gan viņu nepazina? Ak, Dūņa, Dūņa! Kas par meitu bija! Lai kas brauc garām, viņu uzteic, neviens ļauna vārda nesaka. Kundzes dāvināja viņai gan lakatiņus, gan auskarus. Braucēji kungi tīšuprāt apstājās it kā pusdienot vai vakariņot, bet patiesībā — tikai lai ilgāk paskatītos uz Duņu. Lai cik bargs gadījās dažs kungs, viņas klātbūtnē aprima un sarunājās ar mani žēlīgi. Ticiet vai ne: kurjeri, feldjēgeri ar viņu tērzēja pa pusstundai.

Viņa bija mājas balsts: paspēja visu — gan uzkopt, gan izvārīt. Un es, vecais muļķis, nevarēju ne noskatīties, ne nopriecāties; vai es gan nemīlēju savu Duņu, vai es gan neloloju savu bērnu; vai viņai te slikti klājās? Taču nē, dievu piesaukdams, nelaimi neatvairīsi; ko liktenis lēmis, tam vajadzēja notikt.—- Tad vecais uzraugs sāka izklāstīt savas bēdas sīkāk.

Pirms trim gadiem kādā ziemas vakarā, kad uzraugs vilka līnijas jaunā grāmatā, bet meita aiz šķērssienas šuva kleitu, piebrauca trijjūgs, un ceļinieks čerkesu cepuri galvā, karavīra šineli mugurā, lakatu aptinies, ienāca iekšā, prasīdams zirgus. Visi zirgi bij izbraukti. To izdzirdis, ceļinieks jau pacēla balsi un pletni; taču Dūņa, pie tādām ainām pieradusi, izsteidzās no sava kakta un laipni vērsās pie ceļinieka ar jautājumu: vai varbūt ko ēdīšot? Dūņas iejaukšanās atstāja savu parasto ietekmi. Braucēja dusmas aprima; viņš bija ar mieru gaidīt zirgus un pasūtīja vakariņas. Kad bija noņemta slapjā, pinkainā cepure, noraisīts lakats un noģērbts šinelis, izrādījās, ka atbraucējs ir jauns, slaids huzārs ar melnām ūsiņām. Viņš novietojās pie uzrauga, sāka jautri tērzēt ar viņu un tā meitu. Galdā tika uzliktas vakariņas. Pa to laiku atveda zirgus, un uzraugs lika nebarojot jūgt tos huzāra kulbā; taču atgriezies viņš atrada jauno cilvēku guļam gandrīz nemaņā uz sola: tam kļuvis nelabi, apsāpējusies galva, nekādi nebija iespējams braukt. Neko darīt! Uzraugs atdeva jaunajam cilvēkam savu gultu un norunāja: ja slimajam nekļūs labāk, nākamajā rītā sūtīs uz S*** pēc daktera.

Nākamajā dienā huzāram kļuva ļaunāk. Viņa kalps aizjāja uz pilsētu pēc daktera. Dūņa aptina slimniekam galvu ar etiķī samērcētu lakatiņu, nosēdās ar savu šuvekli pie viņa gultas. Sirdzējs uzrauga klātienē vaidēja un ne vārda nerunāja, tomēr izdzēra divas tases kafijas un vaidēdams pasūtīja sev pusdienas. Dūņa nespēra prom no viņa ne soli. Ik brīdi viņš prasīja dzert, un Duna sniedza krūzīti ar pašas pagatavoto limonādi. Slimais apmērcēja lūpas un, krūzīti atdodams, pateicībā ar savu vārgo roku spieda Dūņas roku. Ap pusdienas laiku atbrauca dakteris. Tas aptaustīja slimā pulsu, parunāja ar viņu vāciski un krieviski paziņoja, ka slimniekam vajadzīgs miers, bet tālāk braukt varēšot pēc pāris dienām. Huzārs pasniedza dakterim divdesmit piecus rubļus par vizīti, uzaicināja uz pusdienām; dakteris palika, abi ēda ar teicamu apetīti, izdzēra pudeli vīna un šķīrās visai apmierināti viens ar otru.

Pagāja vēl diena, un huzārs pavisam atlaba. Bija ārkārtīgi jautrā omā, bez mitas jokojās gan ar Duņu, gan ar uzraugu; svilpoja dziesmas, tērzēja ar braucējiem, pierakstīja pasta grāmatā viņu ceļazīmes un lādzīgajam uzraugam tik ļoti iepatikās, ka trešajā dienā tam žēl bija šķirties no laipnā viesa. Bija svētdiena; Dūņa saposās uz baznīcu. Huzāram piebrauca kulbu. Viesis atvadījās no uzrauga, bagātīgi atlīdzinādams par mājvietu un cienastu; atvadījās arī no Dūņas un piedāvājās aizvizināt viņu līdz baznīcai sādžas viņējā galā. Dūņa stāvēja neziņā … «Ko tu baidies?» tēvs teica. «Viņa augstlabdzimtība taču nav vilks, neapēdīs jau tevi; pavizinies līdz baznīcai.» Dūņa iesēdās kulbā blakus huzāram, kalps uzlēca uz bukas, važonis iesvilpās, un zirgi sāka lēkšot.

Nabaga uzraugs nesaprata, kā varējis atļaut savai Dūņai aizbraukt ar huzāru, kāds aptumsums viņam uznācis un kur bijis viņa prāts. Nepagāja ne pusstunda, kad vecā vīra sirds sāka smelgt un pārņēma tāds nemiers, ka viņš nenocietās un gāja uz baznīcu. Tuvodamies baznīcai, redzēja, ka ļaudis jau izklīduši, bet Dūņas nav ne pagalmā, ne uz kāpnēm. Steidzīgi iegāja iekšā; mācītājs nāca laukā no altāra, ķesteris dzēsa sveces, divas večiņas vēl līkņāja kaktā; Dūņas baznīcā nebija. Nabaga tēvs ar pūlēm saņēmās un pajautāja ķesterim, vai meita bijusi baznīcā? Ķesteris atbildēja, ka neesot bijusi. Uzraugs devās mājās ne dzīvs, ne miris. Viņam palika vienīgā cerība: varbūt Dūņa jaunības aušībā sadomājusi aizvizināties līdz nākamajai stacijai, kur dzīvoja viņas krustmāte? Moku pilnā satraukumā uzraugs gaidīja atgriežamies trijjūgu, ar kuru viņu palaidis. Važonis ilgi nebrauca atpakaļ. Beidzot pievakarē viņš pārradās viens un piedzēries, ar nāvējošu ziņu: «No nākamās stacijas Dūņa aizbraukusi huzāram līdzi tālāk.»

Vecais nepārcieta savu nelaimi; viņš nolikās tai pašā slimības gultā, kur iepriekš bija gulējis jaunais krāpnieks. Tagad uzraugs, atcerēdamies visus apstākļus, nojauta, ka slimība bijusi liekuļota. Nabags saslima ar stipru karsoni; viņu aizveda uz S*** un vietā uz laiku iecēla citu. Tas pats dakteris, kas bija atbraucis pie huzāra, ārstēja arī viņu. Dakteris apgalvoja uzraugam, ka jaunais cilvēks bijis pavisam vesels un ka viņš jau tad nojautis tā ļaunos nodomus, taču klusējis, bīdamies no pletnes. Vai vācietis runāja taisnību, vai tikai vēlējās palielīties ar savu tālredzību taču nabaga slimnieku viņš nekādi neiepriecināja. Tikko no slimības atspirdzis, uzraugs izlūdzās no S*** pastmeistara atvaļinājumu uz diviem mēnešiem un, par savu nodomu nevienam ne vārda neteicis, kājām dēvās meklēt meitu. No ceļazīmes viņš uzzināja, ka rotmistrs Minskis braucis no Smo- ļenskas uz Pēterburgu. Važonis, kas viņu vedis, teica, ka Dūņa visu ceļu raudājusi, kaut gan, šķiet, braukusi no laba prāta. «Varbūt,» uzraugs domāja, «pārvedīšu mājās savu nomaldījušos avītiņu.» Ar šīm domām viņš ieradās Pēterburgā, apmetās Izmailovas pulka ielā atvaļināta apakšvirsnieka — sava veca dienesta biedra namā un sāka meklēt. Drīz vien viņš uzzināja, ka rotmistrs Minskis pašlaik ir Pēterburgā un dzīvo Demuta traktierī. Uzraugs saņēmās un gāja uz turieni.

Agri no rīta viņš ieradās rotmistra priekšistabā un lūdza pieteikt viņa augstlabdzimtībai, ka vecs zaldāts vēloties viņu redzēt. Gaitnieks, tīrīdams liestē uzvilktu zābaku, atbildēja, ka kungs atdusoties un pirms vienpadsmitiem neviena nepieņemot. Uzraugs gāja projām un atgriezās noliktajā laikā. Minskis pats iznāca pie viņa, tērpies rītasvārkā, ar sarkanu benīti galvā. «Ko, draugs, tev vajag?» viņš jautāja. Vecā vīra sirds apskrējās, asaras saplūda acīs, un viņš ar drebošu balsi tikai iesaucās: «Jūsu augstlabdzimtībai … Parādiet dieva žēlastību! …» Minskis aši viņā paskatījās, pietvīka, paņēma pie rokas, ieveda kabinetā un aizvēra durvis. «Jūsu augstlab- dzimtība, izlietu ūdeni vairs nesasmelsi; vismaz atdodiet man manu nabaga Duņu. Nu jau jūs esat izpriecājies ar viņu; nepazudiniet pavisam.» — «Kas izdarīts, to vairs par nedarītu nepataisīsi,» jaunais cilvēks atbildēja ārkārtīgā mulsā. «Esmu vainīgs tavā priekšā un gatavs izlūgties piedošanu; taču nedomā, ka es Duņu varētu pamest: viņa būs laimīga, dodu tev godavārdu. Kam tev viņa vajadzīga? Viņa mani mīl; no savas agrākās dzīves viņa ir atradinājusies. Ne tu, ne viņa — jūs neaizmirsīsiet, kas noticis.» Tad, iebāzis kaut ko vecajam vīram aiz piedurknes atloka, pavēra durvis, un uzraugs, neapjēgdams, kā, atradās uz ielas.

Ilgi vecais uzraugs stāvēja nekustīgi, beidzot ieraudzīja aiz piedurknes atloka papīru vīstokli; viņš izvilka to un attina vairākas saburzītas piecu un desmit rubļu asignācijas. Asaras atkal saplūda viņam acīs, sašutuma asaras! Viņš sažņaudza papīrus pikā, nosvieda zemē, piemina ar papēdi un gāja projām . .. Dažus soļus atgājis, viņš apstājās, padomāja … un atgriezās. Asignāciju vairs nebija. Labi ģērbies jauns cilvēks, viņu ieraudzījis, piesteidzās pie ormaņa, aši iekāpa un uzbrēca: «Brauc! …» Uzraugs viņam pakaļ nedzinās. Viņš nolēma doties mājās uz savu staciju, taču pirms aizbraukšanas gribēja vēl kaut reizi redzēt savu nabaga Duņu. Šai nolūkā pēc pāris dienām viņš atkal atnāca pie Minska; taču gaitnieks bargi pateica, ka kungs neviena nepieņemot, ar krūtīm izstūma viņu gaitenī un deguna priekšā aizcirta durvis. Uzraugs brīdi pastāvēja — un gāja projām.

Tās pašas dienas vakarā viņš gāja pa Ļiteinajas prospektu, noturējis aizlūgumu Visu sērojošo baznīcā. Pēkšņi viņam garām aizdrāzās grezni līnijrati, un uzraugs pazina Minski. Līnijrati apstājās trīsstāvu nama durvju priekšā, un huzārs uzskrēja pa kāpnēm. Uzraugam galvā pazibēja laimīga doma. Viņš atgriezās, piegāja pie ratiem un vaicāja kučierim: «Kam, brāl, pieder šis zirgs? Vai tas nav Minska?» — «Tieši tā,» kučieris atbildēja, «ko tu gribēji?» — «Lūk, ko: tavs kungs man lika aiznest viņa Dūņai zīmīti, bet es, redz, aizmirsu, kur tā viņa Dūņa dzīvo.» — «Tepat jau ir, otrajā stāvā. Tu, brāl, ar savu zīmīti esi nosebojis;

tagad jau viņš pats ir pie viņas.» — «Nu, nekas,» uzraugs neizsakāmā sirds aizkustinājumā atbildēja, «paldies, ka pamācīji, gan jau savu uzdevumu izpildīšu.» Un ar šiem vārdiem devās augšā pa kāpnēm.

Durvis bija aizslēgtas; viņš piezvanīja, pagāja brīdis mokošās gaidās. Atslēga noskanēja, viņam atvēra. «Vai te piemājo Avdotja Samsonovna?» — «Šeit,» atbildēja jauniņa kalpone. «Kam tev viņa vajadzīga?» Uzraugs neatbildējis iegāja zālē. «Nevar, nevar!» kalpone sauca viņam pakaļ. «Avdotjai Sam- sonovnai viesi.» Taču uzraugs neklausīdamies gāja vien tālāk. Divas pirmās istabas bija tumšas, trešajā dega uguns. Viņš piegāja pie atvērtām durvīm un apstājās. Skaisti uzpostā istabā sēdēja Minskis, domās iegrimis. Dūņa, grezni pēc modes ģērbusies, sēdēja uz viņa krēsla balsta kā jātniece angļu seglos. Maigi viņa raudzījās uz Minski, tīdama ap saviem mirdzošajiem pirkstiem viņa melnās cirtas. Nabaga uzraugs! Nekad vēl meita nebija likusies viņam tik daiļa; ar negaidītu jūsmu viņš uz to nolūkojās. «Kas tur ir?» viņa jautāja, galvu nepacēlusi. Viņš joprojām klusēja. Atbildi nesaņēmusi, Dūņa pacēla galvu … un ar kliedzienu pakrita uz paklāja. Izbijies Minskis metās viņu piecelt un pēkšņi durvīs ieraudzīja veco uzraugu, pameta Duņu un, dusmās drebēdams, nāca viņam klāt. «Ko tev vajag?» viņš jautāja, zobus sakodis. «Ko tu kā laupītājs visur zodzies man pakaļ? Vai gribi mani noslepkavot? Vācies laukā!» — un ar spēcīgu roku, sagrābis veco pie apkakles, izgrūda uz kāpnēm.

Vecais pārnāca savā mājvietā. Draugs ieteica sūdzēties; taču uzraugs padomāja, atmeta ar roku un nolēma atkāpties. Pēc pāris dienām viņš posās no Pēterburgas mājup uz savu staciju un atkal stājās savā amatā. «Nu jau trešais gads,» viņš nobeidza, «kopš dzīvoju bez Dūņas un kopš nav no viņas ne ziņas, ne miņas. Vai dzīva vai ne — dieviņš to zina. Visādi gadās. Ne viņu pirmo, ne beidzamo aizvilina trakulis garāmbraucējs, laiciņu patur un tad pamet. Daudz viņu Pēterburgā — jauniņu muļķīšu šodien staigā atlasā un samtā, bet rītu, skaties, slauka ielas kopā ar krogu plukatām. Ja dažreiz iedomāju, ka varbūt arī Dūņa tā aiziet postā, negribot gadās nogrēkoties un novēlēt viņai kapu …»

Tāds bija mana paziņas — vecā uzrauga stāsts, ko ne vienu reizi vien pārtrauca asaras; tās viņš, neko nevērodams, slaucīja svārku stērbelē, gluži kā centīgais Terentjičs skaistajā Dmitrijeva balādē. Pie šīm asarām pa daļai bija vainīgs punšs; to viņš sava stāsta laikā iztukšoja kādas piecas glāzes; taču, lai būtu kā būdams, šīs asaras stipri aizkustināja manu sirdi. Šķīries no vecā uzrauga, ilgi nevarēju viņu aizmirst, ilgi domāju par nabaga Duņu …

Vēl nesen braukdams cauri *** pilsētiņai, atcerējos savu paziņu; uzzināju, ka stacija, ko viņš uzraudzīja, likvidēta. Uz manu jautājumu: «Vai vecais uzraugs vēl dzīvs?» — neviens neko noteiktu nevarēja atbildēt. Nolēmu apmeklēt pazīstamo pusi, nolīgu privātzirgus un devos uz N. ciemu.

Tas notika rudenī. Pelēcīgi mākoņi klāja debesis, salts vējš pūta pāri nopļautajiem laukiem, aiznes- dams sev līdzi sarkanas un dzeltenas lapas, norautas no kokiem, kas pagadījās ceļā. Iebraucu ciemā, kad rietēja saule, un apstājos pie pasta namiņa. Priekš

namā (kur kādreiz mani bija noskūpstījusi nabaga Dūņa) iznāca resna sieva un uz maniem jautājumiem atbildēja, ka vecais uzraugs jau kādu gadu, kopš miris, ka viņa mājā iemitinājies aldaris un šī esot aldara sieva. Man kļuva žēl veltā braukuma un septiņu par neko izsviestu rubļu. — No kā tad viņš mira? — jautāju aldara sievai. — Nožūpojās, kungs, — viņa atbildēja. — Kur viņš apglabāts? — Aiz ciema, blakus savai nelaiķei sievai. — Vai kāds nevarētu aizvest mani pie viņa kapa? — Kāpēc tad ne. Ei, Vaņka! Pietiek tev ar kaķi blēņoties. Pavadi kungu uz kapsētu un parādi viņam uzrauga kapu.

Pie šiem vārdiem noskrandis puišelis, rudmatis ar vienu aci, izskrēja pie manis un tūliņ veda uz ciema malu.

—    Vai tu pazini nelaiķi? — ceļā viņam jautāju.

—    Kā nu ne! Viņš mani iemācīja stabulītes griezt. Gadījās (lai viņam debesu valstība!), nāk viņš no kroga, bet mēs viņam pakaļ: «Vectētiņ, vectētiņ! Dod riekstus!» — un viņš mūs apdāvā ar riekstiem. Arvien noņēmās ar mums.

—    Un vai braucēji viņu atceras?

—   Tagad jau braucēju maz; dažreiz piesēdētājs iegriežas, tikai viņam nav laika ar mirušiem noņemties. Vasarā gan bija atbraukusi viena kundze, tā apjautājās par veco uzraugu un aizgāja pie viņa kapa.

—    Kāda kundze? — ziņkārīgi jautāju.

—    Skaista kundze, — puika atbildēja. — Viņa brauca karietē ar sešiem zirgiem, ar trim maziem kundzēniem un zīdītāju, un ar melnu mopsi; un, kad viņai pateica, ka vecais uzraugs miris, viņa sāka raudāt un teica bērniem: «Sēdiet rāmi, es aiziešu uz kapsētu.» Gribēju viņu pavadīt. Bet kundze teica: «Pati zinu ceļu.» Un iedeva man sudraba pieckapeiku — tik laba kundze! . ..

Mēs nonācām kapsētā, kailā, ne ar ko neapžogotā vietā, nosētā ar koka krustiem; neviens kociņš te nemeta ēnu. Savu mūžu neesmu redzējis tik bēdīgu kapsētu.

—    Lūk, vecā uzrauga kaps, — zēns teica uzlēkdams uz smilšu kopiņas, kur bija ierakts melns krusts ar vara svētbildi.

—    Un kundze atnāca uz šejieni? — jautāju.

—    Atnāca, — Vaņka atbildēja. — Es iztālēm viņā noskatījos. Viņa te nogūlās un ilgi gulēja. Tad kundze aizgāja uz ciemu un ataicināja popu, iedeva tam naudu un aizbrauca, bet man iedeva sudraba pieckapeiku — tik laba kundze!

Es arī iedevu puišelim piecas kapeikas un vairs nenožēloju ne braucienu, ne septiņus izdotos rubļus.

JAUNKUNDZE ZEMNIECES LOMĀ

Tu visos tērpos, sirsniņ, daiļa.

Bogdanovičs

Kādā no attālākajām mūsu guberņām atradās Ivana Petroviča Berestova muiža. Jaunībā viņš bija kalpojis gvardē, 1797. gada sākumā atvaļinājies, aizbraucis uz

savu muižu un kopš tā laika dzīvoja uz vietas. Viņš bija precējies ar trūcīgu muižnieci, kura dzemdībās nomira — tādā reizē, kad viņš bija aizbraucis uz attālu lauku medībās. Saimniecības darbos viņš drīz vien nomierinājās. Ivans Petrovičs uzcēla māju, pēc sava plāna ierīkoja vadmalas fabriku, trīskāršoja ienākumus un sāka uzskatīt sevi par gudrāko cilvēku visā novadā, uz ko kaimiņi, kas ar ģimenēm un suņiem brauca pie viņa viesībās, neko neiebilda. Darbdienās viņš valkāja plīša jaku, svētdienās uzģērba garus mājās austus vadmalas svārkus; pats pierakstīja izdevumus un, izņemot «Senāta Ziņotāju», neko citu nelasīja. Vispār viņu labi ieredzēja, lai gan uzskatīja lepnu. Nesatika ar viņu vienīgi Grigorijs Iva- novičs Muromskis, tuvākais kaimiņš. Tas bija īsts krievu lielskungs. Maskavā notriecis sava īpašuma lielāko tiesu un ap to laiku palicis atraitņos, viņš atbrauca uz savu beidzamo muižu, kur joprojām nemitējās blēņoties, taču tagad gan jaunā veidā. Viņš ierīkoja angļu dārzu, kam izšķieda visus beidzamos ienākumus. Savus zirgu puišus viņš ģērba pēc angļu žokejiem. Viņa meitai bija angļu madāma. Arī savus laukus viņš apstrādāja pēc angļu metodes.

Bet krievu maize gan pēc svešas vīzes neaug, un, kaut arī izdevumi tika stipri samazināti, Grigorija Ivanoviča ienākumi nepieauga; arī uz laukiem viņš atrada veidu, kā taisīt jaunus parādus; ar visu to viņu uzskatīja par visai apķērīgu, jo viņš bija pirmais no savas guberņas muižniekiem, kas iedomājies ieķīlāt muižu Aizgādņu padomē: šāds darījums tais laikos šķita ārkārtīgi sarežģīts un drosmīgs. Starp ļaudīm, kas viņu nosodīja, Berestovs sprieda stingrāk par visiem. Naids pret jauninājumiem bija viņa dabas raksturīgākā pazīme. Viņš nespēja vienaldzīgi runāt par sava kaimiņa anglomāniju un arvien atrada ieganstu viņu kritizēt. Kad gadījās izrādīt viesim savu īpašumu, viņš noklausījās tā uzslavas saviem saimniekošanas paņēmieniem un ar viltīgu smīnu teica: «Jā, man nav vis tā kā pie kaimiņa Grigorija Ivano- vica. Mēs jau nevaram atļauties angliski izputēt. Kaut jel pēc krievu vīzes būtu paēduši!» Šādas un līdzīgas zobgalības cītīgie kaimiņi nogādāja Grigori- jam Ivanovičam ar papildinājumiem un paskaidrojumiem. Anglomāns uzņēma kritiku tikpat neiecietīgi kā mūsu žurnālisti. Viņš vai plīsa aiz dusmām un iesauca savu pēlēju par lāci un provinciāli.

Tādas bija šo abu muižnieku attiecības, kad Beres- tova dēls atbrauca pie tēva uz laukiem. Viņš bija mācījies *** universitātē un grasījās iestāties karadienestā, taču tēvs tam pretojās. Civildienestam jaunais cilvēks it nemaz nejutās spējīgs. Tēvs un dēls viens otram nepiekāpās, un jaunais Aleksejs pagaidām uzsāka dīka kunga dzīvi, katram gadījumam uzaudzējis ūsas.

Aleksejs patiesi bija brašs zēns. Nudien, būtu žēl, ja viņa slaido augumu nekad neiespīlētu karavīra mundieris un ja viņš nedižotos vis zirga mugurā, bet pavadītu savu jaunību, līkājot pār kancelejas papīriem. Noskatīdamies, kā medībās, ceļu nevērodams, viņš arvien auļo visiem pa priekšu, kaimiņi vienprātīgi sprieda, ka no viņa nekad neiznākšot jēdzīgs galda priekšnieks. Jaunkundzes meta uz viņu acis, bet dažas ieskatījās arī dziļāk; taču Aleksejs maz ar viņām noņēmās, un jaunkundzes uzskatīja, ka šādas nejūtības cēlonis esot mīlas sakari. Un tiesa, no rokas rokā gāja kādas viņa vēstules adreses noraksts: Akuļinai Petrovnai Kuročkinai Maskavā, iepretim Alekseja klosterim, varkaļa Saveļjeva namā, bet jūs es pazemīgi lūdzu šo vēstuli nogādāt A. N. R.

Tie mani lasītāji, kas uz laukiem nav dzīvojuši, nevar iedomāties, cik burvīgas šīs apriņķa jaunkundzes! Svaigā gaisā, savu dārzu ābeļu ēnā audzinātas, dzīvi un sabiedrību viņas iepazīst no grāmatām. Vientulība, brīvība un lasīšana agri viņās attīsta jūtas un kaislības, kādas nepazīst mūsu izklaidīgās skaistules. Šādai jaunkundzei zvaniņu tinšķi jau ir notikums, brauciens uz tuvāko pilsētu — jau vesels laikmets dzīvē, un viesa apmeklējums atstāj ilgas, dažreiz arī mūžīgas atmiņas. Protams, ikvienam brīv smieties par dažām viņu dīvainībām; taču pavirša vērotāja zobgalības nevar noniecināt viņu svarīgākās vērtības, no kurām galvenā — rakstura īpatnība, savdabība (individualitāte), bez kā, pēc 2ana Pola domām, nav arī cilvēka diženuma. Galvaspilsētās sievietes varbūt bauda labāku izglītību; taču sabiedriskas iemaņas drīz vien nonivelē raksturu un padara dvēseles tikpat vienveidīgas kā galvassegas. Nav jādomā, ka tas viss teikts kā nopēlums vai nosodījums, taču Nota nostra manetkā izsakās kāds sens ko- mentators.

Viegli iedomāties, kādu iespaidu Aleksejs atstāja uz mūsu jaunkundzēm. Viņš bija pirmais, kas tām parādījās drūms un vīlies, pirmais, kas viņām klāstīja par zudušajiem priekiem un par savu novītušo

1 Musu piezīme paliek speķa (lat).

jaunību; turklāt viņš valkāja melnu gredzenu ai miroņgalvas attēlu. Guberņā tas viss bija ārkārtīgs jaunums. Jaunkundzes viņa dēļ zaudēja prātu.

Taču visvairāk par viņu bija ieinteresēta mana anglomāna meita Liza (jeb Betsi, kā viņu parasti uzrunāja Grigorijs Ivanovičs). Tēvi viens otru neapmeklēja, Liza Alekseju vēl nebija redzējusi, turpretim visas jaunās kaimiņienes par viņu vien runāja. Lizai bija septiņpadsmit gadu. Melnās acis atdzīvināja viņas melnīgsnējo un ļoti patīkamo seju. Viņa bija vienīgais, tātad lutinātais bērns. Viņas spriganums un nemitīgie nedarbi sajūsmināja tēvu un dzina izmisumā viņas madāmu mis Zaksoni, četrdesmit gadu vecu, klīrīgu jaunavu, kura balsināja seju un ar anti- monu krāsoja uzacis, divreiz gadā pārlasīja Pamelu, par visu to saņēma divi tūkstoši rubļu un mira aiz garlaicības šai barbariskajā Krievijā.

Lizu apkalpoja Nastja; viņa bija vecāka, taču tikpat aušīga kā viņas jaunkundze. Liza viņu ļoti mīlēja, atklāja tai visus savus noslēpumus, kopā gudroja nedarbus; vārdu sakot, Prilučinas ciemā Nastja bija daudz ievērojamāka persona nekā jebkura favorīte vai sirdsdraudzene franču traģēdijā.

—   Atļaujiet man šodien aiziet ciemos, — jaunkundzi ģērbdama, reiz teica Nastja,

—    Labi, bet uz kurieni?

—   Uz Tugilovu pie Berestoviem. Viņu pavāra sievai šodien vārda diena, vakar bija atnākusi, uzaicināja mūs pusdienot.

—   Palūk! — Liza teica. — Kungi ķildojas, bet kalpi cits citu pacienā.

—         Ak, kāda mums daļa gar kungiem! — Nastja iesaucās. — Turklāt esmu jūsējā, nevis tētiņa. Jūs taču vēl neesat ķildojusies ar jauno Berestovu; vecie lai plēšas vien, ja tas viņiem dara prieku.

—           Pacenties, Nastja, ieraudzīt Alekseju Berestovu un izstāsti man sīki, kāds viņš izskatās un kas viņš par cilvēku.

Nastja nosolījās, un Liza visu dienu nepacietīgi gaidīja viņu atgriežamies. Vakarā Nastja pārnāca.

—           Nu, Lizaveta Grigorjevna, — viņa teica, ienākdama istabā, — redzēju jauno Berestovu, noskatīju tiku tikām; augu dienu bijām kopā.

—    Kā tā? Stāsti, stāsti visu pēc kārtas.

—          Nu, klausieties, gājām mēs, es, Aņisja Jego- rovna, Ņeņila, Duņka . . .

—    Labi, zinu. Un tad?

—           Atļaujiet, stāstīšu visu pēc kārtas. Tā nu atnācām uz pašām pusdienām. Istaba viesu pilna. Bija no Kolbinas, Zaharjevas pārvaldniece ar meitām, no Alupinas .. .

—    Nu! Bet Berestovs?

—           Pagaidiet jel. Tā nu mēs sasēžamies ap galdu, pārvaldniece goda vietā, es viņai blakus … meitas ņem un uzpūšas, bet man uz tām nospļauties …

—           Ak, Nastja, cik tu esi garlaicīga ar savu mūžīgo sīkumu klāstīšanu!

—           Cik jūs gan esat nepacietīga! Nu, lūk, piecēlāmies mēs no galda … bet sēdējām stundas trīs, un pusdienas bija varenas; zila, sarkana un svītraina blanmanžē kūka… Tā nu pieceļamies mēs no galda un ejam dārzā skriet pēdējos pārus, un jaunais kungs tad arī ierodas.

—    Nu un? Vai tiesa, ka viņš tik glīts?

-— Apbrīnojami glīts, var teikt, skaistulis. Slaids, garš, sārtin sārtiem vaigiem .. .

—           Patiesi? Bet es domāju, viņam bāla seja. Un tālāk? Kāds viņš tev šķita? Skumīgs, domīgs?

—           Ejiet nu! Tik traku savu mūžu neesmu redzējusi. Bija sadomājis ar mums pēdējos pārus ķert.

—    Ar jums ķert pēdējos pārus! Neiespējami!

—          Ļoti iespējami! Un ko izdomājis! Noķer un nu tikai ņemas bučot.

—    Nu gan tu, Nastja, melo.

—           Nudien, nemeloju. Ar pūlēm tiku no viņa vaļā. Visu dienu ar mums vien nojaucās.

—           Kā tad tā, stāsta taču, esot iemīlējies un ne uz vienu neskatoties?

—           Nezinu, bet uz mani gan pārlieku skatījās un uz Taņu, pārvaldnieces meitu, arī; un tāpat uz Kolbi- nas Pašu; neiešu melot, jāsaka — nevienu nenoniecināja, tāds nerātnis.

—    Apbrīnojami! Bet ko muižā par viņu dzird?

—           Jaunais kungs, saka, esot lielisks: tik gan labs, tik jautrs. Nelāgi tikai — pārlieku skrienot pakaļ meitām. Manuprāt, tā vēl nav nekāda nelaime: ar laiku kļūs prātīgāks.

—           Kā man viņu gribētos redzēt! — Liza nopūzdamās teica.

—           Nu kas tur pavisam? Tugilova no mums nav tālu, tikai trīs verstis: ejiet uz to pusi pastaigāties vai jāšus; noteikti viņu satiksiet. Viņš taču katru dienu agri no rīta iet ar bisi medībās.

—           Nē, tā nav labi. Var vēl nodomāt, ka skrēju viņam pakaļ. Turklāt mūsu tēvi ķildojas, un tāpēc no

pazīšanās nekas neiznāks . .. Ak, Nastja! Vai zini ko? Pārģērbšos par zemnieci!

—   Nu, brangi: uzvelciet rupju kreklu, sarafānu un droši ejiet uz Tugilovu; galvoju, Berestovs jūs garām nepalaidīs.

—   Un runāt šejieniešu izloksnē es māku labi. Ak, Nastja, mīļā Nastja! Cik jauka izdoma! — Un Liza nolikās gulēt ar ieceri katrā ziņā savu jautro nodomu piepildīt.

Nākamajā dienā viņa tūliņ ķērās pie sava plāna realizēšanas: aizsūtīja uz tirgu pēc rupja audekla, zilas kokvilnas drānas un vara podziņām, ar Nastjas palīdzību piegrieza kreklu un sarafānu, nolika pie šūšanas visas saimes meitas, un pievakarē tērps bija gatavs. Liza pielaikoja jauno rotu un spoguļa priekšā atzinās, ka tik jauka nekad nav izskatījusies. Viņa atkārtoja savu lomu, iedama zemu locījās un vairākas reizes pēc tam pašūpoja galvu, gluži kā māla runcis, runāja zemnieku izloksnē, smējās, ar piedurkni aizsegusies, un ieguva pilnīgu Nastjas atzinību. Tikai viena lieta nepadevās: mēģināja viņa pagalmā pastaigāties basām kājām, taču zāle durstīja maigās pēdas, bet smiltis un oļi šķita neciešami. Nastja arī te viņai palīdzēja: noņēma Lizas kājai mēru, aizskrēja uz lauku pie gana Trofima un pasūtīja vīžu pāri. Nākamajā dienā pirms rītausmas Liza jau pamodās. Visa māja vēl gulēja, Nastja pie vārtiem gaidīja ganu. Atskanēja taure, un sādžas ganāmpulks aiztusnīja gar kunga sētu. Trofims garām- iedams iedeva Nastjai mazas, raibas vīzītes un saņēma no viņas pusrubli atalgojumam. Liza klusītēm pārģērbās par zemnieci, čukstot pateica Nastjai rīkojumus attiecībā uz mis Žaksoni, izgāja pa virtuves durvīm un cauri sakņu dārzam izskrēja laukā.

—     Nu, pēc visa. — Tomēr? — Vai nu kungu no kalpa neatšķirsi? Ģērbies neesi tā, arī runa tev citāda, un suni tu sauc svešā mēlē. — Liza ik brīdi jo vairāk iepatikās Aleksejam. Ieradis ar glītajām lauciniecēm neko nevilcināties, viņš gribēja meiču apskaut; taču Liza atlēca nost no viņa un uzreiz kļuva it barga un salta, un, kaut gan tas Alekseju sasmīdināja, taču atturēja no turpmākajiem tīkojumiem. — Ja jūs gribat, lai mēs būtu draugi, — viņa nopietni teica,

—     tad lūdzu rokas nepalaist. — Kas tev iemācījis tādas gudrības? — Aleksejs jautāja, skaļi smiedamies. — Vai tikai tā nebūs Nastjeņķa, mana paziņa, jūsu jaunkundzes kalponīte? Paskat, kādā ceļā izplatās izglītība! — Liza sajuta, ka nav noturējusies lomā un tūliņ atģidās. — A ko tu domā? — viņa atbildēja. — Vai tad es kungu namā nekad neesmu bijusi? Gan jau tiku tikām visu ko nācies dzirdēt un redzēt. Tomēr, — viņa turpināja, — ar tevi pļāpājot, sēnes nesalasīšu. Ej tu, kungs, uz vienu, es iešu uz citu pusi. Sveiki… — Liza gribēja aiziet. Aleksejs viņu satvēra pie rokas. — Kā tevi, sirsniņ, sauc?

—    Par Akuļinu, — Liza atbildēja, cenzdamās izraut savus pirkstus no Alekseja rokas, — laid jel, kungs; man ari laiks iet mājās. — Nu, mīļā Akuļina, katrā ziņā apciemošu tavu tētiņu kalēju Vasiliju. — Ko tu saki! — Liza strauji iesaucās. — Dieva dēļ, nenāc! Ja mājās uzzinās, ka esmu ar kungu vienatnē birzi pļāpājusi, tad esmu postā, tēvs mani līdz nāvei piekaus. — Bet es katrā ziņā gribu tevi atkal satikt. — Nu, kādreiz jau atnākšu uz šejieni sēnēs. — Kad tad? — Kaut vai rītu. — Mīļā Akuļina, būtu tevi nobučojis, taču nedrīkstu. Tad rīt šai pašā laikā, vai ne? — Jā, jā. — Un tu mani nepiekrāpsi? — Nepiekrāpšu. — Nodievojies. — Nudien, zvēru pie svētās piektdienas, atnākšu.

Jaunie ļaudis šķīrās. Liza, no meža iznākusi, pārgāja pār lauku, ielavījās dārzā un pa galvu pa kaklu aizskrēja uz fermu, kur Nastja viņu gaidīja. Tur viņa pārģērbās, izklaidīgi atbildēdama uz sirdsdraudzenes nepacietīgajiem jautājumiem, un iegāja viesistabā. Galds bija klāts, brokastis gatavas, un mis Zaksone — jau nobalsinājusies, ar sažņaugtu vidukli — zieda sviestu uz plānām riciņām. Tēvs meitu uzslavēja par agro pastaigu. — Nav nekā veselīgāka, — viņš teica, — kā celties rītausmā. — Tad viņš minēja dažus piemērus, smeltus no angļu žurnāliem, par ilga mūža dzīvotājiem, piebilzdams, ka visi ļaudis, kas dzīvojuši vairāk nekā simt gadu, nav lietojuši degvīnu un cēlušies rītausmā kā ziemu, tā vasaru. Liza viņā neklausījās. Domās viņa atkārtoja visu rīta tikšanos, visu Akuļinas sarunu ar jauno mednieku, un viņu sāka mocīt sirdsapziņa. Velti viņa mēģināja sev pierādīt, ka tērzēšanā nav pārkāpusi pieklājības robežas, ka šai draiskulībai nevar būt nekādu seku, viņas sirdsapziņa kurnēja skaļāk, nekā prāts spēja mierināt. Vislielākās raizes sagādāja solījums, ko bija devusi uz rītdienu: viņa jau bija gatava lauzt savu svinīgo zvērestu. Taču Aleksejs, velti nogaidījies, varēja nākt un sameklēt ciemā kalēja Vasilija meitu, īsto Akuļinu, resnu, bakurētainu skuķi, un tā atklāt viņas vieglprātīgo nedarbu. Šī doma Lizu šausmināja, un tā viņa apņēmās nākamajā rītā atkal ierasties birzī Akuļinas lomā.

Aleksejs bija sajūsmināts, visu dienu viņš domāja par savu jauno paziņu; bet nakti melnīgsnējās skaistules tēls pat sapnī vajāja viņa iztēli. Gaisma tikko ausa, kad viņš bija jau apģērbies. Pat bisi nepielādē- jis, viņš devās laukā ar savu uzticīgo Sbogāru un aizsteidzās uz norunāto tikšanās vietu. Kāda pusstundā pagāja neciešamās gaidās; beidzot viņš pamanīja krūmos pazibam zilo sarafānu un metās mīļajai Akuļinai pretī. Viņa uzsmaidīja tā pateicības jūsmai, taču Aleksejs tūliņ pamanīja viņas sejā skumju un nemiera pēdas. Viņš vēlējās zināt iemeslu. Liza atzinās, ka šāds solis viņai pašai šķiet vieglprātīgs, ka viņa to nožēlo, ka šoreiz vienīgi nav gribējusi lauzt doto vārdu, taču šī tikšanās būšot pēdējā; viņa lūdzot pārtraukt pazīšanos, kas ne pie kā laba nevarot novest. Tas viss, protams, tika pateikts zemnieku izloksnē; taču domas un jūtas, vienkāršai meitenei neparastas, pārsteidza Alekseju. Viņš pielietoja visu savu daiļrunību, lai atrunātu Akuļinu no viņas nodoma; centās pārliecināt, ka viņa tieksmes nevainīgas, solījās nekad nedot iemeslu nožēlām, paklausīt viņai it visur, svinīgi lūdza neatraut vienīgo prieku: tikties vienatnē kaut vai pārdienās, kaut vai divreiz nedēļā. Viņa valoda pauda īstu kaisli, un tobrīd viņš patiesi bija iemīlējies. Liza uzklausīja viņu klusēdama. — Solies man, — viņa beidzot teica, — ka tu mani nekad sādžā nemeklēsi un arī netaujāsi pēc manis. Solies, ka nemeklēsi ar mani satikties citur kā vien tur, kur es pati nolikšu. — Aleksejs gribēja zvērēt pie svētās piektdienas, taču Liza ar smaidu no tā atturēja. — Man nevajag zvērestu, — viņa teica, — pietiek ar tavu solījumu. — Pēc tam viņi draudzīgi sarunājās, kopā pa mežu staigādami, līdz tam brīdim, kad Liza pateica: laiks. Viņi šķīrās, un Aleksejs, palicis viens, nevarēja saprast, kā vienkāršs lauku skuķis, divas reizes tiekoties, paspējis iegūt pār viņu tik lielu varu. Attiecībās ar Akuļinu bija kaut kas jauns un jauks, un, lai gan dīvainās zemniecītes priekšraksti šķita apgrūtinoši, taču doma, ka varētu neturēt doto vārdu, viņam nenāca pat prātā. Patiesībā bija tā, ka, par spīti baigajam gredzenam, noslēpumainajai sarakstei, drūmajai bezcerībai, Aleksejs bija lādzīgs un dedzīgs zēns tīru sirdi, kas nevainībā spēja izjust baudu.

Ja es klausītu savai patikai, katrā ziņā itin sīki aprakstītu jauno ļaužu tikšanos, arvien pieaugošās savstarpējās simpātijas un paļāvību, nodarbības, sarunas; taču zinu, ka lielākā tiesa manu lasītāju nepriecātos man līdzi. Tik sīks apraksts liktos salkans, tāpēc es to izlaidīšu, īsumā pateicis, ka nepagāja ne divi mēneši, kad mans Aleksejs jau bija bez jēgas iemīlējies; arī Liza nebija vienaldzīgāka, lai gan klusāka nekā viņš. Abi viņi patlaban bija laimīgi un maz domāja par nākotni.

Doma par nesaraujamām saitēm diezgan bieži pazibēja viņu prātos, taču par to viņi viens ar otru nerunāja. Iemesls skaidrs: lai kā Aleksejs bija pieķēries savai mīļajai Akuļinai, viņš vienmēr atcerējās atstatumu starp sevi un nabaga zemnieci; bet Liza zināja, cik naidīgi viņu tēvi, un neiedrošinājās cerēt uz samierināšanos. Turklāt viņas patmīlību slepeni urdīja tumša romantiska cerība beigu beigās redzēt Tugilovas muižnieku pie Prilučinas kalēja meitas kājām. Pēkšņi svarīgs notikums gandrīz izjauca viņu attiecības.

Skaidrā, saltā rītā (ar kādiem tik bagāts mūsu krievu rudens) Ivans Petrovičs Berestovs izjāja pastaigā, katram gadījumam paņēmis līdzi kādus trīs pārus kurtu, zirgu puisi un dažus saimes puikas ar tarkšķiem. Tai pašā laikā Grigorijs Ivanovičs Murom- skis, laba laika vilināts, bija licis seglot strupasti ķēvīti un palaidis to rikšiem gar savu anglizēto īpašumu. Tuvodamies mežam, viņš ieraudzīja savu kaimiņu lepni sēžam zirgā, lapsādas kazakīnu mugurā, un gaidām zaķi, ko puikas klaigādami un tarkšķinādami dzina 110 krūmiem. Ja Grigorijs Ivanovičs varējis paredzēt šo tikšanos, protams, viņš pagrieztos sānis; taču viņš uzjāja Berestovam virsū pavisam negaidīti un atradās no viņa pistoles šāviena attālumā. Muromskis, kā jau izglītots eiropietis, piejāja savam pretiniekam klāt un pieklājīgi sveicināja. Berestovs atbildēja ar centību, ar kādu mācīts lācis klanās kungiem pēc sava vadātāja pavēles. Šai brīdī zaķis izskrēja no meža un joza pa lauku. Berestovs un zirgu puisis sāka cujināt pilnā rīklē, palaida suņus un cik jaudas lēkšoja pakaļ. Muromska zirgs, nekad nebijis medībās, satrūkās un sāka auļot. Muromskis bija izslavējis sevi par teicamu jātnieku, tāpēc lāva zirgam vaļu un iekšēji bija apmierināts ar šo gadījumu, kas viņu paglābis no nepatīkamā sarunu biedra. Taču ķēve, aiztraukusies līdz gravai, kuru nebija laikus pamanījusi, pēkšņi pasitās sānis, un Muromskis nenoturējās seglos. Diezgan smagi nokritis uz sasalušās zemes, viņš gulēja, lādēdams savu strupasti, kura, it kā atjēgusies, ka jātnieka nav, tūliņ apstājās. Ivans Petrovičs pieauļoja pie viņa un apjautājās, vai neesot sasities. Pa to laiku zirgu puisis atveda vainīgo ķēvi, turēdams to pavadā. Viņš palīdzēja kungam ierāpties seglos, bet Berestovs aicināja Murom- ski ciemos. Muromskis nevarēja atteikties, jo sajutās pateicību parādā, un tā Berestovs atgriezās mājās ar slavu, norīdījis zaķi un vezdams ievainotu savu pretinieku, gandrīz kā kara gūstekni.

Kaimiņiem brokastojot izraisījās diezgan draudzīga saruna. Muromskis palūdza Berestovam līnijratus, jo atzinās, ka mazliet sadauzījies un tāpēc nespēj nokļūt mājās jāšus. Berestovs viņu pavadīja līdz lievenim, bet Muromskis nebrauca prom, pirms nebija saņēmis godavārdu, ka nākamajā dienā (un kopā ar Alekseju Ivanoviču) ieradīsies Prilučinā draudzīgās pusdienās. Tā sens un dziļi iesakņojies naids, šķiet, bija gatavs izbeigties strupastes ķēves tramīguma dēļ.

Liza izskrēja pretī Grigorijam Ivanovičam. — Kas noticis, tēt? — viņa izbrīnījusies jautāja. — Kāpēc jūs klibojat? Kur jūsu zirgs? Kam pieder šie līnijrati? — To nu gan tu neuzminēsi, my dear\ — Grigorijs Ivanovičs viņai atbildēja un pastāstīja, kas noticis. Liza neticēja savām ausīm. Grigorijs Ivanovičs, neļāvis viņai atjēgties, paziņoja, ka rīt pie viņa pusdienošat abi Berestovi. — Ko jūs sakāt! — viņa iesaucās nobālējusi. — Berestovi, tēvs un dēls! Rīt pie mums pusdienos! Nē, tēt, kā nu zināt: es neparko nerādīšos. — Ko, vai tu jukusi? — tēvs iesaucās. — Vai sen, kopš esi kļuvusi tik kautrīga, vai arī tev pret viņiem iedzimta naids, gluži kā tādai romānu varonei? Pietiek, nemuļķojies … — Nē, tēt, neparko pasaulē, ne par kādiem dārgumiem nerādīšos Beres- toviem. — Grigorijs Ivanovičs paraustīja plecus un vairāk nestrīdējās, jo zināja, ka, pretim runājot, no viņas neko nepanāks; viņš devās atdusēties pēc savas ievērojamās pastaigas.

Lizaveta Grigorjevna iegāja savā istabā un ataicināja Nastju. Abas ilgi pārsprieda rītdienas apciemojumu. Ko domās Aleksejs, ja smalki audzinātajā jaunkundzē pazīs savu Akuļinu? Ko viņš domās par viņas uzvedību un principiem, par viņas saprātu? Taču, no otras puses, Lizai ļoti gribējās redzēt, kādu iespaidu uz Alekseju atstātu tik negaidīta tikšanās . .. Pēkšņi viņai prātā pazibēja kāda doma. Viņa to tūliņ pateica Nastjai; abas nopriecājās par laimīgo atradumu un nolēma to katrā ziņā realizēt.

Nākamajā dienā brokastojot Grigorijs Ivanovičs apjautājās meitai, vai joprojām šī nolēmusi slēpties no Berestoviem. — Tēt, — Liza atbildēja, — es viņus uzņemšu, ja jūs tā vēlaties, tikai ar norunu: lai kādā izskatā es parādos, lai ko es daru, jūs mani nebārsit un nekādi neizrādīsit izbrīnu vai nepatiku. — Atkal jau kādi nedarbi! — Grigorijs Ivanovičs smiedamies teica. — Nu labi, labi; esmu ar mieru, dari, ko gribi,

mana melnacainā nebēdne. — Ar šiem vārdiem viņš meitu noskūpstīja uz pieres, un viņa aizskrēja posties.

Tieši pulksten divos mājās darināta kaleša ar sešiem zirgiem priekšā iebrauca pagalmā un apripoja apkārt tumšzaļajam maura aplim. Vecais Berestovs, diviem livrejās tērptiem Muromska sulaiņiem piepalīdzot, uzkāpa lievenī. Drīz pēc viņa jāšus ieradās viņa dēls un reizē ar tēvu iegāja ēdamistabā, kur galds jau bija klāts. Muromskis saņēma savus viesus, cik vien laipni varēdams, pirms pusdienām piedāvāja apskatīt dārzu un zvērnīcu un vadāja viņus pa rūpīgi noslaucītajiem un ar granti nokaisītajiem celiņiem. Vecais Berestovs nožēloja velti zaudēto darbu un laiku, kas izšķiests tik nevajadzīgiem untumiem, taču aiz pieklājības klusēja. Viņa dēls nepievienojās ne taupīgā muižnieka nepatikai, ne patmīlīgā anglomāna sajūsmai; viņš nepacietīgi gaidīja parādāmies mājastēva meitu, par kuru bija daudz dzirdējis, jo kaut gan, kā mums zināms, viņa sirds bija jau aizņemta, jaunai daiļavai vienmēr atradās vieta viņa iztēlē.

Atgriezušies viesistabā, viņi trijatā apsēdās; vecie vīri atcerējās agrākos laikus un sava dienesta anekdotes, bet Aleksejs domāja, kāda loma viņam būtu jātēlo Lizas klātienē. Viņš nolēma, ka salta izklaidība katrā ziņā būs vispieklājīgākā forma, tāpēc attiecīgi sagatavojās. Durvis atvērās; viņš pagrieza galvu tik vienaldzīgi, tik lepni nevērīgi, ka pat visrūdītākās skaistules sirdij būtu neglābjami jānodreb. Diemžēl ienāca nevis Liza, bet vecā mis Zaksone, nobalsinā- jusies, sažņaugusies, un, acis nodūrusi, sīki pakniksēja; un tā Alekseja lieliskais karaplāns izputēja velti. Nepaguva viņš atkal sakopot spēkus, kad durvis atvērās un šoreiz ienāca Liza. Visi piecēlās; tēvs jau sāka iepazīstināt viesus, taču pēkšņi sastomījās, bet tūliņ iekoda sev lūpā . . . Liza — viņa tumšvaidzīte Liza bija nobalsinājusies līdz ausīm, saziedusies ar antimonu trakāk nekā,pati mis Žaksone; liekās cirtas, daudz gaišākas par viņas pašas matiem, bija uzbu- žinātas kā Ludviķa XIV parūka; piedurknes a l'imbe- cile] slējās gaisā kā Madame de Pompadour krinolīni; viduklis bija sažņaugts līdzīgi burtam x, un visi no mātes mantotie un lombardā vēl neieķīlātie briljanti spīguļoja viņai uz pirkstiem, ap kaklu, ausīs. Aleksejs nepazina savu Akuļinu šai smieklīgajā un greznajā jaunkundzē. Viņa tēvs noliecās pār Lizas roku, un dēls nepatikā viņam sekoja; taču, pieskaroties jaunkundzes baltajiem pirkstiņiem, šķita, ka tie nodreb. Viņš bija paspējis arī pamanīt kāju, tīši pastieptu un apautu visai koķeti. Tas viņu mazliet samierināja ar pārējo tērpu. Kas attiecās uz balto krāsli un antimonu, jāatzīstas, ka savā vientiesībā viņš pirmajā acu uzmetienā tos nepamanīja un arī vēlāk neiedomāja. Grigorijs Ivanovičs atcerējās solījumu un centās neizrādīt pārsteigumu; tomēr meitas draiskulība šķita tik jocīga, ka viņš tikko valdījās. Vienīgi klīrī- gajai anglietei smiekli nenāca. Viņa nojauta, ka anti- mons un krāšļi izzagti no viņas kumodes, un tumšs dusmu sārtums spraucās cauri viņas sejas mākslīgajam baltumam. Viņa meta liesmu pilnus mirkļus uz jauno aušu, kura, atlikdama izskaidrošanos uz vēlāku laiku, izlikās neko nemanām.

Apsēdās pie galda. Aleksejs turpināja tēlot izklaidīga un domīga jaunekļa lomu. Liza vaikstījās, runāja caur zobiem, padziedādama un tikai franciski. Tēvs arvien uzmeta viņai acis, nesaprazdams viņas nolūkus, taču uzskatīja to visu ļoti smieklīgu. Angliete dusmīgi klusēja. Vienīgi Ivans Petrovičs jutās kā mājās: ēda par diviem, dzēra pēc savām spējām, smējās saviem smiekliem, kļūdams ik brīdi jo draudzīgāks un skaļāks.

Beidzot piecēlās no galda; viesi aizbrauca, un Grigorijs Ivanovičs ļāva vaļu smiekliem un jautājumiem. — Ko tu biji sadomājusi viņus izāzēt? — viņš jautāja Lizai. — Bet vai zini? Krāšļi tev, nudien, piestāv; neiedziļināšos sieviešu tualešu noslēpumos, taču tavā vietā es arī balsinātos; protams, ne jau pārliecīgi, bet mazliet gan. — Liza bija sajūsmā par savas izdomas sekmēm. Viņa apskāva tēvu, solījās padomāt par tā padomu un aizskrēja nolūgties pikto mis 2ak- soni, kura pēc lielām pūlēm tikai bija ar mieru atslēgt durvis un uzklausīt taisnošanos. Lizai esot bijis kauns svešiem rādīties tik melnai; viņa nedrīkstējusi lūgt… bijusi pārliecināta, ka labā, mīļā mis 2aksone viņai piedošot… utt., utt. Mis Zaksone, pārliecinājusies, ka Liza nav gribējusi viņu izjokot, nomierinājās, nobučoja Lizu un par samierināšanās ķīlu iedāvināja viņai trauciņu angļu krāšļu, ko Liza saņēma, sirsnīgi pateikdamās.

Lasītājs no jautīs, ka nākamās dienas rītā Liza nekavējās ierasties birzī uz tikšanos. — Vai tu, kungs, vakar biji pie mūsu kungiem? — viņa tūliņ jautāja Aleksejam. — Kā tev patika jaunkundze? — Aleksejs atbildēja, ka neesot to pamanījis. — Žēl, — Liza atbildēja. — Kāpēc žēl? — Aleksejs jautāja. — Nu tāpēc, ka gribēju tev jautāt, vai tiesa, ko runā … — Ko tad runā? — Vai tiesa, runā, ka es izskatoties jaunkundzei līdzīga? — Blēņas! Salīdzinājumā ar tevi viņa ir tīrais spoks. — Ai, kungs, nelāgi tā runāt; mūsu jaunkundze ir tik baltiņa, tāda modes dāma! Kur man ar viņu līdzināties! — Aleksejs dievojās, ka šī esot daiļāka par visām baltajām jaunkundzēm, un, lai nomierinātu pavisam, sāka notēlot jaunkundzi tik smieklīgu, ka Liza no sirds smējās. — Tomēr, — viņa teica nopūzdamās, — lai arī jaunkundze varbūt ir smieklīga, es salīdzinājumā ar viņu esmu nemācīta muļķe. — Nu, — Aleksejs teica, — ir par ko bēdāties! Ja jau gribi, es tev tūliņ iemācīšu ābeci. — Pareizi gan, — Liza atbildēja, — vai patiesi nepamēģināt? — Lai notiek, mīļā, sāksim kaut tūliņ pat. — Viņi apsēdās. Aleksejs izvilka no kabatas zīmuli un piezīmju grāmatiņu, un Akuļina apbrīnojami ātri iemācījās burtus. Aleksejs nevarēja vien nobrīnīties par viņas saprātību. Nākamo rītu viņa gribēja pamēģināt arī rakstīt; sākumā zīmulis neklausīja, taču pēc dažām minūtēm viņa diezgan kārtīgi uzvilka burtus. — Tas taču brīnums! — Aleksejs runāja. — Mums mācības veicas ātrāk nekā pēc Lankastera sistēmas. — Un patiesi, trešajā mācību stundā Akuļina jau pēc zilbēm burtoja «Nataļju, bajāra meitu», pārtraukdama lasīšanu ar piezīmēm, par kurām Aleksejs patiesi bija pārsteigts, turklāt viņa vēl veselu lapu piešvīkāja ar aforismiem no tās pašas noveles.

Pagāja nedēļa, un starp abiem jauniešiem nodibinājās sarakstīšanās. Pasta kantoris tika ierīkots veca ozola dobumā. Nastja slepenībā veica sakarnieces pienākumus. Uz turieni Aleksejs nesa lieliem burtiem rakstītas vēstules un turpat atrada uz vienkārša zila papīra zīmētus savas mīļotās ķeburus. Akuļina, acīm redzot, pierada pie labākas izteiksmes, un viņas prāts jūtami attīstījās un izglītojās.

Pa to laiku nesenā sapazīšanās starp Ivanu Petroviču Berestovu un Grigoriju Ivanoviču Muromski arvien vairāk nostiprinājās un drīz vien pārgāja draudzībā, lūk, aiz kādiem iemesliem: Muromskis bieži domāja par to, ka pēc Ivana Petroviča nāves viss viņa īpašums pāries Alekseja Ivanoviča rokās; ka tādā gadījumā Aleksejs Ivanovičs šai guberņā būs viens no bagātākajiem muižniekiem un ka nav nekāda iemesla viņam neapprecēt Lizu. Vecais Berestovs savukārt, kaut arī uzskatīja kaimiņu par dažā ziņā jukušu (vai arī, pēc viņa izteiciena, par angļu dulnuma apmātu), tomēr nenoliedza, ka tam piemīt arī daudzas teicamas īpašības, piemēram: reta izdarība; Grigorijs Ivanovičs bija rados ar grāfu Pronski, dižciltīgu un ievērojamu vīru; grāfs varēja būt noderīgs Aleksejam, bet Muromskis (tā domāja Ivans Petrovičs), nav šaubu, būs priecīgs izdevīgi izprecināt savu meitu. Vecie to visu apsvēra katrs pie sevis klusībā, kamēr beidzot apspriedās arī viens ar otru, apkampās, nosolījās lietu kārtīgi nodarīt un ņēmās pūlēties katrs no savas puses. Muromskis atdūrās pret šādu kavēkli: viņam vajadzēja savu Betsi tuvāk sapazīstināt ar Alekseju, kuru viņa nebija redzējusi kopš tām vērā liekamajām pusdienām. Šķita, viņi viens otram ne visai patika; vismaz Aleksejs vairs neiegriezās Prilučinā, un Liza nozuda savā istabā katru reizi, kad Ivans Grigorjevičs viņus pagodināja ar apciemojumu. Bet Grigorijs Ivanovičs domāja: ja Aleksejs mani apmeklēs katru dienu, gan jau tad Betsi viņā iemīlēsies. Tā tas mēdz būt. Laiks visu nokārtos.

Ivans Petrovičs par sava nolūka sekmēm raizējās mazāk. Tai pašā vakarā viņš ieaicināja dēlu kabinetā, iekūra pīpi un, brītiņu klusējis, teica: — Ko tacl tu, Aļoša, — nu jau kur tas laiks — vairs nemaz nerunā par karadienestu? Vai huzāru mundieris tevi vairs nevaldzina? — Nē, tētiņ, — Aleksejs goddevīgi atbildēja, — redzu, jūs nevēlaties, ka kļūstu huzārs: mans pienākums jums paklausīt. — Labi, — Ivans Petrovičs atbildēja, — redzu, tu esi paklausīgs dēls; tas mani iepriecina; negribu tevi piespiest; nespiežu tevi iestāties . .. tūliņ .. . civildienestā; bet pagaidām esmu nodomājis tevi apprecināt.

—    Ar ko tad, tētiņ? — izbrīnījies Aleksejs jautāja.

—    Ar Lizavetu Grigorjevnu Muromsku, — Ivans Petrovičs atbildēja, — līgava labu labā, vai ne?

—    Tētiņ, par precēšanos es vēl nedomāju.

—    Tu nedomā, toties es domāju un izdomāju.

—    Kā nu zināt, Liza Muromska man nepavisam nepatīk.

—    Gan iepatiksies. Pieradīsi, iemīlēsi.

—    Nejūtos spējīgs viņu darīt laimīgu.

—    Viņas laime nav tava bēda. Ko? Ak tā tu cienī vecāku gribu? Pagaidi tu man!

-— Kā nu jums tīk, negribu precēties un neprecēšos.

— Precēsies gan, vai es tevi nolādēšu, bet muižu, kā dievs debesīs, pārdošu un noplītēšu un tev ne plika graša neatstāšu. Dodu tev trīs dienas laika apdomāties, bet pagaidām neuzdrīksties rādīties man acīs.

Aleksejs zināja: ja tēvs ko ieņemsies galvā, tad to, pēc Tarasa Skotiņina izteiciena, ne ar tēšanu laukā neiztēsīsi; taču Aleksejs bija atsities tēvā, un viņu bija tikpat grūti pievārēt. Viņš iegāja savā istabā un sāka domāt par vecāku varas robežām, par Lizavetu Grigorjevnu, par tēva draudiem padarīt viņu nabagu un beidzot — par Akuļinu. Pirmo reizi viņš skaidri apjauta, ka ir kaislīgi iemīlējies; viņam iešāvās galvā romantiska doma apprecēt zemnieci un pārtikt no sava darba, un, jo vairāk viņš par šo izšķirošo soli domāja, jo lielāku jēgu tajā redzēja. Kopš kādām dienām lietainā laika dēļ tikšanās birzī bija pārtrauktas. Viņš uzrakstīja Akuļinai vēstuli visskaidrākajā rokrakstā un vistrakākajā izteiksmē, paziņoja par viņiem draudošo bojā eju un turpat piedāvāja viņai savu roku. Tūliņ aiznesa vēstuli uz pastu dobumā un visai apmierināts ar sevi nolikās gulēt.

Nākamajā dienā Aleksejs, stingrs savos nodomos, agri no rīta devās pie Muromska, lai vaļsirdīgi ar to izrunātos. Viņš cerēja uzkūdīt tā augstsirdību un piedabūt viņu savā pusē. — Vai Grigorijs Ivanovičs mājā? — viņš jautāja, pieturējis savu zirgu Prilučinas pils priekšā. — Nebūt nav, — kalps atbildēja. — Grigorijs Ivanovičs kopš rīta aizbraucis. «Cik nepatīkami!» Aleksejs nodomāja. — Nu, vai vismaz Lizaveta Grigorjevna ir mājās? — Mājās gan. — Un Aleksejs nolēca no zirga, atdeva pavadu sulainim un iegāja nepieteicies.

— Aha, — Muromskis teica, — kā rādās, jūs jau paši visu esat nokārtojuši…

Lasītājs atbrīvos mani no nevajadzīgā pienākuma aprakstīt atrisinājumu.

I. P. BELKINA NOVEĻU BEIGAS.

GORJUHINAS CIEMA VĒSTURE

Ja vien dievs dos man lasītājus, varbūt tiem gribēsies zināt, kāpēc esmu nolēmis uzrakstīt Gorjuhinas ciema vēsturi. Šai nolūkā man jāiedziļinās dažos iepriekšējos sīkumos.

Esmu dzimis 1801. gada aprīļa 1. dienā Gorjuhinas ciemā kā godīgu un dižciltīgu vecāku bērns un savu pirmo izglītību saņēmu no mūsu ķestera. Šim cienījamam vīram tad nu jāpateicas par to, ka vēlāk manī radās patika lasīt un vispār nodoties literāram darbam. Kaut gan manas sekmes bija gausas, tomēr drošas, jo sava mūža desmitajā gadā es jau zināju gandrīz visu to, kas līdz šim pašam laikam palicis atmiņā, kura no dabas vāja un kuru tikpat vājās veselības dēļ man neļāva pārāk piepūlēt.

Literāta slava man allaž likusies visapskaužamākā. Mani vecāki, cienījami, bet vienkārši un veclaiku garā audzināti cilvēki, nekad nekā nelasīja, un visā mājā bez ābeces, kas bija man pirkta, kalendāriem un Jaunākā vēstulnieka nekādu citu grāmatu nebija. Vēstulnieka lasīšana ilgāku laiku bija mana mīļākā nodarbība. Es zināju to no galvas un tomēr katru dienu atradu tur jaunus, vēl nepamanītus skaistumus. Pēc ģenerāļa Pļemjaņņikova, pie kura mans tēvs kādreiz bijis par adjutantu, Kurga- novs man likās visdižākais cilvēks. Es apvaicājos par viņu visiem, bet diemžēl neviens nespēja apmierināt manu ziņkāri, neviens viņu nepazina personiski, uz visiem maniem jautājumiem atbildēja tikai, ka Kur- ganovs esot sacerējis Jaunāko vēstulnieku, ko es arī jau agrāk skaidri zināju. Neziņas krēsla ietina viņu kā kādu senlaiku pusdievu; dažreiz es pat šaubījos, vai tikai viņš patiesi eksistē. Viņa vārds man likās izdomāts un nostāsts par viņu tukšs mīts, kas gaida kādus jauna Nibura pētījumus. Tomēr viņš pastāvīgi vajāja manu iztēli, es centos dot šim noslēpumainajam tēlam kādu veidu un beidzot nolēmu, ka viņam jābūt tādam kā piesēdētājam Korjučkinam, mazam vecītim ar sarkanu degunu un spriganām acīm.

1812. gadā mani aizveda uz Maskavu un nodeva Kārļa Ivanoviča Meijera pansijā, kur nodzīvoju ne vairāk kā trīs mēnešus, jo pirms ienaidnieka ienākšanas mūs atlaida mājās; tad es aizbraucu uz laukiem.

Pēc divpadsmit tautību izdzīšanas mani atkal gribēja vest uz Maskavu paraudzīt, vai Kārlis Ivanovičs varbūt atgriezies savā senākajā mājoklī, vai, pretējā gadījumā, nodot mani kādā citā skolā, bet es pievārdoju savu māmuļu, lai mani atstāj uz laukiem, jo veselība man neļāva celties no gultas pulksten septiņos, kā tas vispār mēdz būt visās pansijās. Tādā kārtā es sasniedzu 16 gadu vecumu, apmierinādamies ar savu sākumā iegūto izglītību un sizdams ar saviem rotaļu biedriem bumbu; tā bija vienīgā zinātne, kurā biju pamatīgi izglītojies, kamēr dzīvoju pansijā.

Šai laikā es iestājos par junkuru ** kājnieku pulkā, kur nodzīvoju līdz pagājušam — 18** gadam. Uzturēšanās pulkā man atstājusi maz patīkamu iespaidu, atskaitot paaugstināšanu par virsnieku un 245 rubļu laimējumu tai brīdī, kad man kabatā bija palicis tikai rublis un 6 desmitkapeiku gabali. Manu dārgo vecāku nāve spieda mani iesniegt atlūgumos un ierasties sava tēva muižā.

Šis dzīves posms man tik svarīgs, ka esmu nolēmis par to izteikties plašāk, jau priekšlaikus izlūdzoties no labvēlīgā lasītāja piedošanu, ja velti izmantošu viņa laipno uzmanību.

Diena bija rudenīga un apmākusies. Ieradies stacijā, no kurienes man vajadzēja doties uz Gorjuhinu, es salīgu važoni un braucu pa lauku ceļu. Kaut gan esmu lēnīgas dabas cilvēks, tomēr nepacietība redzēt atkal tās vietas, kur biju aizvadījis savas dzīves labākos gadus, mani pārņēma tik spēcīgi, ka ik mirkli mudināju važoni, gan piesolīdams viņam dzeramnaudu, gan draudēdams piekaut, un, tā kā man bija parocīgāk iebukstīt viņu pa muguru nekā izvilkt un atraisīt naudas maku, tad, atzīstos, reizes trīs viņam iesitu, kas manā mūžā vēl nekad nebija gadījies, jo važoņu šķira, pats nezinu, kāpēc, man sevišķi patīk. Važonis trieca savu trijjūgu, bet man tā vien likās, ka viņš, kā jau parasti važoņi dara, mudinādams zirgus un vicinādams pātagu, tomēr pievilka grožus. Beidzot es ieraudzīju Gorjuhinas birzi un pēc desmit minūtēm jau iebraucu kungu mājas pagalmā. Sirds man spēcīgi pukstēja — es raudzījos apkārt, neaprakstāmi satraukts. Astoņus gadus nebiju redzējis Gorjuhinu. Bērziņi, kurus manā laikā sastādīja gar sētmali, bija saauguši par slaikiem, kupliem kokiem. Pagalms, ko reiz bija rotājušas trīs vienveidīgi ierīkotas puķu dobes, starp kurām izlocījās plats, smiltīm nokaisīts ceļš, tagad bija pārvērsts nepļautā pļavā, kur ganījās brūna govs. Pajūgs apstājās pie priekšējā lieveņa. Mans sulainis gāja atvērt durvis, bet tās bija aiznaglotas, lai gan logu slēģi bija vaļā un māja likās apdzīvota. No kalpu mājas iznāca kāda sieva un vaicāja, ko man vajagot. Dabūjusi zināt, ka atbraucis kungs, viņa atkal ieskrēja iekšā, un drīz vien mani ielenca saimes ļaudis. Es biju līdz sirds dziļumiem aizkustināts, ieraudzīdams gan pazīstamas, gan svešas sejas, — un draudzīgi ar visiem saskūpstījos; mani rotaļu biedri bija jau lieli vīri, bet meitenes, kas kādreiz bija tupējušas uz grīdas, gaidīdamas pavēles, nu jau bija precētas sievas. Vīrieši raudāja. Sievietēm es nekautrēdamies teicu: — Kā tu esi novecojusi, — un man sirsnīgi atbildēja: — Cik gan jūs, kungs, esat kļuvis neglīts. — Mani vadīja uz otru lieveni, pretī iznāca mana aukle un raudādama un vaimanādama apkampa mani kā daudz cietušo

Odiseju. Ļaudis aizsteidzās kurināt pirti. Pavārs, bezdarbībā uzaudzējis bārdu, piedāvājās parūpēt man pusdienas vai vakariņas — jo viesās jau krēsla. Tūliņ saposa man istabas, kur dzīvoja aukle kopā ar manas nelaiķes mātes kalponēm, un es atrados klusajā tēvu miteklī un aizmigu tanī pašā istabā, kurā priekš 23 gadiem biju piedzimis.

Nedēļas trīs man pagāja dažnedažādās rūpēs — es noņēmos ar piesēdētājiem, priekšniekiem un visādiem guberņas ierēdņiem. Beidzot pārņēmu mantojumu un tiku atzīts par dzimtmuižas īpašnieku; es nomierinājos, bet drīz vien bezdarba garlaicība sāka mani nomākt. Es vēl nebiju iepazinies ar savu jauko un cienījamo kaimiņu **. Saimniecības darbi man bija pavisam sveši. Sarunas ar aukli, ko es iecēlu par saimniecības vadītāju un pārvaldnieci, aprobežojās ar piecpadsmit mājas anekdotēm, kuras man ļoti patika, bet kuras viņa stāstīja vienmēr vienādi, tā ka viņa man kļuva par otru Jaunāko vēstulnieku, kurā es zināju, kāda rindiņa kādā lappusē atrodama. Pašu nopelniem bagāto vēstulnieku es atradu pieliekamajā starp dažādām grabažām it nožēlojamā stāvoklī. Es iznesu to dienas gaismā un sāku jau lasīt, bet Kurganovs manās acīs bija zaudējis savu senāko skaistumu; es to gan vēlreiz pārlasīju, bet tad netiku vairs atvēris.

Šādā posta stāvoklī man iešāvās prātā, vai nederētu pamēģināt pašam kaut ko sacerēt. Laipnais lasītājs jau zina, ka mana izglītība nebija ne graša vērta un ka man pašam nekad nebija radusies izdevība iegūt to, kas reiz bija palaists vējā, līdz sešpadsmit gadu vecumam rotaļājoties ar kalpu zēniem, bet pēc tam klaiņojot no vienas guberņas uz otru, no viena dzīvokļa uz otru, nositot laiku kopā ar žīdiem un marki- tantiem, spēlējot uz nodriskātiem biljarda galdiem un maršējot pa dubļiem.

Bez tam būt par rakstnieku man likās tik grūta, tik nesasniedzama lieta, ka sākumā nodoms ķerties pie spalvas mani biedēja. 'Vai es maz drīkstēju iedomāties kādreiz iekļūt rakstnieku skaitā, ja mana dedzīgā vēlēšanās sastapt kādu no tiem nekad nebija piepildījusies? Bet tas man atgādina gadījumu, ko esmu nodomājis pastāstīt par pierādījumu savai nemitīgajai kaislei uz tēvzemes literatūru.

1820. gadā, kad biju vēl junkurs, man kroņa darīšanās vajadzēja ierasties Pēterburgā. Es tur nodzīvoju veselu nedēļu un, lai gan man tur nebija neviena paziņas, laiku tomēr aizvadīju ļoti jautri: katru dienu mierīgi gāju uz teātri, uz 4. balkona galeriju. Visus aktierus iepazinu pēc vārdiem un kaislīgi iemīlējos **, kura kādā svētdienā ļoti spilgti tēloja Amālijas lomu drāmā «Cilvēku nīšana un nožēlas». Rītos, nākdams no Galvenā štāba, es parasti iegriezos mazā saldumu veikaliņā un pie tases šokolādes lasīju literārus žurnālus. Tā es reiz sēdēju, nodziļinājies «Bla- gonamerennija» kritiskā apcerē; pienāca kāds zirņu zaļā mētelī ģērbies vīrs un lēni izvilka no manas grāmatas apakšas «Hamburgas Avīzes» lapu. Es biju tā aizrāvies ar lasīšanu, ka nepacēlu ne acu. Nepazīstamais lika pasniegt bifšteku, nosēdās man iepretī; es vēl arvien lasīju, viņu neievērodams; viņš pa tam ieturēja rīta maltīti, pikti sarāja apkalpotāju par nevērību, izdzēra puspudeli vīna un aizgāja. Turpat ieturēja rīta azaidu divi jaunekļi. — Vai zini, kas tas bija? — viens vaicāja otram. — Tas bija B., rakstnieks. — Rakstnieks! — es neviļus iesaucos un, pametis žurnālu neizlasītu un tasi neizdzertu, steidzos samaksāt un, nenogaidījis izsniedzam naudas atlikumu, izskrēju uz ielas. Apskatījies uz visām pusēm, es notālēm ieraudzīju zirņu zaļo mēteli un devos tam pakaļ pa Ņevas prospektu — tīri vai skriešus. Dažus soļus pagājis, pēkšņi jutu, ka mani aiztur, — paskatos, gvardes virsnieks man aizrāda, ka nevajagot viņu grūst no ietves nost, bet gan apstāties un atdot godu. Pēc šā brīdinājuma kļuvu uzmanīgāks; man, par nelaimi, ceļā ik brīdi gadījās virsnieki, es ik mirkli apstājos, bet rakstnieks aizgāja arvien tālāk uz priekšu. Nekad visā mūžā kareivja mētelis mani nebija tā apgrūtinājis, nekad mūžā uzpleči nebija likušies tik apskaužami; beidzot pie paša Aņičkina tilta es panācu zirņu zaļo mēteli. — Atļaujiet vaicāt, — es teicu, pielikdams roku pie cepures, — vai jūs esat B. kungs, kura jaukās apceres man bijusi laime lasīt' «Apgaismības Veicinātājā»? — Nepavisam ne, — viņš man atbildēja, — es neesmu rakstnieks, bet advokāts; ** man gan labi pazīstams; pirms stundas ceturkšņa es viņu sastapu uz Policijas tilta. — Tādā kārtā cienība pret krievu literatūru man maksāja 30 kapeiku nesaņemtā naudas atlikuma, rājienu un gandrīz vai arestu — un viss gluži veltīgi.

Par spīti visai saprāta pretestībai, man ik mirkli uzmā.cās pārdrošā doma kļūt par rakstnieku. Beidzot, nespēdams vairs pretoties dabiskajai tieksmei, es sašuvu sev biezu burtnīcu, cieši nolēmis to ar kaut ko piepildīt. Visus dzejas veidus (jo pazemīgā proza man vēl nebija prātā) es biju iztirzājis, novērtējis un katrā ziņā nolēmis sākt ar episku poēmu, ņemot tās saturu no tēvzemes vēstures. Varonis man nebija ilgi jāmeklē. Es izvēlējos Rjuriku — un ķēros pie darba.

Dzejoļu rakstīšanā es biju jau ieguvis zināmu prasmi, pārrakstot burtnīciņas, kas gāja no rokas rokā mūsu virsnieku vidū, piemēram: «Bīstamo kaimiņu», «Maskavas bulvāra un Presņas dīķu kritiku» un tml. Tomēr mana poēma virzījās uz priekšu lēni, un es to atmetu jau pie trešā panta. Es domāju, ka episkais veids nav mans veids, un iesāku traģēdiju «Rjuriks». Traģēdija nevedās. Es raudzīju to pārtaisīt par balādi — bet arī balāde man nepadevās. Beidzot mani pārņēma iedvesma, es sāku un laimīgi pabeidzu uzrakstu Rjurika ģīmetnei.

Kaut arī mans uzraksts diezgan lielā mērā bija ievērības cienīgs, īpaši kā jauna dzejnieka pirmais sacerējums, es tomēr sajutu, ka neesmu dzimis dzejnieks, un apmierinājos ar šo pirmo mēģinājumu. Bet mani daiļrades pasākumi tā piesaistīja mani literāram darbam, ka vairs nespēju šķirties no burtnīcas un tintes pudeles. Es gribēju noslīdēt līdz prozai. Nevēlēdamies nodarboties ar iepriekšējām studijām, plāna izstrādāšanu, daļu sasaistīšanu un tml., nolēmu uzmest atsevišķās domas bez kāda sakara, bez jebkādas kārtības, taisni tā, kā tās ienāks man prātā. Par nelaimi, galvā neradās domas — un veselās divās dienās es sadomāju vienīgi šādu piezīmi:

«Cilvēks, kas nepadodas saprāta likumiem un paradis sekot kaislību iedvesmai, bieži vien maldās un pakļauj sevi vēlākai nožēlai.» Doma, protams, pareiza, bet nav vairs jauna. Atstājis domas, es sāku rakstīt stāstus, bet, neprazdams notēlot izdomātu notikumu, izvēlējos ievērojamākās anekdotes, ko kādreiz biju dzirdējis no dažādām personām, un centos patiesību skaistināt ar stāstījuma spriegumu un pie reizes ar savas iztēles ziediem. Veidodams šos stāstus, es pamazām izkopu savu stilu un iemācījos izteikties pareizi, tīkami un brīvi. Bet drīz vien mans krājums izsīka, un es atkal sāku meklēt vielu savai literārajai darbībai.

Doma atmest nenozīmīgās un apšaubāmās anekdotes un notēlot patiesīgus un svarīgus atgadījumus jau sen nedeva miera manai iztēlei. Būt par gadsimtu un tautu tiesnesi, novērotāju un pravieti man likās augstākā pakāpe, ko rakstnieks var sasniegt. Bet kādu gan vēsturi es varēju sarakstīt ar savu nožēlojamo izglītību, kur man priekšā nebūtu jau aizsteigušies augsti mācīti, apzinīgi vīri? Kādu vēstures veidu viņi vēl nebūtu izpētījuši? Vai lai sāku rakstīt vispasaules vēsturi — bet vai nav jau uzrakstīts nemirstīgais abata Milota darbs? Vai lai pievēršos tēvzemes vēsturei? Ko gan lai saku pēc Tatiščeva, Boltina un Goļkova? Un vai gan es lai būtu tas, kas raktos vecās hronikās un nokļūtu līdz apslēptajam senvalo- das saturam, kad nespēju iemācīties pat ne slāvu skaitļus? Es domāju par mazāka apmēra vēsturi, piemēram, par mūsu guberņas pilsētas vēsturi; bet arī te tik daudz visādu man nepārvaramu šķēršļu! Brauciens uz pilsētu, vizītes pie gubernatora un arhiereja, lūgums ielaist arhīvos un klosteru mantu glabātavās un citur. Mūsu apriņķa pilsētas vēsture man būtu izdevīgāka, bet tā nevarēja ieinteresēt ne filozofu, ne pragmatiķi un deva maz vielas daiļrunībai: **bija pārdēvēta par pilsētu 17** gadā, un vienīgais ievēro

jamais atgadījums, kas uzglabājies tās hronikās, ir briesmīgais ugunsgrēks, kas bija izcēlies pirms desmit gadiem un iznīcinājis tirgu un valsts iestādes.

Nejaušs gadījums izkliedēja manas šaubas. Kāda sieva, žaudama bēniņos veļu, bija atradusi vecu grozu, pilnu skaidām, visādām drazām un grāmatām. Visa māja zināja manu lasītkāri. Mana saimniece taisni tai brīdī, kad es, sēdēdams pie savas burtnīcas, grauzu spalvaskātu un domāju par lauku svētrunu sacerēšanu, svinīgi ievilka grozu manā istabā, līksmi iesaukdamās: — Grāmatas! Grāmatas! — Grāmatas! — es jūsmīgi atkārtoju un metos pie groza. Un patiesi, es ieraudzīju veselu kaudzi grāmatu zaļā un zilā papīra iesējumā — tas bija vecu kalendāru krājums. Šis atklājums atvēsināja manu sajūsmu, bet es tomēr biju priecīgs par nejaušo atradumu: tās tomēr bija grāmatas, un es jo devīgi atalgoju veļas mazgātājas pūliņus ar sudraba pusrubli. Palicis viens, sāku pārskatīt savus kalendārus, un drīz vien tie cieši piesaistīja manu uzmanību. Tie sastādīja nepārtrauktu gadu virkni no 1744. līdz 1799. gadam, t. i., taisni 55 gadus. Zilās lapas, kādas parasti iesien kalendāros, bija no vienas vietas aprakstītas veclaicīgā rokrakstā. Pametot skatienu uz šīm rindām, es izbrīnā ieraudzīju, ka tur bija ne vien piezīmes par laiku un saimniecības rēķini, bet arī īsas vēsturiskas ziņas par Gorjuhinas ciemu. Tūliņ sāku skatīt cauri šīs vērtīgās piezīmes un drīz vien atradu, ka tur ir manas dzimtmuižas pilnīga vēsture gandrīz vesela gadsimta posmā visnoteiktākā hronoloģiskā kārtībā. Bez tam tur bija neizsmeļams ekonomisku, statistisku, meteoroloģisku un citu zinātnisku novērojumu krājums.

No šā brīža šo piezīmju studēšana mani galīgi aizrāva, jo es redzēju iespēju no tām izlobīt saskanīgu, pievilcīgu un pamācīgu stāstījumu. Pietiekami pamatīgi iepazinies ar šīm vērtīgajām atzīmēm, es sāku meklēt jaunus Gorjuhinas ciema vēstures avotus. Un drīz vien mani pārsteidza to pārpilnība. Ziedojis veselus sešus mēnešus to iepriekšējām studijām, es beidzot sāku sen kāroto darbu — un ar dieva palīgu to pabeidzu 1827. gada novembra mēneša 3. dienā.

Un tagad, tāpat kā kāds man līdzīgs vēsturnieks, kura vārdu vairs neatceros, beigdams savu grūto darbu, nolieku spalvu un skumju sirdi dodos savā dārzā pārdomāt, ko esmu veicis. Arī man liekas, ka, uzrakstījis Gorjuhinas vēsturi, vairs neesmu pasaulei vajadzīgs, ka mans pienākums veikts un ka man laiks doties pie miera!

Še pielieku to avotu sarakstu, kurus esmu izmantojis, sacerot Gorjuhinas ciema vēsturi:

1. Veclaiku kalendāru krājums, 55 daļas. Pirmās 20 daļas rakstītas senlaicīgā rokrakstā ar saīsinājumu zīmēm. Šo hroniku sarakstījis mans vectēva tēvs Andrejs Stepanovičs Belkins. Tā atšķiras ar savu skaidro un īso izteiksmi, piemēram: «4. maijs. Sniegs. Triška par rupjību pērts. 6. — brūnā govs nosprāga. Seņka par piedzeršanos pērts. 8. — skaidrs laiks. 9. — lietus un sniegs. Triška pērts laika dēļ. 11. — skaidrs laiks. Irdens sniegs. Nomedīju ar suņiem trīs zaķus,» — un tamlīdzīgi, bez liekas gudrošanas … Pārējās 35 daļas rakstītas dažādā rokrakstā, lielāko tiesu tā sauktajā bodnieku rakstā ar saīsinājumu zīmēm un bez tām, vispār plaši, nesakarīgi, nevērojot pareizrakstību. Šur tur manāma sievietes roka. Šai nodaļā atrodas mana vectēva Ivana Andrejeviča Belkina un manas vecmāmuļas — viņa sievas Eip- raksijas Aleksejevnas, kā arī pārvaldnieka Garbo- vicka piezīmes.

2.    Gorjuhinas ķestera hronika. Šo jauko rokrakstu es atradu pie sava popa, kas apprecējis hronista meitu. Pirmās lapas bija izplēstas, un priestera bērni tās bija izlietojuši tā saucamajiem pūķiem. Viens no tādiem iekrita arī manā sētsvidū. Es to pacēlu un grasījos jau atdot bērniem, kad pamanīju, ka tas aprakstīts. No pašām pirmajām rindām es noskārtu, ka pūķis taisīts no hronikas, un, par laimi, paguvu paglābt atlikušo. Šī hronika, ko ieguvu par četverti auzu, ievērojama ar dziļdomību un neparastu valo- dīgumu.

3.    Mutiski nostāsti. — Es nenoniecināju neviena vēstījuma. Bet jo sevišķi man jāpateicas Agrafenai Trifonovai, stārasta Avdeja mātei, kas, kā stāsta, bijusi pārvaldnieka Garbovicka mīļākā.

4.  Pagasta ruļļi ar agrāko stārastu piezīmēm (rēķinu un izdevumu grāmatas), zīmējoties uz zemnieku tikumību un turību.

Valstība, ko tās galvaspilsētas vārdā dēvē par Gorjuhinu, uz zemeslodes aizņem vairāk nekā 240 desetīnu platības. Iedzīvotāju skaits sniedzas līdz 63 dvēselēm. Ziemeļos tai saiet robežas ar Djeriuhovas un

Perkuhovas ciematiem, kuru iedzīvotāji ir nabadzīgi, novājējuši un maza auguma, bet viņu lepnie īpašnieki nodevušies trakulīgām zaķu medībām. Dienvidos Sivkas upe to nošķir no Karačevskas brīvļaužu īpašumiem — no nemierīgiem kaimiņiem, kas slaveni ar nevaldāmi cietsirdīgu dabu. Rietumpusē to iekļauj ziedošie Zaharjinskas lauki, kas plaukst un zeļ gudru un izglītotu muižturu valdīšanā. Austrumos tā piekļaujas mežonīgam, neapdzīvotam apgabalam, nepārejamam purvam, kur aug vienīgi dzērvenes, kur atskan tikai vienmuļīgā varžu kurkšana un kur māņticīga teika domā esam kāda velna mājokli.

NB. Šis purvs arī saucas par Velnapurvu. Stāsta, it kā kāda plānprāte gane netālu no šīs nomaļās vietas pieskatījusi cūku baru. Viņa kļuvusi grūta un nekādi nav varējusi patiesīgi izskaidrot šo atgadījumu. Tautas balss vainojusi velnu — bet šis nostāsts nav vēsturnieka ievērības cienīgs, un pēc Nibura būtu nepiedodami tam noticēt.

Jau no senlaikiem Gorjuhina ievērojama ar savu auglību un labvēlīgo klimatu. Rudzi, auzas, mieži un griķi briest auglīgajās druvās. Bērzu birzs un egļu mežs apgādā iedzīvotājus ar baļķiem un kritušiem kokiem ēku celšanai un apkurei. Netrūkst riekstu, dzērveņu, brūkleņu un melleņu. Aug neparasti daudz sēņu; saceptas un ar krējumu tās ir garšīga, kaut gan neveselīga barība. Dīķis pilns ar karūsām, bet Sivkas upē mīt līdakas un vēdzeles.

Gorjuhinas iedzīvotāji lielāko tiesu vidēja auguma, spēcīgi un vīrišķīgi miesās, acis viņiem pelēkas, mati gaiši vai rūsgani. Sievietes ievērojamas ar mazliet augšup uzrautiem deguniem, izspiestiem vaigu kauliem un tuklumu. — NB. Veselīga sieva — šāds apzīmējums bieži vien gadās stārasta piezīmēs pagasta ruļļos. — Vīrieši ir labsirdīgi, strādīgi (sevišķi savā druvā), drošsirdīgi, kareiviski: daudzi no viņiem vieni paši iet lāču medībās un apkaimē pazīstami kā dūru varoņi; vispār visi nododas jutekliskai dzeršanas baudai. Bez mājas darbiem sievietes piedalās vīriešu darbu lielākajā daļā un nepaliek tiem pakaļ drosmē, reti kāda baidās stārasta. Viņas izveido spēcīgu sabiedrisku sardzi, kas pastāvīgi modra kunga sētā, un tiek sauktas par pīķeniecēm (no vārda pīķis). Pīķenieču galvenais uzdevums — pēc iespējas biežāk dauzīt ar akmeni pa čuguna plāksni un tā baidīt ļaunprātību. Viņas ir tikpat šķīstas, cik skaistas; pārdrošnieka uzbrukumam atbild skarbi un iespaidīgi.

Gorjuhinas iedzīvotāji kopš senlaikiem plaši tirgojas ar lūkiem, sētuvēm un vīzēm. To veicina Sivkas upe, pār kuru viņi pārceļas pavasaros laiviņās, gluži kā senie skandināvi, bet pārējā gadalaikā pārbrien, iepriekš atlokot bikses līdz ceļgaliem.

Gorjuhinas valoda noteikti ir slāvu valodas atzarojums, bet atšķiras no tās tāpat kā krievu valoda. Tā pārpilna saīsinājumiem un aprautībām — tajā daži burti vai nu pavisam atmesti, vai apmainīti ar citiem. Tomēr krievu cilvēkam viegli saprast gorjuhinieti — un otrādi.

Vīrieši parasti precas 13 gadu veci ar 20 gadu jaunavām. Sievas sit. savus vīrus 4 vai 5 gadus. Pēc tam vīri sāk sist sievas; tādējādi abiem dzimumiem ir savs valdīšanas laiks un līdzsvars ievērots.

Bēru sarīkošana notikusi šādā kārtā. Jau nāves dienā mirušo aiznesa uz kapsētu — lai istabā tīri par velti neaizņemtu lieku vietu. Tāpēc gadījās, ka piederīgiem par neizsakāmu prieku mirušais sāka šķa- vāt vai žāvāties taisni tai brīdī, kad viņu šķirstā iznesa pa ciema vārtiem. Sievas apraudāja vīrus vaimanādamas un skaitīdamas: «Gaišumiņ, mana brašā galviņa! Kam tu mani pamet? Kā lai tevi pieminu?» Pārnākot no kapsētas, nelaiķim par godu sākās bēru svinības, un radi un draugi bija piedzērušies 2—3 dienas vai pat visu nedēļu atkarībā no sirsnības un pieķeršanās viņa piemiņai. Šīs senlaiku paražas godā vēl šobaltdien.

Gorjuhiniešu apģērbam piederējās krekls, ko valkāja virs biksēm, un tā ir viņu slāviskās izcelšanās pazīme. Ziemā viņi valkāja aitādas kažoku, bet vairāk gan izskata pēc nekā aiz īstas nepieciešamības — jo kažoku parasti uzmeta uz viena pleca un nosvieda pie vismazākā darba, kas vien prasīja kustības.

Zinātne, māksla un dzeja Gorjuhinā jau kopš senlaikiem atradušās diezgan ziedošā stāvoklī. Bez priestera un baznīcas kalpotājiem arvien bijis iespējams sastapt vēl arī citus rakstu pratējus. Hronikas min rakstvedi Terentiju, kas dzīvojis ap 1767. gadu un pratis rakstīt ne vien ar labo, bet arī ar kreiso roku. Šis neparastais cilvēks bijis apkaimē ievērojams kā dažādu vēstuļu, lūgumrakstu, privātu pasu u. tml. sacerētājs. Ne vienu reizi vien cietis par savu mākslu, pakalpību un piedalīšanos dažādos svarīgos notikumos; viņš nomiris lielā vecumā, taisni ap to laiku, kad mācījies rakstīt ar labo kāju, jo abu roku raksts bijis pārāk pazīstams. Kā lasītājs redzēs, viņam pieder ievērojama loma arī Gorjuhinas ciema vēsturē.

Arī mūzika arvien bijusi izglītoto gorjuhiniešu iecienīta māksla; balalaika un dūdas, sagādādamas baudu jūtīgajām sirdīm, vēl tagad dzirdamas viņu mājokļos, īpaši vecajā sabiedriskajā namā, kas greznots ar eglīti un divgalvainā ērgļa atveidu.

Kādreiz senajā Gorjuhinā zēlusi arī dzeja. Arhipa Plikpaura vārsmas vēl līdz šim laikam saglabājušās pēcnācēju atmiņā.

Tās savā piemīlībā nav vērtējamas zemāk par slavenā Vergila eklogām, iztēles skaistumā tālu pārsniedz Sumarokova kunga idiles. Un, kaut gan izteiksmes izsmalcinātības ziņā nevar līdzināties mūsu dzejdaru jaunākajiem sacerējumiem, tomēr līdzvērtīgas tiem ar izdomu un asprātību.

Piemēra pēc minēsim te šo satīrisko dzejoli:

Uz to lielu bajārsētu Stārasts Antons staigā možs, (2) Birkas azoti nes drošs, (2) Saka: bajāram tās dos'. Bajārs tikai skatās, Groza acis platās. Ak, tas Antons, stārastiņš, Kungus smalki apzog viņš! Ciemu pliku izģērbis, Savu sievu apģērbis.

Tādā kārtā iepazīstinājis savu lasītāju ar Gorjuhinas etnogrāfisko un statistisko stāvokli un ar tās iemītnieku tikumiem un paražām, sākšu tagad pašu nostāstu.

TEIKSMU LAIKI STĀRASTS TRIFONS

Valdīšanas veids Gorjuhinas ciemā vairākas reizes mainījies. Ciems pēc kārtas atradies gan vecajo pārvaldīšanā, ko izvēlē ciema sapulce, gan pārvaldnieku, kurus ieceļ muižnieki, un pēdīgi pašu muižas īpašnieku rokās. Šo dažādo pārvaldīšanas veidu labumus un ļaunumus es aprādīšu savā turpmākajā stāstījumā.

Gorjuhinas dibināšana un tās pirmatnējie iedzīvotāji tīti neziņas krēslā. Neskaidri nostāsti pauž, ka Gorjuhinas ciems reiz bijis bagāts un liels ciems, ka visi tā iedzīvotāji bijuši turīgi, ka nodevas vāktas reizi gadā un vairākos vezumos nez kam sūtītas. Tolaik visu pirkuši par lētu maksu, bet dārgi pārdevuši. Pārvaldnieku nav bijis, stārasti nevienam nav darījuši pāri, iedzīvotāji strādājuši pavisam maz un dzīvojuši cepures kuldami, un gani ganījuši, zābakos āvušies. Mums neklājas aizrauties ar šo brīnišķīgo ainavu. Doma par zelta laikiem radniecīga visām tautām un pierāda tikai to, ka cilvēki nekad nav apmierināti ar esošo, un, tā kā no pieredzes viņiem zināms, ka uz nākotni var cerēt maz, tad tie izgrezno neatsaucamo pagājību visādiem savas iztēles ziediem. Lūk, kas noteikti zināms:

Kopš seniem laikiem Gorjuhinas ciems piederējis slavenajai Belkinu dzimtai. Bet mani senči, valdīdami arī daudzas citas muižas, nav pievērsuši šai nomaļajai vietai nekādas uzmanības. Gorjuhina maksājusi mazus nodokļus, un to pārvaldījuši vecajie, ko ievēlējusi pati tauta sapulcē, kas saukta par vispārēju ciema sanāksmi.

Bet ar laiku Belkinu dzimtīpašumi sadalījās un paputēja. Bagātā vectēva nabadzībā kritušie dēladēli nespēja atradināties no savas bagātās dzīves greznī- gajām paražām un pieprasīja senākos bagātīgos ienākumus no muižas, kura bija jau desmitkārt samazinājusies. Bargi priekšraksti nāca cits pēc cita. Stārasts tos nolasīja ciema sapulcēs; vecajie laida vaļā visu savu daiļrunību, ļaudis kurnēja — bet kungi divkāršo nodevu vietā saņēma viltīgas izrunas un pazemīgus lūgumus, kas bija rakstīti uz taukiem notriepta papīra un aizzīmogoti ar grasi.

Tumšs mākonis nogula pār Gorjuhinu, bet neviens par to nedomāja. Pēdējā tautas izvēlētā stārasta Trifona beidzamajā valdīšanas gadā, pašā baznīcas svētku dienā, kad visi trokšņaini pulcējās vai nu pie izpriecas mājas (vienkāršu ļaužu valodā sauktas par krogu), vai klejoja pa ielām, apkampušies un skaļi dziedādami Arhipa Plikpaura dziesmas, ciematā iebrauca pīta, slēgta kulba, ko vilka divi tikko dzīvi zirģeļi; uz bukas sēdēja noskrandis žīds, bet no kulbas izspraucās galva ar naga cepuri un, likās, ieinteresēta noraudzījās ļaužu līksmībā. Ļaudis braucējus saņēma ar smiekliem un rupjām piezīmēm. (NB. Saritinājuši svārku stūrus, nejēgas ņirgājās par ebreju važoni un izsmiedami uzsauca: «Zīd, žīd, ēd cūkas ausi! .. .» Gorjuhinas ķestera hronika.) Bet cik liels bija viņu izbrīns, kad kulba apstājās ciemata vidū un kad atbraucējs, no tās izlēcis, pavēlnieka balsī pieprasīja stārastu Trifonu! Šis varasvīrs atradās izpriecas namā, no kurienes viņu divi ciema vecajie izveda zem rokas. Svešais, stārastu bargi uzlūkojis, pasniedza viņam vēstuli un lika to tūliņ izlasīt. Gorjuhinas ciema stārasti nekad nemēdza paši kaut ko lasīt. Stārasts neprata ne lasīt, ne rakstīt. Aizsūtīja pēc rakstveža Avdeja. To atrada turpat netālu kādā šķērsieliņā pie sētas guļam un atveda pie svešinieka. Bet vai nu pēkšņu izbaiļu, vai drūmu nojautu dēļ skaidri uzrakstītās vēstules burti viņam likās apmigloti —• viņš tos nevarēja salasīt. Briesmīgi lādēdamies, svešinieks beidzot sūtīja stārastu Trifonu un rakstvedi Avdeju izgulēties, atlikdams vēstules lasīšanu uz rītdienu, un devās pārvaldnieka istabā, kur žīds tam ienesa viņa nelielo ceļasomu.

Gorjuhinieši klusā izbrīnā noraudzījās šai neparastajā notikumā, bet drīz vien kulba, žīds un svešinieks bija piemirsti. Diena beidzās trokšņaini un līksmi — un Gorjuhina iemiga, nenojauzdama, kas to sagaida.

Rīta saulei lecot, iedzīvotāji tika modināti ar sitieniem pie loga rūts, aicinot uz ciema sapulci. Pilsoņi cits pēc cita saradās pārvaldes nama pagalmā, kas bija pastāvīgā ļaužu sanāksmes vieta. Viņu acis bija miglainas un sasarkušas, sejas uzpampušas; žāvādamies un kasīdamies viņi raudzījās vīrā, kas naga cepuri galvā, vecos, zilos svārkos dižmanīgi stāvēja uz pārvaldes nama kāpnēm, — un mēģināja atcerēties viņa seju, ko kādreiz bija redzējuši. Stārasts Trifons un rakstvedis Avdejs stāvēja viņam blakus bez cepurēm, verdziskas padevības un dziļu skumju pilniem vaibstiem. — Vai visi sanākuši? — vaicāja svešinieks. — Vai visi ir te? — atkārtoja stārasts. — Visi ir te, — atbildēja pilsoņi. Tad stārasts pavēstīja, ka no kunga saņemts raksts, un lika rakstvedim to nolasīt visiem priekšā. Avdejs iznāca un pērkona balsī lasīja sekojošo. (NB. «Šis šausmu raksts no stārasta Trifona manis norakstīts iraid, tas viņam svētbilžu skapītī kopā ar citām pieminēšanas zīmēm par viņa valdīšanas laiku Gorjuhinā likts bija.» Es pats nevarēju atrast šo interesanto vēstuli.)

«Trifon Ivanov!

Šīs vēstules pasniedzējs, mans pilnvarotais**, brauc uz manu dzimto muižu Gorjuhinas ciemā, lai uzņemtos tās pārvaldīšanu. Pēc viņa ierašanās tūlīt jāsasauc zemnieki un jāpavēstī viņiem mana kundziskā griba, proti: mana pilnvarotā ** pavēlēm viņiem, zemniekiem, jāklausa tāpat kā manām pavēlēm. Un visu, ko vien viņš pieprasīs, darīt bez vārda runas, pretējā gadījumā viņam tiesība apieties ar tiem visā bardzībā. Uz to mani mudinājusi viņu nekaunīgā nepaklausība un Tava, Trifon Ivanov, blēdīgā palaidnība.

Parakstījies N. N.»

Tad **, izplētis kājas līdzīgi burtam X un iespriedis rokas sānos līdzīgi krievu burtam O, teica sekojošu īsu un kodolīgu uzrunu: — Pielūkojiet jūs man, ka neko daudz neprātojat, — jūs, es zinu, esat izlaisti ļaudis, bet es izdzīšu no jūsu galvām durnumu varbūt vēl ātrāk nekā vakardienas skurbuli. — Bet skurbuļa vairs nevienā galvā nebija. Gorjuhinieši, kā pērkona pārsteigti, nokāra degunus — un šausmu pilni izklīda pa mājām.

PĀRVALDNIEKA ** VALDĪŠANA

** pārņēma valdīšanas grožus un uzsāka ieviest dzīvē savu politisko sistēmu. Tā ir sevišķas aplūkošanas cienīga.

Tās galvenais pamats bija sekojoša aksioma: jo zemnieks turīgāks, toties tas izlutinātāks, jo nabadzīgāks, toties pazemīgāks. Tāpēc ** centās pēc dzimtmuižas pazemības kā pēc galvenā zemnieku tikuma. Viņš pieprasīja zemnieku sarakstus, sadalīja zemniekus turīgajos un nabagajos. 1) Nenokārtotās nodevas tika uzliktas visturīgākajiem zemniekiem un piedzītas ar vislielāko bardzību. 2) Nabadzīgajiem un slaistiem tūdaļ lika apstrādāt zemi — un, ja, pēc pārvaldnieka domām, viņu darbs izrādījās nepietiekams, tad viņš tos nodeva par kalpiem pie citiem zemniekiem, par ko šie viņam maksāja labprātīgu nodevu, bet kalpībā nodotajam bija pilnīgas tiesības atpirkties, samaksājot bez parāda vēl divkārtīgu gada nodevu. Visas sabiedriska veida klaušas tika uzliktas turīgajiem zemniekiem. Rekrūšu ņemšana bija šā savtīgā pārvaldnieka lielākā varenība, jo no tās pēc kārtas atpirkās visi turīgākie zemnieki, kamēr pēdīgi pienāca kārta nelietim vai izpostītajam.[15] Ļaužu sanāksmes tika atceltas. Nodevas viņš vāca pamazām un cauru gadu no vietas. Bez tam vēl ieveda neparedzētas nodevas. Likās — zemnieki nemaksāja neko vairāk kā senāk, taču nevarēja ne sapelnīt, ne sakrāt pietiekami daudz naudas. Triju gadu laikā Gorjuhina galīgi paputēja.

Gorjuhina panīka, tirgus bija tukšs, Arhipa Plikpaura dziesmas apklusa. Bērni gāja ubagot. Puse zemnieku bija arājos, bet otra puse gāja par kalpiem; un baznīcas svētku diena, kā vēstī hronists, bija vairs nevis prieka un līksmības, bet bēdu un rūgtu atmiņu gadadiena.

ROSLAVĻEVS

Lasīdama «Roslavļevu», ar izbrīnu manīju, ka šā darba pamatā ir patiess notikums, kas man pārāk labi zināms. Kādreiz es draudzējos ar nelaimīgo sievieti, kuru Zagoskina kungs izvēlējās par sava stāsta varoni. Viņš atkal pievērsa publikas uzmanību aizmirstajam notikumam, pamodināja sašutumu, ko bija iemidzinājis laiks, un satrauca kapa mieru. Es būšu ēnas aizstāve — un lasītājs piedos manu literāro nemākulību, ņemdams vērā manu labo gribu. Man vajadzēs daudz runāt pašai par sevi, jo mans liktenis bija ilgi saistīts ar manu nabaga draudzeni.

Mani ieveda sabiedrībā 1811. gada ziemā. Neaprakstīšu savus pirmos iespaidus. Nav grūti iedomāties, ko izjūt sešpadsmit gadu veca meitene, kas apmainījusi antresolus un skolotājus pret nepārtrauktām ballēm. Es ļāvos izpriecu virpulim ar visu savu jaunības aizrautību un vēl neko nedomāju … 2ēl: tas laiks bija ievērības cienīgs.

Starp jaunavām, kas tika ievestas sabiedrībā reizē ar mani, izcēlās kņaziene ** (Zagoskina kungs nosaucis viņu par Poļinu, atstāšu viņai šo vārdu). Mēs drīz vien iedraudzējāmies sakarā ar šādu gadījumu.

Mans brālis, divdesmit divus gadus vecs puisis, piederēja pie toreizējo frantu aprindām; viņš dienēja Ārzemju kolēģijā un dzīvoja Maskavā, dejodams un nododamies izpriecām. Viņš iemīlējās Poļinā un lūdza mani nodibināt tuvākas attiecības starp mūsu mājām. Brālis bija ģimenes elks un varēja no manis prasīt, ko vien vēlējās.

Viņam izpatikdama, es iedraudzējos ar Poļinu un drīz vien pieķēros viņai no visas sirds. Viņā bija daudz dīvainību, bet vēl vairāk pievilcības. Es viņu vēl nesapratu, bet jau mīlēju. Pašai nemanot, sāku skatīties viņas acīm un domāt tāpat kā viņa.

Poļinas tēvs bija ievērojams cilvēks, citiem vārdiem — viņš brauca ar garjūgu un nēsāja atslēgu un zvaigzni, bet pēc dabas bija vieglprātīgs un vienkāršs. Toties viņas māte bija nosvērta sieviete, sevišķi cienīga un saprātīga.

Poļinu varēja sastapt visur; viņu aplenca pielūdzēji, viņai izrādīja uzmanību — bet viņa garlaikojās un tālab izskatījās salta un lepna. Tas ļoti piestāvēja viņas grieķiskajai sejai un melnajām uzacīm. Es jutos kā uzvarētāja, kad manas zobgalīgās piezīmes uzbūra smaidu viņas pareizajā un garlaicības stindzinātajā sejā.

Poļina lasīja ārkārtīgi daudz un bez kadas izvēlēs. Viņai bija tēva bibliotēkas atslēga. Bibliotēka sastāvēja galvenokārt no XVIII gadsimta rakstnieku sacerējumiem. Viņa pazina franču daiļliteratūru no Mon- teskjē līdz Krebiliona romāniem. Ruso viņa prata no galvas. Bibliotēkā nebija nevienas krievu grāmatas, izņemot Sumarokova sacerējumus, kurus Poļina nekad neatvēra. Viņa man atzinās, ka viņai esot grūti saburtot krievu rakstu, un droši vien viņa krieviski neko nelasīja, pat ne tos dzejolīšus, ko viņai veltīja Maskavas dzejdari.

Te es atļaušos mazu atkāpi. Jau, paldies dievam, pagājis trīsdesmit gadu, kopš mūs, nabadzītes, rāj par to, ka mēs nelasām krieviski un neprotam (it kā) izteikt savas domas mātes valodā. (NB. «Jurija Milo- slavska» autoram būtu grēks atkārtot šos zemiskos apvainojumus. Mēs visas viņu izlasījām, un, liekas, vienai no mums viņam jāpateicas par sava romāna tulkojumu franču valodā.) Patiesībā mēs ar prieku lasītu krieviski, bet mūsu vārda māksla laikam gan nav vecāka par Lomonosovu un vēl ļoti trūcīga. Tā, protams, iepazīstina mūs ar dažiem lieliskiem dzejniekiem, bet nevar prasīt, lai visi lasītāji apmierinātos tikai ar dzejoļiem. No prozas mums ir vienīgi «Karamzina vēsture»; pirmie divi trīs romāni parādījās pirms diviem trim gadiem: šinī pašā laikā Anglijā un Vācijā cita pēc citas iznāk grāmatas viena par otru aizraujošākas. Mums nav pat tulkojumu, un, ja ir, tad dariet, kā jums tīk, - es tomēr dodu priekšroku oriģināliem. Mūsu žurnāli interesē tikai mūsu literātus. Mēs esam spiesti visu — gan izziņu, gan uzskatus — smelties no cittautu grāmatām; līdz ar to mēs arī domājam svešvalodā (vismaz visi tie, kas domā un seko cilvēces domām). Tā man vaļsirdīgi atzinās mūsu visievērojamākie literāti. Mūsu rakstnieku mūžīgās žēlabas par nevērību pret krievu grāmatām līdzinās krievu tirgus sievu gaudām par to, ka mēs savas cepures pērkam pie Sihlera un neapmierināmies ar Kostromas cepurnieču darinājumiem. Turpināšu savu stāstu.

Atmiņas par sabiedrisko dzīvi parasti ir bālas un neizteiksmīgas pat vēsturiski nozīmīgā laikmetā. Tomēr uz mani lielu iespaidu atstāja kādas ceļinieces ierašanās Maskavā. Šī ceļiniece bija m-me de Staēl1. Viņa atbrauca vasarā, kad lielākā daļa Maskavas iedzīvotāju bija aizbraukuši uz lauku muižām. Krievu viesmīlība sarosījās: nezināja, kā pacienāt slaveno ārzemnieci. Protams, viņai rīkoja pusdienas. Vīrieši un dāmas sabrauca, lai viņu redzētu, un pa lielākai daļai bija ar viņu neapmierināti. Viņi redzēja tajā savam vecumam nepiemēroti ģērbušos piecdesmitgadīgu, resnu sievišķi. Viņas tonis nepatika, runas šķita pārāk garas, bet piedurknes pārāk īsas. Poļinas tēvs, kurš bija iepazinies ar m-me de Staēl vēl Parīzē, sarīkoja viņai par godu pusdienas, uz kurām saaicināja visus mūsu Maskavas prātvēderus. Tur es pirmoreiz ieraudzīju sievieti, kas uzrakstījusi Korinu. Viņa sēdēja goda vietā, atbalstījusies ar elkoņiem uz galda, ar skaistajiem pirkstiem satīdama unattīdama papīra ritulīti. Likās — viņa nav labā omā, vairākas reizes sāka runāt, bet valoda nevedās. Mūsu prātvēderi ēda un dzēra pēc sirds patikas, un laikam viņiem daudz lielāku baudījumu sagādāja kņaza zivju zupa nekā saruna ar m-me de Staēl. Dāmas izturējās samāksloti. Gan viņi, gan viņas tikai retumis pārtrauca klusumu, pārliecināti par savu domu nenozīmību un apmulsuši Eiropas slavenības tuvumā. Pusdienu laikā Poļina sēdēja kā uz adatām. Viesu uzmanība dalījās starp stori un m-me de Staēl. Gaidīja, ka viņa tūlīt, tūlīt pateiks bon-motu , beidzot viņai paspruka divdomība un pat diezgan pārdroša. Visi to uztvēra, iesmējās, atskanēja izbrīnās pilni čuksti, kņazs aiz prieka nezināja, ko darīt. Es paskatījos uz Poļinu. Viņas seja dega, acīs sariesās asaras. Viesi piecēlās no galda, pilnīgi apmierināti ar m-me Staēl: viņa bija pateikusi kalambūru, ko viņi steidzās izvadāt pa pilsētu.

Ne tikai es vien ievēroju Poļinas apmulsumu. Vēl kādas vērīgas acis uzlūkoja viņu tanī pašā brīdī: tās bija m-me de Staēl melnās acis. Nezinu, ko viņa nodomāja, bet pēc pusdienām viņa pienāca pie manas draudzenes un iegrima ar viņu sarunā. Pēc dažām dienām m-me de Staēl atrakstīja viņai šādu zīmīti:

«Ma chere enfant, je suis toute malade. II serait bien aimable a vous de venir me iariimei. Tachez de l'obtenir de m-me votie mere et veuillez lui preceriter Ies respects de votre amie de S.»[18]

Šī zīmīte glabājas pie manis. Par spīti manai ziņkārībai, Poļina man nekad nepaskaidroja par savām attiecībām ar m-me de Staēl. Viņa dievināja šo apbrīnojamo sievieti, kura bija tikpat labsirdīga, cik ģeniāla.

Kur gan nevar novest tenku kāre! Nesen es par to stāstīju kādā ļoti labā sabiedrībā. — Varbūt, — man atbildēja, — m-me de Staēl nebija nekas cits kā Napoleona spiedze, un kņaziene ** piegādāja viņai vajadzīgās ziņas. — Apžēlojieties, — es attraucu, — kā gan m-me de Staēl, ko desmit gadus vajāja Napoleons, cēlā, labā m-me de Staēl, kas bija spiesta meklēt patvērumu pie krievu imperatora, m-me de Staēl, Satobriāna un Bairona draudzene, varētu būt Napoleona spiedze! … — Tas ir ļoti, ļoti iespējams, — iebilda smaildegune grāfiene B. — Napoleons bija īsts bestija, bet m-me de Staēl slīpēta dāma!

Visi runāja par draudošo karu un, cik atceros, diezgan vieglprātīgi. Bija modē Ludviga XV laika franču tonis. Tēvijas mīlestību uzskatīja par pedantismu. Toreizējie prātvēderi cildināja Napoleonu ar fanātisku padevību un zobojās par mūsu neveiksmēm. Par nelaimi, tēvijas aizstāvji bija drusku neaptēsti; viņi tika diezgan asprātīgi izsmieti, un tiem nebija nekādas ietekmes. Viņu patriotisms aprobežojās ar to, ka viņi bargi nopēla franču valodas lietošanu sabiedrībā, uzstājās pret svešvārdu ieviesumu, nikni uzbruka Kuzņeckas ielai un tamlīdzīgām lietām. Jaunie ļaudis runāja par visu krievisko ar nicību vai vienaldzību un jokodamies pareģoja Krievijai Reinas konfederācijas likteni. Ar vārdu sakot, sabiedrība bija diezgan pretīga.

Pēkšņi mūs pārsteidza ziņa par iebrukumu un par cara uzsaukumu. Maskava sarosījās. Parādījās grāfa Rastopčina skrejlapiņas vienkāršajiem ļaudīm; tauta cēlās cīņai, sabiedrības balamutes pierima; dāmas iztrūkās. Franču valodas un Kuzņeckas ielas vajātāji guva sabiedrībā neapšaubāmu virsroku, un viesistabas pildīja patrioti: dažs izkratīja no tabakas dozes franču tabaku un sāka šņaukāt krievu tabaku; dažs sadedzināja kādas desmit franču brošūras, dažs atsacījās no lafita un strēba skābus kāpostus. Neviens vairs nerunāja franciski, visi klaigāja par Požarski un Miņinu un pareģoja tautas karu, sagatavojušies uz ilgu palikšanu Saratovas muižās.

Poļina nespēja slēpt savu nicināšanu, tāpat kā senāk neslēpa savu sašutumu. Redzot tik krasu pārmaiņu un gļēvumu, viņa zaudēja pacietību. Uz bulvāra vai pie Presņas dīķiem viņa tīšām runāja franciski; pie galda kalpotāju klātienē tīšām nopēla patriotisko dižošanos, tīšām runāja par Napoleona milzīgajiem karapulkiem, par viņa ģeniālajām karavadoņa spējām. Klātesošie kļuva bāli, baidījās no denunciācijas un steidza pārmest viņai simpātijas pret tēvijas ienaidnieku. Poļina nicinoši pasmaidīja. — Lai dievs dod, — viņa sacīja, — ka visi krievi mīlētu savu tēviju tik ļoti, cik es to mīlu! — Viņa mani pārsteidza. Es vienmēr biju redzējusi Poļinu lēnprātīgu un klusu un nesapratu, kur viņā radusies tāda drosme. — Apžēlojies, — es reiz sacīju, — kāda tev vajadzība jaukties darīšanās, kas uz mums neattiecas. Lai vīrieši plēšas un klaigā par politiku; sievietes karā neiet, un viņām gar Bonapartu nav nekādas daļas. — Viņas acis iezibējās. — Kaunies, — viņa sacīja, — vai tad sievietēm nav tēvijas? Vai viņām nav tēvu, brāļu, vīru? Vai krievu asinis mums svešas? Vai varbūt tu domā, ka mēs esam dzimušas tikai tāpēc, lai ballēs dejotu ekosēzi, bet mājās šūtu uz kanvas sunīšus? Nē, es zinu, kāda ietekme sievietei var būt uz sabiedrības domu vai arī kaut uz viena cilvēka sirdi. Es neatzīstu to pazemojošo pasivitāti, kura mums uzspiesta. Paskaties uz m-me de Staēl: Napoleons cīnījās ar viņu kā ar naidīgu spēku … Un tēvocis vēl uzdrīkstas zoboties par viņas bailēm no franču armijas tuvošanās! «Neuztraucieties, kundze; Napoleons karo pret Krieviju, nevis pret jums…» Jā! Ja tēvocis kristu franču nagos, viņam ļautu pastaigāties pa Pale Rojalu; bet m-me de Staēl tādā gadījumā nomirtu valsts cietumā. Un Šarlote Kordē? Un mūsu Marfa Posadņica? Un kņaziene Daš- kova? Kāpēc es esmu sliktāka par viņām? Vai man mazāk dvēseles drosmes un uzņēmības? — Es klausījos Poļinā ar izbrīnu. Nekad nebiju nojautusi, ka viņā slēpjas tāda dedzība un tāda godkāre. Ak vai! Kur gan noveda viņas neparastās rakstura īpašības un vīrišķīgais gara cildenums? Taisnība manam iemīļotajam rakstniekam: «II ri est de bonheur que dans Ies voies communes.

Līdz ar valdnieka ierašanos vispārējais satraukums pieauga. Beidzot patriotiskā pacilātība pārņēma arī augstāko sabiedrību. Viesistabas pārvērtās par diskusiju zālēm. Visur runāja par patriotiskiem ziedojumiem. Atkārtoja nemirstīgo runu, ko bija teicis jaunais grāfs Mamonovs, ziedodams visu savu mantu. Dažas māmiņas pēc tam iebilda, ka grāfs vairs neesot nekāds apskaužamais precinieks, bet mēs visas

1 «Laimi var atrast, tikai pa iemītu ceļu ejot.» (Liekas, tie ir Satobriāna vārdi. Izd. piez.) bijām par viņu sajūsminātas. Poļina viņu dievināja. — Ko ziedosiet jūs? — viņa reiz jautāja manam brālim. — Es vēl neesmu savu muižu mantojis, — atbildēja mans dīkdienis. — Man pieder tikai 30 000 parādu: nolikšu tos kā upuri uz dzimtenes altāra. •— Poļina sadusmojās. — Dažiem cilvēkiem, — viņa sacīja, — gan gods, gan tēvija ir tikai blēņas. Viņu brāļi mirst kaujaslaukā, bet viņi māžojas pa viesistabām. Nezinu, vai atradīsies sieviete, kas būs diezgan zemiska, lai ļautu tādiem ākstiem tēlot savā priekšā mīlestību. — Mans brālis zaudēja savaldību. — Jūs esat pārāk prasīga, kņaze, — viņš sacīja. — Jūs vēlaties, lai visi jūsos saskatītu m-me de Staēl un citētu jums tirādes no Korinas. Zināt, tas, kurš joko ar sievieti, var nejokot ar tēviju un tās ienaidnieku. — To pateicis, viņš aizgāja. Es domāju, ka viņi sastrīdējušies uz visiem laikiem, bet kļūdījos: Poļinai bija paticis mana brāļa skadrums, cildenā sašutuma uzliesmojuma dēļ viņa tam piedeva nepiemēroto joku un pēc nedēļas, uzzinājusi, ka viņš pieteicies Mamonova pulkā, pati lūdza, lai es viņus samierinātu. Brālis bija sajūsmā. Viņš tūdaļ piedāvāja Poļinai savu roku. Viņa piekrita, bet atlika kāzas līdz kara beigām. Otrā dienā mans brālis devās uz armiju.

Napoleons tuvojās Maskavai; mūsējie atkāpās; Maskava bija uzbudināta. Tās iedzīvotāji cits pēc cita taisījās projām. Kņazs un kņaziene pierunāja māmuļu braukt uz viņu **ienes muižu.

Mēs ieradāmies ** — lielā muižā kādas divdesmit verstis no guberņas pilsētas. Tuvumā bija daudz kaimiņu, pa lielākai daļai izbēgušie maskavieši. Katru dienu visi sapulcējās kopā; mūsu lauku dzīve neatšķīrās no dzīves pilsētā. Vēstules no armijas pienāca ik dienas, vecenītes meklēja uz kartes nometņu vietas un dusmojās, ka nevar atrast. Poļina noņēmās vienīgi ar politiku un lasīja tikai avīzes vai Rastopčina lapiņas, un neatvēra nevienu grāmatu. Atrazdamās starp ļaudīm, kuru uztvere bija aprobežota, dzirdēdama vienmēr muļķīgus spriedelējumus un nepamatotus jaunumus, viņa ieslīga dziļā grūtsirdībā; viņas dvēseli pārņēma pagurums. Viņa šaubījās par tēvijas glābšanu, viņai likās, ka Krievija ātri tuvojas savam galam, katra relācija pastiprināja viņas bezcerību; lasot grāfa Rastopčina policejiskos paziņojumus, viņa zaudēja savaldību. Paziņojumu zobgalīgais tonis viņai šķita kā nepieklājības kalngals un Rastopčina organizētie pasākumi — neciešams barbarisms. Viņa neizprata tā laikmeta diženo sūtību, kuras piepildījums, par spīti visām šausmām, glāba Krieviju un atbrīvoja Eiropu. Viņa stundām sēdēja, atbalstījusies ar elkoņiem uz Krievijas kartes, rēķinādama verstis, sekodama ātrajiem karaspēka pārgājieniem. Viņai nāca prātā savādas domas. Reiz viņa man paziņoja par savu nodomu pamest muižu, ielavīties franču karaspēka nometnē, nokļūt pie Napoleona un pašas rokām viņu nogalināt. Man nebija grūti viņu pārliecināt par šāda pasākuma neprātību, bet doma par Šarloti Kordē Poļinai ilgi nedeva mieru.

Viņas tēvs, kā jau jums zināms, bija diezgan vieglprātīgs cilvēks; viņš rūpējās vienīgi par to, lai dzīve sādžā pēc iespējas līdzinātos Maskavas dzīvei. Viņš rīkoja pusdienas, iekārtoja thēātre de Societē, kur uzveda franču pioveibes, un visādi nopūlējās dažādot mūsu izpriecas. Pilsētā ieradās vairāki sagūstītie virsnieki. Kņazs priecājās par jaunām personām un izlūdzās no gubernatora atļauju nometināt gūstekņus savā muižā …

Viņi bija četri — trīs diezgan nenozīmīgi ļaudis, fanātiski uzticīgi Napoleonam, neciešami bļaukas, tiesa, par savu dižošanos viņi bija samaksājuši ar nopietniem ievainojumiem. Bet ceturtais bija visnotaļ ievērības cienīgs cilvēks.

Viņam toreiz bija divdesmit seši gadi. Viņš piederēja pie labas ģimenes. Viņam bija patīkama seja un ļoti smalkas manieres. Mēs tūlīt viņu ievērojām. Uzmanību viņš pieņēma ar pateicīgu vienkāršību. Viņš runāja maz, bet viņa vārdi bija labi pārdomāti. Poļinai viņš patika tālab, ka bija pirmais, kas mācēja viņai izskaidrot karadarbību un karapulku kustību. Viņš nomierināja Poļinu, pārliecinādams, ka krievu karaspēka atkāpšanās nav bezjēdzīga bēgšana un frančus satrauc tādā pašā mērā, kādā sanikno krievus. — Bet jūs, — Poļina viņam jautāja, — vai tad jūs neesat pārliecināts par jūsu imperatora neuzvara- mību? — Sinekūrs (saukšu viņu vārdā, kādu tam devis Zagoskina kungs) — Sinekūrs, brītiņu klusējis, atbildēja, ka viņa stāvoklī būt atklātam esot grūti. Poļina nepiekāpīgi prasīja atbildi. Sinekūrs atzinās, ka franču karaspēka virzīšanās uz Krievijas sirdi varot kļūt bīstama pašiem frančiem, ka 1812. gada karagājiens patiesībā jau beidzies, bet neesot devis neko izšķirošu. — Beidzies! — Poļina nepiekrita. •— Bet Napoleons vēl vienmēr soļo uz priekšu, un mēs vēl vienmēr atkāpjamies! — Jo ļaunāk tas mums, — atbildēja Sinekūrs un sāka runāt par citu tematu.

Poļina, kurai bija apnikuši gan mūsu kaimiņu bailīgie pareģojumi, gan viņu muļķīgā plātība, aizrautīgi klausījās spriedumus, kas bija lietpratīgi un objektīvi. No brāļa es saņēmu vēstules, pēc kurām neko nevarēja saprast. Tajās bija gan gudri, gan muļķīgi joki, jautājumi par Poļinu, salkani mīlestības apliecinājumi un tā tālāk. Poļina, šīs vēstules lasīdama, dusmojās un raustīja plecus. — Atzīsties, — viņa sacīja, — ka tavs Aleksejs ir pavisam gaisīgs cilvēks. Ja pat šajos apstākļos viņš no kaujaslauka raksta tik tukšas vēstules, ko gan viņš runās ar mani klusā ģimenes dzīvē? — Viņa maldījās. Tukšums brāļa vēstulēs radās ne jau tāpēc, ka viņš pats būtu mazattīstīts cilvēks, bet gan no iepriekšēja pieņēmuma, kas, starp citu, ir mums pats apvainojošākais: viņš bija pārliecināts, ka ar sievietēm jārunā tādā valodā, kas būtu piemērota viņu vājajai izpratnei, un ka svarīgas lietas mums nav aptveramas. Tādi uzskati jebkur būtu nepiedienīgi, bet pie mums tie ir pat muļķīgi. Nav šaubu, ka krievu sievietes ir labāk izglītotas, vairāk lasa, vairāk domā nekā vīrieši, kas noņemas ar diezin ko.

Izplatījās vēsts par Borodinas kauju. Visi par to runāja: katram bija savas vispatiesākās ziņas, katram bija savs kritušo un ievainoto saraksts. Brālis mums nerakstīja. Mēs bijām ārkārtīgi uztraukušies. Beidzot kāds no visādu tenku izvadātājiem atbrauca mums paziņot, ka brālis esot kritis gūstā, un tanī pašā laikā pačukstēja Poļinai par viņa nāvi. Poļina ļoti noskuma. Viņa nebija manā brālī iemīlējusies un bieži uz viņu dusmojās, bet šinī brīdī Poļina viņā saskatīja mocekli, varoni un, man neredzot, apraudāja. Vairākas reizes es atradu viņu asarās mirkstam.

Es par to nebrīnījos, jo zināju, cik sāpīgi viņa pārdzīvo mūsu nelaimīgās tēvijas likteni. Es nenojautu, ka viņas bēdām bija vēl kāds cits cēlonis.

Reiz es no rīta pastaigājos pa dārzu; man blakus gāja Sinekūrs, mēs runājām par Poļinu. Es ievēroju, ka viņš dziļi izjūt Poļinas neparastās īpašības un ka viņas skaistums atstājis uz francūzi lielu iespaidu. Es smiedamās liku viņam noprast, cik romantisks viņa stāvoklis. — Nokļuvis ienaidnieka gūstā, ievainotais bruņinieks iemīlas cēlsirdīgajā pils īpašniecē, saviļņo viņas sirdi un beidzot iegūst viņas roku. — Nē, — Sinekūrs man sacīja, — kņaze manī redz Krievijas ienaidnieku un nekad nebūs ar mieru pamest savu dzimteni. — Šinī brīdī alejas galā parādījās Poļina, mēs gājām viņai pretim. Viņa tuvojās ātriem soļiem. Viņas bālums mani pārsteidza.

— Maskava ieņemta, — viņa man sacīja, neatbildēdama Sinekūra sveicienam; mana sirds sažņaudzās, asaras sāka līt straumēm. Sinekūrs klusēja, nodūris acis. — Cēlsirdīgie, izglītotie franči, — Poļina turpināja balsī, kas drebēja no sašutuma, — atzīmējuši savu uzvaru pienācīgā kārtā. Viņi aizdedzinājuši Maskavu — Maskava deg jau divas dienas. — Ko jūs sakāt, — iesaucās Sinekūrs, — tas nevar būt! — Pagaidiet nakti, — viņa dzedri atbildēja, — varbūt redzēsiet blāzmu. — Ak dievs! Viņš ir pagalam, — Sinekūrs sacīja, — vai tad jūs nesaprotat, ka Maskavas ugunsgrēks ir visas franču armijas bojā eja, ka Napoleonam nebūs kur un ar ko turēties, ka, ziemai tuvojoties, viņš būs spiests pēc iespējas ātrāk atkāpties caur izpostītu, tuksnešainu zemi ar dezorganizētu un neapmierinātu karaspēku. Un jūs vēl domājat, ka franči paši sev izrakuši bedri! Nē, nē, krievi, krievi aizdedzinājuši Maskavu! Briesmīgā, barbariskā augstsirdība! Tagad viss izšķīries: jūsu dzimtene glābta no briesmām; bet kas notiks ar mums, kas notiks ar mūsu imperatoru?

Viņš mūs pameta. Mēs ar Poļinu nevarējām attapties. — Vai tiešām, — viņa sacīja, — Sinekūram taisnība un Maskavas dedzināšana ir mūsu roku darbs? Ja tā … Ak, tad es varu lepoties, ka saucos par krievieti! Visums būs pārsteigts par diženo upuri! Tagad mani nebiedē mūsu sabrukums, mūsu gods ir glābts; Eiropa vairs nekad neuzdrīkstēsies cīnīties ar tautu, kas pati sev nocērt rokas un aizdedzina savu galvaspilsētu.

Viņas acis zibēt zibēja, balss skanēt skanēja. Es viņu apkampu, mēs abas raudājām aiz cildenas pacilātības un dedzīgi aizlūdzām par tēviju. — Vai tu zini? — Poļina man sacīja ar apskaidrotu seju. — Tavs brālis .. . viņš ir laimīgs, viņš nav gūstā — priecājies: viņš kritis, lai glābtu Krieviju.

Es iekliedzos un bez samaņas ieslīgu viņas apkampienos.

DUBROVSKIS

I nodaļa

Pirms dažiem gadiem vienā no savām muižām dzīvoja senlaiku krievu kungs Kirila Petrovičs Trojeku- rovs. Bagātības, ievērojamās dzimtas un sakaru dēļ viņam bija liela ietekme guberņās, kur atradās viņa īpašumi. Kaimiņi ar prieku izdabāja viņa visniecīgākajām iegribām; guberņas ierēdņi drebēja, viņa vārdu vien padzirdot; Kirila Petrovičs viņam izrādīto verdzisko padevību uzņēma kā pienācīgus meslus; viņa māja allaž bija viesu pilna, kuri tiecās izklaidēt viņu dīkajā dzīvē, piedaloties trokšņainajās, bet reizēm arī pavisam trakulīgas izpriecās. Neviens neuzdrošinājās noraidīt viņa ielūgumu vai zināmās dienās neierasties pienācīgā godbijībā pie viņa Pokrov- skas muižā. Kirilas Petroviča mājas dzīvē izpaudās visi neizglītota cilvēka netikumi. Būdams ārkārtīgi izlutināts, viņš bija paradis ļaut pilnu vaļu visām neapvaldītās dabas dziņām un visām sava diezgan aprobežotā prāta iegribām. Kaut arī viņam bija neparasti liels fiziskais spēks un izturība, viņš pāris reižu nedēļā mocījās pārēšanās dēļ un ik vakarus bija jautrā prātā. Vienā no blakus ēkām uzturējās sešpadsmit istabenes, kuras strādāja dažādus rokdarbus. Šīs ēkas logi bija režģiem aizrežģoti, durvis noslēgtas, bet atslēgas glabājās pie Kirilas Petroviča. Jaunās gūsteknes noteiktās stundās izgāja dārzā un pastaigājās divu veceņu uzraudzībā. Laiku pa laikam Kirila Petrovičs dažas izprecināja un viņu vietā nāca jaunas. Pret zemniekiem un saimes ļaudīm viņš izturējās bargi un patvaļīgi, tomēr tie bija uzticīgi, dižojās ar sava kunga bagātību un slavu un savukārt daudz ko atļāvās pret kaimiņiem, pārliecināti par viņa aizstāvību.

Trojekurova parastā nodarbošanās bija apbraukāt savus īpašumus, sarīkot ilgstošas dzīres un visādas draiskulības, kas tika izdomātas katru dienu un kam par upuri krita aizvien kāds jauns paziņa, kaut gan arī vecie draugi nevarēja no tā izvairīties, izņemot tikai Andreju Gavriloviču Dubrovski. Šis Dubrovskis, atvaļināts gvardes poručiks, bija Kirilas Petroviča tuvākais kaimiņš, un viņam piederēja septiņdesmit dvēseļu. Trojekurovs, kas bija augstprātīgs pat pret visaugstākās kārtas ļaudīm, Dubrovski tomēr cienīja,

par spīti viņa šaurajai rocībai. Kādreiz agrāk viņi bija dienesta biedri, un Trojekurovs no piedzīvojumiem pazina viņa rakstura neiecietību un noteiktību. Apstākļi viņus uz ilgāku laiku izšķīra. īpašumam paputot, Dubrovskis bija spiests atstāt dienestu un apmesties uz dzīvi ciematā. Kirila Petrovičs, to uzzinājis, piedāvāja palīdzību, bet Dubrovskis viņam pateicās un palīdzību noraidīja, palikdams nabags un neatkarīgs. Pēc dažiem gadiem Trojekurovs, atvaļināts ģe- nerālanšefs, ieradās savā dzimtmuižā; viņi sastapās un priecājās, viens otru redzot. Kopš tā laika viņi katru dienu bija kopā un Kirila Petrovičs, kurš savā mūžā nepagodināja nevienu ar apmeklējumu, bieži mēdza iegriezties vecā drauga mājiņā. Būdami vienos gados, cēlušies no vienas un tās pašas kārtas, vienādi audzināti, viņi arī raksturā un tieksmēs savā ziņā bija līdzīgi. Pa daļai arī viņu liktenis sagadījās vienāds: abi bija apprecējušies aiz mīlestības, abi drīz vien kļuvuši atraitņi, abiem bija palicis pa bērnam. Dubrovska dēls tika audzināts Pēterburgā, Kirilas Petroviča meita auga tēva acu priekšā, un Trojekurovs bieži mēdza teikt Dubrovskim: «Paklau, brāl Andrej Gavrilovič, ja no tava Volodjas kas labs iznāks, es došu viņam Masu; kas par to, ka viņš pliks kā vanadzēns.» Andrejs Gavrilovičs pagrozīja galvu un parasti atbildēja: «Nē, Kirila Petrovič, mans Volodjka nav Marijai Kirilovnai piemērots līgavainis. Nabaga muižniekam labāk apprecēt nabadzīgu muižnieci un būt noteicējam paša mājās nekā izlutināta sievišķa muižas pārvaldniekam.»

Visi apskauda saderību, kāda valdīja starp augstprātīgo Trojekurovu un viņa nabadzīgo kaimiņu, un

brīnījās par tā pārdrošību, kad tas pie Kirilas Petroviča galda droši izteica savas domas, neraizēdamies par to, vai tās saskan vai nesaskan ar namatēva ieskatiem. Daži mēģināja sekot viņa priekšzīmei un pārkāpt zināmas padevības robežas, bet Kirila Petrovičs tos tā nobaidīja, ka viņiem uz visiem laikiem zuda patika pasākt ko tamlīdzīgu, un Dubrovskis bija un palika viens pats ārpus vispārējā likuma. Nejaušs gadījums visu izjauca un pārveidoja.

Reiz rudens sākumā Kirila Petrovičs taisījās ceļā uz tālajiem laukiem. Vakarā deva rīkojumu piķieriem un zirgu puišiem sagatavoties izbraukšanai pulksten piecos rītā. Telti un virtuvi nogādāja jau iepriekš uz to vietu, kur Kirila Petrovičs bija nolēmis ieturēt pusdienu maltīti. Saimnieks un viesi devās uz suņu kūti, kur vairāk nekā pieci simti kvekšķu un kurtu dzīvoja pārticībā un siltumā, slavēdami Kirilas Petroviča devību savā suņu valodā. Turpat atradās arī lazarete slimajiem suņiem bijušā štāba ārsta Timoškas uzraudzībā un nodalījums, kur dižciltīgās kuces bērnojās un baroja kucēnus. Kirila Petrovičs lepojās ar šo lielisko ierīkojumu un nekad nepalaida garām gadījumu padižoties ar to viesiem, kuri to skatīja jau, mazākais, divdesmito reizi. Viņš staigāja pa suņu kūti, viesu ielenkts, Timoškas un galveno piķieru pavadībā; apstājās pie dažām, būdām, gan apvaicādamies par slimajiem, gan izteikdams vairāk vai mazāk bargas un taisnīgas piezīmes, gan paaicinādams pie sevis suņus un laipni ar tiem sarunādamies. Viesi ieskatīja par savu pienākumu apbrīnot Kirilas Petroviča suņu kūti. Vienīgi Dubrovskis klusēja un rauca pieri. Viņš bija kaislīgs mednieks, bet rocība viņam ļāva turēt tikai divus kvekšķus un vienu kurtu pāri: redzot šo lielisko ierīkojumu, viņš nevarēja pārvarēt zināmu skaudību.

—    Ko tu viebies, brāl, — vaicāja viņam Kirila Petrovičs, — vai tev mana suņu kuts nepatīk?

—    Nē, — viņš īgni atbildēja, — suņu kūts ir brīnišķīga, diez vai jūsu ļaudīm ir tāda dzīve kā jūsu suņiem.

Kāds piķieris jutās aizskarts.

—    Mēs par savu dzīvi, — viņš sacīja, — paldies dievam un mūsu kungam, nežēlojamies, bet, kas tiesa, tas tiesa, dažam muižniekam gan nebūtu par ļaunu pārmainīt savu kungu māju pret kuru katru mūsu suņu būdu. Tur viņam būtu pilnāks vēders un siltāk.

Kirila Petrovičs skaļi iesmējās par sava kalpa nekautrīgo piezīmi, arī viesi tūliņ sāka smieties, kaut gan juta, ka piķiera joks varēja attiekties arī uz viņiem. Dubrovskis nobālēja un neteica ne vārda.

Šai brīdī Kirilam Petrovičam ķocī pienesa jaunpie- dzimušos kucēnus; viņš sāka noņemties ar tiem, izvēlējās sev divus, pārējos lika noslīcināt. Pa to laiku Andrejs Gavrilovičs nozuda, un neviens to nepamanīja.

Pārnācis kopā ar viesiem no suņu kūts, Kirila Petrovičs sēdās ieturēt vakara maltīti un, neredzēdams Dubrovski, tikai tad pamanīja, ka viņa nav. Saimes ļaudis pateica, ka Andrejs Gavrilovičs aizbraucis mājās. Trojekurovs pavēlēja tūliņ dzīties viņam pakai un katrā ziņā atvest atpakaļ. Nekad viņš nebija braucis medībās bez Dubrovska — saprātīga un smalka suņu labo īpašību cienītāja un taisnīga mednieku dažādo ķildu izšķīrēja. Kalps, kas bija auļojis viņam pakaļ, atgriezās, kad visi vēl sēdēja pie galda, un ziņoja savam kungam, ka, proti, Andrejs Gavrilovičs neesot klausījis un negribot braukt atpakaļ. Kirila Petrovičs, kā parasti, jau iesilis pēc iebaudītā liķiera, saskaitās un sūtīja otrreiz to pašu kalpu, lai pasaka Andrejam Gavrilovičam: ja viņš tūliņ neatbraukšot pārnakšņot Pokrovskā, tad viņš, Trojekurovs, būšot naidā ar viņu visu mūžu. Kalps atkal aizauļoja, Kirila Petrovičs, no galda piecēlies, atlaida viesus un devās pie miera.

Otrā rītā viņš vispirms apvaicājās, vai Andrejs Gavrilovičs ieradies. Atbildes vietā viņam pasniedza vēstuli, kas bija salocīta trīsstūrī; Kirila Petrovičs pavēlēja rakstvedim to skaļi nolasīt un dzirdēja sekojošo;

«Mans visucienītais kungs!

Es līdz tam laikam nedomāju ierasties Pokrovskā, kamēr Jūs būsiet atsūtījis man piķieri Paramošku nolūgties; un tā būs mana griba — sodīt viņu vai žēlot, bet es Jūsu kalpu jokus necietīšu, tāpat necietīšu tos arī no jums, jo es neesmu āksts, bet senas cilts muižnieks. Palieku gatavs pazemīgi pakalpot

Andrejs Dubrovskis.»

Pēc tagadējiem ieskatiem par pieklājību šī vēstule būtu ļoti netaktiska, taču Kirilu Petroviču sakaitināja tās saturs, nevis dīvainais stils un izteiksme.

— Kā, — ierēcās Trojekurovs, ar kailām kājām izlēcis no gultas, — sūtīt manus ļaudis viņu nolūgties, lai viņš tos žēlo vai soda! Ko īsti viņš iedomājas; vai viņš maz apjēdz, ar ko darīšana? Nu, gan es viņam… Gan viņš papinkšķēs, dabūs just, ko nozīmē nostāties pret Trojekurovu!

Kirila Petrovičs apģērbās un aizbrauca medībās visā savā parastajā greznībā, bet medības neizdevās. Pa visu dienu viņi redzēja vienu vienīgu zaķi un to pašu palaida garām. Arī pusdienas teltī uz lauka neizdevās vai vismaz nebija pa prātam Kirilam Petrovi- čam, kurš piekāva pavāru, nolamāja viesus un atceļā ar visu mednieku varzu tīšām devās pāri Dub- rovska laukiem.

Pagāja dažas dienas, bet naids abiem kaimiņiem nebija norimis. Andrejs Gavrilovičs neieradās Pokrovskā — Kirila Petrovičs bez viņa garlaikojās un skaļi izpauda savu īgnumu jo skarbos izteicienos, kas ar turienes muižnieku gādību nokļuva līdz Dub- rovskim pārlabotā un papildinātā veidā. Jauns atgadījums iznīcināja pēdējo cerību uz izlīgšanu.

Dubrovskis kādreiz apbraukāja savu nelielo īpašumu; tuvodamies bērzu birzij, viņš dzirdēja atskanam cirvja cirtienus un pēc brīža gāžamies koku. Viņš steidzās uz birzi un ieraudzīja Pokrovskas zemniekus, kas, neviena netraucēti, zaga viņa kokus. Viņu ieraudzījuši, tie metās bēgt. Dubrovskis kopā ar savu kučieri divus notvēra un atveda tos sasietus savā sētā. Arī trīs ienaidnieka zirgi bija nonākuši viņa rokās kā laupījums. Dubrovskis bija ārkārtīgi noskaities, — pirms tam Trojekurova ļaudis, pazīstami laupītāji, nekad nebija iedrošinājušies palaist nagus viņa īpašuma robežās, zinādami par viņa draudzīgajām attieksmēm ar viņu kungu. Dubrovskis saprata, ka tagad tie izmanto starp viņiem radušos naidu, un nolēma pretēji visiem kara tiesību jēdzieniem pārmācīt savus gūstekņus ar žagariem, ko tie bija pievākuši viņa paša birzī, bet zirgus nodot darbā, ieskaitot tos muižas īpašumā.

Ziņa par šo notikumu tai pašā dienā nonāca līdz Kirilam Petrovičam. Viņš neganti pārskaitās un pirmajā dusmu uzliesmojumā jau gribēja ar visiem saimes ļaudīm uzbrukt Kisteņevkai (tā saucās viņa kaimiņa ciemats), nopostīt to līdz pamatiem un ielenkt muižnieku viņa paša muižā. Šādi varoņdarbi viņam nebija nekas neparasts. Tomēr domas drīz vien mainījās.

Staigādams smagiem soļiem pa zāli uz priekšu un atpakaļ, viņš neviļus paskatījās pa logu un ieraudzīja pie vārtiem apstājušos trijjūgu — mazs vīriņš ādas cepuri galvā un biezu mēteli mugurā izkāpa no ratiem un devās pie pārvaldnieka; Trojekurovs pazina — tas bija piesēdētājs Šabaškins — un lika viņu pasaukt. Pēc minūtes Šabaškins jau stāvēja Kirilas Petroviča priekšā, zemu jo zemu locīdamies un pazemīgi gaidīdams viņa pavēles.

—    Sveiks, kā jel tevi sauc, — Trojekurovs viņam teica, — kāpēc esi te ieradies?

—    Es braucu uz pilsētu, jūsu ekselence, — Šabaškins atbildēja, — un iegriezos pie Ivana Demjanova pavaicāt, vai no jūsu ekselences nav kādas pavēles.

—    īstā brīdī esi ieradies, kā jel tevi sauc: tu man būsi vajadzīgs. Izmet glāzīti un uzklausies!

Tik laipna uzņemšana piesēdētāju patīkami pārsteidza. Viņš atteicās no degvīna un cik iespējams uzmanīgi sāka klausīties Kirilā Petrovičā.

—    Man ir kaimiņš, — Trojekurovs teica, — rupjš muižnieķelis, es gribu viņam atņemt muižu. Ko tu par to saki?

—    Jūsu ekselence, ja jau ir kādi dokumenti vai…

—    Nieki, draugs, kādi tur dokumenti. Tāpēc ir likumi. Tur jau ir tas spēks, lai bez kādām tiesībām atņemtu muižu. Tomēr, paga. Reiz šī muiža piederējusi mums, pirkta no kāda Spicina un pēc tam pārdota Dubrovska tēvam. Vai te nevar kaut kā pieķerties?

—    Grūti gan, jūsu augstā ekselence, droši vien šī pārdošana notikusi likumīgi.

—    Padomā, draudziņ, pameklē labi krietni!

—    Ja, piemēram, jūsu ekselence varētu kaut kā dabūt no sava kaimiņa apstiprināšanas rakstu vai pirkšanas aktu, uz kuru pamatodamies viņš savu muižu pārvalda, tad zināms …

—   Saprotu, bet nelaime tāda, ka viņam visi papīri ugunsgrēkā sadeguši.

—    Kā, jūsu ekselence, — viņam papīri sadeguši? Ko tad vēl vairāk? Tādā gadījumā rīkojieties sakarā ar likumiem un bez mazākām šaubām pilnīgi iegūsit to, ko vēlaties.

—    Tu domā? Nu, pielūko! Es paļaujos uz tavu centību, bet par manu pateicību vari būt pārliecināts.

Šabaškins palocījās gandrīz līdz zemei, izgāja ārā un no šīs dienas sāka rūpēties par nodomāto pasākumu. Pateicoties viņa izmanībai, tieši pēc divām nedēļām Dubrovskis saņēma no pilsētas uzaicinājumu tūliņ sniegt attiecīgus paskaidrojumus, uz kāda pamata viņš pārvalda Kisteņevkas ciematu.

Izbrīnījies par negaidīto pieprasījumu, Andrejs

Gavrilovičs tai paša dienā uzrakstīja diezgan skarbu atbildi, kurā paziņoja, ka Kisteņevkas ciematu viņš ieguvis pēc tēva nāves un pārvaldot to, pamatojoties uz mantošanas tiesībām, ka Trojekurovam gar to neesot nekāda daļa un ka jebkuras svešas personas tīkošana pēc šā viņa īpašuma esot ļaunprātīga sūdzība un krāpšana.

Šī vēstule pavisam tīkami saviļņoja piesēdētāja Šabaškina sirdi. Viņš redzēja, ka Dubrovskim maz jēgas tieslietās un ka tik nesavaldīgu un nepiesardzīgu cilvēku būs viegli ievirzīt visneizdevīgākajā situācijā.

Aukstasinīgi apsvēris piesēdētāja pieprasījumu, Andrejs Gavrilovičs redzēja, ka nepieciešams atbildēt pamatīgāk. Viņš uzrakstīja diezgan lietišķu rakstu, kas ar laiku tomēr izrādījās nepietiekams.

Lieta ieilga. Pārliecināts par savu taisnību, Andrejs Gavrilovičs par to maz rūpējās, viņam nebija ne patikas, ne iespējas kaisīt ap sevi naudu, un, kaut gan viņš allaž pirmais mēdza zoboties par tintes kalpu pērkamo sirdsapziņu, viņam ne prātā nenāca, ka pats varētu kļūt par ļaunprātīgas viltus sūdzības upuri. Trojekurovs savukārt tikpat maz rūpējās par pasāktās lietas izdošanos — viņa vietā pūlējās Šabaškins, rīkodamies viņa vārdā, iebaidīdams un piekukuļodams tiesnešus, gan aplam, gan pareizi iztulkodams visādus likumus. Lai nu būtu kā būdams, 18 … gada februāra mēneša 9. dienā Dubrovskis no pilsētas policijas saņēma uzaicinājumu ierasties pie ** zemes tiesneša, lai noklausītos tā spriedumu muižas strīda lietā starp viņu — poručiku Dubrovski un ģenerāl- anšefu Trojekurovu un lai parakstīdamies apliecinātu savu piekrišanu. Tai pašā dienā Dubrovskis devās uz pilsētu; ceļā viņam pabrauca garām Trojekurovs. Viņi lepni uzlūkoja viens otru, un Dubrovskis pamanīja ļaunu smīnu sava pretinieka sejā.

II nodaļa

Pilsētā iebraucis, Andrejs Gavrilovičs apmetās pie pazīstama tirgotāja, pārlaida pie viņa nakti un otrā rītā ieradās apriņķa tiesā. Neviens Dubrovski neievēroja. Drīz pēc viņa ienāca arī Kirila Petrovičs. Rakstveži piecēlās un aizlika spalvas aiz auss. Tiesneši saņēma viņu, parādot dziļu goddevību, piebīdīja viņam krēslu aiz cienības pret dienesta pakāpi, gadiem un druknumu; viņš apsēdās pie vaļējām durvīm; Andrejs Gavrilovičs stāvēja, atspiedies pret sienu, •— iestājās dziļš klusums, un rakstvedis skaļā balsī sāka lasīt tiesas lēmumu.

Mēs ievietojam to pilnos apmēros, pārliecināti, ka katram būs interesanti redzēt vienu no tiem paņēmieniem, kā Krievzemē var zaudēt muižu, kuras īpašuma tiesības neapšaubāmi pieder mums.

«18 … gada oktobra mēneša 27. dienā ** apriņķa tiesa izskatīja lietu par gvardes poručika Andreja Gavrilas dēla Dubrovska nepareizā valdījumā esošo muižu, kas pieder ģenerālanšefam Kirilam Pētera dēlam Trojekurovam un kas atrodas ** guberņas Kisteņevkas ciematiņā, līdz ar ** vīriešu kārtas dvēselēm un ** desetīnām aramas zemes, ganībām un citiem muižas piederumiem. No šīs lietas redzams, ka minētais ģenerālanšefs Trojekurovs pagājušā 18 . .. gada jūnija mēneša 9. dienā iesniedza tiesai lūgumu par to, ka viņa nelaiķa tēvs — kolēģiju asesors un kavalieris Pēteris Jefima dēls Trojekurovs 17 … gada augusta mēneša 14. dienā, kalpodams tolaik ** guberņas valdē par provinces sekretāru, nopircis no muižnieku kārtai piederīgā kancelejista Fadeja Jegora dēla Spicina muižu, kas atrodas ** novada minētajā Kisteņevkas ciematiņā, kurš tā laika revīzijas sarakstos saukts par Kisteņevkas jaunciemu, līdz ar 4. revīzijā tajā ieskaitītām pavisam ** vīriešu kārtas dvēselēm ar visu viņu zemnieku mantību, sētām, aramu un neartu zemi, mežiem, siena pļavām, zvejošanu upītē, tā sauktajā Kisteņevkā, un ar visām pie šā īpašuma piederošām zemēm un koka kungu māju, vārdu sakot, ar visu bez atlikuma, ko viņš pēc sava tēva — muižnieku kārtas uradņika Jegora Terentija dēla Spicina nāves mantošanas kārtā saņēmis un kas atradās viņa pārvaldīšanā, Spicinam nepaturot sev no ļaudīm nevienas dvēseles, bet no zemes neviena čet- verika, pavisam par 2500 rbļ., par ko arī pirkšanas akts tai pašā dienā ** tiesu un sodu palātā sastādīts, un viņa tēvam tā paša augusta mēneša 26. dienā ** zemes tiesa pārvaldīšanas tiesības piešķīrusi, un viņam par labu notikusi atteikšanās. Un pēdīgi 17 … gada septembra mēneša 6. dienā viņa tēvs pēc dieva prāta miris, bet pa tam viņš, lūdzējs, ģenerālanšefs Trojekurovs, no 17 … gada, gandrīz no bērna kājas, atradies karadienestā un lielāko tiesu bijis karagājienos ārzemēs, tāpēc arī viņam nevarējis būt ziņu ne par tēva nāvi, ne arī par mantu, kas palikusi pēc tā nāves. Tagad turpretī, no šā dienesta atvaļinājies un pārnācis sava tēva muižās, kas atrodas ** un ** apriņķī, dažādos ciematos, pavisam līdz 3000 dvēseļu, atradis, ka no šo muižu skaita iepriekš minētās *** dvēseles (pēc tagadējās ** revīzijas šai ciematā skaitās ** dvēseļu) ar zemi un visu citu bez kādiem apstiprinātiem dokumentiem pārvalda iepriekš uzrādītais gvardes poručiks Andrejs Dubrovskis, tāpēc, pievienojot savam lūgumam to pirkšanas oriģinālaktu, ko viņa tēvam izsniedzis pārdevējs Spicins, lūdz atņemt Dubrovskim minētās muižas nelikumīgās pārvaldīšanas tiesības un nodot to pēc piederības pilnīgā viņa — Trojekurova rīcībā. Bet par tās netaisnu piesavināšanos, no kā viņš saņēmis ienākumus, kad par tādiem būs izdarīta pienācīga izziņa, piespriest un piedzīt tos no viņa — Dubrovska saskaņā ar likumu un atmaksāt tos viņam — Trojekurovam.

Pēc ** zemes tiesas izmeklēšanas, kas izdarīta pēc šā lūguma, atklājās, ka minētās strīdīgās muižas tagadējais īpašnieks gvardes poručiks Dubrovskis muižniecības piesēdētājam uz vietas paskaidrojis, ka tagad viņa valdījumā esošo muižu, kas atrodas minētajā Kisteņevkas ciematiņā, ** dvēseļu ar zemi un citu mantību viņš saņēmis mantojumā no sava tēva — artilērijas podporučika Gavrilas Jevgrafa dēla Dubrovska pēc viņa nāves, bet pēdējais to ieguvis pirkšanas ceļā no šeit minētā lūdzēja tēva — bijušā provinces sekretāra, bet vēlāk kolēģiju asesora Trojekurova uz viņa 17 … gada augusta mēneša 30. dienā titulārpadomniekam Grigorijam Vasiļa dēlam Sobo- ļevam izdotas, ** apriņķa tiesā apliecinātas pilnvaras pamata, pēc kuras Dubrovska tēvam vajagot būt viņa izrakstītam šīs muižas pirkšanas aktam, jo tieši šai pilnvarā sacīts, ka viņš, Trojekurovs, visu uz pirkšanas akta pamata no kancelejista Spicina iegūto muižu,** dvēseļu ar zemi, pārdevis viņa — Dubrovska tēvam un pēc līguma pienācīgo naudu — 3200 rubļu visu pilnā apmērā no viņa tēva saņēmis un lūdzis šo pilnvarnieku Soboļevu izsniegt viņa tēvam likumīgo pirkšanas aktu. Bet viņa tēvam šai pašā pilnvarā, ievērojot to, ka visa summa samaksāta, pārņemt savā valdīšanā no viņa pirkto muižu un rīkoties tajā turpmāk kā pilntiesīgam īpašniekam, iekāms vēl nav saņemts pirkšanas akts, un pārdevējam Tro- jekurovam un arī nevienam citam turpmāk uz šo muižu nav nekādu tiesību. Bet, kad īsti un kādā valdības iestādē tādu pirkšanas aktu pilnvarotais Sobo- ļevs viņa tēvam nodevis, tas viņam, Andrejam Dub- rovskim, neesot zināms, jo viņš tolaik vēl bijis gluži mazs un pēc tēva nāves viņš tādu pirkšanas aktu nav varējis sameklēt, bet gan domā, vai tikai tas kopā ar citiem papīriem un mantību nebūšot sadedzis uguns nelaimē, kas izcēlusies viņu mājā 17 … gadā, par ko zinājuši arī tā ciema iedzīvotāji. Bet, ka šo īpašumu no tās dienas, kad to Trojekurovs pārdevis vai kad Soboļevam izdota pilnvara, t. i., no 17 … gada, bet pēc viņa tēva nāves no 17 … gada līdz šim, neapstrīdami pārvaldījuši viņi, Dubrovski, redzams no apkārtējo iedzīvotāju liecībām, kuri, pavisam 52 cilvēki, zem zvēresta nopratināti, liecinājuši, ka patiesi, cik vien viņi to atceroties, šo apstrīdamo īpašumu sākuši pārvaldīt jau pieminētie Dubrovsku kungi pirms gadiem 70 bez kādiem iebildumiem, bet tieši uz kāda līguma vai pirkšanas akta pamata — viņiem neesot zināms. Bet, vai šai lietā pieminētais agrākais muižas pircējs — bijušais provinces sekretārs Pēteris Trojekurovs pārvaldījis šo īpašumu, viņi neatcero- lies. Tikai Dubrovska dzīvojamā māja pirms gadiem 30 nodegusi uguns nelaimē, kas izcēlusies nakts laikā viņu ciematā, pie tam apkārtējie ļaudis atzinuši, ka ienākumu minētā apstrīdamā muiža varot dot, rēķinot no tā laika vispār, ne mazāk kā 2000 rubļu gadā.

Gluži pretēji tam ģenerālanšefs Kirila Pētera dēls Trojekurovs šā gada 3. janvārī iesniedzis šai tiesā lūgumu, ka, lai gan minētais gvardes poručiks Andrejs Dubrovskis izmeklēšanā pievienojis šai lietā sava mirušā tēva Gavrilas Dubrovska titulārpadom- niekam Soboļevam izdotu pilnvaru par viņam pārdoto muižu, tomēr ne pirkšanas oriģinālaktu, ne arī par pašu pirkšanu, kas kādreiz būtu notikusi, nekādu skaidru pierādījumu saskaņā ar ģenerālā reglamenta 19. nodaļu un 1752. gada novembra mēneša 29. dienas līgumu nav uzrādījis. Tātad pati šī pilnvara tagad tās devēja — viņa tēva nāves dēļ ar 1818. gada maija mēneša … dienas likumu pilnīgi zaudē savu spēku. Bez tam vēl, apstrīdamās muižas nododot pārvaldīšanā, pavēlēts — likumīgi apstiprinātās nodot ar pirkšanas aktiem, bet neapstiprinātās pēc iepriekšējas izmeklēšanas.

Par šo muižu, kas pieder viņa tēvam, kā pierādījumu viņš jau iesniedzis pirkšanas aktu, no kura tad arī izriet uz minēto likumu pamata atņemt to Dubrov- skim kā nelikumīgi pārvaldītu un atdot to viņam uz mantošanas tiesību pamata. Bet, tā kā pieminētie muižnieki, pārvaldīdami viņiem nepiederošu īpašumu, bez kādiem dokumentiem saņēmuši un lietojuši arī viņiem nepiederošas muižas ienākumus, tad pēc tam, kad būs aprēķināts, cik tādu iznāktu pēc likuma, piedzīt tos no muižnieka Dubrovska un atdot viņam,

Trojekurovam. Pēc minētas lietas izskatīšanas, izdarot no tās un likumiem attiecīgus izrakstus, ** apriņķa tiesa NOLĒMA:

Kā šai lietā redzams, tad ģenerālanšefs Kirila Pētera dēls Trojekurovs par minēto apstrīdamo muižu, kas tagad ir gvardes poručika Andreja Gavrilas dēla Dubrovska pārvaldīšanā un atrodas Kisteņevkas ciematā, pēc tagadējās … revīzijas pavisam** vīriešu kārtas dvēseļu ar zemi un pārējo mantību, iesniedzis pirkšanas oriģinālaktu, ka muižnieku kārtas kancelejists Fadejs Spicins 17… gadā šo īpašumu pārdevis viņa tēvam, provinces sekretāram, kas pēc tam bijis kolēģiju asesors, un ka pie tam šim pircējam, kā tas uz pirkšanas akta uzraksta redzams, tai pašā gadā ** zemes tiesa piešķīrusi pārvaldīšanas tiesības, ka muiža jau uzskatīta par viņa īpašumu, un, kaut arī pretēji visam tam gvardes poručiks Andrejs Dubrovskis arī iesniedzis pilnvaru, ko mirušais pircējs Trojekurovs izdevis titulārpadomniekam Soboļe- vam pirkšanas līguma noslēgšanai uz viņa tēva — Dubrovska vārda, bet ka uz tādu darījumu pamata ne vien īpašumā tādu nekustamu mantu apstiprināt, bet saskaņā ar … likumu pat uz laiku pārvaldīt noliegts, pie tam pati šī pilnvara tās izdevēja nāves dēļ galīgi zaudējusi spēku. Bet, ka bez visa tā kaut kad un kaut kur ar šo pilnvaru patiesi būtu izdarīts apstrīdamā īpašuma pirkšanas un pārdošanas akts, par to no Dubrovska puses nekāds skaidrs pierādījums lietai nav pievienots kopš pašas tās uzsākšanas, t. i., no 18 … gada līdz šim laikam. Un tāpēc tiesa arī nolemj minēto muižu, ** dvēseļu ar zemi un visiem tās piederumiem, kādā stāvoklī tā patlaban atrodas, pamatojoties uz pirkšanas aktu, kas par to iesniegts, atdot atpakaļ ģenerālanšefam Trojekurovam; atņemt pārvaldīšanas tiesības gvardes poručikam Dubrov- skim un piešķirt tās Trojekurova kungam, un šo īpašuma tiesību piešķiršanu, kādas viņam pienākas uz mantošanas pamata, uzdot izdarīt ** zemes tiesai. Bez visa tā ģenerālanšefs Trojekurovs lūdz vēl piedzīt no gvardes poručika Dubrovska ienākumus, ko tas saņēmis no viņa mantotā īpašuma pa nelikumīgās pārvaldīšanas laiku. Bet, tā kā šis īpašums, kā to apliecina ilggadējie iedzīvotāji, atradies Dubrovsku kungu neapstrīdētā pārvaldīšanā vairākus gadus un no šīs lietas nav redzams, ka no Trojekurova kunga puses līdz šim būtu iesniegti kādi lūgumi par Dubrovsku tādu nepareizu minētā īpašuma pārvaldīšanu, pie tam pēc likuma pavēlēts, ja kāds svešu zemi apsēj vai mājas apžogo un ja par to nepareizu iegūšanu sāk sūdzēties un par to tiek iesākta tieša izmeklēšana, tad šī zeme ar visu labību un žogiem, un ēkām jāatdod īstajam īpašniekam,

un tāpēc ģenerālanšefa Trojekurova ierosināto prasību pret gvardes poručiku noraidīt, jo viņam piederošais īpašums tiek nodots atpakaļ viņa pārvaldīšanā, no tā itin neko nenodalot. Bet, ka, piešķirot viņam pārvaldīšanas tiesības, izrādītos kāds iztrūkums, tad ģenerālanšefam Trojekurovam dota tiesība, ja viņa pretenzijām rastos kādi skaidri un likumīgi pierādījumi, sūdzēties par to īpaši, kur pienākas. Šo spriedumu uz likuma pamata apelācijas kārtībā iepriekš pasludināt tiklab sūdzētājam, kā atbildētājam, kurus arī uzaicināt ar policijas rīkojumu tiesā noklausīties spriedumu un dot parakstu, ka to atzīst vai neatzīst.

Spriedumu parakstījuši visi tiesas locekļi.»

Sekretārs apklusa, piesēdētājs piecēlās un, zemu palocīdamies, uzrunāja Trojekurovu, aicinādams to parakstīt minēto dokumentu, un uzvaras priekā starojošais Trojekurovs, paņēmis no viņa spalvu, parakstījās zem tiesas sprieduma, ka viņš pilnīgi apmierināts.

Nu bija Dubrovska kārta parakstīties. Sekretārs pasniedza viņam papīru. Bet Dubrovskis stāvēja nepakustēdamies, galvu nodūris.

Sekretārs atkārtoja uzaicinājumu parakstīties, apliecinot pilnīgu un galīgu apmierinātību vai arī atklātu neapmierinātību, ja viņš pretēji tam, ko sagaida, pēc sirdsapziņas sajustu, ka viņam taisnība, un ja viņš nodomājis likumā noteiktā laikā iesniegt apelācijas lūgumu tur, kur pienākas. Dubrovskis klusēja . . . Pēkšņi viņš pacēla galvu, acis iedzirkstījās, viņš uzsita kāju uz zemes, atgrūda sekretāru ar tādu sparu, ka tas pakrita, paķēra tintnīcu un svieda ar to piesēdētājam. Visus pārņēma šausmas. — Kā! Neturēt cieņā dieva namu! Projām, odžu dzimums! — Un tad, Kirilu Petroviču uzrunādams: — Vai tas dzirdēts, jūsu ekselence, — viņš turpināja, — piķieri ved suņus dievnamā! Suņi skraidelē pa baznīcu. Gan es jūs pārmācīšu … — Izdzirdējuši troksni, saskrēja sargi un ar pūlēm viņu savaldīja. Viņu izveda un iesēdināja kamanās. Trojekurovs izgāja viņam pakaļ līdz ar tiesnešiem. Dubrovska pēkšņā vājprātība viņu nomāca un sagandēja visu uzvaras prieku.

Tiesneši, kas bija cerējuši saņemt pateicību, nesagaidīja neviena laipna vārda. Viņš tai pašā dienā aizbrauca uz Pokrovsku. Dubrovskis tai laikā gulēja

gultā: apriņķa ārsts, par laimi, ne visai liels nejēga, paguva nolaist viņam asinis, pielikt dēles un spāniešu mušas. Pret vakaru slimniekam kļuva vieglāk — viņš atguva samaņu. Otrā dienā viņu aizveda uz Kisteņevku, kura viņam vairs tikpat kā nepiederēja.

III nodaļa

Bija pagājis krietns laika sprīdis, bet nabaga Dubrovska veselība vēl arvien bija vāja: tiesa, vājprātības lēkmes gan vairs neatkārtojās, bet ar viņa spēkiem manāmi gāja uz beigām. Viņš bija piemirsis savu agrāko nodarbošanos, reti izgāja no savas istabas un augas dienas aizvadīja, domās nogrimis. Jego- rovna, lāga vecīte, kura kādreiz bija auklējusi viņa dēlu, tagad kļuva par viņa aukli. Viņa rūpējās par to kā par bērnu, atgādināja tam ēšanas un gulēšanas laiku, baroja viņu un nolika gulēt. Andrejs Gavrilovičs rāmi paklausīja viņai un, izņemot viņu, ne ar vienu citu nesatikās. Viņš nebija spējīgs domāt par savām dzīves gaitām, par rīkojumiem saimniecībā, un Jego- rovna redzēja, ka nepieciešams visu to paziņot jaunajam Dubrovskim, kurš kalpoja vienā no gvardes kājnieku pulkiem un patlaban atradās Pēterburgā. Un tā, izplēsusi vienu lapu no saimniecības rēķinu grāmatas, viņa nodiktēja pavāram Haritonam, vienīgajam Kisteņevkas rakstīt pratējam, vēstuli, ko tai pašā dienā nosūtīja uz pastu pilsētā.

Bet nu ir laiks iepazīstināt lasītājus ar mūsu stāsta īsto varoni.

Vladimirs Dubrovskis izglītību bija ieguvis kadetu korpusā, kuru beidza kā kornets un iestājās gvardē; tēvs netaupīja nekā, lai viņu pienācīgi uzturētu, un jaunais cilvēks saņēma no mājām vairāk, nekā drīkstētu gaidīt. Būdams izšķērdīgs un godkārīgs, viņš paļāvās iegribām, kas prasīja daudz līdzekļu, nerūpēdamies par nākotni un, kā daudzi nabaga jaunieši, cerēdams agri vai vēlu apcelt bagātu līgavu.

Kādā vakarā, kad pie viņa, dīvānos izvalstījušies, sēdēja vairāki virsnieki un kūpināja viņa dzintara pīpes, kambarsulainis Griša pasniedza viņam vēstuli, kuras adrese un zīmogs tūdaļ pārsteidza jaunekli. Viņš steidzīgi to atplēsa un izlasīja sekojošo:

«Mans kungs Vladimir Andrejevič, es, Tava vecā aukle, esmu apņēmusies Tev ziņot par Tava tētiņa veselību. Viņš ļoti vājš, dažreiz izrunājas pavisam aplam un augu dienu sēž kā muļķa bērns — bet dzīvošana un miršana stāv dieva ziņā. Atbrauc Tu pie mums, manu gaišo vanadziņ, mēs pat zirgus uz Pesoč- noji aizsūtīsim Tev pretī. Kā dzird, tad pie mums izbraukšot zemes tiesa, lai mūs atdotu Kirilam Petrovi- čam Trojekurovam, jo mēs esot it kā viņa ļaudis, bet mēs taču jau no seniem laikiem jūsējie un savu mūžu neesam nekā tāda dzirdējuši. Tu, Pēterburgā dzīvodams, varētu par to pastāstīt cara tētiņam, un viņš nu gan nepieļautu mums pārestību nodarīt. Palieku Tava uzticamā kalpone, aukle

Orina Jegorovna Buzireva.

Sūtu savu mātes svētību Grišam, — vai viņš Tev labi kalpo? Pie mums lietus līst nu jau otro nedēļa, un gans Rodja nomira ap Miķeļa dienu.»

Vladimirs Dubrovskis, neparasti satraukts, vairākas reizes no vietas pārlasīja šīs diezgan nesakarīgās rindas. Māti viņš bija zaudējis jau bērnībā un, savu tēvu gandrīz neiepazinis, aizvests uz Pēterburgu sava mūža astotajā gadā, un tomēr kaut kas romantiski saistīja viņu pie tā, un jo vairāk viņš mīlēja ģimenes dzīvi tāpēc, ka tik maz bija paguvis izbaudīt tās klusos priekus.

Doma, ka viņš varētu zaudēt tēvu, smagi kremta sirdi, bet nabaga slimnieka stāvoklis, ko viņš noģida no aukles vēstules, iedvesa šausmas. Viņš iedomājās tēvu, pamestu nomaļā sādžā, vientiesīgas vecas sievas un saimes ļaužu gādībā, kaut kāda posta apdraudētu un bez palīdzības izdziestošu miesīgās un garīgās mokās. Vladimirs pārmeta sev noziedzīgu nevērību. Jau ilgu laiku viņš nebija saņēmis no tēva nekādu ziņu, un viņam nebija ienācis prātā par tēvu painteresēties, domājot, ka viņš kaut kur izbraucis vai pārāk nodarbināts ar saimnieciskām rūpēm.

Viņš nolēma braukt pie tā un pat atstāt dienestu, ja tēva slimības dēļ būtu nepieciešams, lai viņš būtu tur. Draugi, viņa satraukumu pamanījuši, aizgāja. Palicis viens, Vladimirs uzrakstīja lūgumu, lai viņam piešķir atvaļinājumu, tad aizkūpināja pīpi un nogrima dziļās pārdomās.

Tai pašā dienā viņš sāka rūpēties par atvaļinājumu un pēc trim dienām bija jau ceļā.

Vladimirs tuvojās tai stacijai, no kuras bija jānogriežas uz Kisteņevku. Sirds bija pilna skumju nojautu, viņš baidījās, ka nesastaps vairs tēvu starp dzīvajiem, iedomājās bēdīgo dzīvi, kāda viņu sagaida uz laukiem, — maliene, cilvēku nabadzība, trūkums un rūpes par lietām, kurās viņam nav nekādas jēgas. Stacijā ieradies, viņš devās pie uzrauga un apvaicājās, vai ir brīvi zirgi. Uzraugs jautāja, kurp viņam jābraucot, un ziņoja ka zirgi, kas atsūtīti no Kisteņevkas, gaidot viņu jau ceturto dienu. Drīz pie Vladimira Andrej eviča ieradās vecais kučieris Antons, kas viņu kādreiz bija vadājis pa zirgu kūti un kopis viņa kumeliņu. Viņu ieraudzījis, Antons apraudājās, palocījās līdz zemei, pateica viņam, ka vecais kungs vēl esot dzīvs, un aizsteidzās sajūgt zirgus. Vladimirs Andrejevičs atteicās no piedāvātajām brokastīm un skubināja braukt. Antons viņu veda pa lauku ceļiem, un viņi sāka runāties.

—    Saki, lūdzams, Anton, — kas manam tēvam par darīšanu ar Trojekurovu?

—    Dievs viņu zina, mīļo Vladimir Andrejevič … Kungs, dzi, sanaidojies ar Kirilu Petroviču, un šis ņēmis un iesūdzējis tiesā, kaut gan viņš bieži pats sev tiesnesis. Nav gan mūsu — kalpu cilvēku darīšana jaukties kungu lietās, bet, nudien, tīri veltīgi jūsu tētiņš sacēlies pret Kirilu Petroviču, — ko nu iet ar stipru lauzties.

—    Cik noprotams, tad tas Kirila Petrovičs pie jums dara, ko vien grib?

—    Nu zināms, kungs, — dzi, piesēdētāju viņš netur graša vērtu, ispravņiks noder par izsūtāmo. Kungi brauc viņam godu dot, un, tā teikt, kad tikai sile, cūku jau netrūkst.

—    Vai tiesa, ka viņš mums atņemot muižu?

—    Ai, kungs, tā arī mēs esam dzirdējuši. Nupat viendien Pokrovskas ķesteris mūsu vecākā kristību godībās teica: diezgan esat izdzīvojušies, gan nu jūs piekops Kirila Petrovičs. Kalējs Mikita gan viņam pateica: ko nu mels, Saveļjič, neskumdini kūmu, nekūdi viesus, — Kirila Petrovičs pats par sevi, bet Andrejs Gavrilovičs pats par sevi, un mēs visi piederam dievam un ķeizaram, bet vai nu otram var muti aizbāzt.

—    Tātad jūs nevēlaties pāriet sava kaimiņa rokās?

—    Kirilas Petroviča rokās! Dievs lai paglābj nu un atpestī — pie viņa pat paša ļaudīm nelāgi klājas, un, ja viņš dabūs rokās vēl svešus, tad tiem ne vien ādu, bet arī miesu noplēsīs. Nē, lai dievs dod ilgu mūžu Andrejam Gavrilovičam, bet, ja nu dievs viņu aizsauktu pie sevis, tad mums neviena cita nevajag kā tikai tevis, tu mūsu gādniek. Neatdod tu mūs, bet mēs gan turēsimies pie tevis. — To teikdams, Antons savicināja pātagu, saraustīja grožus, un zirgi laidās slaidos rikšos.

Vecā kučiera padevības aizkustināts, Dubrovskis apklusa un nodevās savām domām. Bija pagājusi vairāk nekā stunda — pēkšņi Griša viņu iztraucēja ar saucienu: — Redz, kur Pokrovskā! — Dubrovskis pacēla galvu. Viņi brauca gar lielu ezeru, no kura iztecēja upīte un aizvijās tālumā starp pakalniem; uz viena no tiem pāri kuplajam birzs zaļumam pacēlās zaļš jumts un lielas mūra mājas terase, uz otra — baznīca ar pieciem jumoliem un senlaicīgs zvanu tornis; visapkārt bija izkaisītas zemnieku dzīvojamās mājas ar sakņu dārziem un akām. Dubrovskis šo vietu pazina — viņš atcerējās, kā šai pašā pakalnā bija rotaļājies ar mazo Mašu Trojekurovu, kas bija divus gadus jaunāka par viņu un jau tolaik solījās būt skaistule. Viņš gribēja Antonam apvaicāties par to, bet tāda kā kautrība viņu atturēja.

Kungu mājai tuvāk piebraucis, viņš pamanīja starp dārza kokiem pazibam baltu apģērbu. Tai brīdī Antons uzšāva zirgiem un, ļaudamies godkārei, kas īpata kā lauku kučieriem, tā arī važoņiem, laida pilnā sparā pār tiltu un ciemam garām. Ciematam cauri izkļuvuši, viņi uzbrauca kalnā, un Vladimirs ieraudzīja bērzu birzi un pa kreisi, klajākā vietā, iepelēku mājiņu ar sarkanu jumtu: sirds sāka strauji pukstēt — viņš redzēja Kisteņevku un tēva nabadzīgo māju.

Pēc desmit minūtēm viņi iebrauca kungu mājas pagalmā. Viņš raudzījās apkārt neizsakāmi satraukts. Divpadsmit gadu viņš nebija redzējis savu dzimto vietu. Bērziņi, kurus viņa laikā sastādīja žogmalēs, nu bija saauguši un kļuvuši par kupliem kokiem. Pagalms, ko kādreiz bija greznojušas trīs pareizi iekārtotas puķu dobes, starp kurām izlocījās rūpīgi noslaucīts plats ceļš, bija pārvērties par nepļautu pļavu, kur ganījās sapīts zirgs. Suņi sāka gan riet, bet, pazinuši Antonu, apklusa un vēcināja pinkainās astes. Saimes ļaudis izsteidzās no savām istabām un apstāja jauno kungu, skaļi izrādīdami prieku. Ar mokām viņš izspraucās cauri šim baram un uzskrēja vecajā lievenī; priekšnamā viņu saņēma Jegorovna un raudādama apskāva savu audzēkni.

— Sveika, sveika, aukle, — viņš atkārtoja, pie- kļaudams sev krietno vecīti, — ko tētiņš, kur viņš ir? Kā jūtas?

Šai brīdī, tikko kājas vilkdams, zālē ienāca vecs slaida auguma vīrs, bāls un novājējis, ģērbies rīta- svārkā un naktscepuri galvā.

—    Sveiks, Volodjka! — viņš vārgā balsī sacīja, un Vladimirs sirsnīgi apskāva tēvu. Prieks slimnieku pārāk satrauca; viņš ļoti sagura, kājas sagrīļojās, un viņš tūlīt, būtu pakritis, ja dēls to nesaturētu.

—    Kāpēc jūs cēlāties no gultas, — Jegorovna viņam teica, — kājās nevar nostāvēt, bet turpat vien dzenas, kur visi.

Veco vīru aizveda uz guļamistabu. Viņš centās gan runāties, bet domas galvā juka, un vārdiem nebija nekādas sakarības. Viņš apklusa un iegrima snaudā. Vladimiru satrauca viņa veselības stāvoklis. Viņš iekārtojās tēva guļamistabā un lūdza, lai viņu atstājot vienu pašu pie tā. Mājnieki paklausīja, un tad visi pievērsās Grišam, aizveda to uz saimes istabu, kur pacienāja īsti laucinieciski, visādi izrādīdami sirsnību, nomocīdami ar bezgala daudziem jautājumiem un apsveikumiem.

IV nodaļa

Kur galds bij klāts, tur šķirsts nu stāv.

Dažas dienas pēc atbraukšanas jaunais Dubrovskis gribēja sākt rīkoties saimniecībā, bet tēvs nevarēja viņam sniegt vajadzīgos paskaidrojumus — Andrejam Gavrilovičam nebija pilnvarnieka. Tēva papīrus pārcilādams, viņš atrada vienīgi piesēdētāja pirmo vēstuli un atbildes raksta pirmuzmetumu, no kā nevarēja iegūt skaidru jēdzienu par prāvu, un nolēma gaidīt iznākumu, paļaudamies uz pašas lietas taisnīgumu.

Andrejs Gavrilovičs kļuva arvien vārgāks. Vladimirs paredzēja, ka viņš drīz vien sabruks, un tāpēc neatstāja veco vīru, kas bija kļuvis gluži kā bērns.

Pa tam pagāja noliktais termiņš, un apelācija nebija iesniegta. Kisteņevka nu piederēja Trojekurovam. Šabaškins ieradās pie viņa ar apsveikumiem un lūgumu noteikt laiku, kad viņa augstajai ekselencei labpatiks pārņemt jauniegūtās muižas pārvaldīšanu, — vai viņš to darīšot pats vai arī izdošot kādam uz to pilnvaru. Kirila Petrovičs samulsa. Pēc dabas viņš nebija mantkārīgs, atriebības kāre bija viņu aizrāvusi pārāk tālu, viņa sirdsapziņa kurnēja. Viņš zināja, kādā stāvoklī atradās viņa pretinieks — viņa vecais jaunības draugs, un uzvara neielīksmoja sirdi. Viņš nikni pavērās Šabaškinā, meklēdams, kam pieķerties, lai to izlamātu, bet, neatrazdams pietiekamu iemeslu, dusmīgi uzsauca:

— Arā, man nav vaļas te ar tevi noņemties!

Šabaškins, redzēdams, ka kungs nav labā prātā, palocījās un steidzās projām. Bet Kirila Petrovičs, viens palicis, sāka staigāt uz priekšu un atpakaļ, svilpodams «Dārdi, uzvarpērkon, dārdi!», kas allaž liecināja par viņa domu neparastu satrauktību.

Pēdīgi viņš lika aizjūgt vieglā droškā, saģērbās pa- siltāk (tas bija jau septembra beigās) un, pats grožus saņēmis, izbrauca no pagalma.

Drīz vien viņš ieraudzīja Andreja Gavriloviča mājiņu, un pretējas jūtas pildīja viņa sirdi. Apmierināto atriebību un varaskāri zināmā mērā uzveica daudz cēlākas jūtas, un tās galu galā arī ņēma virsroku. Viņš nolēma izlīgt ar savu veco kaimiņu, galīgi izbeigt ķildu uņ atdot viņam atpakaļ īpašumu. Ar šo krietno nodomu atvieglojis sirdi, Kirila Petrovičs laida rikšos uz kaimiņa māju un iebrauca taisni pagalmā.

Šai brīdī slimnieks sēdēja guļamistabā pie loga. Viņš pazina Kirilu Petroviču, un viņa sejā atplaiksnī- jās šausmīga mulsa — tumšs sārtums pārmāca parasto bālumu, acis iedzirkstījās, viņš izdvesa nesaprotamas skaņas. Viņa dēls, kas sēdēja turpat pie saimniecību grāmatām, pacēla galvu un satrūkās par tēva izskatu. Slimnieks, šausmu un dusmu pārņemts, ar pirkstu rādīja uz pagalmu. Viņš steidzīgi saņēma sava rītasvārka malas, taisīdamies piecelties no krēsla, pacēlās … un pēkšņi nokrita. Dēls piesteidzās pie viņa: vecais vīrs gulēja bez samaņas un bez elpas — viņu bija ķērusi trieka.

—    Ātrāk, ātrāk uz pilsētu pēc ārsta! — Vladimirs sauca.

—    Kirila Petrovičs vēlas jūs sastapt, — ienākušais kalpotājs sacīja.

Vladimirs uzmeta tam briesmīgu skatienu.

—    Pasaki Kirilam Petrovičam, lai viņš jo drīzāk taisās projām, pirms neesmu pavēlējis viņu izdzīt no sētas, ej!

Kalpotājs priecīgi aizsteidzās darīt, kā kungs licis; Jegorovna rokas vien noplātīja.

—    Ak tu tētīt, — viņa gaudulīgā balsī iesaucās,

—   tu iedzīsi sevi postā! Kirila Petrovičs mūs apēdīs.

—    Ciet klusu, aukle, — Vladimirs pikti teica,

—sūti tūliņ Antonu uz pilsētu pēc ārsta! Jegorovna izgāja. Priekšnamā neviena nebija —

visi saimes ļaudis bija izskrējuši pagalmā skatīties Kirilu Petroviču. Viņa izgāja uz lievenēm un dzirdēja kalpotāja atbildi, ko viņš teica sava jaunā kunga vārdā. Kirila Petrovičs to noklausījās, sēdēdams droškā. Viņa seja kļuva tumšāka pārnākti, viņš nicīgi pasmīnēja, nikni palūkojās uz saimes ļaudīm un sāka soļos braukt pagalmam apkārt. Viņš paraudzījās logā, pie kura pirms brītiņa bija sēdējis Andrejs Gavrilovičs, bet kur tā vairs nebija. Aukle stāvēja uz lievenēm, kunga pavēli piemirsusi. Saimes ļaudis skaļi sarunājās par notikušo. Piepeši Vladimirs iznāca pie ļaudīm un aprauti sacīja: — Ārsts nav vajadzīgs, tētiņš nomira.

Izcēlās apjukums. Saimes ļaudis steidzās uz vecā kunga istabu. Viņš gulēja atzveltnī, kur viņu bija nolicis Vladimirs: viņa labā roka nokarājās līdz grīdai, galva noslīgusi uz krūtīm — nebija vairs ne mazākās dzīvības zīmes šai vēl neatdzisušajā, bet jau nāves pārvērstajā miesā. Jegorovna sāka skaļi raudāt; kalpotāji apstāja mironi, kas bija atstāts viņu ziņā, — nomazgāja to, ieģērba formas tērpā, kas bija šūts vēl 1797. gadā, un noguldīja uz tā paša galda, pie kura viņi savu kungu tik ilgus gadus bija apkalpojuši.

V nodaļa

Bēres rīkoja trešajā dienā. Nabaga vecā vīra miesas guldīja uz galda, pārklātas ar līķautu un apliktas svecēm. Ēdamistaba bija pilna saimes ļaužu. Visi gatavojās izvadībām. Vladimirs un trīs kalpi pacēla šķirstu. Priesteris gāja pa priekšu, ķesteris viņu pavadīja, bēru lūgsnas dziedādams. Kisteņevkas saimnieks pēdējo reizi pārgāja pār sava nama slieksni. Šķirstu nesa cauri birzij. Baznīca atradās aiz tās. Diena bija skaidra un dzestra. No kokiem bira rudens lapas.

No birzs izejot, kļuva redzama Kisteņevkas koka baznīca un vecu liepu apēnota kapsēta. Tur atdusējās Vladimira mātes mirstīgās atliekas; turpat blakus viņas kapam iepriekšējā dienā bija izrakta jauna bedre.

Baznīca bija pilna Kisteņevkas zemnieku, kas bija atnākuši teikt pēdējās ardievas savam kungam. Jaunais Dubrovskis nostājās pie klirosa; viņš neraudāja un arī nelūdza dievu, bet viņa seja bija baisa. Sēru dievkalpojums beidzās. Vladimirs pirmais piegāja atvadīties no aizgājēja, pēc viņa — visa saime. Tad pienesa vāku un aiznagloja šķirstu. Sievietes skaļi raudāja, zemnieki brīžam notrausa asaras ar dūrēm. Vladimirs un tie paši trīs kalpi nesa šķirstu uz kapsētu, viņus pavadīja viss ciemats. Šķirstu nolaida kapā, visi klātesošie uzmeta pa saujai smilšu, bedri aizbēra, ļaudis palocījās pret to un aizgāja. Vladimirs steidzīgi devās projām, pagāja visiem garām un nozuda Kisteņevkas birzī.

Jegorovna viņa vārdā aicināja popu un visus baznīcas kalpotājus uz bēru maltīti, paziņodama, ka jaunais kungs tanī nepiedalīšoties, — un tā priesteris Antons, viņa sieva Fedotovna un ķesteris kājām devās uz kungu māju, runādamies ar Jegorovnu par aizgājēja labsirdību un par to, kas, acīm redzot, sagaida viņa mantinieku. (Trojekurova ierašanās un viņam parādītā uzņemšana bija jau zināma visā apkārtnē, un šejienes politiķi pareģoja visam tam svarīgas sekas.)

— Kas nu būs, būs, — popa sieva teica, — bet žēl gan, ja Vladimirs Andrejevičs nebūs mūsu kungs. Varens puisis, nav ko teikt.

—    Bet kas gan cits lai būtu mūsu kungs, ja ne viņš? — Jegorovna pārtrauca. — Tīri veltīgi Kirila Petrovičs skrien kā apsvilis. Nav vis bailīgais gadījies — gan mans vanadziņš pratīs pats sevi aizstāvēt, un varbūt dievs palīdzēs, ka viņš nepaliks kaunā. Pārāk iedomīgs tas Kirila Petrovičs un tomēr, kā rādās, pierāva asti, kad mans Griška viņam uzkliedza: «Arā, vecais suns! Projām no sētas!»

—    Ai, ai, Jegorovna, — ķesteris teica, — kā gan Grigorijam varēja palocīties mēle; es drīzāk būtu ar mieru nolamāt pašu arhibīskapu nekā greizi pablenzt uz Kirilu Petroviču. Kolīdz cilvēks ierauga viņu, tā tūliņ klāt bailes un drebuļi un līst sviedri, un mugura pati no sevis tā vien liecas, tā vien liecas …

—    Blēņas un nieki, — iebilda priesteris, — arī Kirilam Petrovičam nodziedās mūžīgu piemiņu, tāpat kā šodien Andrejam Gavrilovičam, varbūt tikai bēru svinības būs greznākas, arī viesu saaicinās vairāk, bet vai dievam nav vienalga!

—   Ak, tētiņ! Arī mēs gribējām saaicināt visu apkaimi, bet Vladimirs Andrejevičs nevēlējās. Mums taču visa kā diezgan — ir ar ko pacienāt, bet ko lai dara. Nu, ja jau vairāk nav ļaužu, tad vismaz pamielošu jūs, mūsu dārgie viesi.

Šis laipnais solījums un cerība atrast gardu maltīti paātrināja runātāju soļus, un viņi laimīgi nonāca kungu mājā, kur galdā jau bija cienasts un degvīns.

Pa to laiku Vladimirs devās arvien dziļāk koku biezoknī, cerēdams, ka kustības un nogurums remdēs viņa dvēseles sāpes. Viņš gāja, neievērodams ceļu, zari ik mirkli aizķēra un saskrāpēja viņu, ik mirkli viņa kājas iestiga purvainē, bet viņš neko nejuta. Beidzot viņš sasniedza nelielu gravu, ko visapkārt iekļāva mežs; strautiņš klusi aizlocījās starp kokiem, kurus rudens vētras jau bija notraukušas puskailus. Vladimirs apstājās, apsēdās drēgnajā zālē, un domas, cita par citu drūmākas, spieda viņa sirdi. .. Viņš jutās ļoti vientuļš. Nākotne rādījās draudīgiem mākoņiem pārklāta. Naids ar Trojekurovu vēstīja viņam jaunas likstas. Viņa nabadzīgais mantojums varēja pāriet svešās rokās — tādā gadījumā viņu gaidīja nabadzība. Ilgi viņš nekustīgi sēdēja vienā un tai pašā vietā, nolūkodamies rāmajā strauta plūsmā, kas aizskaloja sev līdzi dažas bālas lapas, un viņam skaidri notēlojās strauta līdzība ar dzīvi — tik parastā līdzība. Beidzot viņš pamanīja, ka metas jau krēsla, piecēlās un sāka meklēt ceļu uz māju, bet vēl ilgi noklaiņoja pa svešo mežu, kamēr nokļuva uz takas, kas noveda tieši pie viņa mājas vārtiem.

Ceļā Dubrovskim pagadījās pops ar baznīcas kalpotājiem. Viņam iešāvās prātā, ka tas vēstī ko nelabu. Viņš neviļus pasitās sānis un paslēpās aiz kokiem. Nācēji viņu nepamanīja un, garām iedami, dedzīgi trieca savā starpā.

— Bēdz no ļauna un dari labu, — pops teica savai sievai, — mums te nav ko palikt. Nav tava darīšana, kā šī lieta beigsies.

Sieva kaut ko atbildēja, bet Vladimirs nevarēja to sadzirdēt.

Tuvojoties mājai, viņš ieraudzīja daudz ļaužu — zemnieki un saimes ļaudis drūzmējās kungu mājas pagalmā. Jau notālēm Vladimirs dzirdēja neparastu troksni un runas. Pie šķūņa stāvēja divi trijjūgi. Uz lievenēm daži formās ģērbušies cilvēki, likās, par kaut ko apspriedās.

—    Ko tas nozīmē? — viņš īgni vaicāja Antonam, kas steidzās viņam pretī. — Kas tie tādi ir, un kas viņiem vajadzīgs?

—    Ak, mīļais Vladimir Andrejevič, — vecais vīrs aizelsies iesaucās. — Tiesa atbraukusi. Atdod mūs Trojekurovam, atņem mūs no tavas žēlastības! . ..

Vladimirs nodūra galvu, saimes ļaudis apstāja savu nelaimīgo kungu.

—   Tu mūsu tēvs, — viņi sauca, skūpstīdami viņam rokas, — mēs negribam citu kungu kā vien tevi, pavēli tikai, kungs, un mēs tiksim ar tiesu galā. Mirsim, bet tevi neatstāsim. — Vladimirs raudzījās ļaudīs, un viņu satrauca dīvainas jūtas.

—   Palieciet nu mierā, — viņš tiem teica, — bet es ar ierēdņiem parunāšu.

—    Parunā gan, tētiņ, — sauca viņam no pūļa, — un sakaunini tos, nolādētos.

Vladimirs piegāja pie ierēdņiem. Šabaškins naģeni galvā stāvēja, rokas sānos iespiedis, un lepni raudzījās visapkārt… Ispravņiks, garš un resns, gadu piecdesmit vecs vīrs ar ūsām un sarkanu seju, ieraudzījis Dubrovski nākam, nokrekšķinājās un piesmakušā balsī sacīja:

—    Un tā es jums atkārtoju to, ko jau teicu: ar apriņķa tiesas spriedumu jūs no šā brīža piederat Kirilam Petrovičam Trojekurovam, kuru te pārstāv Šabaškina kungs. Paklausiet viņam visās lietās, ko viņš jums pavēl, bet jūs, sievas, mīliet un cienījiet viņu, jo viņš uz jums dikti kārs.

Šo dzēlīgo joku izteicis, ispravņiks sāka smieties, un Šabaškins un citi ierēdņi smējās līdzi. Vladimirā virda dusmas.

—          Atļaujiet zināt, ko tas nozīmē, — viņš šķietami aukstasinīgi vaicāja jautrajam ispravņikam.

—    Tas nozīmē to, — rūdītais ierēdnis atbildēja,

—  ka mēs te esam atbraukuši nodot šo īpašumu Kirilam Petrovičam Trojekurovam un lūgt visus citus ar labu aizvākties.

—          Liekas, jūs varējāt gan vispirms griezties pie manis, nevis pie maniem ļaudīm un paziņot muižtu- rim, ka tam atņem varu …

—           Bet kas tad tu tāds esi? — Šabaškins, nekaunīgi skatīdamies, teica. — Bijušais muižturis Andrejs Gavrilas dēls Dubrovskis ar dieva lēmumu ir miris, un mēs jūs nepazīstam un arī negribam pazīt.

—          Tas ir mūsu jaunais kungs Vladimirs Andrejevičs, — kāda balss pūlī iesaucās.

—          Kas tur iedrošinās palaist muti, — bargi uzsauca ispravņiks, — kas par kungu, kas par Vladimiru Andrejeviču, jūsu kungs ir Kirila Petrovičs Trojekurovs, — vai dzirdat, muļķi?

—    Ko vēl ne, — tā pati balss atsaucās.

—    Tas jau ir dumpis! — ispravņiks iekliedzās.

—  Ei, stārast, šurp!

Stārasts iznāca visiem priekšā.

—          Tūliņ uzmeklē, kas ar mani iedrošinājās tā runāt, es tam parādīšu!

Stārasts pievērsās pūlim, vaicādams, kas runājis, bet visi klusēja; drīz vien pēdējās rindās sākās kurnēšana, kas kļuva arvien skaļāka un ļoti drīz pārvērtās šausmīgos kliedzienos. Ispravņiks apvaldīja balsi un raudzīja viņus nomierināt.

—    Ko mēs viņā tā skatāmies! — iekliedzās saimes ļaudis. — Draugi, nost ar viņiem! — Un pūlis sakustējās.

Šabaškins un citi ierēdņi veikli iemetās priekšnamā un aizslēdza durvis.

—    Draugi, sasiesim viņus! — iesaucās tā pati balss, un pūlis spiedās uz priekšu …

—    Mierā! — Dubrovskis uzsauca. — Muļķi, ko jūs darāt? Jūs grūžat postā kā sevi, tā mani. Ejiet mājās un lieciet man mieru! Nebīstieties, ķeizars ir žēlīgs, es viņu lūgšu. Viņš mums pāri nedarīs. Mēs visi esam viņa bērni. Bet kā lai viņš jūs aizstāv, ja sāksit dumpoties un slepkavot?

Jaunā Dubrovska valoda, viņa skanīgā balss un brašais izskats atstāja vēlamo iespaidu. Ļaudis apklusa, izklīda — pagalms kļuva tukšs. Ierēdņi sēdēja priekšnamā. Beidzot Šabaškins klusi pavēra durvis, iznāca uz lieveņa un, pazemīgi locīdamies, sāka pateikties Dubrovskim par viņa visžēlīgo aizstāvību.

Vladimirs nicīgi viņā noklausījās un neteica ne vārda.

—    Mēs nolēmām, — piesēdētājs runāja tālāk, — ar jūsu atļauju te pārlaist nakti; ir jau tumšs, un jūsu zemnieki var mums ceļā uzbrukt. Esiet tik laipns, lieciet ienest viesistabā kaut sienu guļvietai; līdzko svīdīs gaisma, mēs dosimies projām.

—    Dariet, kā gribat, — Dubrovskis viņam strupi atbildēja, — es te vairs neesmu saimnieks.

Tad viņš devās tēva istabā un aizslēdza durvis.

VI noda|a

«Tātad viss nu galā,» viņš pats sev sacīja. «Vēl šorīt man bija savs kakts un maizes kumoss. Rīt tā māja, kur esmu piedzimis un kur nomira mans tēvs, man jāatstāj viņa nāves un manas nabadzības vaininiekam.» Un viņa acis stingi raudzījās mātes ģīmetnē. Gleznotājs bija atveidojis māti, piekļāvušos pie margām, baltā rītatērpā, sarkanu rozi matos. «Un arī šo ģīmetni dabūs manas ģimenes ienaidnieks,» Vladimiram ienāca prātā, «nometīs to pieliekamajā kopā ar salauztiem krēsliem vai arī pakārs priekšnamā, kur par to varēs zoboties un ņirgāties viņa suņu puiši, bet guļamistabā — istabā . .. kur nomira tēvs, apmetīsies viņa pārvaldnieks vai iekārtosies viņa harēms. Nē! Nē! Lai tad arī viņam netiek šī skumjā māja, no kuras viņš mani izdzen!» Vladimirs sakoda zobus — šausmīgas domas radās viņa galvā. Līdz viņam atskanēja ierēdņu balsis — tie rīkojās, prasīdami gan šo, gan to, — un nepatīkami traucēja viņu skumjajās pārdomās. Beidzot viss apklusa.

Vladimirs atslēdza kumodes un šķirstus un sāka pārskatīt nelaiķa papīrus. Tie lielāko tiesu bija saimniecības rēķini un sarakstīšanās par dažādiem jautājumiem. Vladimirs tos saplēsa, nemaz nelasījis. Starp tiem viņam pagadījās sainītis ar uzrakstu: «Manas sievas vēstules». Stipri satraukts, Vladimirs sāka tās pārskatīt: vēstules bija rakstītas turku kara laikā un adresētas no Kisteņevkas uz armiju. Viņa vīram attēloja savu vientuļo dzīvi, saimniecības darbus, ar maigumu žēlojās par šķirtību un aicināja viņu mājās, pie savas labās dzīvesbiedres; un vienā no tām viņa izteica bažas par mazā Vladimira veselību, otrā priecājās par viņa agrīnajām spējām un pareģoja viņam laimīgu un spožu nākotni. Vladimirs nogrima lasīšanā un aizmirsa visu uz pasaules, garīgi iegremdēdamies ģimenes laimes pasaulē, un nemanīja, kā pagāja laiks, — sienas pulkstenis jau nosita vienpadsmit. Vladimirs iebāza vēstules kabatā, paņēma sveci un izgāja no kabineta. Zālē ierēdņi gulēja uz grīdas. Uz galda atradās glāzes, kuras tie bija tukšojuši, un visā telpā bija jūtama stipra ruma smarža. Vladimirs ar riebumu pagāja viņiem garām uz priekšnamu — durvis bija aizslēgtas; neatradis atslēgu, Vladimirs atgriezās zālē un ieraudzīja to uz galda. Viņš atvēra durvis un uzgrūdās cilvēkam, kas bija iespiedies kaktā, — tam rokās pazibēja cirvis. Pagriezis pret viņu sveci, Vladimirs pazina kalēju Arhipu.

—    Kāpēc tu te? — viņš vaicāja.

—    Ak, Vladimir Andrejevič, tas esat jūs, — Arhips čukstēdams atbildēja, — dievs kungs lai žēlo un pasargā! Labi, ka jūs nācāt ar sveci!

Vladimirs izbrīnā noraudzījās viņā.

—    Kāpēc tu te slēpies? — viņš kalējam vaicāja.

—    Es gribēju … es atnācu .. . paraudzīt, vai visi mājās, — Arhips stostīdamies klusi atbildēja.

—    Bet kāpēc tev līdzi cirvis?

—    Kāpēc cirvis? Kā lai tagad staigā bez cirvja. Šie ierēdņi ir tādi bezkauņas — tā vien pielūko .. .

—    Tu esi piedzēries, met cirvi projām, ej izgulies!

—    Es piedzēries? Mīļais Vladimir Andrejevič, dievs mans liecinieks, ne lāsītes neesmu ņēmis mutē .. . Un vai nu sīvais prātā, kur tas dzirdēts —

ierēdņi grib mūs paņemt, ierēdņi dzen mūsu kungus laukā no muižas… Ek, kā tie krāc, nolādētie, — vajadzētu visus uz reizi, ne gailis pakaļ nedziedātu.

Dubrovskis sarauca pieri.

—           Klausies, Arhip, — viņš sacīja, brītiņu klusējis, — nelāgu lietu tu esi sagudrojis. Ierēdņi jau nav vainīgi. Aizdedzini vējlukturi un nāc man līdzi!

Arhips paņēma no kunga rokām sveci, sameklēja aiz krāsns vējlukturi, aizdedzināja to, un viņi abi klusi nokāpa no lieveņa un gāja pa pagalmu. Sargs sāka dauzīt čuguna plāksni, suņi ierējās.

—    Kas šonakt sargos? — Dubrovskis vaicāja.

—           Mēs, dārgais, — atbildēja klusa balss, — Vasi- ļisa un Lukerja.

—           Ejiet mājās, — Dubrovskis viņām teica, — jūs vairs neesat vajadzīgas.

—    Beigas, — norūca Arhips.

—           Paldies, mīļais, — sievas atbildēja un tūliņ steidzās mājās.

Dubrovskis devās tālāk. Viņam tuvojās divi cilvēki: tie viņu uzrunāja. Dubrovskis pazina Antona un Grišas balsi.

—    Kāpēc jūs neguļat? — viņš tiem vaicāja.

—           Vai nu mums miegs prātā, — Antons atbildēja. — Kas mums jāpiedzīvo, vai to kāds būtu domājis…

■— Klusāk! — Dubrovskis pārtrauca. — Kur Jegorovna?

—    Kungu mājā, savā istabiņā, — Griša atbildēja.

—           Ej un atved viņu šurp, un izved no mājas visus mūsu ļaudis, lai tur neviens nepaliek kā vien ierēdņi, bet tu, Anton, sajūdz zirgus ratos.

Griša aizgāja un pēc brītiņa ieradās kopā ar savu māti. Vecenīte tonakt nemaz nebija izģērbusies; izņemot ierēdņus, neviens visā mājā nebija ne aci pievēris.

—          Vai visi ir te? — Dubrovskis vaicāja. — Vai neviens nepalika iekšā?

—    Neviens, tikai ierēdņi, — Griša atbildēja.

—           Dodiet šurp sienu un salmus, — Dubrovskis sacīja.

Ļaudis iesteidzās zirgu kūtī un atgriezās, nesdami klēpjos sienu.

—          Lieciet zem kāpnēm. — Tā jā. Nu, draugi, uguni!

Arhips atvēra vējlukturi, Dubrovskis aizdedzināja skalu.

—           Pag, — viņš teica Arhipam, — liekas, es steigā pieslēdzu durvis uz priekšistabu, ej tūlīt un atslēdz.

Arhips ieskrēja priekšnamā — durvis bija atslēgtas, viņš tās aizslēdza, pusbalsī purpinādams: «Ko vēl ne — atslēdz!» — un iznāca atpakaļ pie Dubrovska.

Dubrovskis pielika skalu, siens aizdegās, liesma uzšāvās gaisā un apgaismoja visu pagalmu.

—          Ak vai, — žēli ievaidējās Jegorovna, — Vladimir Andrejevič, ko tu dari!

—           Klusu! — Dubrovskis sacīja. — Nu, draugi, palieciet sveiki, es iešu, kur dievs vadīs; dzīvojiet laimīgi ar savu jauno kungu!

—          Tu mūsu tēvs un aizgādnis, — ļaudis atbildēja, — mēs mirsim, bet tevi neatstāsim, mēs iesim kopā ar tevi.

Zirgi bija sajūgti, Dubrovskis ar Grišu iesēdās ratos un noteica satikšanās vietu Kisteņevkas birzī. Antons uzšāva zirgiem, un viņi izbrauca no sētas.

Sacēlās vējš. Vienā mirklī liesmas apņēma visu ēku. Sarkani dūmi vēlās pār jumtu. Stikli plīsa un sabirza, krita degoši baļķi, atskanēja žēlas vaimanas, kliedzieni: «Mēs degam, palīdziet, palīdziet!»

—    Ko vēl ne, — Arhips teica, ar ļaunu smīnu noraudzīdamies uguns postā.

—    Arhipukša, — Jegorovna viņam sacīja, — glāb viņus, nolādētos, dievs tev to atmaksās.

—    Ko vēl ne, — kalējs atbildēja.

Šai mirklī ierēdņi parādījās logā, cenzdamies izlauzt divkāršos ietvarus. Bet tad jumts brakšķēdams iegāzās un vaimanas apklusa.

Drīz visi saimes ļaudis izskrēja pagalmā. Sievas kliegdamas steidzās glābt savas grabažas, bērni lēkāja, priecādamies par ugunsgrēku. Dzirkstis vēlās kā ugunīgs viesulis, zemnieku mājas aizdegās.

— Tagad viss kārtībā, — Arhips sacīja, — kā deg, ko? Domāt, no Pokrovskas vareni noskatīties.

Šai acumirklī jauns notikums pievērsa viņa uzmanību: pa degošā šķūņa jumtu skraidīja kaķis, nesaprazdams, kur lēkt, — no visām pusēm to ielenca liesmas. Nabaga dzīvnieks, žēli ņaudēdams, it kā sauca pēc palīdzības. Zeņķi vai beidzās nost aiz smiekliem, raudzīdamies tā izmisumā.

—    Ko smejaties, velnēni! — kalējs viņiem dusmīgi uzsauca. — Jūs dieva nebīstaties — dieva radījums iet bojā, bet jūs savā muļķa prātā priecājaties, — un, pieslējis kāpnes pie degošā jumta, viņš uzkāpa pēc kaķa.

Tas saprata viņa nodomu un, it kā pateikdamies ātri ieķērās viņam piedurknē. Pusapdegušais kalējs ar savu ieguvumu trausās lejā.

— Nu, draugi, palieciet sveiki, — viņš sacīja samulsušajiem saimes ļaudīm, — man te vairs nav ko darīt. Dzīvojiet laimīgi, nepieminiet mani ar ļaunu!

Kalējs aizgāja, ugunsgrēks vēl plosījās krietnu laiku. Beidzot tas aprima, tikai ogļu kaudzes bez liesmas spilgti kvēloja nakts melnumā, un ap tām klīda ugunsgrēkā cietušie Kisteņevkas iedzīvotāji.

VII nodaļa

Otrā dienā vēsts par ugunsgrēku izplatījās visā novadā. Visi spriedelēja par to, pārcilādami dažādus minējumus un varbūtības. Vieni apgalvoja, ka Dubrovska ļaudis, bēru godībās sadzērušies, nejauši aizdedzinājuši ēku, citi vainoja ierēdņus, kas uz jaun- dzīves priekiem žūpojuši, vairāki apgalvoja, ka saimnieks pats sadedzis kopā ar zemes tiesu un visiem saimes ļaudīm. Daži gan nojauta patiesību un palika pie tā, ka šīs šausmīgās nelaimes vaininieks esot pats ļaunuma un izmisuma tirdītais Dubrovskis. Trojekurovs tūliņ otrā dienā ieradās uguns nelaimes vietā un pats vadīja izmeklēšanu. Izrādījās, ka ispravņiks, tiesas piesēdētājs, pilnvarotais un rakstvedis, tāpat kā Vladimirs Dubrovskis, aukle Jegorovna, kalpotājs Grigorijs, kučieris Antons un kalējs Arhips, bija pazuduši bez vēsts … Visi saimes ļaudis apliecināja, ka ierēdņi sadeguši tai brīdī, kad iebrucis jumts; viņu apdegušos kaulus atraka. Sievas Vasiļisa un Lukerja sacīja, ka Dubrovski un kalēju Arhipu esot redzēju- šcis īsi pirms uguns izcelšanās. Kalējs Arhips, pēc vispārējām liecībām, esot dzīvs un droši vien arī galvenais, ja pat ne vienīgais ugunsgrēka vaininieks. Uz Dubrovski gūlās smagas aizdomas. Kirila Petrovičs nosūtīja gubernatoram visa notikušā sīku aprakstu, un sākās jauna lieta.

Drīz vien citādas vēstis deva vielu ziņkārei un valodām. Novadā parādījās laupītāji — tas radīja šausmas visā apkārtnē. Valdības pasākumi pret tiem izrādījās nepietiekami. Laupīšanas, viena par otru trakāka, sekoja cita citai. Nebija drošības ne uz ceļiem, ne sādžās. Vairāki trijjūgi, pilni laupītāju, dienas laikā braukāja pa visu guberņu — apturēja ceļotājus un pastu, ieradās ciematos, izlaupīja kungu mājas un nodedzināja tās. Bandas vadonis bija ieslavēts ar savu saprātu, drošsirdību un dīvainu augstsirdību. Par viņu stāstīja brīnumlietas; Dubrovska vārds bija visiem uz mēles, visi bija pārliecināti, ka tieši viņš un neviens cits vada drošsirdīgos ļaundarus. Ļaudis brīnījās par vienu — Trojekurova muižas tika saudzētas; laupītāji tām nebija aplaupījuši nevienu šķūni; nebija apturējuši nevienu pajūgu. Savā parastajā uzpūtībā Trojekurovs šādu izņēmuma stāvokli izskaidroja ar bailēm, kādas viņš pratis iedvest visā guberņā, tāpat ar sevišķi labu policiju, kādu bija iekārtojis savos īpašumos. Sākumā kaimiņi smējās par šādu Trojekurova augstprātību un katru dienu gaidīja, kaut nelūgtie viesi apmeklētu viņu, kur tiem būtu iespējams krietni iedzīvoties, bet pēdīgi bija spiesti Trojekurovam piekrist un atzīties, ka arī laupītāji viņam izrāda neizprotamu cienību … Trojekurovs triumfēja un, padzirdis par ikvienu jaunu Dubrovska laupīšanu, izsmēja gubernaLoru, ispravņikus un rotu komandierus, no kuriem Dubrovskis prata izsprukt sveiks un vesels.

Tā pienāca pirmais oktobris — baznīcas svētku diena Trojekurova ciemā. Bet, pirms sākam šo svinību un tālāko notikumu attēlojumu, mums jāiepazīstina lasītājs ar personām, kuras tam vēl svešas vai par kurām tikai mazliet esam ieminējušies šā stāsta sākumā.

VIII nodaļa

Lasītājs droši vien būs jau nopratis, ka Kirilas Petroviča meita, par kuru esam minējuši tikai dažus vārdus, ir mūsu stāsta varone. Tai laikā, ko mēs attēlojam, viņai bija 17 gadu un viņas skaistums bija uzplaucis pilnos ziedos. Tēvs viņu mīlēja līdz neprātam, bet bija arī dīvaini stūrgalvīgs, gan raudzīdams izdabāt viņas vismazākajām iegribām, gan biedēdams ar bargu, dažkārt pat nežēlīgu izturēšanos. Pārliecināts par viņas pieķeršanos, viņš nekādi nespēja iegūt meitas uzticību. Viņa bija paradusi slēpt no tēva savas jūtas un domas, jo nekad nevarēja skaidri zināt, kā tās uzņems. Viņai nebija draudzeņu, un viņa bija uzaugusi vientulībā. Kaimiņu sievas un meitas reti kad brauca ciemos pie Kirilas Petroviča, kura parastajām sarunām un izpriecām vairāk piemērota bija vīriešu sabiedrība, nevis dāmu klātbūtne. Reti kad mūsu daiļava ieradās pie viesiem, kas dzīroja pie Kirilas Petroviča. Plašā bibliotēka, kur atradās sevišķi daudz astoņpadsmitā gadsimta franču rakstnieku darbu, bija nodota viņas rīcībā. Viņas tēvs, kas nekad neko citu nelasīja kā vien «Pilnīgo pavārgrāmatu»» nevarēja dot viņai norādījumus grāmatu izvēlē, un Maša, gluži dabiski, visāda veida sacerējumus pārcilājusi, palika pie romāniem. Tadā kārtā viņa pabeidza savu izglītību, kas savā laikā bija uzsākta Mimī jaunkundzes vadībā, kurai Kirila Petrovičs bija izrādījis lielu uzticību un labvēlību un kuru viņš beidzot bija spiests paklusām aizsūtīt uz kādu citu muižu, kad šīs draudzības sekas bija kļuvušas pārāk redzamas. Mimī jaunkundze bija atstājusi par sevi diezgan tīkamas atmiņas. Viņa bija lāga meitene un nekad ļaunā nolūkā neizmantoja ietekmi, kāda viņai bija uz Kirilu Petroviču, — ar to viņa atšķīrās no citām sirdsdraudzenēm, kuras viņš tik bieži mainīja. Pats Kirila Petrovičs, likās, mīlēja viņu vairāk par citām, un melnacainais zēns, gadus deviņus vecais nerātnis, kam bija mademoiselle Mimī dienvidnieciskie sejas vaibsti, tika audzināts pie viņa un atzīts par viņa dēlu, lai gan daudz bērnu, kuri bija kā divas ūdens lāses līdzīgi Kirilam Petrovičam, basām kājām skraidelēja gar viņa logiem un skaitījās par saimes bērniem. Kirila Petrovičs ataicināja mazajam Sašam no Maskavas skolotāju francūzi, kas arī ieradās Pokrovskā to notikumu laikā, ko patlaban attēlojam.

Šis skolotājs Kirilam Petrovičam iepatikās viņa tīkamā izskata un vienkāršās izturēšanās dēļ. Viņš uzrādīja Kirilam Petrovičam savus atestātus un kāda Trojekurova radinieka vēstuli, pie kura bija nodzīvojis četrus gadus par mājskolotāju. Kirila Petrovičs visu pārskatīja un nebija apmierināts vienīgi ar to, ka francūzis tik jauns, — ne jau tāpēc, ka ieskatītu šo patīkamo trūkumu par nesavienojamu ar pacietību un pieredzes bagātību, kas tik nepieciešamas nelaimīgajā skolotāja amatā, bet viņā viesās šaubas, kuras viņš nolēma tūliņ tam paskaidrot. Tāpēc viņš lika atsaukt Māšu (Kirila Petrovičs nerunāja franciski, un viņa tam bija par tulku).

—    Nāc šurp, Maša! Saki šim mesjē, ka tā nu tas ir — es pieņemu viņu, bet tikai ar to norunu, ka viņš nedrīkst lakstoties ar manām meitenēm, citādi es viņu, nelieti… pārtulko to viņam, Maša!

Maša pietvīka un, pievērsdamās skolotājam, teica franciski, ka tēvs cerot uz viņa godīgumu un pieklājīgu uzvešanos.

Francūzis viņai palocījās un atbildēja, ka cerot izpelnīties cienību, pat ja viņam netiktu parādīta nekāda labvēlība.

Maša vārdu pa vārdam pārtulkoja viņa atbildi.

—    Labi, labi, — sacīja Kirila Petrovičs, — viņam nav vajadzīga ne labvēlība, ne cienība. Viņa uzdevums ir uzraudzīt Sašu un mācīt tam gramatiku un ģeogrāfiju, pārtulko to viņam!

Marija Kirilovna tulkojot mīkstināja tēva rupjākos izteicienus, un Kirila Petrovičs atlaida francūzi uz sētas māju, kur viņam bija ierādīta istaba.

Uzaugusi ģimenē, kur valdīja aristokrātiski aizspriedumi, Maša jaunajam francūzim nepievērsa nekādu uzmanību, skolotājs viņai bija kaut kas līdzīgs kalpam vai amatniekam, bet kalps un amatnieks viņai nemaz nelikās esam vīrietis. Viņa nepamanīja ne iespaidu, kādu viņa atstāja uz misteru Deforžu, ne viņa samulsumu, ne trīsas, ne balss pārmaiņu. Pēc lam vairākas dienas no vietas viņa jauno skolotāju sastapa diezgan bieži, neveltīdama tam sevišķu vērību. Gluži negaidot viņa guva par to pavisam citu ieskatu.

Kirilas Petroviča sētā parasti audzēja vairākus lācēnus, kuri bija viens no galvenajiem Pokrovskas kunga laika kavēkļiem. Kad lācēni bija vēl pavisam mazi, tos katru dienu veda viesistabā, kur Kirila Petrovičs stundām ilgi ar tiem noņēmās, sarīdīdams tos ar kaķiem un kucēniem. Pieaugušos lāčus sēja ķēdē, gaidot īsto izpriecu. Retumis tos atveda kungu nama logu priekšā un pavēla tiem tukšu, naglām apsistu vīna mucu; lācis mucu apostīja, tad lēni tai pieskārās un sadurstīja sev ķepas, taču saskaities pagrūda to spēcīgāk, un arī sāpes kļuva stiprākas. Nu tas pavisam saniknojās, rūkdams metās mucai virsū, kamēr nabaga zvēram atņēma šo veltīgā niknuma iemeslu. Gadījās, ka ratos iejūdza divus lāčus, gribot negribot tur iesēdināja viesus un palaida tos auļot dieva pasaulē. Bet par vislabāko Kirila Petrovičs ieskatīja šādu joku.

Izsalkušu lāci ieslodzīja tumšā istabā un piesēja ar virvi pie sienā iestiprināta gredzena. Virve bija gandrīz visas istabas garumā, tā, ka tikai vienā pretējā kaktā varēja patverties no baismā zvēra uzbrukuma. Parasti kādu jaunu viesi pieveda pie šīs istabas durvīm, nejauši iegrūda viņu pie lāča, durvis aizslēdza un atstāja nelaimīgo upuri vienu ar pinkaino vientuli. Nabaga viesis saplosītām drēbēm, līdz asinīm saskrāpēts, drīz atrada drošo kaktu, bet dažkārt bija spiests veselas trīs stundas nostāvēt, pie sienas piespiedies, un noskatīties, ka divu soļu attālumā saniknotais zvērs rēca, lēkāja, slējās pakaļkājās un centās piekļūt pie viņa. Tādas bija krievu lielkunga cildenās izpriecas! Dažas dienas pēc skolotāja ierašanās Trojekurovs viņu atcerējās un nolēma «pacienāt» lāča istabā. Šai nolūkā, kādu rītu viņu paaicinājis, tas veda viņu sev līdzi pa tumšajiem gaiteņiem; piepeši sānu durvis atvērās, divi kalpi iegrūda pa tām francūzi un tās atkal aizslēdza. Atjēdzies skolotājs ieraudzīja piesieto lāci, zvērs sāka sprauslāt, notālēm apostīdams savu viesi, un piepeši, saslējies pakaļkājās, nāca viņam virsū … Francūzis neapmulsa, nebēga un gaidīja uzbrukumu. Lācis tuvojās. Deforžs izņēma no kabatas mazu pistoli, iebāza to izsalkušā zvēra ausī un izšāva. Lācis nogāzās. Visi saskrēja, durvis atvērās, ienāca Kirila Petrovičs, pārsteigts par sava joka atrisinājumu. Kirila Petrovičs noteikti vēlējās paskaidrojumu: kas Deforžu brīdinājis par šo viņam paredzēto joku, un kāpēc viņam kabatā atradusies pielādēta pistole. Viņš aizsūtīja pēc Mašas, Maša atsteidzās un pārtulkoja francūzim tēva jautājumus.

— Par lāci es neesmu dzirdējis, — Deforžs atbildēja, — bet arvien nēsāju sev līdzi pistoli, tāpēc ka negribu ciest apvainojumu, par kuru sava stāvokļa dēļ nevaru prasīt gandarījumu.

Maša izbrīnījusies lūkojās viņā un pārtulkoja viņa vārdus tēvam. Kirila Petrovičs nekā neatbildēja, pavēlēja izvākt lāci laukā un novilkt tam ādu; tad, saimes ļaudis uzrunādams, teica: — Varens zēns! Nenobijās vis, nudien, nenobijās. — No šā brīža viņš Deforžu iemīļoja un vairs nedomāja to pārbaudīt.

Bet šis atgadījums vēl daudz dziļāk ietekmēja

Mariju Kirilovnu. Viņas prātu tas ļoti satrauca: redzot beigto lāci un Deforžu mierīgi stāvam pie tā un rāmi sarunājamies ar viņu, Maša atskārta, ka drošsirdība un lepna patmīlība nepiemīt tikai vienai ļaužu šķirai vien, un kopš tā laika sāka izrādīt jaunajam skolotājam cieņu, kas kļuva arvien lielāka. Starp viņiem nodibinājās zināmas attieksmes. Maša bija ļoti muzikāla un apveltīta ar skaistu balsi. Deforžs piedāvājās viņu mācīt. Pēc tam lasītājam nebūs grūti noprast, ka Maša viņā iemīlējās, pati vēl īsti to neap- jauzdama.

IX nodaļa

Viesi sāka ierasties jau svētku priekšvakarā, daži apmetās kungu mājā un piebūvēs, citi pie pārvaldnieka, daži pie garīdzniekā un turīgākajiem zemniekiem. Staļļi bija zirgu pilni, pagalmi un šķūņi pieblīvēti visvisādām ekipāžām. Pulksten deviņos rītā zvani aicināja uz dievkalpojumu, un no visām malām ļaudis plūda uz jauno mūra baznīcu, kuru bija cēlis Kirila Petrovičs un kuru tas katru gadu greznoja ar jaunām dāvanām. Bija saradies tik daudz cienīgu dievlūdzēju, ka vienkāršie zemnieki nevarēja iekļūt baznīcā un stāvēja baznīcas priekštelpā un pagalmā. Dievkalpojums vēl nesākās — gaidīja Kirilu Petroviču. Viņš piebrauca sešjūgu karietē un blakus Marijai Kirilovnai svinīgi soļoja uz savu vietu. Vīriešu un sieviešu skatieni pievērsās viņai: vīrieši apbrīnoja viņas skaistumu, sievietes vērīgi aplūkoja viņas tērpu. Sākās dievkalpojums, klirosā dziedāja pašmāju koris. Kirila Petrovičs pats vilka līdzi, lūdza dievu, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, un lepnā pazemībā locījās līdz zemei, kad diakons pērkonīgā balsī pieminēja šā dievnama cēlāju.

Dievkalpojums beidzās. Kirila Petrovičs pirmais piegāja pie krusta. Visi devās viņam līdzi, pēc tam kaimiņi gāja viņu apsveikt. Dāmas apstāja Mašu. Kirila Petrovičs, no baznīcas izejot, aicināja visus pie sevis pusdienās, iesēdās karietē un brauca mājās. Visi viņam sekoja. Istabas pildījās ar viesiem. Ik mirkli ieradās vēl jauni, un tikai ar lielām mokām bija iespējams nokļūt pie namatēva. Dāmas cienīgi sasēdās puslokā, ģērbušās vecmodīgi, apvalkātos un dārgos tērpos, vienās pērlēs un briljantos; vīrieši, trokšņaini un nesakarīgi sarunādamies, drūzmējās ap kaviāru un degvīnu. Zālē klāja galdu astoņdesmit personām. Sulaiņi steidzās, novietodami pudeles un karafes un izlīdzinādami galdsegas. Beidzot pārzinis vēstīja: galds klāts, un Kirila Petrovičs pirmais gāja sēsties pie galda, viņam sekoja dāmas un cienīgi ieņēma savas vietas, zināmā mērā ievērodamas gadu starpību: jaunkundzes spiedās kopā kā biklu kaziņu pulks un ieņēma vietas cita citai blakus. Viņām iepretim novietojās vīrieši. Galda galā apsēdās skolotājs — blakus mazajam Sašam.

Sulaiņi sāka apkalpot viesus, ievērojot sabiedrisko stāvokli, bet neizpratnes gadījumos vadoties no intuitīviem minējumiem un gandrīz vienmēr nekļūdīgi. Šķīvju un karošu šķindoņa saplūda ar skaļajām viesu sarunām. Kirila Petrovičs līksmi aplūkoja savu dzīru galdu un pilnā mērā baudīja viesmīlīga namatēva laimi. Šai brīdī sētā iebrauca ekipāža, kurā bija iejūgti seši zirgi.

—    Kas tas tāds? — namatēvs jautāja.

—    Antons Pafnutjičs, — vairākas balsis atbildēja. Atvērās durvis, un Antons Pafnutjičs Spicins, resns, gadus piecdesmit vecs vīrs ar apaļu un bakurētainu seju, ko rotāja trīskārtēja pazode, ievēlās istabā locīdamies, smaidīdams un jau grasīdamies atvainoties …

—    Traukus šurp! •— Kirila Petrovičs uzsauca.

—   Lūdzu, Anton Pafnutjič, sēdies un saki mums, ko gan tas nozīmē: tu nebiji manā dievkalpojumā un arī pusdienas nokavēji. Tas nav tavā dabā, tu esi dievticīgs, un arī labi paēst tev patīk.

—    Atvainojos, — atbildēja Antons Pafnutjičs, iestiprinādams servjeti zaļganā svārka pogcaurumā,

—     atvainojos, mīļais Kirila Petrovič, es jau agri devos ceļā, bet nepaguvu nobraukt ne desmit verstis, kad piepeši priekšējā riteņa dzelzs stīpa pušu, — ko nu? Par laimi, nebija tālu sādža: kamēr līdz turienei aizvilkāmies un uzmeklējām kalēju, un visu, kā klājas, salabojām, pagāja taisni trīs stundas, neko darīt. Braukt pa taisno ceļu caur Kisteņevkas mežu es neuzdrošinājos, bet laidu apkārt…

—    Ehē! —• Kirila Petrovičs pārtrauca. — Kā redzams, tu neesi no drošajiem; no kā tad tu baidies?

—    Kā — no kā baidos, mīļais Kirila Petrovič, nu, no Dubrovska, jo drīz var iekrist tā nagos. Viņam slaids ķēriens, nevienu nepalaidīs, bet no manis jau nu divas ādas novilktu.

—    Par ko tad tev, brālīt, tāds gods?

—    Kā — par ko, mīļais Kirila Petrovič? Nu, par nelaiķa Andreja Gavriloviča prāvu. Vai tad tas nebiju es, kas, jums par patikšanu, tas ir, pēc sirdsapziņas un taisnības, noliecināja, ka Dubrovski bez kādām likumīgām tiesībām, vienīgi jūsu labvēlības dēļ pārvalda Kisteņevku? Un nelaiķis (miers viņa pīšļiem!) nosolījās ar mani pa savam prātam tikt galā, bet dēliņš droši vien turēs tēva doto vārdu. Līdz šim jau nu dievs žēlojis. Viņi man tikai vienu vienīgu klēti aplaupījuši, bet ko tur var zināt — nonāks arī pie dzīvojamās mājas.

—     Un mājā viņiem būs zaļa dzīve, — Kirila Petrovičs ieminējās, — kazi, naudas lādīte pilnum pilna.

—    Kur nu, mīļais Kirila Petrovič! Bija jau gan pilna, bet tagad pavisam tukša!

—    Nemelo nu, Anton Pafnutjič. Pazīstam jūs tīri labi: kur lai tu šķiestu naudu, mājās dzīvo kā tīrais cūka, viesus neuzņem, savus zemniekus plēs pamatīgi un tikai krāj un krāj.

—    Jums arvien patīk jokoties, mīļais Kirila Petrovič, — smaidīdams murmināja Antons Pafnutjičs. — Bet mēs, nudien, esam paputējuši. — Un Antons Pafnutjičs norija namatēva joku līdz ar treknu zivs pīrāgu.

Kirila Petrovičs lika viņu mierā un pievērsās jaunajam ispravņikam, kas bija ieradies viesos pirmo reizi un sēdēja galda galā blakus skolotājam.

—    Nu, kas ir, ispravņika kungs, vai vismaz jūs nevarētu notvert to Dubrovski?

Ispravņiks nobijās, palocījās, pasmaidīja, nostostījās un pēdīgi noteica:

—    Pacentīsimies, ekselence.

—    Hm, pacentīsimies. Sen, sen jau cenšaties, bet labuma kā nav, tā nav. Tiesa, kāpēc gan viņu notvert? Dubrovska laupīšanas ispravņikiem tīrā laime:

var braukāt, izmeklēt, lietot šķūtis — un nauda kabatā. Kā lai tādu labdari iznīcina? Vai nav taisnība, ispravņika kungs?

—    Gluži pareizi, ekselence, — galīgi samulsušais ispravņiks atbildēja.

Viesi sāka smieties.

—    Man šis brašais vīrs patīk viņa vaļsirdības dēļ, — Kirila Petrovičs sacīja, — tomēr žēl mūsu nelaiķa ispravņika Tarasa Aleksejeviča. Nebūtu viņu sadedzinājuši, apkaimē būtu daudz mierīgāk. Bet kas dzirdams par Dubrovski? Kur viņš redzēts pēdējo reizi?

—    Pie manis, Kirila Petrovič, — nočiepstēja zema dāmas balss, — pagājušo otrdien viņš pusdienoja pie manis …

Visu skatieni pievērsās Annai Savišnai Globovai — diezgan vientiesīgai atraitnei, kura visiem patika labsirdīgās un jautrās dabas dēļ. Visi ziņkārīgi sagatavojās noklausīties viņas stāstījumu.

—    Jāzina, ka pirms nedēļām trim es aizsūtīju pārvaldnieku uz pastu ar naudu savam Vaņušam. Dēlu es nelutinu, un nav arī iespējams lutināt, kaut vai gribētu; tomēr, kā paši zināt, gvardes virsniekam nepieciešami pieklājīgi dzīves apstākļi, un es ar Vaņušu dalos, kā jau varu, savos ienākumos. Un redzat, es viņam sūtīju divtūkstoš rubļu, lai gan Dubrovskis man ne vienu reizi vien iešāvās prātā, bet domāju: pilsēta tuvu, tikai septiņas verstis, varbūt dievs palīdzēs. Skatos — vakarā mans pārvaldnieks atgriežas mājās bāls, saplēstām drēbēm, nāk kājām. Es tā vien novaidējos: «Kas tad nu? Kas ar tevi noticis?» Viņš man atbild: «Mīļā Anna Savišna, laupītāji aplaupīja, pašu tikko nenogalēja, pats Dubrovskis bija klāt, gribēja mani pakārt, bet iežēlojās un palaida, toties ari visu nolaupīja — noņēma zirgu un ratus.» Es vai pamiru: debesu tētīt, kas nu notiks ar manu Vaņušu? Neko darīt — aizrakstīju dēlam vēstuli, izstāstīju visu un aizsūtīju viņam savu mātes svētību bez graša naudas.

Pagāja viena nedēļa, otra — piepeši pie manis sētā iebrauc kariete. Kāds ģenerālis gribot mani sastapt — nu, lūdzu; ienāk pie manis gadus trīsdesmit piecus vecs vīrs, melnīgsnējs, tumšmatis, ar ūsām, bārdu — vai izliets Kuļņevs; stādās man priekšā kā mana nelaiķa vīra Ivana Andrejeviča draugs un biedrs; viņš, lūk, esot braucis garām un nevarējis neiegriezties pie atraitnes, zinādams, ka es te dzīvoju. Es viņu pamieloju ar visu, ko dievs devis, sākām runāties par šo un to, pēdīgi arī par Dubrovski. Es viņam izstāstīju savas bēdas. Mans ģenerālis sarauca pieri. «Tas ir dīvaini,» viņš teica, «esmu dzirdējis, ka Dubrovskis kuram katram neuzbrūkot, tikai pazīstamiem bagātniekiem, bet arī tad daloties ar tiem, nevis aplaupot galīgi, bet slepkavībā viņu neviens nevaino, vai tikai tur nav kāda blēdība, lieciet pasaukt savu pārvaldnieku.» Ļaudis aizgāja pēc pārvaldnieka, tas ieradās; tikko ieraudzīja ģenerāli, tā sastinga kā stabs. «Pastāsti man, brālīt, — kā Dubrovskis tevi aplaupīja un kā viņš tevi gribēja pakārt?» Mans pārvaldnieks sāka drebēt un nokrita ģenerālim pie kājām. «Žēlīgais kungs, esmu vainīgs — nelabais samulsināja, sameloju.» — «Ja tā,» ģenerālis atbildēja, «tad, lūdzu, pastāsti cienīgajai, kā viss notika, bet es paklausīšos.» Pārvaldnieks nevarēja atjēgties. «Nu,

kā būs,» ģenerālis turpināja, «stāsti — kur tu satikies ar Dubrovski?» — «Pie divām priedēm, mīļais, pie divām priedēm.» — «Ko tad viņš tev teica?» —■ «Viņš man vaicāja: kam tu piederīgs, kurp braukdams un kāpēc?» — «Nu, un pēc tam?» — «Pēc tam viņš prasīja vēstuli un naudu.» — «Nu?» — «Es atdevu viņam vēstuli un naudu.» — «Bet viņš? Nu, bet viņš?» — «Mīļais, esmu vainīgs.» — «Nu, ko tad viņš darīja?» — «Viņš man atdeva naudu un vēstuli un teica: staigā vesels — nodod to pastā.» — «Nu, un tu?» — «Mīļais, esmu vainīgs.» — «Gan es ar tevi, draudziņ, tikšu galā,» ģenerālis bargi teica, «bet jūs, cienīgā, lieciet pārmeklēt šā nelieša lādi un nododiet viņu manās rokās, es viņu pārmācīšu. Jums jāzina, ka Dubrovskis pats bijis gvardes virsnieks, viņš savam biedram pāri nedarīs.» Es nopratu, kas ir viņa ekselence, man nebija viņam ko prašņāt. Kučieri piesēja pārvaldnieku pie karietes bukas. Naudu atrada: ģenerālis beidza pie manis pusdienot, pēc tam tūliņ aizbrauca un aizveda līdzi pārvaldnieku. Otrā dienā manu pārvaldnieku atrada mežā pie ozola piesietu un apstrādātu, kā nākas.

Visi klusēdami klausījās Annas Savišnas stāstījumā, sevišķi jaunavas. Daudzas no tām klusībā vēlēja viņam visu labu, saskatīdamas viņā romānu varoni, īpaši Marija Kirilovna — dedzīga sapņotāja, kuras fantāzija bija piesātināta ar noslēpumainajām Radklifas šausmām.

— Un tu, Anna Savišna, domā, ka pie tevis bijis pats Dubrovskis? — vaicāja Kirila Petrovičs. — Tu ļoti maldies. Nezinu, kas pie tevis bijis viesos, bet Dubrovskis nu gan ne.

—    Kā, mīļais, — nav bijis Dubrovskis? Bet kas tad izbrauks uz ceļa un sāks apturēt garāmgājējus, un tos izkratīs, ja ne viņš?

—    Nezinu, tikai ne Dubrovskis. Es atceros viņu kā bērnu, nezinu, vai viņa mati kļuvuši tumšāki, bet tolaik viņš bija cirtains, gaišmatains puisēns, — un es droši zinu, ka Dubrovskis piecus gadus vecāks par manu Mašu un ka viņam tātad ir nevis trīsdesmit pieci, bet apmēram divdesmit trīs gadi.

—    Taisni tā, ekselence, ■— iesaucās ispravņiks, — man kabatā papīrs ar Vladimira Dubrovska pazīmēm. Tur noteikti sacīts, ka viņš divdesmit trīs gadus vecs. _

—  A! — Kirila Petrovičs teica. — Labi, palasiet, bet mēs paklausīsimies, nav par ļaunu zināt viņa pazīmes, varbūt gadās satikt, tad viņš nevarēs izsprukt.

Ispravņiks izņēma no kabatas krietni nosmulētu papīra lapu, svinīgi atlocīja to un sāka dziedošā balsī lasīt.

—    «Vladimira Dubrovska pazīmes, sastādītas pēc viņa bijušo saimes ļaužu izteicieniem.

Divdesmit trīs gadus vecs, vidēja auguma, tīru, skūtu seju, brūnām acīm, gaišpelēkiem matiem, taisnu degunu. īpašu pazīmju nav.»

—    Tik vien, — Kirila Petrovičs teica.

—    Tik vien, — atbildēja ispravņiks, salocīdams papīru.

—    Vēlu laimes, ispravņika kungs. Tas gan ir papīrs! Pēc šīm pazīmēm jums būs viegli atrast Dubrovski. Jo kurš tad nav vidēja auguma, kam nav gaišpelēki mati, taisns deguns un brūnas acis? Saderu, ka trīs stundas no vietas runāsi ar pašu Dubrovski un neapjēgsi, ar ko dievs savedis kopā. Neko teikt, gudras galviņas tiem policijas kundziņiem!

Ispravņiks pazemīgi iebāza kabatā savu papīru un klusēdams ķērās pie zoss ar kāpostiem. Pa to laiku sulaiņi bija jau paguvuši vairākas reizes apstaigāt viesus, piepildīdami glāzes. Vairākas pudeles Gorskas un Cimļanskas vīna jau bija ar troksni attaisītas un visžēlīgi atzītas par šampanieti, sejas sārtojās, sarunas kļuva arvien skaļākas, nesakarīgākas un jautrākas.

—    Nē, — Kirila Petrovičs runāja tālāk, — mēs gan vairs neredzēsim tādu ispravņiku, kāds bija nelaiķis Tarass Aleksejevičs! Tas nebija tūļa, niekkalbis. 2ēl, ka šo krietno vīru sadedzināja, no visas tās bandas neviens nebūtu izgājis sveikā. Viņš visus līdz pēdējam būtu notvēris — arī pats Dubrovskis nekur neizspruktu un nevarētu atpirkties. Tarass Aleksejevičs naudu no viņa paņemtu, bet pašu vis nelaistu vaļā — tāds bija nelaiķa paradums. Neko darīt, kā rādās, man pašam vien būs jāķeras pie šīs lietas un ar saviem ļaudīm jāsarīko uzbrukums laupītājiem. Pirmajā gājienā norīkošu cilvēku divdesmit, viņi tad arī patīrīs to zagļu birzi; tie nav vis bailīgi vīri, katrs viens pats iet lācim pretī — no laupītājiem nebēgs.

—   Vai jūsu lācis vesels, mīļais Kirila Petrovič? — ievaicājās Antons Pafnutjičs, šos vārdus dzirdot, atcerēdamies savu pinkaino paziņu un dažus jokus, kam arī viņš savā reizē bija kritis par upuri.

—    Mišas vairs nav starp dzīvajiem, — Kirila Petrovičs atbildēja. — Viņš nomira varoņa nāvē, no ienaidnieka rokas. Tur ir viņa uzvarētājs, — Kirila Petrovičs norādīja uz Deforžu. — Maini savus ieskatus par manu francūzi. Viņš atrieba tavu … ar atļauju teikt… Vai atceries?

— Kā nu ne, atceros, — Antons Pafnutjičs knosīdamies teica, — ļoti labi atceros. Tātad Miša beigts. Žēl Mišas, nudien, žēl! Kas tas bija par jokdari! Kas par gudrinieku! Otra tāda lāča nevar atrast. Bet kāpēc mesjē viņu nonāvēja?

Kirila Petrovičs ar lielāko prieku sāka stāstīt par sava francūža varoņdarbu, jo viņam piemita laimīgā spēja dižoties ar visu, kas vien ap viņu. Viesi uzmanīgi noklausījās stāstu par Mišas nāvi un izbrīnā noraudzījās Deforžā, kas, nenojauzdams, ka runā par viņa drošsirdību, mierīgi sēdēja savā vietā un izteica pamācošas piezīmes savam draiskulīgajam audzēknim.

Pusdienu maltīte, kas bija ilgusi apmēram trīs stundas, beidzās; namatēvs nolika servjeti uz galda, visi piecēlās un devās viesistabā, kur tos gaidīja kafija, kārtis un ēdamistabā tik lieliski aizsāktās žūpošanas turpinājums.

X nodaļa

Ap pulksten septiņiem vakarā daži viesi gribēja braukt projām, bet namatēvs, punša ielīksmots, pavēlēja aizslēgt vārtus un paziņoja, ka līdz nākošajam rītam neviens netiks no sētas izlaists. Drīz vien atskanēja mūzika, durvis uz zāli atvērās, un sākās balle. Namatēvs un viņa tuvinieki sēdēja kādā nostūrī, tukšodami glāzi pēc glāzes un priecādamies par jaunatnes līksmību. Vecās dāmas spēlēja kārtis. Kavalieru, kā jau visur, kur nav apmetusies kāda ulānu brigāde, bija mazāk nekā dāmu, un visi dejai noderīgie vīrieši bija aizņemti. Starp tiem sevišķi izcēlās skolotājs, viņš dejoja vairāk par visiem, visas jaunavas aicināja viņu un atzina, ka ar viņu ļoti viegli valsēt. Vairākas reizes viņš griezās dejā ar Mariju Kirilovnu, un jaunkundzes zobgalīgi tos vēroja. Beidzot ap pusnakti nogurušais namatēvs pārtrauca dejas, lika pasniegt vakariņas, bet pats devās gulēt.

Kirilam Petrovičam promesot, sabiedrība kļuva brīvāka un možāka. Kavalieri uzdrošinājās ieņemt vietas blakus dāmām. Jaunavas smējās un sačukstējās ar saviem kaimiņiem, dāmas skaļi sarunājās. Vīrieši dzēra, strīdējās un smējās — vārdu sakot, vakariņas bija ārkārtīgi jautras un atstāja daudz patīkamu atmiņu.

Tikai viens viesis nepiedalījās kopīgos priekos — Antons Pafnutjičs sēdēja sadrūmis un kluss savā vietā, ēda izklaidīgi un likās ārkārtīgi nobažījies. Sarunas par laupītājiem bija satraukušas viņa prātu. Mēs drīz vien redzēsim, ka viņam bija pietiekams iemesls no tiem baidīties.

Antons Pafnutjičs, piesaukdams dievu par liecinieku, ka viņa naudas lādīte ir tukša, nemeloja un negrēkoja — naudas lādīte tiešām bija tukša, nauda, kas tur glabājās, bija pārvietota ādas maisiņā, ko viņš nēsāja uz krūtīm zem krekla. Vienīgi ar šādu piesardzību viņš nomierināja pastāvīgās bažas un savu neuzticību pret visiem. Tā kā viņš nu bija spiests pārlaist nakti svešā namā, tad bažījās, ka tikai viņam neierāda naktsguļai kādu nomaļu istabu, kur varētu viegli iekļūt zagļi; viņš centās noskatīt uzticamu draugu un pēdīgi izvēlējās Deforžu. Francūža āriene, kas liecināja par spēku, bet visvairāk gan drosme, kādu tas bija parādījis, sastopoties ar lāci, ko nabaga Antons Pafnutjičs nevarēja bez drebuļiem atcerēties, noteica viņa izvēli. Kad visi piecēlās no galda, Antons Pafnutjičs sāka rosīties ap jauno francūzi krekšķinādams un kāsēdams un beidzot uzrunāja viņu:

—    Hm, hm, vai es nevarētu, mesjē, palikt pa nakti jūsu istabiņā, jo redziet…

—    Ak tu posts, tu, mesjē, vēl neesi iemācījies krieviski. 2ē vē, muā, šē vū kušē,[20] vai saproti?

Antons Pafnutjičs, ļoti apmierināts ar savām franču valodas zināšanām, tūdaļ sāka posties.

Viesi jau atvadījās cits no cita un devās viņiem ierādītajās istabās. Bet Antons Pafnutjičs ar skolotāju gāja uz sētas māju. Nakts bija tumša. Deforžs apgaismoja ceļu ar vējlukturi, Antons Pafnutjičs diezgan mundri viņam sekoja, paretam spiezdams pie krūtīm slepeno maisiņu, lai pārliecinātos, ka nauda vēl atrodas pie viņa.

Sētas mājā nonācis, skolotājs aizdedzināja sveci, un abi sāka izģērbties; pie tam Antons Pafnutjičs vēl staigāja pa istabu, apraudzīdams atslēgas un logus, un grozīja galvu, jo šī apskate viņu nemaz neapmierināja. Durvis aizšāva tikai ar vienu aizbīdni, logiem vēl nebija iekšlogu. Viņš raudzīja par to žēloties Deforžam, bet viņa zināšanas franču valodā bija pārāk nepilnīgas tik sarežģītam paskaidrojumam, francūzis viņu nesaprata, un Antons Pafnutjičs bija spiests sūdzēšanos atmest. Viņu gultas atradās viena otrai iepretī, abi apgūlās, un skolotājs nopūta sveci.

Deforžs nesaprata viņa izsaucienu un novēlēja viņam labu nakti.

—    Nolādētais pagāns, — norūca Spicins, satīdamies segā. «Vajadzēja viņam nodzēst sveci. Jo ļaunāk viņam pašam. Es bez uguns nevaru gulēt. — Mesjē, mesjē, — viņš turpināja, — žē vē avek vū parlē.[24]bet francūzis neatbildēja un drīz vien sāka krākt.

«Krāc tas velna francūzis,» Antons Pafnutjičs nodomāja, «bet man miegs ne prātā. Tā vien pielūko, zagļi ienāks pa vaļējām durvīm vai ielīdīs pa logu, bet viņu, nešpetni, pat ar lielgabalu neuzmodinās.»

—    Mesjē! Klau, mesjē! Velns lai tevi parauj!

Antons Pafnutjičs apklusa: nogurums un degvīna

tvaiki pamazām pārmāca viņa bailes, viņš iesnaudās un drīz vien iegrima dziļā miegā.

Viņam tika sagādāta dīvaina atmoda. Pa miegam viņš juta — kāds viegli rausta aiz krekla apkakles. Antons Pafnutjičs atvēra acis un blāvajā rudens rīta gaismā ieraudzīja savā priekšā Deforžu: francūzis vienā rokā turēja kabatas pistoli, bet ar otru atraisīja slepeno maisiņu. Antons Pafnutjičs sastinga.

—   Kes ke sē, mesjē, kes ke sē?[25] — viņš drebošā balsī iesaucās.

—    Klusu, muti turēt, — skolotājs atbildēja skaidrā krievu valodā, — muti turēt, citādi jums beigas! Es esmu Dubrovskis.

XI nodaļa

Tagad palūgsim atļauju paskaidrot mūsu stāsta pēdējos notikumus, pastāstot par tiem apstākļiem, kādi bijuši iepriekš, ar kuriem vēl neesam paguvuši lasītāju iepazīstināt.

** stacijā, tā paša uzrauga mājā, par kuru jau minējām, kaktā sēdēja kāds ceļinieks — no skata lēnprātīgs un pacietīgs, kas liecināja, ka viņš ir razno- čincs vai arī ārzemnieks, citiem vārdiem, cilvēks, kam pasta ceļā nav nekādu tiesību. Viņa rati stāvēja sētā, gaidīdami, lai tos ieziež. Tajos atradās maza ceļasoma — vājš, ne pārāk lielas rocības pierādījums. Braucējs nelūdza ne tēju, ne kafiju, raudzījās pa logu ārā un svilpoja par lielu nepatikšanu uzrauga sievai, kura sēdēja aiz starpsienas.

—    Tad nu gan dievs uzsūtījis svilpotāju, — viņa pusbalsī runāja, — eka nu svilpo, kaut viņš pārsprāgtu, nolādētais pagāns!

—    Nu, kas par to? — uzraugs sacīja. — Kas tur par nelaimi, lai svilpo.

—           Kas par nelaimi? — sieva piķti atcirta. — Vai tu nezini, kāda tam nozīme?

—           Kāda nozīme? Ka svilpošana aizbaida naudu? Ak! Pahomovna, pie mums vai nu svilpo vai ne: naudas kā nav, tā nav.

—           Nu, laid taču viņu projām, Sidorič! Ir gan tev prieks šo turēt. Dod viņam zirgus — un lai brauc pie velna.

—           Lai pagaida, Pahomovna, — stallī pavisam tikai trīs trijjūgi, ceturtais atpūšas. Ko var zināt, ka negadās labāki braucēji; negribu ar savu kaklu atbildēt par francūzi. Jā, tā jau ir! Re, kur laiž. Ehe-he! Un cik strauji — vai tikai nav ģenerālis?

Kariete apstājās pie lieveņa. Sulainis nolēca no bukas, atvēra durtiņas, un pēc brīža jauns cilvēks karavīra mētelī un baltā cepurē ienāca pie uzrauga, — viņam nopakaļus sulainis nesa lādīti un nolika to uz loga.

—    Zirgus! — virsnieks pavēlēja.

—    Tūliņ, — uzraugs atbildēja. — Lūdzu, ceļazīmi.

— Man nav ceļazīmes. Es braucu uz… Vai tad tu mani nepazīsti?

Uzraugs sāka rosīties un metās mudināt važoņus. Jaunais cilvēks staigāja uz priekšu un atpakaļ pa istabu, iegāja aiz starpsienas un klusi vaicāja uzrauga sievai: kas tas par ceļinieku?

—           Dievs viņu zina, — uzrauga sieva atbildēja, kāds francūzis. Nu jau piecas stundas gaida zirgus un svilpo. Apnicis, nolādētais.

Jaunais cilvēks uzrunāja ceļinieku franciski.

—    Kurp jūs braukdami? — viņš tam vaicāja.

—    Uz tuvējo pilsētu, — francūzis atbildēja, — no turienes došos pie kāda muižnieka, kas mani aizmuguriski pieņēmis par skolotāju. Es cerēju jau šodien nokļūt galā, bet uzrauga kungs, kā liekas, nolēmis citādi. Šai zemē grūti dabūt zirgus, virsnieka kungs.

—    Bet pie kura no šejienes muižniekiem jūs esat salīdzis? — virsnieks vaicāja.

—    Pie Trojekurova kunga, — francūzis atbildēja.

—    Pie Trojekurova? Kas par Trojekurovu?

—     Ma foi, mori officier…[26] par viņu esmu maz laba dzirdējis. Stāsta, ka tas esot lepns un stūrgalvīgs kungs, bargs pret saviem mājiniekiem, ka neviens nevarot ar viņu sadzīvot un visi nodrebot, tiklīdz viņa vārdu dzirdot, ka ar skolotājiem (avec Ies outchitels) viņš apejoties briesmīgi un divus jau esot līdz nāvei piekāvis.

—    Apžēlojieties! Un jūs esat nolēmis iestāties darbā pie tāda briesmoņa!

—    Vai Trojekurova mājā jūs kāds pazīst? — viņš vaicāja.

—    Neviens, — skolotājs atbildēja, — viņš mani uzaicināja no Maskavas ar kāda sava drauga starpniecību, kura pavārs, mans tautietis, mani ieteica. Jums jāzina, ka esmu mācījies par konditoru, nevis par skolotāju, bet man sacīja, ka jūsū zemē skolotāja amats esot daudz ienesīgāks .. .

Virsnieks nogrima domās.

—     Klausieties, — viņš pārtrauca francūzi, — ko jūs teiktu, ja šīs nākamības vietā jums piesolītu desmit tūkstošus skaidrā naudā ar noteikumu, lai tūdaļ braucat atpakaļ uz Parīzi?

Francūzis pārsteigts paraudzījās virsniekā, pasmaidīja un pagrozīja galvu.

—    Zirgi sajūgti, — uzraugs ienācis ziņoja.

Sulainis apgalvoja to pašu.

—     Tūliņ, — virsnieks atbildēja, — izejiet vienu mirkli laukā! — Uzraugs un sulainis izgāja. — Es nejokoju, — viņš turpināja franciski, — desmit tūkstošus es varu jums dot, man tikai vajadzīga jūsu prombūtne un jūsu dokumenti.

To teikdams, viņš atslēdza lādīti un izņēma dažus žūkšņus papīrnaudas.

Francūzis ieplēta acis. Viņš nezināja, ko domāt.

—     Mana prombūtne … mani dokumenti, — viņš izbrīnā atkārtoja. — Te būs mani dokumenti. Bet jūs jokojat: kam jums mani dokumenti?

—      Tā nav jūsu darīšana. Es vaicāju, vai esat ar mieru vai ne.

Francūzis, vēl arvien neticēdams savām ausīm, pasniedza dokumentus jaunajam virsniekam, kas tos ātri pārskatīja.

—      Jūsu pase .. . labi. Ieteikuma vēstule, paraudzīsimies. Dzimšanas apliecība, jauki. Nu, te būs jūsu nauda, brauciet atpakaļ. Sveiki! …

Francūzis stāvēja kā sastindzis.

Virsnieks atgriezās

—   Gandrīz piemirsu pašu galveno. Dodiet man goda vārdu, ka tas viss paliks starp mums, — jūsu goda vārdu.

—   Manu goda vārdu, — francūzis atbildēja. — Bet mani dokumenti, ko lai iesāku bez tiem?

—    Pirmajā pilsētā ziņojiet, ka jūs aplaupījis Dubrovskis. Jums noticēs un izdos vajadzīgās apliecības. Sveiki, lai dievs jums dod ātrāk nokļūt Parīzē un atrast māmuļu sveiku un veselu!

Dubrovskis izgāja no istabas, iesēdās karietē un aizauļoja.

Uzraugs skatījās pa logu un, kad kariete aizbrauca, griezās pie sievas, iesaukdamies: — Pahomovna, vai zini ko? Tas taču bija Dubrovskis.

Uzrauga sieva pa galvu pa kaklu metās pie loga, bet par vēlu — Dubrovskis jau bija gabalā. Viņa nu ņēmās strostēt vīru.

—   Tu nebaidies dieva, Sidorič, kāpēc tu man to nepateici agrāk, es būtu kaut paskatījusies Dubrovski, bet gaidi nu, kad viņš atkal te iegriezīsies. Tev nav kauna, nudien, tev nav kauna!

Francūzis stāvēja kā sastindzis. Noruna ar virsnieku, nauda — viss viņam likās kā sapnis. Bet naudas žūkšņi bija viņam kabatā un runāja skaidru valodu par dīvainā notikuma tiešamību.

Viņš nolēma ņemt zirgus līdz pilsētai. Važonis brauca soļiem un naktī ievilkās pilsētā.

Neaizbraucis līdz aizkārtnei, kur stāvēja sagruvusi būdele, bet nebija sarga, francūzis lika apturēt, izkāpa no kulbas un tālāk gāja kājām, ar zīmēm paskaidrodams važonim, ka kulbu un ceļasomu dāvina tam par dzeramnaudu. Važonis par viņa devību bija tikpat pārsteigts kā francūzis par Dubrovska priekšlikumu. Tomēr, nospriedis, ka svešzemnieks sajucis prātā, važonis viņam pateicās, jo zemu palocīdamies, un pārlicis, ka nebūs visai izdevīgi iebraukt pilsētā, devās uz kādu zināmu izpriecas vietu, kuras saimnieks bija viņam labs paziņa. Tur viņš pavadīja visu nakti, bet otras dienas rītā tukšā trijjūgā brauca atpakaļ — bez kulbas un bez ceļasomas, uztūkušu seju un sarkanām acīm.

Dubrovskis, ieguvis francūža dokumentus, droši ieradās, kā mēs jau zinām, pie Trojekurova un apmetās viņa mājā. Lai viņa slepenie nodomi (tos mēs uzzināsim vēlāk) būtu kādi būdami, bet viņa uzvešanās bija nevainojamā. Tiesa, viņš maz laika veltīja mazā Sašas mācīšanai, ļāva viņam brīvi palaidņoties un ne pārāk stingri atprasīja mācības, kuras uzdeva vienīgi formas pēc, turpretī ļoti cītīgi sekoja savas skolnieces panākumiem un bieži vien stundām nosēdēja ar viņu pie klavierēm. Visi iemīļoja jauno skolotāju: Kirila Petrovičs — par viņa drošo izveicību medībās, Marija Kirilovna — par neaprobežoto centību un biklo uzmanību, Saša — par iecietību pret viņa delverībām, mājinieki — par labsirdību un devību, kas, acīm redzot, neatbilda viņa mantas stāvoklim. Pats viņš, kā likās, bija tā pieķēries visai ģimenei, ka jau ieskatīja sevi par tās locekli.

Bija pagājis apmēram mēnesis kopš viņa stāšanās skolotāja amatā līdz piemiņas cienīgajiem svētkiem, bet neviens nenojauta, ka jaunā, kautrā skolotāja personā slēpjas baismīgais laupītājs, kura vārds iedvesa šausmas visiem apkārtējiem muižniekiem. Visu šo laiku Dubrovskis nebija atstājis Pokrovsku, bet baumas par viņa laupīšanām ciema ļaužu atjautīgās iztēles dēļ nenorima, tomēr bija iespējams, ka viņa banda turpināja darboties, arī vadonim prom- esot.

Guļot vienā istabā ar cilvēku, ko viņš varēja ieskatīt par savu tiešu ienaidnieku un vienu no galvenajiem sava posta vaininiekiem, Dubrovskis nespēja pretoties kārdinājumam. Viņš zināja par maisiņu un nolēma to iegūt. Mēs redzējām, kā viņš pārsteidza nabaga Antonu Pafnutjiču ar negaidīto pārvēršanos no skolotāja par laupītāju.

Pulksten deviņos rītā viesi, kas bija pavadījuši nakti Pokrovskā, cits pēc cita saradās viesistabā — tur jau kūpēja patvāris, pie kura rītatērpā sēdēja Marija Kirilovna, bet Kirila Petrovičs mīkstos svārkos un rīta kurpēm kājās dzēra no savas platās, skalojamam traukam līdzīgās tējas tases. Antons Pafnutjičs ienāca pats pēdējais; viņš bija tik bāls un likās tik satraukts, ka viņa izskats visus pārsteidza un Kirila Petrovičs apvaicājās par viņa veselību. Spicins atbildēja bez kādas jēgas un ar šausmām noraudzījās skolotājā, kas turpat sēdēja, it kā nekas nebūtu noticis. Pēc dažām minūtēm ienāca sulainis un ziņoja Spicinam, ka viņa kariete piebraukta, — Antons Pafnutjičs steidzās atvadīties un, neievērodams namatēva ierunas, aši izgāja no istabas un tūliņ aizbrauca. Neviens nesaprata, kas ar viņu noticis, un Kirila Petrovičs nolēma, ka viņš pārēdies. Pēc tējas un atvadu brokastīm viesi devās mājās, Pokrovskā drīz vien bija tukša, un dzīve atkal ritēja pa vecam.

Puškins sādžā V. Serova zīmējums. 1B99

XII nodata

Pagāja vairākas dienas, un nekas ievērojams nenotika. Pokrovskas ļaužu dzīve bija vienmuļa. Kirila Petrovičs katru dienu devās medībās; Marija Kirilovna savu brīvo laiku veltīja lasīšanai, pastaigām un mūzikas stundām — it īpaši mūzikas stundām. Viņa sāka izprast savu sirdi un neviļus, sev par nepatiku, nāca pie atziņas, ka nav vienaldzīga pret jaunā francūža labajām īpašībām. Viņš savukārt nepārkāpa cieņas un stingras pieklājības robežas, tā nomierinādams viņas lepnumu un kautrās šaubas. Viņa ar vienmēr pieaugošu uzticību ļāvās tīkamajai paražai. Bez Deforža viņa garlaikojās, viņam klātesot, pastāvīgi bija aizņemta ar viņu, visās lietās gribēja dzirdēt viņa domas un vienmēr bija vienis prātis ar viņu. Varbūt viņa vēl nebija iemīlējusies, taču, sajūtot pirmo nejaušo šķērsli vai pēkšņu likteņa triecienu, viņas sirdī vajadzēja uzliesmot kaislības ugunij.

Kādreiz, ienākot zālē, kur viņu gaidīja skolotājs, Marija Kirilovna pārsteigta pamanīja viņa bālajā sejā mulsu. Viņa atvēra klavieres, nodziedāja dažus vingrinājumus, bet Dubrovskis, aizbildinādamies ar galvas sāpēm, atvainojās, pārtrauca stundu un, notis aizšķirdams, slepus pasniedza viņai zīmīti. Marija Kirilovna, nepaspējusi atjēgties, paņēma to un tai pašā mirklī nožēloja, bet Dubrovska vairs nebija zālē. Marija Kirilovna devās uz savu istabu, atlocīja zīmīti un izlasīja sekojošo:

«Atnāciet šodien pulksten septiņos lapenē pie strautiņa. Man ar Jums jārunā.»

Viņas ziņkāre bija ļoti satraukta. Viņa jau sen gaidīja mīlestības atklājumu, tā alkdama un baiļodamās. Viņai ļoti patiktos dzirdēt apstiprināmies to, ko bija nojautusi, bet viņa juta, ka neklātos klausīties tā cilvēka atzīšanos, kam pēc sava stāvokļa nav cerību kādreiz iegūt viņas roku. Viņa apņēmās iet uz satikšanos, tikai šaubījās par vienu: kā lai uzņem skolotāja mīlestības atklājumu — ar aristokrātisku nicināšanu, draudzības apliecinājumiem, jautriem jokiem vai ar mēmu līdzcietību. Pie tam viņa ik mirkli raudzījās pulkstenī. Metās jau krēsla, aizdedzināja sveces, Kirila Petrovičs apsēdās spēlēt bostonu ar viesos atbraukušajiem kaimiņiem. Galda pulkstenis no- šķinda trešo ceturksni pirms septiņiem, Marija Kirilovna klusi izgāja uz lievenēm, pavērās visapkārt un aizskrēja dārzā.

Nakts bija tumša, debesis apmākušās — divu soļu attālumā nekā nevarēja saredzēt, bet Marija Kirilovna gāja tumsā pa pazīstamajiem celiņiem un pēc brīža atradās pie lapenes; tur viņa apstājās, lai atvilktu elpu un satiktos ar Deforžu vienaldzīga un nesteidzīga. Bet Deforžs jau bija viņai priekšā.

—   Pateicos jums, — viņš teica klusā un skumjā balsī, — ka neesat noraidījusi manu lūgumu. Es būtu ļoti izmisis, ja jūs nebūtu uzklausījusi.

Marija Kirilovna atbildēja ar iepriekš sagatavotu frāzi:

—    Ceru, ka neliksit man nožēlot manu paļāvību.

Viņš klusēja un, likās, saņēma spēkus.

—   Apstākļi prasa … man vajag jūs atstāt, — viņš beidzot teica, — varbūt jau drīz vien dzirdēsit… Bet pirms šķiršanās man pašam ar jums jāizskaidrojas …

Marija Kirilovna nekā neatbildeja. Šais vārdos viņa saklausīja ievadu gaidāmajam mīlestības atklājumam.

—    Es neesmu tas, par ko jūs mani ieskatāt, — viņš, galvu nodūris, turpināja, — es neesmu francūzis Deforžs, es esmu Dubrovskis.

Marija Kirilovna iekliedzās.

—    Dieva dēļ, nebaidieties, jums nav jābaidās no mana vārda. Jā, es esmu tas nelaimīgais, kam jūsu tēvs atņēma maizes kumosu, ko viņš izdzina no tēva mājas un nosūtīja laupīt uz lielceļiem. Bet jums nav no manis jābaidās — ne par sevi, ne par viņu. Viss ir izbeigts. Es esmu viņam piedevis. Paklausieties, jūs viņu izglābāt. Manam pirmajam asinsdarbam vajadzēja notikt ar viņu. Es staigāju ap viņa māju, prātodams, kur lai uzliesmo ugunsgrēks, kā iekļūt viņa guļamistabā, kā aizsprostot viņam visus ceļus bēgšanai, bet tai mirklī jūs pagājāt man garām kā debesu parādība un mana sirds nomierinājās. Es sapratu, ka māja, kurā jūs dzīvojat, ir svēta, ka nevienu būtni, kas saistīta ar jums asinssaitēm, es nedrīkstu nolādēt. Es atsacījos no atriebības kā no neprāta. Veselām dienām klaiņoju ap Pokrovskas dārziem cerībā iztālēm ieraudzīt jūsu balto tērpu. Jūsu neuzmanīgajās pastaigās es sekoju jums, zagdamies no krūma uz krūmu, laimīgs iedomā, ka jūs apsargāju, ka jums nedraud briesmas tur, kur slepeni esmu klāt. Pēdīgi radās izdevība. Šīs trīs nedēļas bija man laimes dienas. Atmiņas par tām būs manas bēdu dzīves saldinā- jums … Šodien es saņēmu ziņu, pēc kuras man nav vairs iespējams ilgāk palikt šeit. Es šodien no jums šķiros … šai pašā brīdī… Bet pirms tam man vajadzēja jums pasacīt, kas es esmu, lai jūs mani neno- lādētu, nenicinātu. Atcerieties dažreiz Dubrovski. Ziniet, ka viņš bija dzimis pavisam citam mērķim, ka viņa dvēsele prata jūs mīlēt, ka nekad . ..

Šai brīdī atskanēja pakluss svilpiens un Dubrovskis apklusa. Viņš satvēra viņas roku un piespieda to pie savām kvēlajām lūpām. Svilpiens atkārtojās.

—   Piedodiet, — Dubrovskis teica, — mani sauc, katra minūte var mani pazudināt.

Viņš pagāja tālāk, Maša stāvēja nekustīga, Dubrovskis atgriezās un atkal satvēra viņas roku.

—    Ja kādreiz, — viņš maigā un aizkustinošā balsī teica, — ja kādreiz jums uzbrūk nelaime un ja jums nebūtu no kā gaidīt palīdzību un aizstāvību, vai jūs apsolāties tādā gadījumā uzmeklēt mani, prasīt no manis visu savam glābiņam? Vai apsolāties nenoraidīt manu padevību?

Marija Kirilovna klusi raudāja. Svilpiens atskanēja trešo reizi.

—   Jūs mani pazudināt! — Dubrovskis iesaucās. — Es neatstāšu jūs, kamēr nebūsit man atbildējusi, — vai jūs apsolāties vai ne?

—    Apsolos, — nabaga daiļava nočukstēja.

Šīs sastapšanās satraukta, Marija Kirilovna pārnāca no dārza. Viņai likās, ka visa saime kājās — visa māja bija kā spārnos, pagalmā daudz cilvēku, pie lievenēm stāvēja trijjūgs, jau iztālēm viņa dzirdēja Kirilas Petroviča balsi un steidzās iekšā, baidīdamās, ka nepamana viņas prombūtni. Zālē viņai nāca pretī Kirila Petrovičs, viesi bija apstājuši ispravņiku, mūsu paziņu, un apbēra to jautājumiem.

Ceļa drēbēs ģērbies, apbruņojies no galvas līdz papēžiem, ispravņiks viņiem noslēpumaini un satraukti atbildēja.

—    Kur tu biji, Maša? — Kirila Petrovičs vaicāja.

—  Vai neredzēji misteru Deforžu? Maša tikai ar mokām spēja to noliegt.

—    Iedomājies, — Kirila Petrovičs turpināja,

—   ispravņiks ieradies viņu sagūstīt un apgalvo man, ka viņš esot pats Dubrovskis.

—           Visas pazīmes, jūsu ekselence, — ispravņiks godbijīgi teica.

—    Ek, brālīt, — Kirila Petrovičs viņu pārtrauca,

—    vāķies, vai zini, kur, ar savām pazīmēm. Es tev savu francūzi neizdošu, kamēr pats nebūšu šo lietu izmeklējis. Kā nu var uzreiz noticēt Antonam Pafnut- jičam, šim zaķapastalam un melim; viņam būs sapnī rādījies, ka skolotājs gribējis viņu aplaupīt. Kāpēc viņš tai pašā rītā man nepateica par to ne vārda?

—           Francūzis viņu iebiedējis, jūsu ekselence, — ispravņiks atbildēja, — un nozvērinājis klusēt…

—           Meli, — Kirila Petrovičs nosprieda, — es to visu tūliņ noskaidrošu. Kur ir skolotājs? — viņš vaicāja ienākušajam sulainim.

—    Nevar nekur atrast, — sulainis atbildēja.

—           Tad vajag viņu sameklēt, — uzkliedza Trojekurovs, sākdams šaubīties. — Parādi man savas slavenās pazīmes, — viņš sacīja ispravņikam, kurš tūliņ pasniedza viņam papīru. — Hm, hm, divdesmit trīs gadi. .. Tas nu tā, bet ar to vēl nekas nav pierādīts. Nu, kas ir ar to skolotāju?

—    Nevar atrast, — skanēja atkal atbilde.

Kirila Petrovičs kļuva nemierīgs, Marija Kirilovna bija ne dzīva, ne mirusi.

—    Tu esi bāla, Maša, — tēvs piebilda, — mēs tevi nobiedējām?

—    Nē, tētiņ, — Maša atbildēja, — man sāp galva.

—    Ej, Maša, savā istabā un neuztraucies.

Maša noskūpstīja viņam roku un aizsteidzās uz savu istabu; tur viņa iekrita gultā un sāka histēriski raudāt. Saskrēja kalpones, izģērba viņu un tikai ar grūtībām spēja nomierināt ar vēsu ūdeni un dažādiem spirtiem, tad viņu apguldīja, un viņa iegrima dziļā miegā.

Bet francūzis nebija nekur atrodams. Kirila Petrovičs staigāja uz priekšu un atpakaļ pa zāli, nikni svilpodams: «Dārdi, uzvarpērkon, dārdi!» Viesi sačukstējās cits ar citu, ispravņiks likās izmuļķots — francūzi neatrada. Droši vien, iepriekš brīdināts, viņš bija paguvis aizbēgt. Bet kas un kā to varēja izdarīt? Tas palika noslēpums.

Pulkstenis bija jau vienpadsmit, bet neviens vēl nedomāja par miegu. Beidzot Kirila Petrovičs īgni teica ispravņikam:

—    Nu, ko? Līdz gaismai taču tu nevari te palikt, mana māja nav iebraucamā vieta, un ne jau ar tavu izmaņu, draudziņ, iespējams notvert Dubrovski, ja tas patiesi ir Dubrovskis. Brauc vesels un turpmāk esi veiklāks. Un arī jums laiks doties mājās, — viņš uzrunāja viesus. — Lieciet sajūgt zirgus, bet es gribu gulēt.

Tik nelaipni Trojekurovs šķīrās no saviem viesiem!

XIII nodaļā

Pagāja krietns laika sprīdis bez jebkāda ievērojama atgadījuma. Bet nākamās vasaras sākumā notika daudz pārmaiņu Kirilas Petroviča ģimenes dzīvē.

Trīsdesmit verstu attālumā atradās kņaza Vereiska bagātā muiža. Kņazs ilgāku laiku bija nodzīvojis svešās zemēs — viņa muižu pārvaldīja atvaļināts majors —, un starp Pokrovsku un Arbatovu nebija nekādu sakaru. Bet maija beigās kņazs pārbrauca no ārzemēm un ieradās muižā, kuru tas savu mūžu nebija redzējis. Radis izklaidēties, viņš nevarēja paciest vientulību un jau trešajā dienā pēc ierašanās mājās devās pusdienot pie Trojekurova, ar kuru kādreiz bija pazīstams.

Kņazs bija gadu piecdesmit vecs, bet izskatījās daudz vecāks. Visāda veida pārmērības bija sagandējušas viņa veselību un uzspiedušas viņam savu neizdzēšamo zīmogu. Un tomēr kņazs bija patīkams, interesants, bet paradums arvien atrasties sabiedrībā ieviesis viņā zināmu laipnību, sevišķi pret sievietēm. Viņam bija nemitīga dziņa izklaidēties, un viņš pastāvīgi garlaikojās. Kirila Petrovičs bija bezgala apmierināts ar viņa apciemojumu, pieņemdams to par cienības zīmi no cilvēka, kas pazīst pasauli; kā jau paradis, viņš sāka izrādīt savu saimniecību un veda viesi uz suņu kūti. Bet kņazs suņu kūts gaisā tikko nenosmaka un pasteidzās iziet laukā, aizspiezdams degunu ar savu sasmaržoto nēzdogu. Senatnīgais dārzs ar apcirptajām liepām, četrstūraino dīķi un taisnajām alejām viņam nepatika; viņš mīlēja angļu dārzus un tā saukto dabu, tomēr cildināja un sajūsminājās; sulainis pienāca un ziņoja, ka galds klāts. Viņi devās pusdienot. Pastaigā noguris, kņazs drusku kliboja, jau sākdams nožēlot savu apmeklējumu.

Bet zālē viņus saņēma Marija Kirilovna, un veco lakstotāju pārsteidza viņas skaistums. Trojekurovs nosēdināja viesi blakus meitai. Viņas tuvumā kņazs atplauka, bija jautrs un paguva vairākas reizes saistīt viņas uzmanību ar saviem interesantajiem nostāstiem. Pēc pusdienām Kirila Petrovičs vedināja viņu pajāties, bet kņazs atrunājās, norādīdams uz saviem samta zābakiem, un, zobodamies par savu podagru, viņš bija labāk ar mieru pabraukāties līnijdroškā, lai nebūtu šķirts no savas patīkamās kaimiņienes. Sajūdza zirgus līnijdroškā. Vecie un daiļava trijatā iesēdās un aizbrauca. Sarunas nerimās. Marija Kirilovna ar labpatiku klausījās augstas sabiedrības cilvēka glaimīgajā un jautrajā valodā, kad pēkšņi Vereiskis, Kirilu Petroviču uzrunādams, ievaicājās, ko nozīmējot šī nodegusī ēka un vai tā piederot viņam .. . Kirila Petrovičs sarauca pieri; atmiņas, kādas tā modināja, viņam nepatika. Viņš atbildēja, ka zeme tagad piederot viņam, bet ka agrāk tā piederējusi Dubrovskim.

—    Dubrovskim, — Vereiskis atkārtoja, — kā, šim slavenajam laupītājam?

—    Viņa tēvam, — Trojekurovs atbildēja, — bet arī tēvs bija pamatīgs laupītājs.

—    Kur tad palicis mūsu Rinaldo? Vai viņš vēl dzīvs vai jau sagūstīts?

—    Vēl dzīvs un brīvībā un, kamēr pie mums ispravņiki ar zagļiem būs uz vienu roku, tikmēr netiks noķerts; ak jā, kņaz, Dubrovskis taču bija arī pie tevis Arbatovā?

—    Jā, pagājušā gadā viņš kaut ko esot nodedzinājis vai nolaupījis… Vai ne, Marija Kirilovna, ļoti interesanti būtu iepazīties tuvāk ar šo romantisko varoni.

—    Kas tur interesants! — Trojekurovs sacīja. — Viņa jau ar to pazīstama; viņš veselas trīs nedēļas mācīja viņai mūziku un, paldies dievam, nepaņēma nekā par mācīšanu.

Un nu Kirila Petrovičs sāka stāstīt par savu skolotāju francūzi. Marija Kirilovna sēdēja kā uz adatām. Vereiskis klausījās ļoti uzmanīgi, atzina to visu ļoti dīvainu un novērsa sarunu uz citu pusi. Atgriezies viņš lika piebraukt karieti un, nepaklausīdams Kirilas Petroviča neatlaidīgajam lūgumam palikt pa nakti, tūliņ pēc tējas aizbrauca. Bet pirms tam viņš ielūdza Kirilu Petroviču kopā ar Mariju Kirilovnu atbraukt pie viņa viesos, un lepnais Trojekurovs apsolījās, jo, ņemot vērā kņaza cienījamo stāvokli, divas zvaigznes un trīstūkstoš dvēseļu lielo dzimtmuižu, zināmā mērā ieskatīja kņazu Vereiski par sev līdzīgu.

Vakariņas nekādā ziņā nebija peļamākas par pusdienām. Viesi devās uz viņiem iekārtotajām istabām un otrajā rītā šķīrās no laipnā namatēva; atvadoties abi muižnieki viens otram apsolīja atkal drīz vien redzēties.

XIV nodaļa

Marija Kirilovna sēdēja savā istabā pie vaļēja loga un kaut ko šuva. Viņa nejauca zīdus, kā to bija darījusi Konrāda mīļākā, mīlas izklaidībā izšūdama rozi ar zaļu zīdu. Viņas adata nekļūdīgi veidoja uz kanvas rakstu, kāds bija paraugā, lai gan domas nesekoja darbam, tās bija kaut kur tālumā.

Pēkšņi logā klusītiņām pasniedzās roka — kāds uzlika uz rokdarba vēstuli un nozuda, pirms Marija Kirilovna paguva atjēgties. Šai pašā brīdī pie viņas ienāca sulainis un aicināja pie Kirilas Petroviča. Drebēdama viņa paslēpa vēstuli aiz ņiebura un steidzās pie tēva kabinetā.

Kirila Petrovičs nebija viens. Pie viņa sēdēja kņazs Vereiskis. Marijai Kirilovnai ienākot, kņazs piecēlās un klusēdams palocījās ar viņam neparastu samulsumu.

—    Nāc šurp, Maša, — Kirila Petrovičs teica, — pastāstīšu tev ko jaunu, kas tevi, kā domāju, iepriecinās. Te ir tavs līgavainis — kņazs lūdz tavu roku.

Maša sastinga, nāves bālums pārklāja viņas seju. Viņa klusēja. Kņazs piegāja pie viņas, saņēma viņas roku un satraukts jautāja: vai viņa būtu ar mieru darīt to laimīgu? Maša klusēja.

—    Ar mieru, protams, ar mieru, — Kirila Petrovičs teica, — bet zini ko, kņaz, meitenei taču grūti izteikt šo vārdu. Nu, bērni, saskūpstieties un topiet laimīgi!

Maša stāvēja nekustīga, vecais kņazs noskūpstīja viņai roku, un tad pēkšņi asaras sāka plūst pār viņas bālo vaigu. Kņazs mazliet sarauca pieri.

—    Ej, ej, ej, — Kirila Petrovičs teica, — nožāvē asaras un nāc atpakaļ pie mums pavisam priecīga. Tā jau viņas visas raud saderinoties, — viņš turpināja, pagriezdamies pret Vereiski, — tā jau viņām tas parasts . .. Tagad, kņaz, parunāsimies par lietu, tas ir, par pūru.

Marija Kirilovna steidzīgi izmantoja atļauju aiziet. Viņa aizskrēja uz savu istabu, ieslēdzās tur un ļāva vaļu asarām, iedomādamās sevi par vecā kņaza sievu; tas piepeši viņai šķita riebīgs un nīstams .. . Laulība biedēja viņu kā soda vieta, kā kaps … «Nē, nē,» viņa izmisusi atkārtoja, «labāk nomirt, labāk aiziet klosterī, labāk iešu pie Dubrovska.» Te viņa atcerējās vēstuli un steidzās to lasīt, nojauzdama, ka tā no viņa. Patiesi, to bija rakstījis viņš, un tur bija tikai daži vārdi:

«Vakarā pulksten desmitos agrākajā vietā.»

XV nodaļa

Mēness spīdēja, jūlija nakts bija klusa, retumis uzpūta vēsmiņa, un viegla šalka pārslīdēja pār dārzu.

Kā viegla ēna jaunā daiļava tuvojās norunātajai satikšanās vietai. Vēl neviens nebija saredzams, te gluži negaidot no lapenes viņas puses iznāca Dubrovskis.

—    Es visu zinu, — viņš klusā un skumjā balsī sacīja. — Atcerieties savu solījumu?

—    Jūs piedāvājāties mani aizstāvēt, — Maša atbildēja, — bet nedusmojiet, tas mani baida. Kādā veidā jūs varat man palīdzēt?

—    Es varētu jūs atbrīvot no ienīstā cilvēka.

—    Dieva dēļ, neaizskariet viņu, jūs nedrīkstat viņu aizskart, ja mani mīlat, — es negribu būt ne par kādu šausmu cēloni. ..

—    Es viņu neaizskaršu, jūsu griba man svēta. Jums viņš parādā pateicību par savu dzīvību. Nekad nekas ļauns nenotiks jūsu vārdā. Jums jābūt tīrai pat manos noziegumos. Bet kā lai jūs glābju no cietsirdīgā tēva?

—    Vēl es ceru viņu aizkustināt ar asarām un izmisumu. Viņš ir ietiepīgs, bet viņš mani tik ļoti mīl.

—    Neceriet velti: šais asarās viņš saskatīs tikai parasto baiļošanos un pretīgumu, kas kopīgs visām jaunām meitenēm, kad tās precas, prātīgu apsvērumu spiestas, nevis aiz mīlestības; un ja nu viņš ieņēmis galvā sagādāt jums laimi pret jūsu pašas gribu, ja jūs ar varu vedīs pie altāra, lai uz mūžu jūsu likteni nodotu veca vīra varā …

—    Tad, tad neko nevarēs darīt, ierodieties pēc manis, un es kļūšu jūsu sieva.

Dubrovskis nodrebēja, bālā seja pārklājās ar tumšu sārtumu un tai pašā mirklī kļuva bālāka nekā pirms tam. Viņš ilgi klusēja, galvu nokāris.

—    Saņemiet visus dvēseles spēkus, lūdziet tēvu, krītiet viņam pie kājām, iztēlojiet viņam visas nākotnes šausmas, savu jaunību, kas novīst pie panīkuša un netikla veča sāniem, esiet gatava teikt nežēlīgus vārdus; sakiet — ja viņš paliks nepielūdzams, tad … tad jūs atradīsiet briesmīgu aizstāvību … sakiet, ka bagātība nesagādās jums nevienu laimes mirkli; greznība iepriecina nabadzību, bet arī tikai īsu mirkli, tāpēc ka nepierasta; neatkāpieties no viņa, nebaidieties ne viņa niknuma, ne draudu, kamēr vēl kaut ēna cerības, dieva dēļ, neatkāpieties! Bet ja nebūs vairs nekāda cita līdzekļa …

Un Dubrovskis aizklāja seju ar rokām, kā likās, viņam trūka elpas. Maša raudāja …

—    Mans nelaimīgais, nelaimīgais liktenis, — viņš sacīja, rūgti nopūzdamies. — Es atdotu par jums savu dzīvību, — redzēt jūs iztālēm, pieskarties jūsu rokai man bija svētlaime. Un, kad man rodas iespēja pie- kļaut jūs sev un teikt: «Eņģeli, mirsim!» — man, nabagam, jāvairās no svētlaimes, man tā visiem spēkiem jādzen no sevis projām … Es nedrīkstu krist jums pie kājām, pateikties debesīm par neizprotamo, nepelnīto balvu. Ak, kā man tas jāienīst. .. bet es jūtu — tagad manā sirdī nav vietas naidam.

Viņš apskāva meitenes slaido stāvu un maigi pie- kļāva viņu sev pie krūtīm. Paļāvīgi viņa nolieca galvu uz jaunā laupītāja pleca. Abi klusēja.

Laiks steidzās.

—    Jāiet, — beidzot Maša sacīja. Dubrovskis it kā pamodās no miega. Viņš saņēma Mašas roku un vilka viņai pirkstā gredzenu.

—    Ja būsit nolēmusi griezties pie manis, — viņš sacīja, — tad atnesiet gredzenu šurp, iebāziet to šā ozola dobumā, un es zināšu, kas jādara.

Dubrovskis noskūpstīja viņai roku un nozuda starp kokiem.

XVI nodaļa

Kņaza Vereiska bildinājums nebija vairs nekāds noslēpums kaimiņiem. Kirila Petrovičs pieņēma apsveikumus un gatavojās kāzām … Maša no dienas uz dienu atlika gala vārdu. Viņas izturēšanās pret veco līgavaini bija vēsa un piespiesta. Kņazs par to nelikās ne zinis. Apmierināts ar viņas mēmo piekrišanu, viņš necentās pēc mīlestības.

Bet laiks ritēja. Maša beidzot nolēma rīkoties un aizrakstīja kņazam Vereiskim vēstuli: viņa centās pamodināt kņazā augstsirdību, atklāti atzinās, ka viņai nav pret to ne mazāko mīlas jūtu, lūdza atsacīties no viņas rokas un aizstāvēt viņu pret tēva varu. Maša klusītiņām iedeva vēstuli kņazam. Vereiskis vienatnē to izlasīja, bet viņu nemaz neaizkustināja līgavas vaļsirdība. Gluži otrādi — viņš redzēja, ka nepieciešams steidzināt kāzas, tāpēc ieskatīja par vajadzīgu parādīt vēstuli nākamajam sievastēvam.

Kirila Petrovičs pārskaitās; tikai ar mokām kņazs spēja viņu pierunāt neizrādīt Mašai, ka zina kaut ko par viņas vēstuli. Kirila Petrovičs bija ar mieru viņai nekā par to neteikt, bet nolēma nevilcināties un noteica, ka jau parīt jānotiek kāzām. Kņazs atzina to par prātīgu rīcību, ieradās pie savas līgavas un teica viņai, ka vēstule viņu ļoti apbēdinājusi, bet ka viņš cerot ar laiku iemantot viņas mīlestību, ka doma viņu zaudēt viņam pārāk smaga un ka viņam trūkstot spēka, lai samierinātos ar savu nāves spriedumu. Tad viņš godbijīgi noskūpstīja Mašas roku un aizbrauca, neteicis ne vārda par Kirilas Petroviča lēmumu.

Bet, tikko Vereiskis bija izbraucis no pagalma, ienāca viņas tēvs un bez liekām runām pavēlēja sagatavoties laulībām nākamajā dienā. Marija Kirilovna, ko bija ļoti satraucis kņaza paziņojums, sāka nevaldāmi raudāt un nokrita tēvam pie kājām.

—    Tētiņ, — viņa žēlā balsī iesaucās, — tētiņ, ne- grūdiet mani postā, es kņazu nemīlu, es negribu būt viņa sieva …

—    Ko tas nozīmē, — Kirila Petrovičs nikni teica, — līdz šim tu klusēji un biji ar mieru, bet tagad, kad viss jau nolemts, tu sāc gražoties un atsacīties. Neniekojies, ar to tu pie manis neko nepanāksi.

—    Negrūdiet mani postā, — nabaga Maša atkārtoja, — kāpēc jūs dzenat mani no sevis projām un atdodat nemīlamam cilvēkam, vai tad es jums esmu jau apnikusi, es gribu palikt pie jums, tāpat kā līdz Šim. Tētiņ, jums bez manis būs skumji, vēl skumjāk,

kad iedomāsities, ka esmu nelaimīga; tētiņ, nespiediet mani, es negribu precēties …

Kirila Petrovičs bija aizkustināts, bet apslēpa savu samulsumu un, viņu atgrūdis, bargi teica:

—    Tas viss ir blēņas, vai dzirdi? Es zinu labāk nekā tu, kas nepieciešams tavai laimei. Asaras tev nelīdzēs, parīt būs tavas kāzas.

—    Parīt, — Maša iekliedzās, — mans dievs! Nē, nē, tas nav iespējams, tas nenotiks. Tētiņ, paklausieties, ja jau esat nolēmis mani grūst postā, tad es atradīšu sev aizstāvi, par kuru jūs pat nevarat iedomāties, jūs redzēsit, jūs pārņems šausmas, cik tālu esat mani novedis.

—    Ko? Ko? — Trojekurovs iesaucās. — Draudēt! Man draudēt, nekrietnā meitene! Vai tu saproti, ka es ar tevi izdarīšu to, ko tu nevari pat iedomāties! Tu uzdrošinies mani biedēt ar kādu aizstāvi. Redzēsim, kas būs šis aizstāvis.

—    Vladimirs Dubrovskis, — Maša izmisumā atbildēja.

Kirila Petrovičs nodomāja, ka viņa zaudējusi prātu, un noraudzījās viņā ar izbrīnu.

—    Labi, — kādu brīdi klusējis, viņš teica, — gaidi par savu glābēju, ko gribi, bet pagaidām sēdi šai istabā, tu no tās netiksi ārā līdz pašām kāzām. — Ar šiem vārdiem Kirila Petrovičs izgāja un aizslēdza durvis.

Ilgi nabaga meitene raudāja, iedomādamās visu, kas viņu sagaida, bet vētrainā izskaidrošanās bija atvieglojusi sirdi, un viņa mierīgi varēja pārdomāt savu likteni un to, kas būtu darāms. Galvenais bija izvairīties no neciešamās laulības — laupītāja sievas liktenis viņai likās paradīze salīdzinājumā ar to postu, kas viņai sagatavots. Maša paskatījās uz gredzenu, ko viņai bija atstājis Dubrovskis. Viņa kvēli vēlējās satikties ar to vienatnē un vēlreiz pirms izšķirīgā brīža izrunāties. Nojauta teica, ka vakarā viņa sastaps Dubrovski dārzā pie lapenes; Maša apņēmās iet un sagaidīt viņu tur, tiklīdz sāks krēslot. Viņa jau gribēja iet, bet durvis bija aizslēgtas. Istabene viņai no ārpuses atbildēja, ka Kirila Petrovičs pavēlējis viņu nelaist ārā. Meitene atradās ieslodzījumā. Dziļi aizvainota viņa apsēdās pie loga un līdz vēlai naktij sēdēja neiz- ģērbusies, stingi raudzīdamās tumšajās debesīs. Uz rīta pusi viņa iesnaudās, bet miegu iztraucēja skumji rēgi, un uzlecošās saules stari viņu pamodināja.

XVII nodala

Maša pamodās, un reizē ar pirmajām domām viņai atklājās viss pašreizējās situācijas šausmīgums. Viņa pazvanīja, ienāca meiča un uz viņas jautājumiem atbildēja, ka Kirila Petrovičs vakar aizbraucis uz Ar- batovu, bet mājās pārradīšoties vēlu, ka stingri pavēlēts neizlaist viņu no šīs istabas un raudzīties, lai neviens ar viņu nesarunātos, un ka nav manāma nekāda sevišķa gatavošanās kāzām, atskaitot to, ka popam pavēlēts nekādā gadījumā neizbraukt no ciema. Pēc šā paziņojuma viņa atstāja Mariju Kiri- lovnu un atkal aizslēdza durvis.

Meičas vārdi saniknoja jauno cietumnieci: galva viņai kļuva karsta, asinis strāvoja — viņa apņēmās par visu ziņot Dubrovskim un sāka domāt par to, kā varētu gredzenu nogādāt uz ozola dobumu. Šai brīdī

viņas logā atsitās akmentiņš, rūts iešķindējās; Marija Kirilovna paskatījās laukā un ieraudzīja mazo Sašu, kas rādīja viņai slepenas zīmes. Viņa zināja, cik zēns viņai uzticīgs, un nopriecājās par to. Maša atvēra logu.

—    Sveiks, Saša, — viņa sacīja, — kāpēc tu mani sauc?

—    Es, māsiņ, atnācu apvaicāties, vai jums kaut kā nevajag. Tētiņš saskaities un aizliedzis visai saimei jums klausīt, bet lieciet man darīt, ko vien gribat, un es visu izdarīšu.

—    Paldies, mīļais Sašeņka, paklausies: vai tu zini veco, dobumaino ozolu pie lapenes?

—    Zinu, māsiņ.

—    Nu, ja tu mani mīli, tad aizteci labi ātri turp un ieliec dobumā, lūk, šo gredzenu, tikai pieraugi, lai neviens tevi nepamana.

To teikusi, viņa nometa gredzenu un aizvēra logu.

Zēns paķēra gredzenu, laida, cik jaudas, un trijās minūtēs bija pie zināmā koka. Aizelsies viņš tur apstājās, pavērās apkārt un ielika gredzentiņu dobumā. Visu laimīgi paveicis, viņš gribēja tūliņ par to paziņot Marijai Kirilovnai, bet pēkšņi rūsgans, vienacains, noskrandis puika izmetās no lapenes viņas puses, devās pie ozola un iebāza roku dobumā. Saša veiklāk par vāveri pielēca puikam klāt un abām rokām satvēra viņu.

—    Ko tu te dari? — viņš nikni iesaucās.

-— Kas tev daļas? — puišelis atbildēja, cenzdamies tikt no viņa vaļā.

—    Liec gredzenam mieru, tu rūsganais zaķi, — Saša kliedza, — citādi es tevi pārmācīšu pa savai modei!

Atbildes vietā zēns viņam iezvēla ar dūri pa seju, tomēr Saša nelaida viņu vaļā un sāka kliegt pilnā kaklā:

—    Zagļi, zagļi, šurp, šurp! …

Puika centās izrauties. Kā likās, viņš bija pāris gadu vecāks par Sašu un ari krietni vien stiprāks, bet Saša veiklāks. Viņi cīnījās labu laiku, beidzot rūsganais puika ņēma virsroku. Viņš nogāza Sašu zemē un sagrāba aiz rīkles.

Bet šai brīdī spēcīga roka ieķērās viņa rūsganajos, sarainajos matos un dārznieks Stepans pacēla viņu pusaršīnu augstu …

—    Ak tu rūsganais nelieti, — dārznieks teica,

—   kā tu uzdrošinies sist mazo kundzēnu … Saša bija paguvis uzlēkt kājās un attapties.

—    Tu mani saķēri zem padusēm, — viņš teica,

—   citādi nekad nebūtu nogāzis. Atdod tūliņ gredzenu un taisies, ka pazūdi!

—    Ko domājies, — rūsganais atbildēja un piepeši, spēji apsviedies, atbrīvoja savus sarus no Stepana rokas. Viņš metās bēgt, bet Saša viņu panāca, pagrūda no muguras, un zeņķis visā sparā pakrita — dārznieks viņu atkal sagrāba un sasēja ar jostu.

—    Atdod gredzenu! — Saša kliedza.

—    Pagaidi, kundziņ, — Stepans teica, — mēs aizvedīsim viņu pie pārvaldnieka, lai nosoda.

Dārznieks veda gūstekni uz kungu māju, bet Saša gāja līdzi, bažīgi aplūkodams savas bikses, kas bija pārplēstas un notrieptas zaļas. Piepeši viņi visi trīs negaidot sastapās ar Kirilu Petroviču, kurš gāja apraudzīt zirgu staļļus.

—    Kas tad tas! — viņš Stepanam jautāja.

Stepans īsumā pastāstīja visu notikušo, Kirila Petrovičs uzmanīgi klausījās.

—          Tu nebēdni, — viņš teica Sašam, — kāpēc tu pinies ar viņu?

—           Viņš izzaga no dobuma gredzenu, tētiņ, pavēliet atdot gredzenu.

—    Kādu gredzenu, no kāda dobuma?

—           Nu, Marija Kirilovna man.. . nu, to gredzenu … — Saša samulsa, apjuka. Kirila Petrovičs sarauca pieri un, galvu grozīdams, teica:

—          Te iejaukta Marija Kirilovna. Atzīsties visā, citādi es tevi tā nopēršu, ka tu visu mūžu to pieminēsi.

—           Dieva dēļ, tētiņ, es, tētiņ .. . Man Marija Kirilovna neko nav pavēlējusi darīt, tētiņ.

—    Stepan, ej nogriez labus, svaigus bērza žagarus!

—           Pagaidiet, tētiņ, es jums visu izstāstīšu. Es šodien skraidelēju pa pagalmu, bet māsiņa Marija Kirilovna atvēra logu, un es pieskrēju klāt, un māsiņai netīšām nokrita gredzens, un es to noslēpu dobumā, un .. . un . .. šis rūsganais puika gribēja gredzenu nozagt.

—           Netīšām nokrita, bet tu gribēji noslēpt… Stepan, ej pēc žagariem!

—          Tētiņ, pagaidiet, es visu izstāstīšu. Māsiņa Marija Kirilovna lika man aizskriet pie ozola un nolikt gredzenu dobumā, un es aizskrēju un gredzenu tur noliku, bet šis nejaukais puika . ..

Kirila Petrovičs pagriezās pret nejauko puiku un bargi tam uzprasīja:

—    Kādu ļaužu?

—    Dubrovsku kungu, — rūsganais puika atbildēja.

Kirila Petroviča seja sadrūma.

—           Tu, kā liekas, mani par kungu neatzīsti, ko? — viņš teica. — Bet ko tu darīji manā dārzā?

—    Zagu avenes, — zēns ļoti vienaldzīgi atbildēja.

—              Ahā, kāds kungs, tāds kalps; kāds mācītājs, tāda draudze, bet vai tad avenes manā dārzā aug ozolos?

Zēns neko neatbildēja.

—           Tētiņ, pavēliet, lai viņš atdod gredzenu, — Saša teica.

—           Turi muti, Aleksandr, — Kirila Petrovičs uzsauca, — neaizmirsti, ka es taisos tev sadot. Ej uz savu istabu! Tu, vienaci, kā rādās, neesi zemē metams. Atdod gredzenu un ej mājās!

Zēns atvēra dūri un parādīja, ka viņam rokā nekā nav.

—           Ja tu man visā atzīsies, tad es tevi nepēršu, iedošu vēl pieckapeiku riekstiem. Bet, ja ne, tad es ar tevi rīkošos tā, kā tu nemaz iedomāties nevari. Nu!

Puika neatbildēja ne vārda un stāvēja, galvu nodūris, izlikdamies par galīgu muļķi.

—           Labi, — Kirila Petrovičs teica, — ieslodzīt viņu kaut kur un uzraudzīt, citādi visai mājai novilkšu ādu pār acīm.

Stepans aizveda puiku uz baložu būdu, ieslēdza viņu tur un lika vecajai putnu sievai Agafijai pieskatīt.

—           Tūliņ braukt uz pilsētu pēc ispravņika, — Kirila Petrovičs pavēlēja, noskatīdamies puikam pakaļ, — un cik ātri vien iespējams.

«Tur nevar būt nekādu šaubu. Viņa uzturējusi sakarus ar nolādēto Dubrovski. Bet vai patiesi viņa būtu to aicinājusi palīgā?» domāja Kirila Petrovičs,

pa istabu staigādams un dusmīgi svilpodams «Dārdi, uzvarpērkon!». «Varbūt esmu beidzot nācis viņam uz karstām pēdām, un nu viņš mums vairs neizspruks. Šo gadījumu mēs izmantosim. Klau! Zvārgulītis, paldies dievam, tas ir ispravņiks.»

—    Ei, atvediet šurp notverto puiku!

Rati ieripoja pagalmā, un mums jau pazīstamais ispravņiks, putekļiem klāts, ienāca istabā.

—    Lieliska ziņa, — Kirila Petrovičs viņam teica, — esmu noķēris Dubrovski.

—    Paldies dievam, ekselence, — iesaucās ispravņiks, izlikdamies priecīgs, — kur viņš ir?

—    Tas ir, nevis pašu Dubrovski, bet vienu no viņa bandas. To tūliņ atvedīs. Tas palīdzēs mums sagūstīt pašu atamanu. Tur jau viņš arī ir.

Ispravņiks, kas gaidīja briesmīgu laupītāju, bija pārsteigts, kad ieraudzīja trīspadsmit gadus vecu diezgan vārga izskata zēnu. Viņš neizpratnē pagriezās pret Kirilu Petroviču un gaidīja paskaidrojumu. Kirila Petrovičs tūliņ sāka atstāstīt šārīta notikumus, tomēr nepieminot neko par Mariju Kirilovnu.

Ispravņiks vērīgi viņu uzklausīja, palaikam palūkodamies uz mazo negantnieku, kurš, izlikdamies par muļķīti, it kā nepievērsa nekādu uzmanību visam, kas ap viņu norisinājās.

—    Atļaujiet, ekselence, parunāties ar jums vienatnē, — ispravņiks beidzot teica.

Kirila Petrovičs ieveda viņu otrā istabā un aizslēdza durvis.

Pēc pusstundas viņi atkal iznāca zālē, kur gūsteknis gaidīja sava likteņa lēmumu.

—          Kungs gribēja tevi ieslodzīt pilsētā cietumā, nopērt ar pletnēm un pēc tam aizsūtīt trimdā, — ispravņiks viņam teica, — bet es tevi aizstāvēju un izlūdzos piedošanu. Atbrīvot viņu no saitēm!

Zēnu atbrīvoja.

—    Pateicies taču kungam, — ispravņiks sacīja.

Zēns piegāja pie Kirilas Petroviča un noskūpstīja viņam roku.

—           Tagad ej uz mājām, — Kirila Petrovičs viņam teica, — un turpmāk nezodz avenes no ozolu dobumiem.

Puisēns izgāja, līksmi nolēca no lievenēm un, atpakaļ neskatīdamies, skriešus devās pāri laukiem uz Kisteņevku. Nonācis sādžā, viņš apstājās pie pussagruvušās būdeles un pieklauvēja pie lodziņa; lodziņš pacēlās, un tajā parādījās veca sieviņa.

—           Vecmāmiņ, maizi, — zēns teica, — no paša rīta neesmu nekā ēdis, gluži gals klāt.

—           Ak tas esi tu, Mitja, kur tad tu visu laiku biji, velnēns tāds? — vecenīte atbildēja.

—    Vēlāk izstāstīšu, dieva dēļ, dod maizi!

—    Nu, nāc taču istabā.

—           Nav laika, vecmāmiņ, man vēl jāaizskrien līdz vienai vietai. Dod taču maizi, dieva dēļ, maizi!

—           Skat, kāds necieša, — vecenīte nomurmināja, — nu, še tev riecieniņš, — un pasniedza pa lodziņu rupjas maizes gabaliņu. Zēns kāri koda no tā un ēzdams steidzās tālāk.

Jau krēsloja. Gar rijām un gar dārziem Mitja devās uz Kisteņevkas birzi. Nonācis pie divām priedēm, kas stāvēja tur kā meža sardzes priekšpostenis, viņš apstājās, palūkojās visapkārt, aprauti, bet skaļi iesvilpās un sāka klausīties; ne visai stiprs, bet pailgs svilpiens atskanēja viņam kā atbilde, kāds iznāca no meža un tuvojās zēnam.

XVIII nodaļa

Kirila Petrovičs Staigāja pa zāli uz priekšu un atpakaļ, stiprāk nekā parasti svilpodams ierasto melodiju, visa māja bija kājās; kalpi skraidelēja, meičas steidzās, ratnīcā kučieri jūdza zirgus karietē; pagalmā pulcējās ļaudis. Jaunkundzes ģērbistabā spoguļa priekšā kāda dāma, kalpoņu ielenkta, posa bālo, nekustīgo Mariju Kirilovnu; viņas galva gurdi liecās lejup zem briljantu smaguma, viņa viegli nodrebēja, ja neuzmanīga roka kur iedūra, bet klusēja, neapzināti raudzīdamās spogulī.

—    Vai drīz būs? — aiz durvīm atskanēja Kirilas Petroviča balss.

—    Tūliņ, — dāma atbildēja. — Marija Kirilovna, pacelieties, paskatieties — vai būs labi?

Marija Kirilovna piecēlās un nekā neatbildēja. Durvis atvērās.

—    Līgava saposta, — dāma sacīja Kirilam Petrovičam, — pavēliet sēsties karietē.

—    Ar dieva palīgu, — Kirila Petrovičs atbildēja. — Panāc šurp pie manis, Maša, — viņš aizkustinātā balsī sacīja, — dodu tev savu svētību . ..

Nabaga jaunava noslīga viņam pie kājām un sāka raudāt.

—   Tētiņ . .. tētiņ … — viņa šņukstēdama izteica, un balss viņai aizlūza.

Kirila Petrovičs steidzās viņu svētīt, tad Mašu pacēla lin gandrīz nesus aiznesa uz karieti. Viņai blakus nosēdās vedējmāte un viena no kalponēm. Viņi aizbrauca uz baznīcu. Tur viņus jau gaidīja līgavainis. Viņš iznāca pretī līgavai un bija pārsteigts par viņas bālumu un dīvaino izskatu. Viņi abi kopā iegāja aukstajā, tukšajā baznīcā, aiz viņiem durvis tika aizslēgtas. Priesteris iznāca no altāra, un laulības tūliņ sākās. Marija Kirilovna nekā neredzēja, nekā nedzirdēja, domāja tikai par vienu: no paša rīta viņa gaidīja Dubrovski, ne uz brīdi viņu nebija pametusi cerība, bet, kad priesteris viņai uzdeva parasto jautājumu, viņa nodrebēja un sastinga, vēl arvien vilcinājās, vēl gaidīja; priesteris, viņas atbildi nesagaidījis, izrunāja neatsaucamos vārdus.

Ceremonija bija beigusies. Viņa sajuta nemīlamā vīra salto skūpstu, viņa dzirdēja klātesošo jautros apsveikumus un vēl arvien nevarēja ticēt, ka viņas dzīve uz mūžu iekalta važās, ka Dubrovskis nav ieradies viņu atbrīvot. Kņazs viņu uzrunāja laipniem vārdiem, taču viņa tos nesaprata; viņi izgāja no baznīcas, ārā drūzmējās Pokrovskas zemnieki. Viņas skatiens ātri pārslīdēja tiem un atkal bija bezjūtīgs kā iepriekš. Jaunlaulātie iesēdās karietē un brauca uz Arbatovu; turp jau bija aizbraucis Kirila Petrovičs, lai sagaidītu jaunos. Vienatnē ar jauno sievu kņazu nemaz nesamulsināja viņas vēsā izturēšanās. Viņš neuzbāzās tai ar liekulīgu izskaidrošanos un smieklīgu sajūsmu, viņa vārdi bija vienkārši, tie neprasīja atbildi. Tā viņi bija nobraukuši verstis desmit, zirgi strauji rikšoja pa grambaino lauku ceļu, bet kariete ar angļu atsperēm gandrīz nemaz nešūpojās. Piepeši atskanēja gūstītāju kliedzieni, kariete apstājās, to ielenca bruņotu ļaužu pūlis, un cilvēks pusmaskā, atrāvis durtiņas tai pusē, kur sēdēja jaunā kņaziene, viņai sacīja:

—    Jūs esat brīva, izkāpiet!

—    Ko tas nozīmē? — kņazs uzkliedza. — Kas tu tāds esi? …

—    Tas ir Dubrovskis, — kņaziene teica.

Kņazs, aukstasinību nezaudēdams, izvilka no sānu kabatas ceļa pistoli un izšāva uz maskēto laupītāju. Kņaziene iekliedzās un šausmās aizsedza ar abām rokām seju. Dubrovskis bija ievainots plecā, parādījās asinis. Kņazs, ne mirkli nevilcinādamies, izvilka otru pistoli, bet viņam vairs neļāva izšaut: durtiņas atvērās, un vairākas spēcīgas rokas izvilka viņu no karietes un izrāva viņam pistoli. Pār viņu iezibējās dunči.

—    Neaizskariet viņu! — Dubrovskis uzsauca, un viņa drūmie līdzgaitnieki atkāpās.

—    Jūs esat brīva, — Dubrovskis atkal teica, pagriezies pret bālo kņazieni.

—    Nē, — viņa atbildēja. — Par vēlu, es esmu salaulāta, es esmu kņaza Vereiska sieva.

—    Ko jūs sakāt, — Dubrovskis izmisumā iesaucās, — nē, jūs neesat viņa sieva, jūs piespieda ar varu, jūs nekad nevarējāt būt ar mieru …

—    Es biju ar mieru, es zvērēju, — viņa noteikti atbildēja, — kņazs ir mans vīrs, pavēliet viņu atbrīvot un atstājiet mani pie viņa. Es neesmu jūs vīlusi. Es gaidīju jūs līdz pašam pēdējam brīdim … Bet tagad, es jums saku, tagad par vēlu. Laidiet mūs.

Bet Dubrovskis vairs nedzirdēja, ko viņa saka, ievainojuma sāpes un dziļš satraukums atņēma viņam spēkus. Viņš saļima pie riteņa, laupītāji sapulcējās ap viņu. Dubrovskis paguva pasacīt tiem dažus vārdus, tie uzsēdināja viņu zirgā, divi viņu pieturēja, trešais saņēma zirgu aiz iemauktiem, un tie visi nogriezās sānis, pamezdami karieti ceļa vidū, cilvēkus sasietus, zirgus izjūgtus, bet nenolaupot it neko un neizlejot ne piliena asiņu, lai atriebtu savam atama- nam nodarīto pārestību.

XIX nodaļa

Mazā noriņā bieza meža vidū pacēlās neliels zemes nocietinājums ar uzbērumu un grāvi ap to, bet aiz tā atradās vairākas teltis un zemnīcas.

Nocietinājuma pagalmā pie kopēja katla bez cepurēm sēdēja un pusdienoja daudz ļaužu, kuru apģērba dažādība liecināja, ka viņi ir laupītāji. Uz uzbēruma pie maza lielgabala, kājas zem sevis savilcis, sēdēja sargs; viņš pašlaik lāpīja savu apģērbu un rīkojās ar adatu tik veikli, ka tūdaļ varēja pazīt lietpratīgu drēbnieku, un ik brīdi raudzījās uz visām pusēm.

Lai gan viens otrs kausiņš bija gājis no rokas rokā, tomēr dīvains klusums valdīja šai barā; laupītāji paēda, cits pēc cita piecēlās un pielūdza dievu, daži iegāja teltīs, bet citi izklīda pa mežu vai arī pēc krievu paražas likās nosnausties.

Sargs, pabeidzis darbu, nopurināja veco apģērba gabalu, papriecājās par veiksmīgi uzlikto ielāpu, iesprauda adatu piedurknē, uzsēdās jāteniski uz lielgabala un sāka pilnā kaklā dziedāt vecu, sērīgu dziesmu:

Ak, nešalc jele, jauko, zaļo birztaliņ, Ak, ļauj man, jauneklim, domu izdomāt!

Šai brīdī atvērās kādas telts durvis un vecenīte baltu aubīti galvā, tīrīgi un iznesīgi ģērbusies, parādījās uz sliekšņa.

—      Esi nu mierā, Stjopka, — viņa dusmīgi sacīja, —• kungs guļ, bet tu te bļausties, nav jums ne kauna, ne žēluma.

—    Piedodiet, Jegorovna, — Stjopka atbildēja,

—   nu labi, vairs tā nedarīšu, lai nu viņš, mūsu gādnieks, paguļas un izveseļojas.

Vecenīte aizgāja, bet Stjopka sāka staigāt pa uzbērumu.

Teltī, no kuras bija iznākusi vecenīte, aiz šķērssienas saliekamā gultā gulēja ievainotais Dubrovskis. Viņam blakus uz galdiņa atradās pistole, bet zobens karājās galvgalī. Zemnīca bija izklāta dārgiem paklājiem, kaktā atradās sudrabots sieviešu tualetes galds un spogulis. Dubrovskis rokā turēja atvērtu grāmatu, bet acis viņam bija aizvērtas. Un vecenīte, šad un tad gar šķērssienu paraudzīdamās, nevarēja saprast, vai viņš aizmidzis vai tikai iegrimis domās.

Piepeši Dubrovskis nodrebēja: nocietinājumā atskanēja trauksme, un Stjopka pabāza galvu pa lodziņu.

—    Dārgais Vladimir Andrejevič, — viņš sauca,

—  mūsējie ziņo, ka mēs tiekot meklēti. Dubrovskis pietrūkās no gultas, paķēra ieročus un

devās ārā no telts. Laupītāji trokšņaini pulcējās pagalmā, bet, viņam ierodoties, iestājās dziļš klusums.

—    Vai visi ir te? — Dubrovskis jautāja.

—    Visi, izņemot sargus, — viņam atbildēja.

—    Vietās! — Dubrovskis uzsauca. Un laupītāji ieņēma katrs savu vietu.

Šai brīdī trīs sargi pieskrēja pie vārtiem, Dubrovskis pagājās tiem pretī.

—    Kas noticis? — viņš tiem vaicāja.

—    Mežā ir zaldāti, — tie atbildēja, — mūs ielenc.

Dubrovskis pavēlēja noslēgt vārtus, bet pats aizgāja pārbaudīt lielgabaliņu. Mežā bija dzirdamas vairākas balsis, kas atskanēja arvien tuvāk; laupītāji gaidīja klusēdami. Piepeši trīs vai četri zaldāti iznāca no meža, bet tūliņ ievilkās atpakaļ, ar šāvieniem ziņodami pārējiem biedriem.

—    Gatavoties kaujai! — iesaucās Dubrovskis, un starp laupītājiem sacēlās šalkoņa, tad viss atkal noklusa.

Pēc tam viņi dzirdēja tuvojamies karaspēku, starp kokiem pazibēja ieroči, apmēram pusotra simta zaldātu izskrēja no meža un kliegdami devās uz uzbērumu. Dubrovskis pielika degli, šāviens bija veiksmīgs: vienam norāva galvu, divus ievainoja. Zaldātu vidū izcēlās apjukums, bet virsnieks traucās uz priekšu, karavīri viņam sekoja un sabruka grāvī; laupītāji šāva uz viņiem ar šautenēm un pistolēm un ar cirvjiem rokā sāka aizstāvēt uzbērumu, uz kura rāpās saniknotie zaldāti, pamezdami grāvī ap divdesmit ievainotu biedru; laupītāji atkāpās, bet Dubrovskis, piegājis pie virsnieka, pielika viņam pistoli pie krūtīm un izšāva; virsnieks nokrita augšpēdus, vairāki zaldāti uzcēla viņu uz rokām un steidzās aiznest uz mežu, bet pārējie, priekšnieku zaudējuši, apstājās. Šo sajukuma brīdi izmantoja iedrošinātie laupītāji, atspieda tos atpakaļ, iedzina grāvī, un tad aplencēji sāka bēgt, bet laupītāji kliegdami metās viņiem pakaļ. Uzvara bija panākta. Dubrovskis, paļaudamies uz to, ka ienaidnieks galīgi izkaisīts, apturēja savējos un ieslēdzās nocietinājumā, pavēlēdams savākt ievainotos, divkāršodams sardzi un neļaudams nevienam nekur aiziet.

Pēdējie notikumi ne pa jokam pievērsa valdības uzmanību Dubrovska laupīšanām. Tika ievāktas ziņas par viņa uzturēšanās vietu. Nosūtīja veselu rotu zaldātu, lai saņemtu viņu dzīvu vai mirušu. Notvēra dažus bandas ļaudis un no tiem uzzināja, ka Dubrovska viņu vidū vairs nav. Dažas dienas pēc tam viņš bija sapulcinājis visus savus līdzgaitniekus, paziņojis tiem, ka esot nodomājis viņus uz visiem laikiem atstāt, un ieteicis arī viņiem mainīt dzīves veidu.

— Manā vadībā jūs esat kļuvuši bagāti, katram no jums ir papīrs, ar kuru jūs netraucēti varat nokļūt kādā no attālākajām guberņām un tur nodzīvot savu mūžu pārticībā, godīgi strādājot. Bet jūs visi esat nelieši un droši vien negribēsit pamest savu amatu.

Pēc šīs sarunas viņš bija tos atstājis, paņemdams sev līdz vienu vienīgo **. Neviens nezināja, kur viņš palicis … Sākumā gan apšaubīja šādu liecību patiesīgumu, jo laupītāju pieķeršanās atamanam bija visiem zināma. Domāja, ka viņi cenšas to glābt. Bet dzīve viņus attaisnoja: briesmīgie uzbrukumi, dedzināšanas un laupīšanas mitējās. Ceļus vairs neapdraudēja laupītāji. Pavisam no citas puses uzzināja, ka Dubrovskis aizbēdzis uz ārzemēm.

VIENTUĻA MAJIŅA VASILIJA SALĀ

STĀSTS

Kam gadījies apiet apkārt visai Vasilija salai, tas, bez šaubām, būs ievērojis, cik maz šīs salas atsevišķās vietas līdzinās cita citai. Piemēram, dienvidu krasts, kas apbūvēts ar greznām akmens celtnēm, un ziemeļu puse, kas skatās uz Pētera salu un kā gara strēle iestiepjas līča miegainajos ūdeņos. Tuvojoties šim zemes raga galam, akmens celtnes kļūst retākas, atdodamas savu vietu koka būdām; starp šīm būdām redzami klajumi, beidzot ēkas pavisam izzūd un jūs ejat gar plašiem sakņu dārziem, kuriem no kreisās

puses piekļaujas birzis; dārzi pavada jūs līdz pēdējam pauguram, uz kura slienas viena vai divas vientuļas mājiņas un daži koki; ar nātrēm un dadžiem aizaugusi grava atdala šo pauguru no vaļņa, kas uzcelts, lai pasargātu no plūdiem; tālāk plešas lauks, staigns kā purvs, tas atbilst pludmalei. Pat vasarā šīs tuksnesīgās vietas uzdveš skumjas, kur nu vēl ziemā, kad gan lauks, gan jūra, gan sils, kas apēno iepretim stāvošās Pētera salas krastus, aprakti sirmās kupenās, gluži kā kapā.

Pirms dažiem gadu desmitiem, kad šis nostūris bija vēl vientuļāks, pie minētā paugura zemā, bet kārtīgā koka mājiņā dzīvoja sirmgalve, kāda ierēdņa atraitne; nelaiķis bija kalpojis vienā no kolēģijām — tikai neatceros, kurā. Aiziedams no dienesta, viņš nopirka šo mājiņu līdz ar sakņu dārzu un taisījās ierīkot nelielu saimniecību, bet nāve izjauca viņa nodomu īstenošanu; atraitnei drīz vien vajadzēja pārdot visu, izņemot māju, un iztikt ar nelielo naudas summu, ko nelaiķis bija iekrājis nevainīgā, bet varbūt arī savā ziņā grēcīgā ceļā. Viņas ģimene sastāvēja no meitas un pavecas kalpones, kas reizē bija gan istabene, gan ķēkša. Tālu no sabiedrības viņa dzīvoja savu kluso dzīvi, kas, par spīti vienmuļībai, likās itin laimīga. Svētkos gāja baznīcā; darbdienās no rītiem pie darba, bet pēc pusdienām māte adīja zeķi un jaunā Vera lasīja viņai Minēju un citas svētas grāmatas vai arī kopā ar viņu lika kārtis — laika kavēklis, ko sievietes vēl tagad tur godā. Vera jau sen bija sasniegusi to vecumu, kad meitenes sāk domāt, kā vienkārši ļaudis saka, par iziešanu tautās, tomēr galvenā viņas rakstura īpašība bija jaunavīga sirds vienkāršība; viņa mīlēja māti, ieraduma pēc mīlēja savas ikdienas gaitas un, apmierināta ar tagadni, neloloja sirdī ļaunas nākotnes nojautas. Sirmā māte domāja citādi: ar skumjām viņa prātoja par savu mūža vakaru, ar izmisumu vēroja, kā uzziedēja divdesmitgadīgā meita, kurai šajā nabadzīgajā vientulībā nebija nekādu cerību kādreiz atrast dzīvesbiedru un aizstāvi. Šā iemesla pēc viņa reizēm skuma un raudāja; ar citām sirmgalvēm viņa, nezinu, kālab, sagājās nelabprāt; tāpēc vecenes viņu arī nežēloja, melsa, ka ar vīru viņa beigās neesot lāgā satikusi, viņu mierināt nācis kāds aizdomīgs draugs; vīrs bija miris pēkšņi, un dievs vien zina ko visu nesagudro ļaunas mēles.

Vientulību, kādā dzīvoja Vera ar savu māti, reizēm izklīdināja jauna, diezgan attāla radinieka apciemojumi; priekš dažiem gadiem viņš bija ieradies no savas sādžas, lai dienētu Pēterburgā. Mēs norunāsim saukt viņu par Pāvelu. Viņš sauca Veru par māšeli, mīlēja viņu, kā kurš katrs jauns cilvēks mīl glītu, mīlīgu meiteni, bija uzmanīgs pret viņas māti, kura, kā saka, meta uz viņu acis. Bet par precībām ar viņu bija velti domāt: viņš reti apmeklēja Vasilija salas ģimeni. Viņu nekavēja ne darīšanas, ne dienests — viņš pret tādām lietām izturējās diezgan pavirši; viņš tikpat kā vienmēr dzīvoja dīkā. Pāvels piederēja pie tiem saprātīgajiem jauniešiem, kuri necieš divas lietas — laika un naudas pārpilnību. Viņš, kā mēdz būt, meklēja un sameklēja pakalpīgus biedrus, kas ar prieku atbrīvoja viņu no šiem pilnīgi liekajiem apgrūtinājumiem un ar viņa naudu palīdzēja tam īsināt laiku. Kāršu spēle, izpriecas, klaiņošana pa naktīm — viss tika likts lietā; un Pāvels bija laimīgākais no mirstīgajiem, jo nejuta, kā aizplūst diena pēc dienas un mēnesis pēc mēneša. Protams, gadījās arī nepatikšanas: reizēm maks iztukšojas, reizēm krūtīs pamostas sirdsapziņa kā nožēla vai kā drūma priekšnojauta. Lai atvieglotu šo neierasto slogu, viņš sākumā mēdza apciemot Veru. Bet vai viņš varēja bez pašpārmetumiem salīdzināt sevi ar šo nevainīgo, tikumīgo meiteni?

Tātad bija nepieciešams meklēt citu līdzekli. Viņš drīz vien to atrada vienā no saviem izpriecu biedriem, kurš kļuva viņam par draugu. Šis draugs, kuru Pāvels sauca par Varfolomeju, bieži vien pamudināja viņu uz tādām palaidnībām, kas vientiesīgajam Pāvelam neienāktu ne prātā; toties viņš vienmēr prata paglābt viņu no bīstamām sekām; taču galvenokārt Varfolomejs ieguva neapstrīdamas tiesības uz drauga titulu tāpēc, ka vajadzības gadījumā apgādāja mūsu jaunekli ar mantu, kuras pārpilnība smaga, bet trūkums vēl smagāks, proti, ar naudu. Viņš to vienmēr dabūja tik viegli un ātri, ka šinī ziņā Pāvelam reizēm iešāvās prātā savādas aizdomas; viņš pat mēģināja izdibināt šo noslēpumu no paša Varfolomeja, bet, līdzko gribēja par to iztaujāt, pēdējais ar vienu skatienu viņu atbruņoja. «Turklāt, kas man par daļu,» Pāvels domāja, «kādā veidā viņš dabū naudu? Man taču viņa dēļ nebūs jāiet ne katorgā… ne ellē!» viņš klusām piebilda, savu sirdsapziņu mierinādams. Bez tam Varfolomejs prata pārliecināt un būt pievilcīgs, kaut gan bieži vien viņa rīcībā neviļus pavīdēja cietsirdība. Es vēl aizmirsu pateikt, ka viņu nekad neredzēja pareizticīgo baznīcā; bet arī Pāvels pats pārāk bieži dievu nelūdza; turklāt Varfolomejs sacīja, ka viņš nepiederot pie mūsu ticības. Ar vienu vārdu sakot, mūsu jauneklis beidzot pilnīgi pakļāvās paša izvēlētā drauga ietekmei.

Reiz kādā svētdienā pēc nakts, kas bija pavadīta vienos priekos, Pāvels pamodās vēlu no rīta. Nožēla un neticība sen nebija viņu tā mocījušas. Viņa pirmā doma bija iet uz baznīcu, kur viņš labu laiku nebija rādījies. Bet, pulkstenī paskatījies, viņš redzēja, ka nogulējis liturģiju. Augstu pie karstajām vasaras debesīm spīdēja spoža saule. Viņam nejauši ienāca prātā Vasilija sala. «Cik es esmu neuzmanīgs pret vecenīti,» viņš sev sacīja, «pēdējo reizi es viņu apmeklēju, kad sniegs vēl nebija nokusis. Cik tīkami tagad vientuļajā lauku mājiņā. Jaukā Vera! Viņa mani mīl, varbūt viņai žēl, ka nav mani sen redzējusi, varbūt…» Padomājis viņš nolēma pavadīt dienu Vasilija salā. Bet, tiklīdz viņš apģērbies izgāja ārā no pagalma, nez kur gadījies, pretim nāca Varfolomejs. Šī satikšanās Pāvelam bija nepatīkama; bet nogriezties nekur nevarēja.

—   Es pie tevis, biedri! — Varfolomejs sauca jau pa gabalu, — gribēju aicināt uz turieni, kur bijām aizvakar.

—   Man šodien nav laika, — Pāvels sausi atbildēja.

—   Te tev nu bija — nav laika! Tu laikam gribēsi man iestāstīt, ka tev kādas darīšanas. Muļķības! Iesim!

—   Es taču teicu, nav laika; man jābūt pie kādas radinieces, —- Pāvels sacīja, atsvabinādams savus pirkstus no Varfolomeja aukstās rokas.

—    Jā, jā! Biju pavisam aizmirsis par tavu Vasilija salas raganu. Starp citu, tu man stāstīji, ka tava māsiņa esot diezgan glīta, saki, lūdzu, — cik viņai gadu?

—    Kā lai es zinu? Neesmu viņu kristījis!

—   Es arī nevienu nekad neesmu kristījis, bet skaidri zinu gan tavu, gan visu citu manu drauģeļu vecumu.

—    Jo labāk, tomēr …

—    Tomēr runa nav par to, — Varfolomejs pārtrauca, — es ar tavu palīdzību jau sen tur gribēju nokļūt. Šodien laiks brīnišķīgs; man gribas pastaigāties. Ņem mani līdzi!

—    Nē, nē, nevaru, — Pāvels nīgri atbildēja, — viņām nepatīk svešinieki. Paliec sveiks, man nav laika kavēties.

—    Paklausies, Pāvel, — Varfolomejs sacīja, dusmīgi viņam roku priekšā aizlikdams un skatīdamies uz viņu ar to skatienu, kas vienmēr neatvairāmi ietekmēja nenosvērto jaunekli. — Es tevi nepazīstu. Vakar tu lēkāji kā žagata, bet tagad esi piepūties kā tītars. Ko tas nozīmē? Kur tikai es neesmu tevi draudzības dēļ vedis! Tāpēc varu no tevis prasīt to pašu.

—    Tā jau ir, — Pāvels atbildēja apjucis, — bet pašlaik es nevaru to darīt, jo .. . jo zinu, ka tev tur būs garlaicīgi.

—    Tukšas izrunas; ja es pats gribu, tad jādomā, ka man garlaicīgi nebūs. Tev mani noteikti jāaizved: citādi tu man neesi vairs draugs.

Pāvels saminstinājās; beidzot, dūšu saņēmis, sacīja:

—    Paklausies, tu esi mans draugs! Taču es zinu — šādos gadījumos tev nav nekā svēta. Vera ir glīta, šķīsta kā eņģelis, bet viņas sirds naiva. Vai tu man dosi godavārdu, ka neizliksi tīklus viņas nevainībai?

— Esi gan atradis zvērinātu sieviešu pavedēju, —• Varfolomejs pārtrauca ar tādiem kā velnišķīgiem smiekliem. — Arī bez viņas, brāl, pilsētā daudz meiteņu. Ko tur ilgi prātot? Godavārdu es nedošu: tev man jātic, vai arī mēs saķildosimies. Ņem mani līdzi, citādi — paliec sveiks uz visiem laikiem.

Jauneklis paskatījās uz Varfolomeja bargo seju, atcerējās, ka gan viņa gods, gan manta atrodas šā cilvēka varā un strīds ar viņu nozīmē bojā eju; viņa sirds nodrebēja; viņš pateica vēl dažus nevarīgus iebildumus, tad piekrita.

Večukiņa no visas sirds pateicās Pāvelam par jauno iepazīšanos; viņa nosvērtais, rūpīgi ģērbtais biedrs tai ārkārtīgi patika; viņa pēc sava paraduma redzēja tajā izdevīgu precinieku Verai. Iespaids, ko Varfolomejs atstāja uz pēdējo, nebija tik labvēlīgs, viņa bikli atbildēja tā sveicienam, un viņas dzīvā seja pēkšņi nobālēja. Varfolomeja vaibsti bija Verai pazīstami. Divas reizes, iznākdama no baznīcas ar dievbijības pilnu dvēseli, viņa bija manījusi to stāvam pie baznīcas ieejas akmens staba un skatāmies uz viņu ar tādu skatienu, kas iznīcināja visas dievbijīgās domas un kā ievainojums iegriezās viņas dvēselē. Taču šis skatiens saistīja nabaga meiteni nevis ar mīlestības spēku, bet iedvesa viņai kaut kādas neizprotamas bailes. Varfolomejs bija stalts, ar pareizi veidotu seju, bet šī seja neatspoguļoja dvēseli kā spogulis, tā slēpa pārdzīvojumus kā maska; un uz viņa šķietami mierīgās pieres Galls noteikti būtu ievērojis atkritēju netikuma — augstprātības iezīmes.

Starp citu, Vera prata slēpt savu apjukumu, un diez vai kāds to manīja, izņemot Varfolomeju. Viņš uzsāka vispārēju sarunu un bija laipnāks un gudrāks nekā jebkad. Stundas pagāja nemanot; pusdienām sekoja pastaiga gar jūru, pēc tam visi atgriezās mājās, un vecenīte ķērās pie sava iemīļotā laika kavēkļa — pie kāršu likšanas. Bet, lai viņa centās cik cenzdamās, kā par spīti, nekas neiznāca. Varfolomejs pienāca pie viņas, atstādams otrā kaktā savu draugu, kurš sarunājās ar Veru. Redzēdams, cik sirmgalve saīgusi, viņš tai aizrādīja, ka, liekot kārtis pēc viņas paņēmiena, nevarot uzzināt nākotni un kārtis tā, kā tās guļot pašlaik, rādot pagātni. — Ak, mans mīļais! Es redzu, ka jūs esat lietpratējs; izskaidrojiet man — ko tās rāda? — večiņa neticīgi vaicāja. — Labi, — viņš atbildēja un, krēslu piebīdījis, stāstīja ilgi un klusām. Ko viņš stāstīja? Dievs zina, tikai beidzās ar to, ka Varfolomejs pavēstīja viņai tādus nelaiķa dzīves un nāves noslēpumus, kurus tā turēja par dievam un viņai vien zināmiem. Viņas krunkaino seju pārklāja auksti sviedri, zem aubītes mati saslējās stāvus; viņa drebēdama pārmeta krustu. Varfolomejs steidzīgi atkāpās nost; viņš tikpat brīvi kā iepriekš piebiedrojās jauniešu sarunai; un šī saruna droši vien būtu turpinājusies līdz pusnaktij, ja vien mūsu viesi nesteigtos projām, atcerēdamies, ka drīz vien pacels tiltu un viņiem nāksies pārnakšņot zem klajas debess.

Neaprakstīsim daudzas citas tikšanās Vasilija salā, kuras mūsu draugiem bija šinī vasarā. Mums pietiek zināt, ka pa šo laiku Varfolomejs aizvien vairāk iemantoja atraitnes uzticību; labsirdīgā Vera, kura

bija pieradusi akli piekrist savas mātes ieskatiem, pamazām aizmirsa nepatīkamo iespaidu, ko svešinieks bija atstājis sākumā; tomēr Pāvelam viņa atklāti deva priekšroku, un, ja būtu jāsaka taisnība, tad tam bija savi iemesli: biežās tikšanās ar jauno radinieci ietekmēja jaunekli ļoti labvēlīgi; viņš sāka kārtīgāk pildīt dienesta pienākumus, pārtrauca daudzas vieglprātīgas pazīšanās, ar vārdu sakot, gribēja būt kārtīgs cilvēks; no otras puses, viņa nenosvērtais raksturs pakļāvās ieradumam, un viņam reizēm šķita, ka viņš būtu laimīgs ar tādu dzīvesbiedri kā Vera.

Varētu likties, ka skaistās meitenes uzmanībai pret biedru vajadzētu aizvainot Varfolomeja nevaldāmo patmīlību; taču viņš ne tikai neizrādīja neapmierinātību, bet izturējās pret Pāvelu sirsnīgāk un mīļāk nekā senāk; Pāvels, atmaksādams viņam ar neviltotu draudzību, pilnīgi aizmirsa visas aizdomas par Varfolomeja nodomiem, ņēma vērā visus viņa padomus, uzticēja viņam visus savus dvēseles noslēpumus. Reiz viņi sāka runāt par savām labajām īpašībām un vājībām — kā tas parasts draudzīgā sarunā zem četrām acīm. — Tu zini, man nepatīk glaimi, — Varfolomejs sacīja, — bet teikšu atklāti, mans draugs, ka kopš neilga laika esmu ievērojis tevī visai patīkamu pārmaiņu; un ne tikai es, daudzi saka, ka pēdējos sešos mēnešos tu esot nobriedis vairāk, nekā citi nobriest sešos gados. Tagad tev trūkst tikai viena: prasmes uzvesties sabiedrībā. Nejoko ar šiem vārdiem, es pats nekad neesmu alcis pēc sabiedrības, es zinu, ka tā ir nulle, bet šī nulle desmitkāršo vieninieka vērtību. Paredzu tavus iebildumus: tu esi nolēmis precēties ar Veru (pie šiem vārdiem Varfolomejs brītiņu klu- seja, it kā domās iegrimis) … tu domā ar viņu precēties, — viņš turpināja, — un neko citu negribi kā vien ģimenes laimi un nākamās sievas mīlestību. Tā jau ir; jūs, jaunie, domājat: saderinies — un beigta balle; bet tad viss tikai sākas. Atceries manus vārdus — nodzīvosi ar sievu vienu gadu un atkal meklēsi cilvēkus; bet tad iekļūt sabiedrībā būs grūtāk. Taču cilvēki ir nepieciešami, sevišķi precētam vīram, — pie mums bez aizbildņiem pat taisnību nedabūsi. Varbūt tevi biedē skaļais vārds: augstākā sabiedrība? Nomierinies: tas ir manēžas zirgs, ļoti mierīgs, bet liekas bīstams tāpēc, ka tam ir savi ieradumi, kam vajag piemēroties. Bet kāpēc šķiest tukšus vārdus? Labāk pārbaudi to patiesīgumu dzīvē. Parīt būs vakars pie grāfienes I. .., tev būs izdevība tur ierasties. Es vakar pie viņas biju, runāju par tevi, un viņa sacīja, ka vēloties redzēt tavu izcilo personu.

Šie vārdi, gluži kā inde, kas apgriež otrādi organisma darbību, pārvērta visus jaunekļa iepriekšējos nodomus un vēlmes; nekad augstākā sabiedrībā nebijis, viņš nolēma mesties šajā virpulī un norunātajā vakarā bija redzams grāfienes viesistabā. Viņas māja atradās diezgan klusā ielā un no ārpuses ne ar ko neizcēlās, toties iekšā — bagāts iekārtojums, apgaismojums. Varfolomejs jau iepriekš bija Pāvelu brīdinājis, ka pirmajā brīdī viņam šis tas likšoties savādi: grāfiene nesen esot atbraukusi no tālām zemēm, dzīvojot pēc turienes paražām un aicinot pie sevis nelielu sabiedrību, taču tā esot pati labākā visā pilsētā. Viņi satika vairākus pusmūža cilvēkus, kas nēsāja ļoti augstas parūkas un varen platas bikses un visu vakaru nenovilka cimdus. Tas lāgā nesaskanēja ar tolaiku Pēterburgas vidusšķiras modi, kuru vienīgo Pāvels pazina, bet viņš bija devis sev vārdu ne par ko nebrīnīties, bez tam — pa kuru laiku lai viņš ievērotu šos sīkumus? Visu viņa uzmanību saistīja saimniece. Iztēlojieties dižciltīgu sievieti pilnā jaunības plaukumā, apveltītu ar visiem krāšņumiem, ar ko vien daba un māksla var izdaiļot sieviešu dzimumu, par postu Ādama pēcnācējiem, turklāt iedomājieties, ka viņa zaudējusi vīru un attiecībā pret vīriešiem var atļauties sev to pārdrošību, kas nepiedzīvojušus jaunekļus visvairāk valdzina. Vai gan pie tādiem kārdinājumiem Veras nevainīgais tēls spēja paturēt savu vietu vējainā Pāvela sirdī? Viņā uzliesmoja kaislība; viņš darīja visu, lai iemantotu skaistules labvēlību, un pēc atkārtotiem apmeklējumiem ievēroja, ka grāfiene nav vienaldzīga pret viņa pūlēm. Kāds tas bija atklājums dedzīgajam jauneklim! Pāvels neredzēja zemi sev zem kājām, viņš lidinājās sapņos .. . Bet nepatīkams starpgadījums sagrāva visas viņa pārdrošās gaisa pilis. Reiz, atrazdamies pie grāfienes diezgan lielā sabiedrībā, viņš pamanīja, ka viņa, atgājusi malā, klusām sarunājas ar kādu vīrieti; jāpiebilst, ka šis ārkārtīgi švītīgais brašulis, par spīti visām pūlēm, nespēja apslēpt kādu fizisku trūkumu, kura dēļ Pāvels un Varfolomejs tam aizmuguriski bija devuši iesauku — līkkājis; ziņkāre un greizsirdība mudināja Pāvelu pieiet tuvāk, un viņš izdzirda, ka vīrietis min viņa vārdu, zobojas par viņa slikto franču valodas izrunu, bet grāfiene atļaujas par to smieties. Mūsu jauneklis pārskaitās, gribēja tūdaļ mesties virsū un izrēķināties ar zobgali, bet savaldījās, iedomādamies, ka tas būtu par iemeslu jaunam, vispārējam izsmieklam. Viņš tūdaļ, ne vārda neteikdams, atstāja runātājus un nozvērējās nemūžam vairs pie grāfienes nerādīties.

Dvēseles satraukumā viņš atkal atcerējās sen pamesto Veru, kā grēcinieks izvirtības bezdibenī atceras glābšanas ceļu. Bet šoreiz viņš neatrada jaukās meitenes tuvumā meklēto prieku; mājās kā saimnieks rīkojās Varfolomejs, uzņemdams Pāvelu, kurš viņu pirms dažiem mēnešiem bija uz turieni atvedis kā ciemoties atnākušu viesi. Večiņa bija slima un ne pa jokam. Vera likās ļoti norūpējusies un izklaidīga, Pāvelu viņa saņēma neparasti vēsi un, veltīdama viņam uzmanību, cik to prasīja pieklājība, taisīja zāles, skrēja pēc kalpones, kopa slimnieci un nereti sauca sev palīgā Varfolomeju. Protams, tas viss bija savādi un apbēdināja Pāvelu, kuram tagad, tāpat kā nabaga Makaram, uzbruka viena nelaime pēc otras. Viņš gribēja izskaidroties, bet baidījās satraukt slimo sirmgalvi un Veru, kura jau tāpat bija mātes slimības nomākta. Palika tikai viena izeja — izrunāties ar Varfolomeju. To izlēmis, Pāvels, aizbildinādamies ar galvas sāpēm, drīz pēc pusdienas devās projām un, neviena neaizkavēts, pazuda, diezgan strupi pateicis Varfolomejam, ka vēlas viņu redzēt rīt no rīta.

Lai iedomātos stāvokli, kādā nelaimīgais Pāvels otrā dienā gaidīja savu bijušo draugu un tagadējo sāncensi, vajag saprast visas tās dažādās kaislības, kas tobrīd cīnījās viņa dvēselē un kā plēsīgi putni gribēja saplēst gabalos savu laupījumu. Viņš zvērēja uz mūžu aizmirst grāfieni, un tanī pašā laikā viņa sirds liesmoja mīlestībā pret pievīlēju; viņa pieķeršanās Verai nebija tik kvēla; taču viņš mīlēja to ar brāļa mīlestību, augstu vērtēja viņas labvēlību un bija pārliecināts, ka viņa no tā novērsusies uz ilgu laiku, ja ne uz visu mūžu. Kas gan bija vainīgs visās šajās likstās? Blēdīgais Varfolomejs, šis cilvēks, kuru viņš kādreiz saucis par savu draugu un kurš, pēc viņa domām, tik nežēlīgi pievīlis viņa uzticību. Ar kādu nepacietību viņu gaidīja Pāvels, ar kādu sarūgtinājumu viņš skatījās ārā, kur plosījās tieši tāds pats putenis kā viņa dvēselē! «Nekrietnelis,» viņš domāja, «viņš izmanto nelāgo laiku, lai izbēgtu no manas taisnīgās atriebības; viņš atņems man pēdējo prieku — pateikt šim nekauņam tieši acīs, cik ļoti es viņu neieredzu!»

Bet, kamēr vēl Pāvels mocījās ar šīm šaubām, atvērās durvis, un Varfolomejs ienāca ar tādu stindzinošu mieru, ar kādu Komandora statuja ierodas pie dona 2uana uz vakariņām. Tomēr viņa sejas izteiksme drīz vien kļuva cilvēciskāka; viņš tuvojās Pāvelam un sacīja ar līdzjūtīgas draudzības izteiksmi sejā: — Tevi nevar pazīt, mans draugs; kas tev par bēdām? Izkrati man savu sirdi.

—     Es tev neesmu nekāds draugs! — Pāvels iesaucās, atlēkdams no viņa nost kā no saniknotas čūskas; drebēdams pie visas miesas, ar asiņu pielijušām acīm jauneklis caur asarām, varbūt netaisnu dusmu pārņemts, aizgūtnēm pateica visu, ko juta.

Varfolomejs klausījās viņā ar apvainojošu vienaldzību un pēc tam sacīja:

—     Tavi vārdi ir nekaunīgi, un tu būtu pelnījis sodu; bet es tev piedodu: tu esi jauns un vēl neproti novērtēt ne vārdus, ne cilvēkus. Kādreiz, kad tev bez manas palīdzības būtu nācies bāzt galvu cilpā, tu ar mani tā nerunāji. Bet tagad tas viss ir aizmirsts, jo meitenes vēsā izturēšanās ieskrambāja tavu patmīlīgo dvēselīti. Tu atļaujies nerādīties mēnešiem, dzīt nez ar ko nez kādas palaidnības, bet man vajadzētu tevis dēļ paciesties un neiet turp, kur gribu. Nē, cienītais, — iešu pie večiņas, kaut vai tikai tev par spīti. Turklāt man ir vēl citi iemesli, man nav tie jāslēpj — tātad zini: Vera mani mīl.

—    Tu melo, nelieti! — Pāvels, zaudējis savaldīšanos, iesaucās. — Vai gan eņģelis var mīlēt velnu?

—    Tev var piedot šo neticību, — Varfolomejs zobgalīgi atbildēja, — daba nav apveltījusi mani ar tādu skaistumu kā tevi; tāpēc tu arī savaldzini dižciltīgas dāmas, savaldzini uz mūžu, neglābjami, nemainīgi.

Šo izsmieklu Pāvels nespēja izturēt, it sevišķi tāpēc, ka viņš jau sen turēja Varfolomeju aizdomās par līdzdalību viņa un grāfienes draudzības izjaukšanā. Viņš trakās dusmās metās virsū sāncensim, gribēja to uz vietas nogalināt, bet šinī brīdī juta triecienu pakrūtē; viņam aizrāvās elpa, un šis nesāpīgais sitiens uz brīdi laupīja viņam samaņu. Atģidies viņš atradās pie istabas pretējās sienas, durvis bija aizvērtas, Varfolomejs aizgājis, un it kā pa miegam Pāvels atcerējās tā pēdējos vārdus: — Lēnāk, jaunais cilvēk, neesi saticies ar sev līdzīgu.

Pāvels drebēja no šausmām un dusmām; caur galvu viņam šāvās tūkstoš domu. Gan viņš nolēma sameklēt Varfolomeju kaut vai pasaules malā un sadragāt viņam galvaskausu; gan taisījās iet pie sirmgalves un atklāt viņai un Verai visus agrākos nodevēja nedarbus; viņš atcerējās apburošo grāfieni, gribēja viņu gan nodurt, gan, iepriekšējo nodomu neatmetot, ar viņu izskaidroties; to saskaņot, protams, bija grūti. Viņam trūka elpas; viņš kā bezprātīgs izskrēja pagalmā, juzdams karsoņa pazīmes: bāls, nekārtīgi ģērbies, viņš skraidīja pa ielām un droši vien būtu atradis visu šaubu atrisinājumu dziļajā ĪŅlevā, ja vien tā tobrīd, kā par laimi, nebūtu ievīstījusies savā ledus kažokā.

Vai nu liktenis bija paguris Pāvelu vajāt, vai arī gribēja to ievainot vēl dziļāk, dodams nelaimē brīdi atelpas, bet, mājās atgriežoties, viņš atrada negaidītu savu lielāko alku piepildījumu. Priekšistabā viņu sagaidīja grezni ģērbtais grāfienes I.. . sulainis un iedeva vēstulīti; Pāvels satraukti atvēra to un izlasīja šādus vārdus, kas bija rakstīti ar viņam pārāk labi pazīstamo grāfienes roku:

«Ļauni cilvēki gribēja mūs sanaidot; es visu zinu; ja esat saglabājis kaut pilienu mīlestības pret mani, kaut pilienu līdzjūtības, tad atnāciet tikos un tikos vakarā. Mūžam Tava I.»

Cik vientiesīgi ir tie, kas mīl! Pāvels, pārlaidis acis šīm maģiskajām rindām, aizmirsa gan Veras draudzību, gan Varfolomeja naidu; visa esošā, bijusī un nākošā pasaule viņam bija ietilpināta papīra strēmelē; viņš spiež to pie krūtīm, skūpsta, vairākas reizes tuvina gaismai. — Nē! — viņš sajūsmā iesaucas. — Tas nav māns; es tiešām, tiešām esmu laimīgs; tā neuzrakstīs, tā nevar uzrakstīt neviens cits, tikai viņa. Bet vai tikai šī blēde negrib mani pievilināt un apcelt un ņirgāties par mani tāpat kā senāk? Nē! Zvēru, ka tas nenotiks. «Tava — mūžam tava», lai viņa man dzīvē pierāda, ko šie vārdi nozīmē. Ja ne … viņas labā slava tagad ir manā varā.

Noteiktajā stundā mūsu Pāvels, skaists un uzcirties, stāv jau uz grāfienes platajām kāpnēm; viņu bez pieteikuma ieved viesistabā, kur viņam par nepatiku jau sapulcējušies vairāki apmeklētāji, starp kuriem līkkāja tomēr nav. Saimniece ar viņu apsveicinās strupi, tik tikko ar viņu runā, taču ne velti viņa paskatās uz Pāvelu ar savām lielajām, melnajām acīm un tās tvīksmaini nolaiž: mistiskā mīlestības ābece, kuru profāni nesaprot. Viesi sāk spēlēt kārtis, saimniece, atsacīdamās piedalīties, paskaidro, ka viņai būšot patīkami atsēsties pēc kārtas blakus katram spēlētājam, jo viņa cerot atnest tam laimi. Visi nevar vien nobrīnīties par viņas smalko pieklājību. Pēc kāda laiciņa grāfiene, griezdamās pie jaunekļa, saka:

—   Jūs sen neesat pie mums bijis, vai nemanāt zināmas pārmaiņas šīs istabas greznojumos? Piemēram, sākumā aizkari karājās uz lauru vītnēm, bet man likās — labāk likt to vietā bultas. — Trūkst siržu, — Pāvels atbild diezgan pasausi un diezgan pieklājīgi.

—    Bet jauni izgreznojumi ir ne tikai viesistabā, — grāfiene turpina un, pieceldamās no krēsla, piebilst:

—    Vai nevēlaties ieskatīties dīvānu istabā; tur pakārti nesen atvestie gobelēni ar lielisku zīmējumu. — Pāvels paklanās un seko viņai. Neizprotamas jūtas lika viņa sirdij pukstēt straujāk, kad viņš iegāja šajā brīnišķīgajā istabā. Tā bija reizē ziemas oranžērija un dīvānu istaba. Miršu koki, novietoti gar sienām, padarīja maigāku kandelabru spilgto gaismu, kas, atstādama ēnā aiz miršu kokiem noliktos krāšņos dīvānus, viegli apmirdzēja gobelēnu tapetes, kur bija attēlotas saldkaisli satraucošas teiksmaino dievu mīlestības uzvaras. Iepretim anfilādei atradās trimo, bet

tam blakus uz sienas Eiropas nolaupīšana — kā pierādījums tam, ka skaistuma spēks ikvienu spēj pārvērst par dzīvnieku. Pie šā trimo sākās liktenīgā izskaidrošanās. Katram piedzīvojušam cilvēkam zināms, ka iemīlējušos cilvēku saruna vienmēr ir visnežēlīgākā amplifikācija, tātad es pastāstīšu tikai par tās būtību. Grāfiene apgalvoja, ka zobgalības par slikto franču valodas izrunu attiekušās nevis uz Pāvelu, bet uz kādu viņa vārda līdzinieku, ka viņa ilgi neesot varējusi saprast, kāpēc viņš vairs nerādoties, ka beidzot Varfolomejs viņai to izskaidrojis, un tā tālāk, un tā tālāk. Kaut arī Pāvelam likās dīvaini, ka Varfolomejs zina šo lietu, ko neviens tam nebija stāstījis, un ka ir uzņēmies šinī gadījumā samierinātāja lomu, taču viņš, pats par sevi saprotams, noticēja itin visam; tomēr stūrgalvīgi izlikās, ka nekam netic. — Kādu pierādījumu jūs vēl vēlaties? — grāfiene beidzot ar maigu nepacietību jautāja. Pāvels, kā jau pieklājīgs jauneklis, par atbildi kvēli noskūpstīja viņai roku; grāfiene ietiepās, baiļojās, gribēja steigties atpakaļ pie viesiem; viņš nokrita ceļos un, cieši satvēris grāfienes delnas, draudēja, ka nelaidīšot vaļā un turklāt vēl šinī pašā brīdī nošaušoties. Šī taktika deva vēlamos panākumus — liegs, drebošs rokas spiediens un kluss čuksts: — Rīt vienpadsmitos naktī pie sētas ieejas, — skaļāk par pulveri un lielgabaliem pavēstīja laimīgajam Pāvelam par viņa uzvaru.

Grāfiene atgriezās viesistabā īstajā laikā; divi no spēlmaņiem gandrīz vai bija sākuši kauties. — Paskatieties, — viens no viņiem sacīja grāfienei, no dusmām aizelsies, — es par velti paspēlēju vairākus simtus dvēseļu, bet viņš … — Jūs gribējāt teikt — vairākus simtus rubļu, — viņa to cienīgi pārtrauca. — Jā, jā, piedodiet… es pārteicos, — ķildnieks atbildēja stostīdamies, iesāņus uz jaunekli blenzdams. Spēlmaņi pārtrauca ķildu, un troksnis apklusa kā uz burvju mājienu. Šoreiz Pāvels laida visu gar ausīm. Dvēseles satraukums neļāva viņam ilgi uzturēties sabiedrībā, viņš steidzās mājās, lai atpūstos, bet miegs ilgi nenāca aizvērt viņa plakstus; pati īstenība viņam bija kā salds sapnis. Uzkurinātā fantāzija visu laiku uzbūra viņam skaistules melnās, lielās, valgās acis. Tās viņu neatstāja pat miegā; bet sapņi vai no slepenas nojausmas vai no nervu uzbudinājuma vienmēr beidzās ar kaut ko dīvainu. Te viņš pastaigājās pa zaļu zāli; viņa priekšā auga divi apbrīnojamas krāsas ziedi; bet, līdzko viņš pieskārās kātam, vēlēdamies tos noplūkt, tūdaļ izslējās melna, melna čūska un apšļāca ziedus ar indi. Te atkal viņš lūkojās dzidrā ezera spogulī, pie krasta ūdens dibenā rotājās divas zelta zivtiņas; bet, līdzko viņš iegremdēja pēc tām roku, rāpuļveida briesmoņi viņu pārbiedēja un uzmodināja. Te atkal viņš naktī pastaigājās zem smaržīga vasaras debess juma, un augstumos nešķirami mirdzēja divas spožas zvaigznītes; bet viņš vēl nepaguva par tām nopriecāties, kad tumšajos rietumos radās melns plankums un, izstiepies par garu mākoņčūsku, aprija zvaigznītes. Katru reizi, kad tāds sapnis uztrūcināja Pāvelu no miega, viņa satrauktās domas neapzināti uzmeklēja Varfolomeju; bet pēc neilga laika atkal uzvarēja melnās acis, kamēr jaunas šausmas neaizdzina valdzinošo sapni. Tomēr, tam visam par spīti, Pāvels, nogulējis līdz pusdienai, piecēlās priecīgāks nekā jebkad agrāk.

Pārējās vienpadsmit dienas stundas, kā tas mēdz būt, viņam likās garas kā mūžība. Vēl nebija gluži satumsis, kad viņš jau klaiņoja gar grāfienes māju; tur neviens netika pieņemts, parādes istabās ugunis nedega, tikai kādā tālā nostūrī mirgoja vāja gaismiņa. «Tur mani gaida daiļava,» Pāvels klusībā domāja, un viņa dvēsele jau priekšlaikus grima svētlaimē.

Pulkstenis Domes tornī lēnām nosita vienpadsmit, un Pāvels, mīlestības spārnots . . . Bet šeit es savu tēlojumu pārtraukšu un, atdarinādams senatnes, vidus un jaunāko laiku labākos klasiskos un romantiskos rakstniekus, ļaušu jums to papildināt pašiem ar savu iztēli. īsi un skaidri: Pāvels jau cer baudīt svētlaimi . .. pēkšņi pie kabineta durvīm klusām klauvē, grāfiene apjukusi atver durvis, uzticamā kalpone ziņo, ka pie sētas ieejas stāvot kāds cilvēks, kuram ārkārtīgi nepieciešams redzēt jauno kungu. Pāvels dusmojas, liek pateikt, ka viņam nav laika, nezina, ko darīt, iziet priekšnamā, viņam saka, ka svešinieks nupat kā aizgājis. Viņš atgriežas pie mīļotās. — Nekas mani nevar šķirt no tevis, — viņš kaislīgi apliecina. Bet atkal klaudzina, un istabene ienāk, atkārtodama iepriekšējos vārdus. — Sūtiet svešinieku pie velna, — Pāvels kliedz, piecirzdams kāju pie grīdas, — vai arī es viņu nogalināšu! — Viņš iziet ārā, uzzina, ka tas atkal aizgājis, noskrien pa kāpnēm pagalmā, bet tur no viņa nav ne vēsts, tikai lielām pārslām krīt sniegs. Pāvels bar kalpotājus, aizliedz laist iekšā, lai nāktu kas nākdams, vēl dedzīgāks nekā iepriekš atgriežas pie satrauktās grāfienes, bet paiet dažas minūtes, un klauvē trešo reizi, vēl stiprāk, vēl ilgāk. — Nē, diezgan! — viņš iesaucas, no trakām dusmām zaudējis savaldīšanos. — Es izzināšu, kas tas par spoku; tas ir kaut kāds joks. — Izskriedams priekšistabā, viņš pamana mēteļa stūri, kas tik tikko pagūst nozust aiz durvīm; uzmetis plecos šineli, viņš paķer niedres spieķi un pa kaklu pa galvu izskrien pagalmā, dzird noklaudzam vārtiņus, kas nupat aiz kāda aizveras. — Stāt, stāt, kas tu tāds esi? — Pāvels kliedz viņam nopakaļ un, izdrāzies uz ielas, redz no tālienes liela auguma vīrieti, kurš it kā apstājas, lai pamātu tam ar roku, un pazūd šķērsieliņā. Nepacietīgais Pāvels viņam seko, liekas, panāks viņu; pie kādas šķērsieliņas tas atkal apstājas, pamāj ar roku un nozūd. Tā jauneklis seko svešiniekam no ielas ielā un beidzot attopas, iegrimis līdz ceļiem sniega kupenā starp zemām mājiņām pie kāda krustceļa, ko nekad agrāk nav redzējis; bet svešinieks bija pazudis bez pēdām. Pāvels apstulba, un atzīšos: neapskaužams stāvoklis — noskriet vairākas verstis un atjēgties sniegā pašā nakts vidū nez kādā pasaules malā. Ko darīt? Kurp iet? — Apmaldīsies. Varbūt pieklaudzināt pie tuvākajiem vārtiem? — Neuzmodināsi. Pāvelam par negaidītu prieku brauc garām kamanas. — Vaņka! — viņš uzsauc. — Ved mani mājās uz tādu un tādu ielu! — Paklausīgais Vaņka ved nez pa kādām vietām, gurkst sniegs zem kamanām, cauri skrejošiem mākoņiem braucējiem blāvi mirgo mēness Zukovska gaumē. Tā viņi brauc ilgi, ilgi, vēl vienmēr nav pazīstamu vietu; un beidzot galīgi izbrauc ārā no pilsētas. Pāvelam, tīri dabiski, iešaujas prātā visi vecie nostāsti par līķiem, kas atrasti Vilku laukā, par važoņiem, kuri tur nogalina savus braucējus, un tā tālāk, un tā tālāk. — Kurp tu mani ved? — viņš jautā stingrā balsī; atbildes nav. Tad mēness gaismā viņš iedomājas apskatīt važoņa skārda numuru un, sev par izbrīnu, pamana, ka uz šā numura nav ne daļas, ne kvartāla, bet lieliem savādas formas un lējuma cipariem tur rakstīts 666. numurs, apokaliptiskais skaitlis, kā viņš vēlāk atcerējās. Ļaunu aizdomu pārņemts, mūsu jauneklis vēl skaļāk atkārtoja iepriekšējo jautājumu un, atbildi nesaņēmis, ar visu spēku iesita ar spieķi važonim pa muguru. Bet kādas bija viņa šausmas, kad no šā sitiena nograbēja kauli, kad šķietamais važonis, galvu atpakaļ pagriezis, parādīja viņam ģindeņa seju un kad šī seja, šausmīgi žokļus atņirgusi, sacīja neskaidrā balsī: — Lēnāk jaunais cilvēk; neesi saticies ar sev līdzīgu. — Nabaga jauneklim tik vien vairs bija spēka, lai pārmestu krustu, no kura viņa rokas sen bija atradinājušās. Šai brīdī kamanas apgāzās, atskanēja mežonīgi smiekli, uz- brāzās briesmīgs viesulis; ekipāža, zirgs, važonis — viss saplūda ar sniegu, un Pāvels palika viens pats aiz pilsētas vārtiem, tik tikko dzīvs no bailēm.

Otrā dienā jauneklis bez spēka gulēja gultā savā istabā. Viņam līdzās stāvēja labsirdīgs, pavecs audzinātājs un, ar vienu roku turēdams nespēcīgo kunga roku, bieži novērsās, lai ar otru plaukstu noslaucītu asaru, kas paslepus sanesās viņa acīs un aptumšoja vājo redzi. — Kungs, kungs, — viņš sacīja, — ne velti es aizrādīju jūsu žēlastībai, ka no nakts uzdzīves nekāda labuma nav. Kur jūs bijāt pazudis? Kas ar jums notika? — Pāvels viņu nedzirdēja: viņš brīžam ar mežonīgu skatienu urbās kaktā, brīžam iegrima snaudā, pusmiegā drebēja un smējās, brīžam lēca augšā no gultas kā vājprātīgs, sauca sieviešu vārdus, pēc tam atkal iekrita ar seju spilvenos. «Nabaga Pāvels Ivanovičs!» audzinātājs klusībā nodomāja. «Dievs, esi viņam žēlīgs, viņš, acīm redzot, zaudējis prātu,» — un, labsirdības pārņemts, nogaidījis pirmo izdevīgo brīdi, aizskrēja pie ārsta. Ārsts, ieraudzījis slimnieku, kurš nepazina apkārtējos, un pataustījis viņa drudžaino pulsu, pašūpoja galvu. Arējās pazīmes bija cita citai pretrunīgas, un no tām par slimību nevarēja neko secināt: viss mudināja uz domām, ka slimības cēlonis slēpjas dvēselē, nevis miesā. No pagātnes slimnieks gandrīz neko neatcerējās, viņa dvēseli^ liekas, nomāca kāda drausmīga priekšnojauta. Ārsts, uzticīgā audzinātāja pierunāts, kopā ar viņu visu dienu neatgāja no jaunekļa gultas; pret vakaru slimnieka stāvoklis kļuva bezcerīgs; viņš svaidījās, raudāja, lauzīja rokas, runāja par Veru, par Vasilija salu, viņš sauca palīgā dievs vien zina ko, paķēra cepuri, rāvās uz durvīm, ārsts un sulainis kopīgiem spēkiem tik tikko varēja viņu noturēt. Šī briesmīgā krīze turpinājās vēl pēc pusnakts; pēkšņi slimnieks nomierinājās, viņam kļuva vieglāk; bet cīņa bija pilnīgi izsmēlusi dvēseles un miesas spēkus, viņš iegrima nāves miegā, pēc tam krīze atkārtojās.

Lēkmes jaunekli piemeklēja veselas trīs diennaktis ar dažādu spēku; trešajā rītā, kad viņam pateica, ka priekšistabā gaidot atraitnes vecā kalpone, viņš, juzdams sevī vairāk enerģijas, piecēlās no gultas. Sirds viņam neparedzēja neko labu; viņš gāja turp, vecenīte raudāja pilnā balsī. •— Tā! Vēl viena nelaime! — Pāvels sacīja, pieiedams pie viņas. — Nemoci mani, mīļā, saki visu ātrāk! — Kundze novēlēja ilgu mūžu, — vecenīte atbildēja, — bet dievs zina vai arī jaunkundzei vairs daudz atlicis dzīvot. — Kā? Verai? Kas? — Nerunājiet lieki, kungs, jaunkundzei vajag palīdzēt. Es nācu kājām; ja jums laba sirds, brauksim tūdaļ pie viņas; viņa ir Svētā Andreja baznīcas garīdzniekā mājā. — Garīdznieka mājā? Kāpēc? — Dieva dēļ, ģērbieties, uzzināsit visu vēlāk. — Pāvels ievīstī- jās drēbēs, un viņi aulekšoja uz Vasilija salu.

Kad viņš pēdējo reizi redzēja Veru un viņas māti, atraitne jau labu laiku slimoja ar slimību, kura viņas gados deva maz cerību uz izveseļošanos. Pārāk nabadzīga, lai aicinātu ārstu, viņa ņēma vērā vienīgi Varfolomeja padomus, kurš, lielīdamies ar zināšanām dažādās nozarēs, teicās pazīstam arī medicīnu. Viņš bija nenogurdināms: viņš paguva mierināt Veru, apkopt slimnieci, palīdzēt kalponei, skriet pēc zālēm, kuras viņš reizēm dabūja tik ātri, ka Vera brīnījās, kur gan viņš atradis tik tuvu aptieku. Zāles, ko viņš atnesa, slimniecei dažreiz nepalīdzēja, taču vienmēr padarīja viņu jautru. Un savādi — jo vairāk tuvojās viņas aiziešana, jo vairāk viņas domas pieķērās pasaulīgām lietām. Viņa gulēja un redzēja (sapnī) savu izveseļošanos; redzēja, kā viņas bērni Varfolomejs un Vera iet pie altāra un sāk laimīgu dzīvi, viņa baiļojās, vai šī mājiņa nebūs par šauru nākamajai ģimenei, vai izdosies atrast kādu citu tuvāk pilsētai, un tā tālāk, un tā tālāk. Blāva nāves neizteiksmība bija viņas acīs, kad viņa, pasaukusi nākamo jauno pāri pie savas gultas, ar kaut kādu muļķīgu smaidu sacīja: — Nekaunies, mana Vera, saskūpsties ar savu līgavaini; baidos kļūt akla, un tad es vairs neredzēšu jūsu laimi. — Pa šo laiku nāves roka uzgūla vecenītei aizvien smagāk un smagāk: redze un atmiņa ar katru brīdī vairāk notrulinājās. Varfolomejs neizrādīja nekādas skumjas; varbūt rūpes un nepārtrauktā skraidīšana palīdzēja viņam izklaidēties. Bet Veru satrauca domas gan par māti, gan arī par sevi. Kurai līgavai nav baismi pirms laulībām? Tomēr viņa visādi centās sevi nomierināt. «Esmu grēkojusi dieva priekšā,» jaunava domāja. «Nezinu, kāpēc es sākumā turēju Varfolomeju par viltīgu, par ļaunu cilvēku. Bet viņš ir daudz labāks par Pāvelu; paskatieties, kā viņš rūpējas par māmiņu: nabadziņš, pats sevi nežēlo — tātad viņš nav ļauns.» Pēkšņi viņas domas apmācās. «Viņam ir smags raksturs,» viņa sev sacīja, «kad viņš kaut ko negrib un viņam saka: Varfolomej, dieva dēļ, izdariet to, — viņš nodreb un nobāl. Bet,» turpināja Vera, ar mazo pirkstiņu norausdama no vaiga asaru, «es pati arī neesmu nekāds eņģelis, katram savs krusts, un katram savi trūkumi: es mēģināšu labot viņu un viņš mani.»

Tad viņai iešāvās prātā jaunas šaubas: «Liekas, viņš ir bagāts; vai viņš godīgā ceļā ticis pie savas naudas? Bet to es izzināšu, viņš taču mani mīl.» Tā sevi mierināja labā, nevainīgā Vera; bet vecenītei pa to laiku kļuva aizvien sliktāk un sliktāk. Vera uzticēja savas bailes Varfolomejam, jautāja, vai nevajagot ataicināt garīdznieku; bet viņš saskaitās un bargi atbildēja: — Vai gribat paātrināt māmiņas nāvi? Tas ir vislabākais paņēmiens. Viņas slimība ir bīstama, bet nav vēl bezcerīga. Kas viņu uzmundrina? Cerība izveseļoties. Bet, ja atsauksim popu, tad atņemsim pēdējo cerību. — Biklā Vera piekrita, pārvarējusi apslēpto dvēseles balsi; bet tanī dienā — lieciet vērā, tas notika otrā dienā pēc Pāvela un daiļās grāfienes liktenīgās satikšanās — meitas vieclīgā sirds nojauta briesmas pārāk skaidri. Pasaukusi Varfolomeju, viņa sacīja tam noteiktā balsī: — Debesu valdnieka vārdā lieku jums pie sirds — neļaujiet māmuļai nomirt bez grēku nožēlošanas, dievs zina vai viņa līdz rītam nodzīvos, — un, asarām plūstot, nokrita uz krēsla. Kas tobrīd norisinājās Varfolomejā? Viņa acis izvalbījās, uz pieres izspiedās sviedri, viņš pūlējās kaut ko pateikt, bet nespēja izrunāt ne vārda. — Bērnišķīga mazdūšība, — viņš beidzot nomurmināja. — Tu nekam netici… jūs, cienītā, neticat manām zināšanām medicīnā … Pagaidiet… man ir pazīstams ārsts, kurš zina vairāk par mani… žēl, viņš tālu dzīvo. — Tad viņš satvēra jaunavas roku un, spēji pievedis viņu pie loga, norādīja uz debesīm, nepaceldams acis: — Paskatieties, tur nebūs vēl iemirdzējusies pirmā zvaigzne, kad es jau būšu atpakaļ, un tad izlemsim; vai apsolāt, ka nesauksit garīdznieku pirms manas ierašanās? — Apsolu, apsolu. — Tai brīdī no guļamistabas atskanēja gara nopūta. — Steidzieties! — iesaucās Vera, mezdamās uz durvīm, pēc tam viņa vēlreiz ar neaprakstāmu skumju aizkustinājumu paskatījās uz sastingušo Varfolomeju un, pamājusi viņam ar roku, atkārtoja: — Steidzieties manis labad, dieva dēļ.» Varfolomejs nozuda.

Pamazām ziemas debesis aizsedzās ar mākoņiem, bet slimniecē dzīvība un nāve izcīnīja savu pēdējo cīņu. Sāka krist sniegs; vēja brāzmas klabināja logu ietvarus. Līdzko iegurkstējās sniegs, Vera skrēja pie loga skatīties, vai nenāk Varfolomejs; bet ņaudēja tikai kaķis, uz sētas tupēja kovārņi, un vārtiņus vējš vēra vaļā un cirta ciet. Nakts ar savu melno segu atsteidzās priekšlaicīgi; Varfolomeja kā nav, tā nav, un pie debesu velves nemirdz neviena zvaigzne. Vera izlēma sūtīt pēc garīdznieka veco kalponi; tā ilgi neatgriezās, un nav nekāds brīnums, jo pati tuvākā bija Svētā Andreja baznīca. Pēkšņi noklaudzēja vārtiņi un ķēkšas vietā ieradās Varfolomejs, bāls un uztraucies. — Ko? Cerību nav? — Vera nočukstēja.

—  Maz, — viņš sacīja dobjā balsī, — es biju pie ārsta; viņš dzīvo tālu, daudz zina … — Ko tad viņš saka, dieva dēļ? — Kāda tam jēga?… Tagad laiks sūtīt pēc popa. A, redzu: esat jau aizsūtījusi. .. cits nekas neatliek! — viņš sacīja ar savādu skadru izmisumu.

Pēc kāda laika, jau vēlā naktī, vecā kalpone ieradās ar vēsti, ka garīdznieka neesot mājās, bet, kad atgriezīšoties, viņam pateikšot un viņš tūdaļ ieradīšoties pie mirējas. Nolēma viņu par to brīdināt.

—    Bērni, vai jums prāts, — viņa vāri sacīja, — vai tiešām esmu tik slima? Vera! Ko tu činksti? Iznes lampu, miegs mani atspirdzinās. — Meita skūpstīja mātes roku, bet Varfolomejs visu laiku stāvēja pa gabaliņu un klusēja, skatīdamies uz slimnieci ar acīm, kas lampas gaismā kvēloja kā ogles.

Vera ar ķēkšu bija nometušās ceļos un lūdza dievu. Varfolomejs, rokas lauzīdams, reizi pēc reizes skrēja ārā priekšnamā, sūdzēdamies par karstumu galvā. Pēc pusstundas viņš iegāja guļamistabā un kā ārprātīgs izmetās no turienes ārā ar saucienu: — Visam beigas! — Neaprakstīšu, ko šinī brīdī juta Vera! Taču viņas dvēseles spēks bija neparasts. — Dievs! Tā ir tava griba! — viņa sacīja, pacēlusi rokas pret debesīm; viņa gribēja iet projām, bet miesas spēki atteicās klausīt, viņa pusdzīva atslīga krēslā, un nelaimīgās vairs nebūtu, ja vien pēkšņa asaru plūsma neatvieglotu viņas sažņaugtās krūtis. Pa to laiku vecenīte, skaļi vaimanādama, nomazgāja līķi, nolika galvgalī sveci un aizgāja sameklēt svētbildi; bet tur vai nu no noguruma, vai aiz kāda cita iemesla iegrima nepārvaramā miegā. Šinī brīdī Varfolomejs pienāca pie Veras. Pašam velnam būtu atmaigusi sirds: tik skaista viņa izskatījās savās bēdās. — Tu mani nemīli, — viņš kaisli iesaucās, — līdz ar tavu māti esmu zaudējis vienīgo atbalstu tavā sirdī! — Jaunavu izbiedēja viņa izmisums. — Nē, es tevi mīlu, — viņa bikli atbildēja. Viņš nokrita ceļos pie viņas kājām. — Zvēri, — viņš sacīja, — zvēri, ka tu esi mana, ka mīli mani vairāk par savu dvēseli! — Vera nekad nebija gaidījusi tādu kaisli no šā dzedrā cilvēka. — Varfolomej, Varfolomej, — viņa sacīja ar biklu maigumu, — aizmirsti grēcīgās domas šinī briesmīgajā stundā; es tev zvērēšu, kad būsim apglabājuši māmuļu, kad garīdznieks dievnamā dos mums svētību … — Varfolomejs nenoklausījās līdz galam, ko viņa saka, un kā neprātīgs runāja vienu un to pašu: centās pārliecināt, ka tas viss esot tukšas izdarības, ka mīlētājiem tās neesot vajadzīgas, sauca viņu sev līdzi uz kaut kādu tālu tēvzemi, apsolīja viņai tur kņazienes godību, raudādams apkampa viņas ceļus. Viņš runāja ar tādu kaislību, ar tādu kvēli, ka visi brīnumi, par kuriem viņš stāstīja, tanī brīdī likās ticami. Vera jau juta, ka viņas apņēmība sašķobās, briesmas pamodināja viņas dvēseles spēkus; viņa izrāvās un pieskrēja pie guļamistabu durvīm, cerēdama tur atrast kalponi; Varfolomejs aizkrustoja viņai ceļu un sacīja ar tēlotu dzedrumu, ar niknumā zibošām acīm: — Paklausies,

Vera, nespītējies: tu nesasauksi ne kalponi, ne māmuļu; nekāda vara nepasargās tevi no manis. — Dievs ir nevainīgo aizstāvis! — nabadzīte iesaucās, izmisumā nokrizdama uz ceļiem krucifiksa priekšā. Varfolomejs sastinga, viņa seja pauda bezspēcīgas dusmas. — Ja jau tā, — viņš izgrūda, lūpas kodīdams,

—   ja tā .. . man, protams, nav ar tevi ko iesākt, bet es panākšu, lai tava māte padara tevi paklausīgu.

—    Vai tad viņa ir tavā varā? — jaunava jautāja.

—    Paskaties, — viņš atbildēja, lūkodamies uz pusatvērtajām guļamistabas durvīm, un Verai likās, it kā no viņa acīm plūstu divas uguns strūklas un it kā nelaiķe izdegušās sveces gaismā neizsakāmās mokās paceļ galvu un ar izkāmējušo roku māj viņai uz Varfolomeja pusi. Tagad Vera saprata, ar ko viņai darīšana. — Dievs, stāvi man klāt! Un tu, nolādētais, pazūdi! — viņa iesaucās, saņēmusi kopā visus dvēseles spēkus, un zaudēja samaņu.

Šajā brīdī it kā lielgabala šāviens pamodināja aizmigušo kalponi. Viņa attapās un bailēs ieraudzīja, ka durvis līdz galam vaļā, istaba pilna dūmiem un zilām ugunīm, kas locījās ap spoguli un aizkariem, kurus nelaiķei bija dāvinājis Varfolomejs. Viņa tūdaļ tvēra pēc ūdens krūzes, kas stāvēja kaktā, un lēja liesmās, bet uguns iedegās ar divkāršu niknumu un apsvilināja ķēkšas sirmos matus. Tad viņa, neko neapjēgdama, ieskrēja otrā istabā, kliegdama: —Ugunsgrēks, ugunsgrēks! — Ieraudzījusi savu jaunkundzi bezsamaņā uz grīdas, viņa to satvēra ar abām rokām un, droši vien aiz bailēm savus vājos spēkus sasprindzinājusi, izvilka ārā uz tilta aiz vārtiem. Tuvumā dzīvojamo māju nebija, palīdzību atrast nevarēja; kamēr viņa ar sniegu rīvēja puspamirušās jaunavas deniņus, liesmas izšāvās pa logiem, no skursteņa un virs jumta. Rītausmā atjāja policijas komanda ar spaiņiem un ķekšiem: ugunsdzēsēju šļūtenes toreiz vēl netika lietotas. Saskrēja bars ziņkārīgo, viņu skaitā arī Svētā Andreja baznīcas prāvests, kurš bija nācis ar svēto vakarēdienu pie mirējas. Viņa attiecības ar nelaiķi nebija visai labas, viņš uzskatīja to par sliktu sievieti, bet mīlēja Veru, par kuru bija dzirdējis daudz laba no meitas, un, juzdams līdzi nelaimīgajai, apsolīja naudu ugunsdzēsējiem, ja tie paspēs izvilkt līķi, lai aizgājēju varētu vismaz kristīgi apbedīt. Bet nekas neiznāca. Uguns, ko uzpūta putenis, nelikās ne zinis ne gar ūdeni, ne gar cilvēku pūlēm; kāds drosmīgs policijas kaprālis sadomāja mesties iekšā istabās, lai iznestu līķi, bet pēc minūtes izskrēja ārā, šausmu pārņemts; viņš stāstīja, ka esot paguvis aizkļūt līdz guļamistabām un gribējis jau pieiet pie gultas, kur gulēja mirusī, kad pēkšņi augšup uzšāvies sātanisks veidols, daļa griestu ar briesmīgu troksni iebrukuši, un viņš, tikai sevišķai Nikolaja Brīnumdara žēlastībai pateicoties, neesot pazaudējis savu galviņu, par ko turpat uz vietas apsolīja nolikt pusrubli tā svētbildes priekšā. Skatītāji savā starpā sprieda, ka viņš esot gļēvulis un krītošu baļķi noturējis par velnu; bet kaprālis stingri palika pie savas pārliecības un līdz savas dzīves galam dzērumā plātījās, ka savā mūžā redzējis īstu sātanu ar asti, ragiem un lielu, kumpu degunu, ar kuru tas uzpūtis liesmu kā smēdē ar plēšām. — Nē, brālīši, lai dievs nedod redzēt nelabo! — Ar šo daiļrunīgo novēlējumu mūsu ģēnijs vienmēr nobeidza savu stāstu, un saimnieks, atalgodams viņu par drošsirdību un par dziļo iespaidu, ko stāsts atstāja uz izglītotiem klausītājiem, atnesa viņam bez maksas pilnu kausu miestiņa.

Un tā, par spīti centīgajai komandai, kura šinī gadījumā rīkojās tik enerģiski, ka nākamajām paaudzēm, starp citu, vajadzētu šīs pūles pareizi novērtēt, vientuļā Vasilija salas mājiņa nodega līdz pamatiem, un vieta, kur tā stāvēja, nezinu, kāpēc, vēl līdz šim nav apbūvēta. Vecā kalpotāja ar prāvesta palīdzību atmodināja Veru no ģīboņa, un viņas abas atrada patvērumu šā cienījamā draudzes gana mājā. Ugunsgrēks bija izcēlies tik negaidīti un visi tā apstākļi bija tik neparasti, ka policija turēja par nepieciešamu par tā izcelsmes iemesliem uzsākt sīku izmeklēšanu. Bet, tā kā aizdomas nevarēja krist uz veco kalponi un vēl mazāk uz Veru, tad par aizdedzinā- tāju, protams, tika turēts Varfolomejs. Aprakstīja viņa izskatu, meklēja viņu gan atklāti, gan slepeni ne tikai visos kvartālos, bet visā Pēterburgas apriņķī; taču viss bija velti: neatrada pat viņa pēdas, kas bija sevišķi savādi tāpēc, ka ziemā nav kuģu satiksmes, un tātad viņam nekādi nebija iespējams slepeni aizbraukt ar ārzemju kuģi uz svešām zemēm. Nav zināms, pie kā būtu novedusi ilgstoša izmeklēšana; bet prāvests, Veru no sirds mīlēdams un nezinādams, cik ciešas bijušas viņas attiecības ar šo cilvēku, saprātīgi izmantoja savu ietekmi, lai šo lietu izbeigtu un tā nekļūtu visiem zināma.

Tādā kārtā Pāvels, pēc kura aizsūtīja trešajā dienā, pa ceļam izdibinājis visu, ko večiņa zināja no nelaimīgo notikumu virknes, atrada savu jauno radinieci slimu tēva Joana mājā. Viesmīlīgā ģimene lūdza

Pāvelu palikt pie viņiem, kamēr Vera izveseļosies. Vieglprātīgais jaunais cilvēks īsā laikā bija saņēmis tik daudz garīgu satricinājumu, kuru apslēptie iemesli palika tīti tādā briesmīgā tumsā, ka tas atstāja neizdzēšamu iespaidu uz viņa iztēli un raksturu. Viņš kļuva nopietns un bieži vien iegrima dziļās pārdomās. Viņš aizmirsa gan noslēpumainās grāfienes skaistumu, gan jaunības trakulīgās izpriecas, kam bija tik postošas sekas. Viņš vienīgi lūdza debesis, lai Vera izveseļotos un viņš varētu kalpot tai kā priekšzīmīgs vīrs. Brīžos, kad viņi tikās divatā, viņš nolēma atklāt tai šos nodomus; bet Vera, citādi izturēdamās pret viņu ar māsas uzticību, Pāvela priekšlikumus noteikti un stingri noraidīja. — Tu esi jauns, Pāvel, — viņa sacīja, — bet es jau savu laiku noziedējusi; mani drīz paņems kaps, un tur visužēlīgais dievs varbūt man piedos un dāvās mieru. — Šī doma Veru neatstāja ne uz brīdi; turklāt, liekas, viņu mocīja slepena pārliecība, ka viņa ar savu nenoteiktību atļāvusi ļaundarim pazudināt māti šinī un varbūt arī — kas zina? — nākamajā dzīvē. Nekāda ārstēšana nespēja atdot viņai ne dzīvesprieku, ne veselību. Viņas vaigu sārtums nobāla, debešķīgās acis, zaudējušas senāko možumu, vēl valdzināja ar ilgu pilnām skumjām, kas māca viņas jauko dvēseli. Pavasaris vēl nebija paguvis ietērpt laukus jaunā zaļumā, kad šis ziediņš, kas solīja krāšņu plaukumu, uz mūžu paslēpās visu pieņemošajā dabas klēpī.

Viegli iedomāties, ka Vera pirms nāves uzticēja sava pēdējā dzīves gada notikumus, kurus zināja tikai viņa, ne vien garīgajam tēvam, bet arī Pāvelam. Kad viņa nomira, jauneklis neraudāja, neizrādīja nekādas skumjas. — Taču drīz pēc tam viņš atstāja galvaspilsētu un kopā ar vecu sulaini apmetās tālā dzimtmuižā. Tur viņu visā apkārtnē turēja par savādnieku, un viņš patiesi izrādīja gara vājuma pazīmes. Pēc viņa atbraukšanas ne tikai kaimiņi, bet pat zemnieki un kalpi to nebija ne reizes redzējuši. Viņš ataudzēja sev bārdu un matus, pa trim mēnešiem nenāca ārā no kabineta, lielāko daļu rīkojumu deva rakstiski, un reizēm, kad viņam uz galda nolika papīru parakstīšanai, viņš to atdeva atpakaļ, uzvilcis sava vārda vietā svešu, savādu parakstu. Sievietes viņš necieta, bet, kad negaidot parādījās garš, gaišmatains cilvēks ar pelēkām acīm, Pāvels krampjaini raustījās un trakoja. Reiz, pēc sava paraduma pa istabu staigādams, viņš piegāja pie durvīm tieši tanī pašā laikā, kad Lavrentijs tās negaidot vēra vaļā, lai viņam kaut ko ziņotu. Pāvels nodrebēja. — Tu — es viņu nenogalināju, — viņš sacīja saraustīti un pēc nedēļas lūdza vecajam audzinātājam piedošanu, jo bija izgrūdis to ārā tik neuzmanīgi, ka tas gandrīz ielauza pret starpsienu sev pakausi. — Pēc tam, — Lavrentijs stāstīja, — es vienmēr pieklauvēju, un tikai pēc tam gāju ar ziņojumu pie viņa žēlastības.

Pāvels nomira vēl samērā jauns. Viņa un Veras dzīves stāstu zina daži vidusšķiras pilsoņi Pēterburgā, no tiem es dzirdēju to mutiski. Starp citu, cienījamie lasītāji, jūs labāk par mani varēsit spriest, vai tam var ticēt un no kurienes velniem šī patika iejaukties cilvēku darīšanās, kad viņiem neviens to nelūdz?

Tits Kosmokratovs

PĪĶA DĀMA

Piķa dāma nozīme slepenu nenovīdība.

Jaunākais kāršu zīlnieks

I

Bet lietainās dienās Pulcējās viņi Bieži

Un, stūrīti ieliecot cieši,

Lika uz kārts — dievs lai tiem piedod! —

No piecdesmit uz simtu —

Un laimēja,

Un zaudēja —

Un norakstīja ar krītu.

Tā dienās, kad lija vai sala,

Pūlējās viņi

Bezgala.[29]

Reiz spēlēja kārtis pie jātniekgvarda Narumova. Garā ziemas nakts pagāja nemanot; pie vakariņām sēdās pulksten piecos rītā. Tie, kas bija laimējuši, ēda ar lielu apetīti; pārējie izklaidīgi sēdēja pie saviem tukšajiem šķīvjiem. Bet parādījās šampanietis, saruna atplauka, un tajā piedalījās visi.

—    Kā tev veicās, Surin? — namatēvs jautāja.

—    Zaudēju, kā parasti. Jāatzīstas, ka esmu ne

laimīgs: spēlēju mirandola, nekad neiekarstu, nekad mani nesamulsinās, bet tomēr zaudēju!

—          Un tu ne reizi nepadevies kārdinājumam? Ne reizi neliki uz rute? … Es apbrīnoju tavu izturību.

—           Bet re, Hermanis! — sacīja viens no viesiem, rādīdams uz jaunu inženieri. — Savu mūžu nav ņēmis kārtis rokā, savu mūžu nav liecis nevienu paroli, bet līdz pulksten pieciem sēž pie mums un raugās mūsu spēlē!

—    Spēle mani stipri saista, — Hermanis sacīja,

—   bet es nevaru ziedot nepieciešamo cerībā iegūt ko lieku.

—           Hermanis ir vācietis; viņš taupīgs, tas ir viss! — piebilda Tomskis. — Bet, ja es kādu neizprotu, tad tā ir mana vecmāmuļa, grāfiene Anna Fedotovna.

—    Ko? Kā tā? — iesaucās viesi.

—          Netieku gudrs, — Tomskis turpināja, — kāpēc mana vecmāmuļa nespēlē!

—    Kas tas par brīnumu, — ieteicās Narumovs,

—  ka astoņdesmitgadīga veča nespēlē?

—   Tad jūs nekā par viņu nezināt?

—    Nē! Tiešām nekā!

—    Ai, tad klausieties:

Jāzina, ka mana vecmāmuļa priekš gadiem sešdesmit devās uz Parīzi un bija tur lielā modē. Ļaudis skrēja viņai pakaļ, lai redzētu la Vēnus moscovite; Rišeljē lakstojies ap viņu, un vecmāmuļa apgalvo, ka tas tikko neesot nošāvies viņas cietsirdības dēļ.

Tolaik dāmas spēlēja faraonu. Reiz galmā viņa paspēlēja uz goda vārdu Orleānas hercogam krietni daudz naudas. Pārbraukusi mājās, atlipinādama no vaiga skaistuma mūsiņas un atraisīdama krinolīna stīpas, vecmāmuļa pateica par savu paspēli vectēvam un pavēlēja samaksāt.

Nelaiķis vectēvs, cik atceros, bija it kā vecmāmuļas īpašumu pārvaldītājs. Viņš bijās tās kā uguns; bet, izdzirdis par tik drausmīgu paspēli, viņš nespēja savaldīties, atnesa skaituļus, pierādīja tai, ka pusgada laikā viņi notriekuši pusmiljonu, ka Parīzes tuvumā viņiem nav ne Maskavas apkaimes, ne Saratovas muižu, un noteikti atteicās no samaksas. Vecmāmuļa iecirta viņam pliķi un, savu nelaipnību izrādīdama, apgulās viena.

Otrā dienā viņa lika pasaukt vīru, cerēdama, ka mājas sods būs to ietekmējis, bet atrada viņu nelokāmu. Pirmo reizi mūžā viņa ielaidās ar to pārspriedumos un izskaidrojumos; domāja pamodināt viņa sirdsapziņu, pacietīgi pierādīdama, ka visi parādi nav vienādi un ka ir starpība starp princi un ratnieku. — Kur nu! Vectēvs dumpojās. Nē un nē! Vecmāmuļa nezināja, ko darīt.

Viņai bija labi pazīstams ļoti ievērojams vīrs. Jūs būsit dzirdējuši par grāfu Senžermēnu, par kuru stāsta brīnumu lietas. Jūs zināt, ka viņš uzdevies par mūžīgo žīdu, par dzīvības eliksīra un filozofijas akmens izgudrotāju un tā joprojām. Par viņu zobojās kā par šarlatānu, un Kazanova savos Memuāros raksta, ka tas bijis spiegs, tomēr Senžermēnam, par spīti viņa noslēpumainībai, bija ļoti cienīgs izskats, un sabiedrībā viņš bija pati laipnība. Vecmāmuļa vēl arvien viņu bezgala mīl un piktojas, ja par viņu runā bez vajadzīgās cieņas. Vecmāmuļa zināja, ka Senžermēnam var būt pie rokas liela nauda. Viņa nolēma griezties pie tā. Aizrakstīja viņam vēstulīti un lūdza tūlīt ierasties.

Vecais dīvainis bija uz vietas klāt un atrada viņu šausmīgās bēdās. Viņa iztēloja tam vismelnākās krāsās vīra necilvēcību un beidzot pateica, ka liekot visas savas cerības uz viņa draudzību un laipnību.

Senžermēns nogrima domās. «Es varu jums pakalpot ar šo summu,» viņš teica, «bet zinu, ka jums nebūs miera, iekām man to neatdosit, tomēr es negribētu jums sagādāt jaunas raizes. Ir cita iespēja: jūs varat atspēlēties.»

«Bet, mīļo grāf,» vecmāmuļa atbildēja, «es jums, saku, ka mums vairs nav ne graša.» — «Nauda nav vajadzīga,» iebilda Senžermēns. «Lūdzu, uzklausiet mani.» Un tad viņš atklāja tai noslēpumu, par kuru katrs no mums daudz dotu .. .

Jaunie spēlmaņi kļuva divkārt uzmanīgi. Tomskis aizkūpināja pīpi, ievilka dūmu un stāstīja tālāk.

—    Tai pašā vakarā vecmāmuļa ieradās Versaļā, au jeu de la Reine. Orleānas hercogs turēja banku; vecmāmuļa pavirši atvainojās, ka nav atnesusi savu parādu, sev par attaisnojumu izdomāja nelielu ķezu un sāka atkal ar viņu spēlēt. Viņa izvēlējās trīs kārtis, lika tās vienu pēc otras: visas trīs tūlīt laimēja, un vecmāmuļa pilnīgi atspēlējās.

—    Gadījums! — teica viens no viesiem.

—    Pasaka! — piebilda Hermanis.

—    Varbūt iezīmētas kārtis? — pievienojās trešais.

—    Nedomāju vis, — nopietni atbildēja Tomskis.

—   Kā! — Narumovs iesaucās. — Tev ir vecmāmuļa, kas uzmin trīs kārtis no vietas, un tu līdz šim vēl neesi piesavinājies viņas kabalistiku?

— Jā, velns viņu zina! — Tomskis atbildēja. — Viņai bija četri dēli, tai skaitā mans tēvs: visi četri traki spēlmaņi, bet nevienam viņa neatklāja savu noslēpumu, lai gan tas nenāktu par ļaunu viņiem un pat man. Bet, lūk, ko man stāstīja tēvocis, grāfs Ivans Iļjičs, un par ko deva goda vārdu. Nelaiķis Čaplickis, tas pats, kas, notriecis miljonus, nomira nabadzībā, reiz savā jaunībā pametis — liekas, Zoričam — ap trīssimt tūkstošu. Viņš bijis izmisumā. Vecmāmuļa, kas vienmēr bija stingra pret jauniešu nebēdībām, nez kā iežēlojusies par Čaplicki. Viņa pateikusi tam trīs kārtis, lai viņš tās liekot vienu pēc otras, ar norunu uz goda vārdu, ka turpmāk vairs nespēlēšot. Čaplickis ieradies pie sava uzvarētāja; viņi nosēdušies spēlēt. Čaplickis licis uz pirmo kārti piecdesmit tūkstošu un tūdaļ laimējis; liecis paroli, paroli-pe — atguvis zaudēto un vēl palicis laimestā …

Bet nu laiks gulēt — jau bez ceturkšņa seši.

Tiešām, jau ausa gaisma; jaunie cilvēki izdzēra savas glāzes un devās mājās.

II

II paralt que monsieur est decidēment pour Ies suivantes.

— Que voulez-vous, ma- dame? Elles sont plus Iraiches.

Saruna sabiedrībā

Vecā grāfiene *** sēdēja savā ģērbistabā pie spoguļa. Ap viņu rīkojās trīs meičas. Viena turēja vaigu ziedes trauciņu, otra kārbu ar matspraudēm, trešā augstu aubi ar lentēm uguns sārtumā. Grāfienei nebija ne mazākās tieksmes pēc sen novītušā skaistuma, bet. viņa bija saglabājusi savas jaunības paradumus, stingri sekoja septiņdesmito gadu modei un ģērbās tikpat ilgi, tikpat rūpīgi kā pirms sešdesmit gadiem. Pie loga izšūdama sēdēja jaunava, viņas audzēkne.

—    Labdien, grand'maman, — sacīja ienākdams jauns virsnieks. — Bon jour, mademoiselle Lise. Grand'maman, es gribu jums ko lūgt. Atļaujiet jums stādīt priekšā vienu no maniem draugiem un atvest piektdien pie jums uz balli.

—    Ved viņu taisni uz balli un turpat stādīsi man priekšā. Vai tu biji vakar pie ***?

—    Kā ne! Bija ļoti jauki; dejojām līdz pieciem. Cik daiļa bija Jeļecka!

—    Bet mīļais! Kas tur par daiļumu? Vai tāda bija viņas vecmāmiņa, kņaziene Darja Petrovna? … Bet klau: šķiet, viņa jau krietni novecojusi, kņaziene Darja Petrovna?

—    Kā, novecojusi? — Tomskis izklaidīgi atbildēja. — Viņa jau kopš gadiem septiņiem mirusi.

Jaunava pacēla galvu un deva jaunajam cilvēkam zīmi. Viņš atcerējās, ka no vecās grāfienes slēpj viņas laikabiedru nāvi, un iekoda sev lūpā. Bet grāfiene noklausījās jauno vēsti ar lielu vienaldzību.

—    Mirusi! — viņa sacīja. — Bet es nemaz nezināju! Mūs reizē iecēla par galma dāmām, un, kad mēs stādījāmies priekšā, tad ķeizariene …

Un grāfiene simto reizi stāstīja mazdēlam savu anekdoti.

—           Nu, Paul, — viņa sacīja pēc tam, — tagad palīdzi man piecelties. Lizaņka, kur mana tabakdoze?

Un grāfiene ar meičām devās aiz sirmjiem pabeigt savu tualeti. Tomskis palika ar jaunavu.

—           Ko jūs tur gribat stādīt priekšā? — klusi jautāja Lizaveta Ivanovna.

—    Narumovu. Vai jūs viņu pazīstat?

—    Nē! Viņš ir karavīrs vai civilais?

—    Karavīrs.

—    Inženieris?

—           Nē! Jātnieks. Bet kāpēc jūs domājat, ka viņš inženieris?

Jaunava iesmējās un neatbildēja ne vārda.

—           Paul, — grāfiene iesaucās aiz širmjiem, — atsūti man kādu jaunu romānu, tikai, lūdzu, ne no tagadējiem!

—    Kā tā, grand'maman?

—           Tas ir, tādu romānu, kur varonis negalinātu ne tēva, ne mātes un kur nebūtu noslīkušu cilvēku. Man briesmīgi bail no slīkoņiem!

—           Tādu romānu tagad nav. Varbūt gribat kādu krievu romānu?

—           Bet vai tad ir krievu romāni? … Atsūti, mīlīt, lūdzu, atsūti!

—           Palieciet sveika, grand' maman, man jāsteidzas… Ardievu, Lizaveta Ivanovna! Kāpēc gan jūs domājat, ka Narumovs ir inženieris?

Un Tomskis izgāja no ģērbistabas.

Lizaveta Ivanovna palika viena; viņa atstāja darbu un sāka raudzīties pa logu ārā. Drīz vien ielas otrā pusē pie stūra nama parādījās jauns virsnieks. Lizas vaigos iedegās sārtums; viņa sāka atkal strādāt un nolieca galvu pie paša izšuvuma. Šai brīdi ienāca grāfiene pilnīgi apģērbusies.

—           Lizaņka, — viņa teica, — liec iejūgt karietē, mēs brauksim pavizināties.

Lizaņka piecēlās no izšuvuma un sāka novākt savu darbu.

—           Ko tu, mīļā! Kurla, vai! — grāfiene iesaucās. — Liec drīzāk iejūgt karietē!

—          Tūlīt! — jaunava klusi atbildēja un skrēja uz priekšnamu.

Ienāca sulainis un pasniedza grāfienei grāmatas no kņaza Pāvila Aleksandroviča.

—           Labi! Pateikties, — grāfiene sacīja. — Lizaņka, Lizaņka! Kur tad tu skrej?

—    Ģērbties.

—           Gan jau, dārgā. Sēdies te. Atver pirmo sējumu: lasi priekšā …

Jaunava paņēma grāmatu un izlasīja dažas rindas.

—           Skaļāk! — grāfiene iesaucās. — Kas tev ir, mīļā? Balss pazudusi, vai?… Pagaidi, piebīdi man soliņu tuvāk … nu!

Lizaveta Ivanovna izlasīja vēl divas lappuses. Grāfiene nožāvājās.

—           Liec nost to grāmatu, — viņa teica, — kādas blēņas! Aizsūti to kņazam Pāvilam un liec pateikties … Bet kas ar karieti?

—           Kariete piebraukta, — sacīja Lizaveta Ivanovna, pametusi skatienu uz ielu.

—           Bet kāpēc tu neesi apģērbusies? — grāfiene iesaucās. — Vienmēr vajag tevi gaidīt! Tas nav ciešams, dārgā.

Liza skrēja uz savu istabu. Nepagāja divas minūtes, grāfiene sāka zvanīt, cik jaudas.

Trīs meičas ieskrēja pa vienām, bet kambarsulainis pa otrām durvīm.

—    Ko jūs nevar sasaukt? — grāfiene viņiem teica. — Sakiet Lizavetai Ivanovnai, ka es viņu gaidu.

Lizaveta Ivanovna ienāca apmetnī un cepurīti galvā.

—    Taču beidzot, mīļā! — grāfiene sacīja. — Kā uzposusies! Kam tas vajadzīgs?… Kas tev jāvaldzina? Bet kāds laiks! . .. Liekas, vējš.

—    Nebūt ne, jūsu gaišība! Ļoti rāms! — atteica kambarsulainis.

—    Jūs vienmēr runājat bez jēgas! Atveriet vēdlodziņu. Kā tad — vējš! Un cik auksts! Jūgt nost! Lizaņka, mēs nebrauksim; nebija ko posties.

«Un tāda ir mana dzīve!» Lizaveta Ivanovna nodomāja.

Patiesi, Lizaveta Ivanovna bija visnelaimīgākais radījums. Sveša maize rūgta, saka Dante, un pa svešām lievenēm grūti kāpt, bet kam gan zināt atkarības rūgtumu, ja ne dižciltīgas vecenes nabaga audzēknei? Grāfienei ***, protams, nebija ļauna sirds; bet viņa bija ietiepīga, kā jau sabiedrības izlutināta sieviete, skopa un salti patmīlīga kā visi veci cilvēki, kas no- līksmojuši savu laiku un sveši tagadējam. Viņa piedalījās visās augstāko aprindu izpriecās, dzinās uz ballēm, kur sēdēja stūrī nosārtota un pēc vecās modes ģērbta kā ērmīga un nepieciešama balles zāles rota; pie viņas, it kā noteiktu ceremoniju izdarīdami, nāca pazemīgi apsveicināties atbraukušie viesi, un pēc tam neviens vairs nelikās par viņu ne zinis. Viņa uzņēma pie sevis visu pilsētu, ievērodama stingru etiķeti un nepazīdama nevienu pēc izskata. Viņas lielā kalpotāju saime — piebrieduši miesās un nosirmojuši viņas priekštelpās un meiču istabā — darīja, ko gribēja, un sacentās savā starpā, apzagdami veco sievu, kam jau nāve zobu galā. Lizaveta Ivanovna bija mājas mocekle. Viņa lēja pie galda tēju un saņēma brāzienu par lieko cukura patēriņu; viņa lasīja priekšā romānus un bija atbildīga par visām autora kļūdām; viņa pavadīja grāfieni izbraucienos un uzņēmās vainu gan par laiku, gan par ielas bruģi. Viņai bija noteikta alga, ko nekad visu neizmaksāja; tomēr no viņas prasīja, lai viņa būtu apģērbta kā visas, tas ir, kā ļoti nedaudzas. Sabiedrībā viņai bija visnožēlojamākā loma. Viņu pazina visi un neievēroja neviens; ballēs viņa dejoja tikai tad, kad trūka vis-ā-vis, un dāmas ņēma viņu zem rokas ikreiz, kad vajadzēja iet uz dāmu istabu, lai sakārtotu tērpu. Viņa bija patmīlīga, asi sajuta savu stāvokli un raudzījās apkārt —• ar nepacietību gaidīdama glābēja; bet savā gaisīgajā uzpūtībā sīkmanīgie jaunekļi nepievērsa tai uzmanību, lai gan Lizaveta Ivanovna bija simtreiz tīkamāka par nekautrīgajām un saltajām līgavām, kuras tie aplidoja. Cik reižu, paklusām atstādama garlaicīgo un grezno viesistabu, viņa devās izraudāties savā nabadzīgajā istabiņā, kur stāvēja tapetēm aplīmēti sirmji, kumode, spogulītis un krāsota gulta un kur tik tumši dega tauku svece vara svečturī!

Reiz — divas dienas pēc šā stāsta sākumā attēlotā vakara un nedēļu priekš tās ainas, pie kuras palikām, — reiz Lizaveta Ivanovna, sēdēdama loga tuvumā pie izšuvuma, neviļus pavērās uz ielu un ieraudzīja jaunu inženieri nekustīgi stāvam un raugāmies viņas logā. Viņa nolieca galvu un strādāja tālāk; pēc piecām minūtēm pavērās atkal — jaunais virsnieks stāvēja tai pašā vietā. Nebija viņas paradums koķetēt ar garām ejošiem virsniekiem, viņa neraudzījās vairs uz ielu un, galvu nepaceldama, šuva pāris stundu. Pusdienu galds bija klāts. Viņa piecēlās, sāka novākt izšuvumu un, neviļus pavērusies uz ielu, atkal ieraudzīja virsnieku. Tas viņai likās diezgan savādi. Pēc pusdienām viņa, mazliet nemiera saviļņota, atkal piegāja pie loga, bet virsnieka vairs nebija — un viņa to aizmirsa .. .

Pēc pāris dienām, iznākdama, lai kopā ar grāfieni sēstos karietē, viņa atkal to ieraudzīja. Viņš stāvēja pie pašām durvīm, aizsedzis seju ar bebrādas apkakli; zem cepures dzirkstīja viņa melnās acis. Lizaveta Ivanovna izbijās, pati nezinādama, no kā, un neizprotamās trīsās iesēdās karietē.

Atgriezusies mājās, viņa pieskrēja pie loga — virsnieks stāvēja turpat, kur iepriekš, urbdamies viņā acīm; viņa atgāja nost, mocīdamās ziņkārē un pilnīgi jaunu jūtu satraukta.

Kopš tā laika nepagāja neviena diena, kad jaunais cilvēks zināmā stundā nebūtu ieradies zem viņu nama logiem. Starp viņiem abiem nodibinājās nenorunāti sakari. Sēdēdama savā vietā pie darba, viņa juta to tuvojamies — pacēla galvu, raudzījās viņā katru dienu ilgāk un ilgāk. Jaunais cilvēks, likās, bija par to viņai pateicīgs: ar aso jaunības skatienu viņa redzēja, ka straujš sārtums pārklāja viņa bālos vaigus ikreiz, kad viņu skatieni sastapās. Pēc nedēļas viņa tam uzsmaidīja …

Kad Tomskis lūdza atļauju stādīt priekšā grāfienei savu draugu, nabaga meitenei nodrebēja sirds. Taču, dabūjusi zināt, ka Narumovs nav inženieris, bet jāt- niekgvārds, viņa nožēloja, ka ar neuzmanīgo jautājumu izteikusi savu noslēpumu gaisīgajam Tomskim.

Hermanis, pārkrievota vācieša dēls, bija mantojis no tēva nelielu kapitālu. Stingri pārliecināts, ka nepieciešams nodrošināt savu neatkarību, viņš neaiztika pat procentus, dzīvoja tikai no algas, neatļāva sev ne mazākās iegribas. Bet viņš bija noslēgts un godkārīgs, un biedriem reti radās izdevība pazoboties par viņa pārmērīgo taupību. Viņam piemita spēcīgas kaislības un ugunīga iztēle, bet rakstura nelokāmība glāba viņu no parastajiem jaunības maldiem. Tā, piemēram, būdams dvēselē spēlmanis, viņš nekad neņēma rokā kārtis, jo apsvēra, ka viņa apstākļi neļauj tam (kā viņš teica) ziedot nepieciešamo cerībā iegūt ko lieku, — un tomēr augām naktīm nosēdēja pie kāršu galdiem un drudžainās trīsās vēroja mainīgo spēles gaitu.

Anekdote par trim kārtīm stipri ietekmēja viņa iztēli un visu nakti neizgāja viņam no prāta. «Un ja nu,» viņš domāja otras dienas vakarā, klaiņādams pa Pēterburgu, «ja nu vecā grāfiene atklāj man savu noslēpumu vai pateic man šīs trīs drošās kārtis! Kāpēc gan neizmēģināt laimi? … Stādīties viņai priekšā, iegūt viņas labvēlību, varbūt kļūt par viņas mīļāko — bet tas prasa laiku, un viņai astoņdesmit septiņi gadi — viņa var nomirt pēc nedēļas, pēc divām dienām! … Un pati šī anekdote . .. Vai tai var ticēt? …

Nē! Apdomība, mērenība un strādība: lūk, manas trīs drošās kārtis, kas trīskāršos, septiņkāršos manu kapitālu, dos man mierīgu dzīvi un neatkarību!

Tā prātodams, viņš atjēdzās vienā no galvenajām Pēterburgas ielām pie senlaicīgā stilā celta nama. Iela bija pilna ekipāžām, viena kariete pēc otras pieripoja pie apgaismotajām durvīm. No karietēm ik mirkli izslīdēja gan jaunas skaistules slaidā kājiņa, gan dārdošs stulmzābaks, gan svītraina zeķe un diplomāta kurpe. Gar dižo šveicaru ņirbēja kažoki un mēteļi. Hermanis apstājās.

— Kam pieder šis nams? — viņš jautāja sargam uz stūra.

.— Grāfienei ***, — sargs atbildēja.

Hermanis nodrebēja. Apbrīnojamā anekdote atkal atausa viņa atmiņā. Viņš sāka staigāt gar namu, domādams par tā īpašnieci un viņas brīnišķīgo spēju. Vēlu viņš atgriezās savā vienkāršajā mītnē; ilgi nevarēja iemigt, bet, kad miegs viņu pieveica, redzēja sapnī kārtis, zaļu galdu, asignāciju žūkšņus un zelta naudas kaudzes. Viņš lika kārti pēc kārts, droši lieca stūrus, nemitīgi laimēja un grāba riekšavām zeltu, un bāza kabatā asignācijas. Vēlu pamodies, viņš nopūtās par savu zaudēto fantastisko bagātību, devās atkal klaiņāt pa pilsētu un atkal atģidās pie grāfienes *** nama. Šķita, nezināms spēks saistīja viņu pie tā. Viņš apstājās un sāka skatīties logos. Vienā viņš pamanīja melnmatainu galviņu, kas, acīm redzot, bija noliekta vai nu pār grāmatu, vai darbu. Galviņa pacēlās. Hermanis ieraudzīja spirgtu sejiņu un melnas acis. Šis mirklis izšķīra viņa likteni.

Vous m'ecrivez, mon ange, des lettres de quatre pages plus vite que je ne puis Ies lire.

Sarakstīšanās

Tikko Lizaveta Ivanovna bija paspējusi noņemt apmetni un cepuri, grāfiene jau sūtīja pēc viņas un lika atkal piebraukt zirgus. Viņas devās sēsties karietē. Kamēr divi sulaiņi pacēla veco un iestūma pa durtiņām, Lizaveta Ivanovna pie paša riteņa ieraudzīja savu inženieri; tas satvēra viņas roku; viņa izbailēs nekā neatskārta, un jaunais cilvēks pazuda; viņai palika rokā vēstule. Viņa paslēpa to aiz cimda un visu ceļu nekā ne dzirdēja, ne redzēja. Grāfiene bija paradusi karietē ik mirkli kaut ko jautāt: ko mēs tur satikām? Kā sauc šo tiltu? Kas tur rakstīts tai izkārtnē? Lizaveta Ivanovna šoreiz atbildēja uz labu laimi un nepareizi, saniknodama grāfieni.

— Kas tev lēcies, mīļā? Tev uznācis stulbums, vai? Vai nu tu mani nedzirdi, vai nesaproti! … Paldies dievam, es nešļupstu un vēl esmu pilnā prātā!

Lizaveta Ivanovna neklausījās viņā. Tikusi mājās, viņa ieskrēja savā istabā, izvilka no cimda vēstuli: tā nebija aizzīmogota. Lizaveta Ivanovna to izlasīja. Vēstule pauda atzīšanos mīlā; tā bija maiga, pazemīga un vārdu pa vārdam norakstīta no vācu romāna. Bet Lizaveta Ivanovna neprata vāciski un bija ļoti apmierināta.

Tomēr saņemtā vēstule uztrauca viņu ārkārtīgi. Pirmo reizi viņa nāca slepenos tuvos sakaros ar jaunu vīrieti. Tā pārdrošība viņu biedēja. Viņa pārmeta sev neapdomīgu rīcību un nezināja, ko darīt: nesēdēt vairs pie loga un ar nevērību atvēsināt jaunā virsnieka patiku viņu vēl tālāk vajāt? Sūtīt viņam vēstuli atpakaļ? Atbildēt salti un noteikti? Viņai nebija kam prasīt padoma, viņai nebija ne draudzenes, ne audzinātājas. Lizaveta Ivanovna nolēma atbildēt.

Viņa nosēdās pie rakstāmgaldiņa, paņēma spalvu, papīru un nogrima domās. Vairākkārt viņa iesāka savu vēstuli — un saplēsa to: izteicieni šķita gan pārāk laipni, gan pārāk cietsirdīgi. Beidzot viņai izdevās uzrakstīt dažas rindas, kas viņu apmierināja. «Es ticu,» viņa rakstīja, «ka Jums ir godīgi nolūki un ka Jūs negribējāt mani apvainot ar neapsvērtu rīcību; bet mūsu pazīšanās nedrīkstēja sākties tādā veidā. Nosūtu atpakaļ Jūsu vēstuli un ceru, ka man turpmāk nebūs iemesla sūdzēties par nepelnītu necieņu.»

Otrā dienā, ieraudzīdama Hermani nākam, Lizaveta Ivanovna piecēlās no izšuvuma, izgāja zālē, atvēra vēdlodziņu un nometa vēstuli uz ielas, paļaudamās jaunā virsnieka veiklībai. Hermanis pieskrēja, pacēla to un iegāja konditorejā. Norāvis aizzīmogojumu, viņš atrada savu vēstuli un Lizavetas Ivanovnas atbildi. To viņš arī bija gaidījis un atgriezās mājās, daudz domādams par savu intrigu.

Pēc trim dienām jauna, acīga skuķe atnesa Liza- vetai Ivanovnai zīmīti no modes veikala. Lizaveta Ivanovna atplēsa to ar bažām, paredzēdama naudas prasību, un negaidot pazina Hermaņa rokrakstu.

—    Jūs, sirsniņ, esat kļūdījusies, — viņa teica, — šī zīmīte nav sūtīta man.

—    Nē, taisni jums! — atbildēja drošā meiča, neslēpdama viltīgu smīnu. — Lasiet!

Lizaveta Ivanovna pārlaida acis zīmītei. Hermanis prasīja satikšanos.

—    Nevar būt! — iesaucās Lizaveta Ivanovna, kuru biedēja gan viņa steiga, gan paņēmiens, ko viņš lietoja.

—    Šī vēstule patiešām nav man sūtīta. — Un saplēsa vēstuli sīkos gabaliņos.

—    Ja vēstule nav jums, kāpēc tad to saplēsāt? — skuķe iesaucās. — Es to atdotu tam, kas to sūtījis.

—    Lūdzu, sirsniņ! — sacīja Lizaveta Ivanovna, sarkdama no viņas piezīmes. — Uz priekšu nenesiet man vairs nevienas vēstulītes. Bet tam, kas jūs sūtīja, sakiet, ka viņam būtu jākaunas …

Tomēr Hermanis nelikās mierā. Lizaveta Ivanovna katru dienu saņēma no viņa vēstules gan šādā, gan tādā ceļā. Tās vairs nebija tulkotas no vācu valodas. Hermanis tās rakstīja kaisles iedvesmā un izteicās sev raksturīgos vārdos: tur izpaudās gan nevaldāma tieksme, gan neiegrožotas iztēles jūklis. Lizaveta Ivanovna vairs necentās sūtīt tās atpakaļ: viņa apreiba no tām; sāka atbildēt — un viņas zīmītes kļuva arvien garākas un maigākas. Beidzot viņa izsvieda tam pa lodziņu šādu vēstuli.

«Šodien ir balle pie *** jas vēstnieka. Grāfiene būs tur. Mēs paliksim apmēram līdz diviem. Nu Jums izdevība satikt mani vienu. Tiklīdz grāfiene aizbrauks, viņas ļaudis droši vien izklīdīs, priekšiņā paliks šveicars, bet ari tas parasti ieiet savā kabūzī. Nāciet pusdivpadsmitos. Ejiet taisni augšā pa kāpnēm. Ja satiksit kādu priekšnamā, jautājiet, vai grāfiene mājās. Jums pateiks, ka ne, — un neko darīt. Jums būs jāgriežas atpakaļ. Bet cerams, ka nesatiksit nevienu. Meičas sēž visas kopā savā istabā. No priekšnama ejiet pa kreisi un taisni vien līdz grāfienes guļamistabai. Guļamistabā aiz širmjiem redzēsit divas mazas durtiņas: labējās ved kabinetā, kur grāfiene nekad neieiet, kreisās — gaitenī, un turpat ir šauras lokveida kāpnes: tās ved uz manu istabu.»

Hermanis šaudījās kā tīģeris, gaidīdams noteikto laiku. Jau desmitos vakarā viņš stāvēja pie grāfienes nama. Laiks bija drausmīgs: vējš gaudoja, lielām pārslām krita mitrs sniegs; blāvi mirgoja lākturi; ielas bija tukšas. Retumis vilkās važonis ar savu vājo zirģeli, raudzīdams vēlīnu braucēju. —■ Hermanis stāvēja vienos svārkos, nejuzdams ne vēja, ne sniega. Beidzot piebrauca grāfienes karieti. Hermanis redzēja, ka sulaiņi iznesa, zem padusēm turēdami, salīkušu, caunādas kažokā ietuntuļotu veceni un kā aiz tās vienkāršā mētelītī, svaigiem ziediem matos pazibēja viņas audzēkne. Durtiņas aizcirtās. Kariete smagi aizlīgoja pa irdeno sniegu. Šveicars aizdarīja durvis. Logos nodzisa gaisma. Hermanis sāka staigāt gar atstāto namu: viņš piegāja pie lāktura, pavērās pulkstenī — bija divdesmit minūtes uz divpadsmitiem. Viņš palika zem lāktura, raudzīdamies pulksteņa rādītājā un nogaidīdams atlikušās minūtes. Taisni pusdivpadsmitos Hermanis kāpa pa grāfienes lievenēm un iegāja spilgti apgaismotajā priekšiņā. Šveicara nebija. Hermanis uzskrēja pa kāpnēm, atdarīja durvis uz priekšistabu un ieraudzīja sulaini, kas gulēja zem lampas netīrā senlaiku atzveltnī. Viegliem un drošiem soļiem Hermanis pagāja tam garām. Zāle un viesistaba bija tumšas. Tās vāji apgaismoja priekšistabas lampa. Hermanis iegāja guļamistabā. Vecu svētbilžu skapja priekšā dega zelta lampada. Gar sienām, iztapsētām ar ķīniešu tapetēm, skumjā simetrijā stāvēja noplukuši mīkstie atzveltņi un dīvāni ar dūnu spilveniem, apbirzušu zeltījumu. Pie sienas karājās divi portreti, ko bija gleznojusi M-me Lebrun Parīzē. Viens no tiem attēloja sārtu un druknu, gadu četrdesmit vecu vīru gaišzaļā formas tērpā ar zvaigzni; otrs — jaunu daiļavu ar ērgļa degunu, pieglaustiem deniņiem un rozi pūderētajos matos. Visās malās rēgojās porcelāna ganiņi, slavenā Leroy galda pulksteņi, kārbiņas, ruletes, vēdekļi un dažādas dāmu rotaļlietiņas, kas izgudrotas pagājušā gadsimta beigās līdz ar Mongolfjē balonu un Mes- mera magnētismu. Hermanis devās aiz širmjiem. Tur stāvēja neliela dzelzs gulta; pa labi bija durvis uz kabinetu; pa kreisi — otras — uz gaiteni. Hermanis atdarīja tās, ieraudzīja šauras lokveida kāpnes, kas veda uz nabaga audzēknes istabu … Bet viņš griezās atpakaļ un iegāja tumšajā kabinetā.

Laiks vilkās gausi. Viss bija klusu. Viesistabā nosita divpadsmit; visās istabās pulksteņi cits pēc cita noskandēja divpadsmit — un atkal viss apklusa. Hermanis stāvēja, atslējies pie aukstas krāsns. Viņš bija mierīgs; viņa sirds pukstēja vienmērīgi kā cilvēkam, kas nolēmis darīt kaut ko bīstamu, bet nepieciešamu. Pulksteņi nosita pirmo un otro rīta stundu — un viņš izdzirda tālumā rībam karieti. Neviļus viņu pārņēma

22 — 1687 337 uztraukums. Kariete piebrauca un apstājās. Viņš dzirdēja, kā ar troksni nolaida kāpsli. Mājā sacēlās kņada. Skraidīja cilvēki, skanēja balsis, un parādījās gaisma. Guļamistabā ieskrēja trīs vecas istabenes, un grāfiene, tikko turēdamās kājās, ienāca un atslīga Voltēra atzveltnī. Hermanis skatījās pa šķirbiņu: viņam garām pagāja Lizaveta Ivanovna. Hermanis dzirdēja tās steidzīgos soļus uz viņas kāpnēm. Viņa sirdī notrīsēja kaut kas sirdsapziņas pārmetumam līdzīgs un atkal norima. Viņš sastinga.

Grāfiene sāka pie spoguļa noģērbties. Tika atsprausta viņas rozēm greznotā cepurīte, noņemta pūderētā parūka no viņas sirmās un īsi apcirptās galvas. Spraudītes bira ap viņu kā krusa. Dzeltenais sudrab- šūtais tērps nokrita pie viņas uztūkušajām kājām. Hermanis bija viņas riebīgo tualetes noslēpumu liecinieks; beidzot grāfiene palika guļamģērbā, nakts- cepurīti galvā: šai viņas vecumam piemērotākajā tērpā viņa nelikās vairs tik drausmīga un riebīga.

Kā visi veci cilvēki, grāfiene sirga ar bezmiegu. Noģērbusies viņa nosēdās pie loga Voltēra atzveltnī un atlaida istabenes. Sveces aiznesa, istabu atkal gaismoja tikai svētbilžu lampada. Grāfiene sēdēja viscaur dzeltena, ļenganās lūpas kustinādama, uz labo un kreiso pusi šūpodamās. Viņas blāvajās acīs bija pilnīgs domu trūkums; raugoties viņā, varēja likties, ka drausmīgā vecene šūpojas nevis aiz savas gribas, bet apslēpta galvanisma dzīta.

Pēkšņi šī nedzīvā seja neizsakāmi pārvērtās. Lūpas vairs nekustējās, acis atdzīvojās; grāfienes priekšā stāvēja nepazīstams vīrietis.

— Nebīstieties, dieva dēļ, nebīstieties! — viņš sa

cīja skaidra un klusā balsī. — Es negribu jums kaitēt; esmu ieradies lūgt, lai jūs esat man žēlīga.

Vecā klusēdama raudzījās uz viņu un, likās, nekā nedzirdēja. Hermanim šķita, ka viņa kurla, un, noliecies viņai pie pašas auss, viņš atkārtoja to pašu. Vecā arvien vēl klusēja.

—    Jūs varat dot man dzīves laimi, — Hermanis turpināja, — un tas jums tik viegli: es zinu, ka jūs varat uzminēt trīs kārtis no vietas .. .

Hermanis apklusa. Likās — grāfiene sapratusi, ko no viņas prasa; likās — viņa meklē vārdus savai atbildei.

—    Tas bija joks, — viņa beidzot teica, — es jums zvēru! Tas bija joks!

—    Ar tādām lietām nejoko, — Hermanis pikti iebilda. — Atcerieties Čaplicki, kuram jūs palīdzējāt atspēlēties.

Grāfiene, acīm redzot, samulsa. Viņas vaibstos pavīdēja spēcīga dvēseles kustība, bet drīz vien viņa atkal iegrima agrākajā bezjūtībā.

—    Vai jūs varat, — Hermanis turpināja, — pateikt man šīs trīs drošās kārtis?

Grāfiene klusēja; Hermanis runāja tālāk:

—    Kam jūs glabāsit savu noslēpumu? Mazbērniem? Tie tāpat bagāti; viņi arī nezina naudas vērtību. Šķiedējam nepalīdzēs jūsu trīs kārtis. Kas neprot sargāt tēva mantojumu, tas tomēr mirs nabadzībā, par spīti visām dēmoniskajām pūlēm. Es neesmu šķiedējs; es zinu naudas vērtību. Es jūsu trīs kārtis pratīšu izmantot. Nu! …

Viņš apklusa un trīcēdams gaidīja viņas atbildi. Grāfiene klusēja; Hermanis noslīga ceļos.

—    Ja jūsu sirds, — viņš teica, — kādreiz pazinusi mīlestības jūtas, ja jūs atceraties tās līksmi, ja jūs kaut reizi esat pasmaidījusi, jaundzimušam puisēnam ieraudoties, ja kaut kas cilvēcisks kādreiz pukstējis jūsu krūtīs, tad lūdzu jūs laulātās draudzenes, mīļākās, mātes jūtu vārdā — tā visa vārdā, kas ir dzīvē svēts, — nenoraidiet manu lūgumu! Atklājiet man savu noslēpumu! Kam jums tas? … Varbūt tas saistās ar drausmīgu grēku, ar zaudētu mūžīgo svētlaimi, ar velna līgumu … Padomājiet: jūs esat veca; cik jums vairs dzīvot — es ņemšu jūsu grēku uz savas dvēseles. Tikai atklājiet man savu noslēpumu. Padomājiet, ka cilvēka laime ir jūsu rokās; ka ne tikai es, bet mani bērni, mazbērni un mazmazbērni slavēs jūsu piemiņu un godās to kā svētumu .. .

Vecā neatbildēja ne vārda.

Hermanis piecēlās.

—    Vecā ragana! — viņš iesaucās, sakodis zobus. — Nu tad es piespiedīšu tevi atbildēt…

To teicis, viņš izvilka no kabatas pistoli.

Pistoli ieraugot, grāfienes sejā otrreiz parādījās stipras jūtas. Viņa atmeta galvu un pacēla roku, it kā vairīdamās no šāviena … Tad pēkšņi sabruka … un palika nekustīga.

—    Neesiet taču bērns, — teica Hermanis, satvēris viņas roku. — Es jautāju pēdējo reizi: vai gribat man uzticēt savas trīs kārtis? Jā vai nē?

Grāfiene neatbildēja. Hermanis redzēja, ka viņa mirusi.

7 Mai 18** Homme sans moeurs et sans religion!

Sarakstīšanās

Lizaveta Ivanovna sēdēja savā istabā vēl balles tērpā, dziļās domās nogrimusi. Mājās atgriezusies, viņa bija steigusies aizraidīt miegaino meiču, kas negribot piedāvāja savu palīdzību, — bija sacījusi, ka noģērbsies pati, un ar trīsām iegājusi savā istabā, cerēdama tur atrast Hermani un gribēdama viņu neatrast. Pirmais skatiens viņu pārliecināja, ka Hermaņa nav, un viņa pateicās liktenim par šķērsli, kas liedzis viņiem tikties. Viņa apsēdās nenoģērbusies un sāka atcerēties visus apstākļus, kas tik īsā laikā bija viņu tik tālu noveduši. Nebija pagājušas ne trīs nedēļas kopš tā laika, kad viņa pirmo reizi ieraudzīja pa logu jauno cilvēku, — un viņa jau sarakstās ar to; un tas jau panācis, ka viņa satiekas ar to nakts laikā! Viņa zināja tā vārdu tikai tāpēc, ka dažām vēstulēm bija viņa paraksts; nekad nebija runājusi ar viņu, nebija dzirdējusi viņa balsi, nebija nekā dzirdējusi par viņu .. . līdz šim pašam vakaram. Cik savādi! Šo pašu vakaru ballē Tomskis, skaizdamies uz jauno kņazi Poļinu***, kas pretēji paradumam koķetēja ar kādu citu, gribēja atriebties, izrādot vienaldzību: viņš aicināja Lizavetu Ivanovnu un dejoja ar viņu bezgalīgo mazurku. Visu laiku viņš zobojās par viņas tieksmi pēc inženieru virsniekiem, dievojās, ka zinot daudz vairāk, nekā viņa varot iedomāties, un dažas viņa zobgalības bija tik veikli tēmētas, ka Lizaveta Ivanovna vairākkārt domāja, ka viņš zina tās noslēpumu.

—    No kā jūs visu to zināt? — viņa smiedamās jautāja.

—    No jums zināmās personas drauga, — Tomskis atbildēja, — ļoti ievērojama cilvēka!

—    Kas tad ir šis ievērojamais cilvēks?

—    Viņu sauc Hermani.

Lizaveta Ivanovna neatbildēja nekā, bet viņai sastinga rokas un kājas .. .

—    Šis Hermanis, — Tomskis turpināja, — ir īsti romantiska persona: viņam ir Napoleona profils, bet Mefistofeļa dvēsele. Es domāju, ka uz viņa sirdsapziņas vismaz trīs ļauni darbi. Kā jūs esat no- bālusi! …

—    Man sāp galva … Ko tad jums teica tas Hermanis — vai kā viņu sauc? .. .

—    Hermanis ir stipri neapmierināts ar savu draugu: viņš saka, ka tā vietā rīkotos pavisam citādi … Man pat šķiet, ka Hermanis pats met uz jums acis, vismaz ļoti iejūtīgi klausās sava drauga mīlestības izpaudumos.

—    Bet kur viņš mani redzējis?

—    Baznīcā, varbūt pastaigā… Dievs viņu zina! Varbūt jūsu istabā, jums guļot: no viņa var …

Pienāca trīs dāmas un, jautādamas — oubli ou regret? — pārtrauca sarunu, kas Lizavetai Ivanovnai kļuva ziņkāres moku pilna.

Dāma, ko izvēlējās Tomskis, bija pati kņaze***.

Lieku loku apskrējusi un lieku reizi pagrozījusies sava krēsla priekšā, viņa paspēja ar to izskaidroties. Tomskis, atgriezdamies savā vietā, nedomāja vairs ne par Hermani, ne Lizavetu Ivanovnu. Viņa katrā ziņā gribēja atjaunot pārtraukto sarunu, bet mazurka bija galā, un drīz pēc tam vecā grāfiene brauca mājās.

Tomska vārdi bija tikai mazurkas pļāpas, bet tie dziļi iespiedās jaunās sapņotājas dvēselē. Tomska ski- cētais portrets atbilda viņas pašas radītajam attēlam, un šis jaunāko romānu ietekmē jau novazātais tēls biedēja un valdzināja viņas prātu. Viņa sēdēja, sakrustojusi kailās rokas, noliekusi vēl arvien ziediem rotāto galvu uz atsegtajām krūtīm . .. Pēkšņi atdarījās durvis un ienāca Hermanis. Viņa nodrebēja …

—   Kur tad jūs bijāt? — viņa vaicāja izbiedētā čukstā.

—   Vecās grāfienes guļamistabā, — Hermanis atbildēja, — es nāku tieši no viņas. Grāfiene ir mirusi.

—    Mans dievs! … Ko jūs sakāt? . ..

—    Un liekas, — Hermanis turpināja, — es biju viņas nāves cēlonis.

Lizaveta Ivanovna pavērās viņā, un viņas dvēselē atskanēja Tomska vārdi: šim cilvēkam vismaz trīs ļauni darbi uz sirdsapziņas! Hermanis nosēdās viņai līdzās uz palodzes un izstāstīja visu.

Lizaveta Ivanovna klausījās viņā ar šausmām. Tātad šīs kaislās vēstules, šīs kvēlās ilgas, šī pārdrošā, neatlaidīgā sekošana viņai — tā nav bijusi mīlestība! Nauda — lūk, ko alkusi viņa dvēsele! Ne jau viņa būtu spējusi remdēt Hermaņa alkas un darīt viņu laimīgu! Nabaga audzēkne nav bijusi nekas cits kā akls palīgs laupītājam, viņas vecās labvēles slepka- vam! … Viņa rūgti raudāja savās vēlajās, mokpilnajās nožēlās. Hermanis klusēdams vērās viņā: arī viņa sirdi kremta, taču ne jau nabaga meitenes asaras, ne jau viņas brīnišķīgi daiļās sēras aizkustināja tā skaudro dvēseli. Viņš nejuta sirdsapziņas pārmetumus, domādams par mirušo sirmgalvi. Viņu uztrauca tikai viens: neglābjami zudušais noslēpums, kas būtu varējis darīt viņu bagātu.

—    Jūs esat briesmonis! — Lizaveta Ivanovna beidzot iesaucās.

—    Es negribēju viņas nāvi, — Hermanis atbildēja, — manā pistolē nebija lodes.

Viņi klusēja.

Ausa rīts. Lizaveta Ivanovna nopūta izdegušo sveci: bāla gaisma ieplūda viņas istabā. Viņa izslaucīja saraudātās acis un pacēla tās uz Hermani: viņš sēdēja uz palodzes, sakrustojis rokas un baigi sadrū- mis. Šai stāvoklī viņš ārkārtīgi atgādināja Napoleona portretu. Šī līdzība pārsteidza pat Lizavetu Ivanovnu.

—    Kā jums izkļūt no mājas? — beidzot teica Lizaveta Ivanovna. — Es cerēju jūs izvest pa slepenajām kāpnēm, bet jāiet garām guļamistabai, un man bail.

—    Stāstiet, kā atrast šīs slepenās kāpnes; es iziešu.

Lizaveta Ivanovna piecēlās, izņēma no kumodes atslēgu, iedeva to Hermanim un sīki izstāstīja, kā jāiet. Hermanis paspieda viņas auksto, nejūtīgo roku, noskūpstīja viņas noliekto galvu un aizgāja.

Viņš nokāpa pa lokveida kāpnēm un atkal iegāja grāfienes guļamistabā. Nedzīvā vecene sēdēja sastingusi; viņas sejā bija dziļš miers. Hermanis apstājās viņas priekšā, ilgi raudzījās uz viņu, it kā lai pārliecinātos par drausmīgo patiesību; beidzot iegāja kabinetā, sataustīja aiz tapetēm durvis un, savādu jutu satraukts, sāka kāpt lejā pa tumšajām kāpnēm. Pa šīm kāpnēm, viņš domāja, varbūt priekš gadiem sešdesmit šai pašā guļamistabā, šai pašā stundā izšūtos svārkos, sasukājies ā l'oiseau royal, spiezdams pie sirds savu trijstūraino cepuri, zagās jauns laimes luteklis, kas tagad jau sen satrūdējis kapā; bet viņa sensenās mīļākās sirds stājusies pukstēt šodien . ..

Kāpņu lejasgalā Hermanis atrada durvis, atslēdza tās ar to pašu atslēgu un nokļuva caurejamā gaitenī, kas viņu noveda uz ielas.

V

Šai naktī pie manis ieradās nelaiķe baronese fon v***. Viņa bija baltā tērpā un sacīja man: «Sveiki, padomnieka kungs!»

Svedenborgs

Trīs dienas pēc liktenīgās nakts, pulksten deviņos rītā, Hermanis devās uz *** klosteri, kur vajadzēja notikt aizlūgumam pie mirušās grāfienes šķirsta. Ne- juzdams nožēlu, viņš tomēr nevarēja pilnīgi apspiest sirdsapziņas balsi, kas gremzās: tu esi sirmgalves slepkava! Viņam bija maz īstas ticības, bet milzums aizspriedumu. Viņš ticēja, ka mirušajai grāfienei var būt ļauna ietekme viņa dzīvē, un nolēma ierasties viņas bērēs, lai izlūgtos piedošanu.

Baznīca bija pilna. Tikai ar pūlēm Hermanis varēja izsprausties cauri ļaužu drūzmai. Šķirsts stāvēja uz grezna katafalka zem samta baldahīna. Nelaiķe gulēja tajā ar sakrustotām rokām, mežģīņu cepurīti galvā, baltā atlasa tērpā. Ap šķirstu stāvēja viņas mājinieki: sulaiņi melnos svārkos, ģerboņiem greznotām lentēm pār plecu un svecēm rokās; piederīgie dziļās sērās — bērni, mazbērni un mazmazbērni. Neviens neraudāja, asaras būtu une affectation. Grāfiene bija tik veca, ka viņas nāve nevarēja nevienu pārsteigt, un piederīgie jau sen ieskatīja, ka viņa savu mūžu nodzīvojusi. Bēru runu teica jauns arhi- erejs. Vienkāršos un aizgrābīgos vārdos viņš attēloja, kā mierīgi aizgājusi mūžībā taisnīgā māsa, kuras ilgie gadi bijuši tikai klusa, svinīga sagatavošanās kristīgajai nāves stundai. — Nāves eņģelis, — sacīja orators, — atrada viņu modru svētās pārdomās un pusnakts līgavaiņa gaidās. — Dievkalpojums nobeidzās skumjā pieklājībā. Pirmie atvadīties no nelaiķes gāja piederīgie. Tad devās arī daudzie viesi, kas bija ieradušies parādīt pēdējo godu tai, kura tik ilgi piedalījusies viņu pasaulīgajos priekos. Pēc tiem arī visi mājinieki. Beidzot tuvojās vecā mājas saimniece, nelaiķes laikabiedre. Viņu veda zem rokas divas jaunas meitenes. Viņa nespēja nomesties ceļos un vienīgā noraudāja pāris asaru, noskūpstīdama savas kundzes salto roku. Pēc viņas pie šķirsta uzdrošinājās pieiet Hermanis. Viņš noslīga ceļos un dažas minūtes tā palika uz aukstās, egļu zariem nokaisītās grīdas. Beidzot piecēlās bāls kā pati nelaiķe, pakāpās uz kata-

I<ilka un noliecās … Šai brīdī viņam šķita, ka mirone ar izsmieklu paveras viņā un piemiedz vienu aci. Hermanis strauji atrāvās, paklupa un augšpēdu nogāzās zemē. Viņu pacēla. Tai pašā laikā Lizavetu Iva- novnu, samaņu zaudējušu, iznesa laukā. Šī epizode uz dažām minūtēm pārtrauca drūmās ceremonijas svinīgumu. Klātesošo balsis dobji iešalcās, bet kalsnējs kambarkungs, nelaiķes tuvs radinieks, iečukstēja ausī blakus stāvošajam anglim, ka jaunais virsnieks esot viņas ārlaulības dēls, uz ko anglis vēsi atbildēja: — Oh!

Visu dienu Hermanis bija ļoti satraukts. Pie pusdienām nomaļā traktierī viņš pret savu paradumu stipri daudz dzēra, cerēdams pārvarēt iekšējo nemieru. Bet degvīns vēl vairāk karsēja viņa iztēli. Pārnācis mājās, viņš nenoģērbies iemetās gultā un cieši aizmiga.

Viņš pamodās jau naktī: istabu apgaismoja mēness. Viņš pavērās pulkstenī: bija bez ceturkšņa trīs. Miegs vairs nenāca; viņš nosēdās uz gultas un domāja par vecās grāfienes bērēm.

Šai brīdī kāds no ielas palūkojās viņa logā — un tūdaļ atgāja nost. Hermanis nepievērsa tam nekādu uzmanību. Brīdi vēlāk viņš dzirdēja, ka priekšistabā atver durvis. Hermanis domāja, ka viņa sulainis, kā parasti, pilnā atgriežas no savām nakts gaitām. Bet viņš dzirdēja nepazīstamus soļus: kāds nāca, klusi šļūkdams naktskurpēm. Atdarījās durvis, ienāca sieviete baltā tērpā. Hermanis noturēja viņu par savu veco aukli un brīnījās, kas viņu te atvedis tik neparastā laikā. Bet baltā sieviete pēkšņi atslīdēja viņa priekšā — un Hermanis pazina grāfieni!

— Es ierados pie tevis pret savu gribu, — viņa teica stingrā balsī, — bet man pavēlēts paklausīt tavam lūgumam. Trijnieks, septiņš un dūzis tev laimēs no vietas — bet tikai tad, ja liksi ne vairāk kā vienu kārti dienā un pēc tam vairs nekad mūžā nespēlēsi. Es piedodu tev savu nāvi, bet tev jāprec mana audzēkne Lizaveta Ivanovna …

To teikdāma, viņa klusi pagriezās, devās uz durvju pusi un pazuda, naktskurpēm šļūkdama. Hermanis dzirdēja, kā priekšiņā noklaudz durvis, un redzēja, ka atkal kāds ieskatās pa logu.

Hermanis ilgi nevarēja atjēgties. Viņš izgāja otrajā istabā. Viņa sulainis gulēja uz grīdas; Hermanis ar pūlēm viņu pamodināja. Sulainis, kā parasti, bija pilnā: no viņa nekā nevarēja izdibināt. Durvis uz priekšiņu bija aizslēgtas. Hermanis atgriezās savā istabā, aizdedza sveci un pierakstīja, ko parādība bija teikusi.

VI

—  Atānde!

—  Kā jūs iedrošinājāties teikt man atānde?

—  Jūsu ekselence, es teicu atānde-s!

Divas neatlaidīgas idejas nevar sadzīvot kopā cilvēka galvā, tāpat kā divi ķermeņi nevar ieņemt vienu un to pašu vietu fiziskajā pasaulē. Trijnieks, septiņš, dūzis — drīz vien aizplīvuroja Hermaņa prātā mirušās simgalves tēlu. Trijnieks, septiņš, dūzis — neizgāja viņam no prāta un trīsēja uz viņa lūpām. Ieraudzīdams jaunu meiteni, viņš teica: — Cik viņa slaida!… īsts siržu trijnieks. — Viņam jautāja: — Cik pulkstenis? — Viņš atbildēja: — Bez piecām minūtēm septiņš. — Katrs resnvēderis viņam atgādināja dūzi. Trijnieks, septiņš, dūzis vajāja viņu sapnī, pieņemot visdažādākos veidus: trijnieks ziedēja viņa priekšā kā krāšņa grandiflora, septiņš likās kā vārti gotu stilā, dūzis — kā milzīgs zirneklis. Visas viņa domas saplūda vienā — izlietot noslēpumu, kas viņam tik dārgi maksājis. Viņš sāka domāt par atvaļinājumu un ceļojumu. Viņš gribēja Parīzes atklātajos spēļu namos izraut bagātību no apburtās fortūnas rokām. Gadījums nāca viņam talkā.

Maskavā bija nodibinājusies bagātu spēlmaņu sabiedrība slavenā Čekalinska vadībā, kas bija pavadījis visu mūžu pie kārtīm un kādreiz iedzīvojies miljonos, laimēdams vekseļus un notriekdams skaidru naudu. Ilgā lietpratība iekaroja viņam biedru uzticību, bet visiem atvērtās nama durvis, slavenais pavārs, laipnība un jautrība ieguva apmeklētāju cieņu. Viņš ieradās Pēterburgā. Jaunatne saplūda pie viņa, aizmirsdama kāršu dēļ balles un dodama priekšroku nevis mīlestības, bet faraona vilinājumiem. Narumovs aizveda pie viņa Hermani.

Viņi izgāja cauri greznu istabu rindai, kas bija pilnas godbijīgiem oficiantiem. Daži ģenerāļi un sle- penpadomnieki spēlēja vistu; jauni cilvēki sēdēja, atgāzušies mīkstos dīvānos, ēda saldējumu un kūpināja pīpes. Viesistabā pie gara galda, ap kuru blīva pārdesmit spēlmaņu, sēdēja namatēvs un turēja banku. Tas bija gadu sešdesmit vecs, viscienījamākā izskata; viņa galvu sedza sudraba sarma; pilnīgajā un spirgtajā sejā vīdēja labsirdība; acis mirdzēja pastāvīgā spriegā smīnā. Narumovs stādīja viņam priekšā Hermani. Čekalinskis draudzīgi paspieda viņa roku, lūdza justies kā mājās un spēlēja atkal tālāk.

Taille vilkās ilgi. Galdā bija vairāk par trīsdesmit kārtīm. Čekalinskis apstājās pēc katra metiena, lai spēlētājiem būtu laiks rīkoties, pierakstīja zaudējumu, laipni noklausījās, cik katrs prasa, vēl laipnāk atlieca lieko stūri, ko bija ieliekusi izklaidīga roka. Beidzot taille bija izspēlēta. Čekalinskis sajauca kārtis un taisījās sākt jaunu.

—    Atļaujiet likt kārti, — sacīja Hermanis, pastiepdams roku gar resnu kungu, kas spēlēja turpat līdzās. Čekalinskis pasmīnēja, neteica ne vārda un piekrizdams klusu ciešot pazemīgi palocījās. Narumovs smiedamies apsveica Hermani ar ilgā gavēņa beigām un novēlēja viņam laimīgu sākumu.

—    Lai iet! — sacīja Hermanis, uzrakstīdams ar krītu summu virs savas kārts.

—   Cik tad? — jautāja, piemiegdams aci, bankas turētājs. — Atvainojiet, nevaru saskatīt.

—   Četrdesmit septiņi tūkstoši, — Hermanis atbildēja.

Mirklī, kad atskanēja šie vārdi, pagriezās visas galvas un visas acis ieurbās Hermani. «Viņš zaudējis prātu!» Narumovs nodomāja.

—   Atļaujiet piebilst, — sacīja Čekalinskis ar savu mūžīgo smīnu, — ka jūsu spēle ir augsta: vairāk par divi simti septiņdesmit pieci sempelī vēl še neviens nav licis.

—          Un tad? — iebilda Hermanis. — Vai jūs kaujat manu kārti vai ne?

Čekalinskis palocījās, joprojām izrādīdams pazemīgu piekrišanu.

—           Es tikai vēlējos darīt jums zināmu, — viņš sacīja, — ka, ar savu biedru uzticību apveltīts, es nevaru spēlēt citādi kā uz skaidru naudu. Savukārt, protams, esmu pārliecināts, ka ar jūsu vārdu pilnīgi pietiek, bet spēles un norēķina kārtības labad lūdzu jūs likt naudu uz kārts.

Hermanis izvilka no kabatas bankas zīmi un pasniedza Čekalinskim, kas, uzmetis tai acis, nolika to uz Hermaņa kārts.

Viņš izmeta kārtis. Pa labi krita deviņš, pa kreisi trijnieks.

—          Laimējusi! — sacīja Hermanis, parādīdams savu kārti.

Spēlmaņi sačukstējās. Čekalinskis sadrūma, bet viņa sejā tūdaļ atgriezās smīns.

—    Vai vēlaties saņemt? — viņš jautāja Hermanim.

—    Esiet tik laipns.

Čekalinskis izvilka no kabatas dažas bankas zīmes un tūdaļ nolīdzinājās. Hermanis pievāca savu naudu un atgāja no galda. Narumovs nevarēja atģisties. Hermanis izdzēra glāzi limonādes un devās mājās.

Otras dienas vakarā viņš atkal ieradās pie Čeka- linska. Namatēvs turēja banku. Hermanis piegāja pie galda; spēlmaņi tūlīt deva viņam vietu. Čekalinskis laipni palocījās.

Hermanis nogaidīja jaunu taille, saņēma kārti un

nolika uz tās savus četrdesmit septiņus tūkstošus un vakarējo laimestu.

Čekalinskis izmeta kārtis. Pa labi parādījās kalps, pa kreisi septiņš.

Hermanis atklāja septiņu.

Visi novaidējās. Čekalinskis redzami apjuka. Viņš noskaitīja deviņdesmit četrus tūkstošus un pasniedza Hermanim. Hermanis aukstasinīgi paņēma tos un tai pašā brīdī aizgāja.

Nākamajā vakarā Hermanis atkal ieradās pie galda. Visi gaidīja viņu. Ģenerāļi un slepenpadom- nieki pameta savu vistu, lai redzētu tik neparastu spēli. Jaunie virsnieki uzlēca no dīvāniem; visi oficianti sanāca viesistabā. Visi apstāja Hermani. Pārējie spēlmaņi spēlē nepiedalījās, ar nepacietību gaidīdami, kā viņš beigs. Hermanis stāvēja pie galda, taisīdamies viens spēlēt pret bālo, tomēr vēl arvien smīnošo Čekalinski. Katrs atplēsa jaunu kāršu kavu. Čekalinskis sajauca, Hermanis pārcēla un nolika savu kārti, apklādams to ar bankas zīmju žūksni. Tas likās pēc divkaujas. Apkārt valdīja dziļš klusums.

Čekalinskis meta kārtis, viņam drebēja rokas. Pa labi krita dāma, pa kreisi dūzis.

—    Dūzis laimējis! — teica Hermanis un atklāja savu kārti.

—    Jūsu dāma nokauta, — laipni sacīja Čekalinskis.

Hermanis nodrebēja: tiešām, viņam bija nevis dūzis, bet pīķa dāma. Viņš neticēja savām acīm, nesaprazdams, kā varējis tā kļūdīties.

Šai mirklī viņam likās, ka pīķa dāma piemiedz aci un iesmejas. Neparastā līdzība viņu pārsteidza …

—    Vecā! — viņš šausmās iekliedzās.

Čekalinskis pievilka sev klāt pazaudēto naudu, Hermanis stāvēja nekustīgs. Kad viņš atgāja no galda, sāka skaļi dūkt balsis. — Lieliski nospēlēja! — runāja spēlmaņi. Čekalinskis no jauna sajauca kārtis: spēle turpinājās savā gaitā.

Noslēgums

Hermanis sajucis prātā. Viņš sēž Obuhovas slimnīcas 17. numurā, neatbild ne uz vienu jautājumu un neparasti ātri ber: — Trijnieks, septiņš, dūzis! Trijnieks, septiņš, dāma! .. .

Lizaveta Ivanovna apprecējusi ļoti patīkamu jaunu cilvēku; viņš kaut kur kalpo un ir diezgan turīgs; viņš ir vecās grāfienes bijušā pārvaldnieka dēls. Lizaveta Ivanovna audzina nabadzīgu radinieci.

Tomskis paaugstināts par rotmistru un prec kņazi Poļinu.

23 — 1687

KIRDŽALI

stāsts

Kirdžali pēc tautības bija bulgārs. Turku valoda Kirdžali nozīmē varonis, drošulis. Viņa īsto vārdu es nezinu.

Kirdžali ar savu laupīšanu bija iebiedējis visu Moldaviju. Lai radītu par viņu zināmu priekšstatu, pastāstīšu par vienu no viņa varoņdarbiem. Reiz naktī viņš un amauts Mihailaki divatā uzbruka bulgāru sādžai. Viņi aizdedzinaja sādžu no abiem galiem un metās no mājiņas uz mājiņu. Kirdžali slepkavoja, bet Mihailaki vāca laupījumu. Abi kliedza: — Kird/ali! Kirdžali! — Visa sadža aizbēga.

Kad Aleksandrs Ipsilanti pasludināja sacelšanos un saka vākt karaspēku, Kirdžali atveda pie viņa vairākus no saviem vecajiem biedriem. Eterijas īstais mērķis viņiem bija miglā tīts, bet karš deva iespēju tikt pie bagātības uz turku un varbūt arī uz moldāviešu rēķina — un tas viņiem likās skaidrs.

Pats Aleksandrs Ipsilanti bija drosmīgs, bet viņam trūka to īpašību, kas nepieciešamas lomai, kuru viņš bija sācis tēlot ar tadu dedzību un neapdomību. Viņš nemācēja saprasties ar ļaudīm, kurus viņam vajadzēja vadīt. Tie nejuta pret viņu ne godbijību, ne paļāvību. Pēc nelaimīgās kaujas, kurā gāja boja labākie grieķu jaunekļi, Iordaki Olimbioti ieteica viņam doties projām un pats stajas viņa vietā. Ipsilanti aizauļoja uz Austrijas robežām un no turienes atsūtīja savu lāstu ļaudīm, kurus nosauca par nepaklausīgiem gļēvuļiem un neliešiem. Lielākā daļa šo gļēvuļu un neliešu gaja bojā aiz Seku klostera mūriem vai Prutas krastos, izmisīgi pretodamies desmitreiz stiprākajam pretiniekam.

Kirdžali atradās Georgija Kantakuzina vienībā; par Kantakuzinu var teikt to pašu, ko par Ipsilanti. Dienu pirms kaujas pie Skuļaniem Kantakuzins lūdza krievu priekšniecībai atļauju pāriet mūsu karantēnā. Vienība palika bez vadoņa; bet Kirdžali, Safjanosam, Kantagoni un citiem nekāda vadoņa nebija vajadzīgs.

Liekas, kauju pie Skuļaniem neviens nav attēlojis tik traģiski, kā ta notika īstenībā. Iedomājieties septiņsimt cilvēku — arnautus, albāņus, grieķus, bulgārus un visādus citus salašņas, kam nav nekādās jēgas par kara mākslu un kas atkāpjas, piecpadsmit tuk- stošu turku jātnieku vajāti. Šo vienību atspieda līdz Prutas krastam, un tur tā nolika sev priekšā divus mazus lielgabalus, kuri bija atrasti Jasu kunga pagalmā un no kuriem reizēm tika šauts, vārda dienu pusdienas rīkojot. Turki labprāt būtu lietojuši karte- čas, bet bez krievu priekšniecības atļaujas neuzdrīkstējās: renkuļi noteikti lidotu pāri uz mūsu krastu. Karantēnas priekšnieks (tagad jau nelaiķis), kas armija kalpoja jau četrdesmit gadu, savu mūžu nebija dzirdējis svelpjam lodes, bet nu dievs bija lēmis dzirdēt. Dažas aizspindza viņam gar ausīm. Vecītis briesmīgi sadusmojās un sabāra par to Ohotskas kājnieku pulka majoru, kurš dienēja karantēnā. Majors, nezinādams, ko darīt, aizskrēja uz upi, aiz kuras stalti jādelēja brašie turki, un padraudēja viņiem ar pirkstu. Brašie jātnieki, to redzēdami, apsviedas apkārt un auļoja projām un aiz viņiem visa turku vienība. Majoru, kas padraudēja ar pirkstu, sauca par Hor- čevski. Nezinu, kas ar viņu noticis.

Otrā diena turki tomēr uzbruka eteristiem. Neuzdrošinādamies lietot ne kartečas, ne lielgaballodes, viņi pretēji savam paradumam izlēma cīnīties ar aukstiem ieročiem. Kauja bija neželīga. Kāvās ar jataga- niem. Turku pusē bija redzami šķēpi, ko viņi līdz šim nebija lietojuši; tie bija krievu šķēpi, viņu rindās cīnījās ņekrasovieši. Eteristi ar mūsu valdnieka atļauju drīkstēja pariet Prutu un paglābties musu karantēnā. Viņi saka celties pāri upei. Paši pēdējie turku krasta palika Kantagoni un Safjanoss. Kird/ali, kas iepriekšējā dienā bija ievainots, jau gulēja ka- rantēna. Safjanosu nogalināja. Kantagoni, kurš bija ļoti resns, tika ievainots ar šķēpu vēderā. Viņš ar vienu roku pacēla zobenu, ar otru satvēra ienaidnieka šķēpu un iedūra to sevī dziļāk, tā viņš ar zobenu varēja aizsniegt savu slepkavu un kopa ar to nogāzās zemē.

Eteristi bija sakauti. Uzvarēja turki. Moldāvija tika iztīrīta. Apmēram seši simti amautu izklīda pa Bes- cirābiju: nezinādami, ka sevi uzturēt, viņi tomēr bija pateicīgi Krievijai pār patvērumu. Viņi neko nestrādāja, bet dzīvoja godīgi. Viņus vienmēr varēja sastapt pusturciskajās Besarābijas kafejnīcās ar garam pīpēm zobos, sūcot no mazām krūzītēm kafi jas biezumus. Viņu izrakstītie svārki un sarkanās kurpes ar smailajiem purniem sāka jau dilt, bet pakausi vēl arvien bija uzmauktas cekulainās skufijas un aiz platajam jostām vēl arvien aizsprausti jatagani un pistoles. Neviens par viņiem nesūdzējās. Ne prātā neva- reja ienākt, ka šie miermīlīgie nabagi bijuši slavenie Moldavijas klefti, briesmīgā Kirdžali biedri, un ka viņš pats atrodas starp tiem.

Pašā, kas valdīja Jasos, uzzināja par to un, pamatojoties uz miera līgumiem, prasīja, lai krievu priekšniecība laupītāju izdod.

Policija saka viņu meklēt. Uzzināja, ka Kirdžali patiesi atrodas Kišiņevā. Viņu notvēra izbēguša muka maja kadā vakarā, kad viņš vakariņoja, sēdēdams tumsā starp saviem biedriem.

Kirdžali apcietinaja. Viņš neslēpa patiesību un atziņas, ka esot Kird/ali. — Bet, — viņš piebilda, — kopš tā brīža, kad es pārcēlos pāri Prutai, neesmu svešai mantai ne pirksta piedūris, neesmu darījis pāri pat pēdējam čigānam. Turkiem, moldāviem, valahiem es, protams, esmu laupītājs, bet krieviem — viesis. Kad Safjanoss, izšāvis tukšu savu karteču, atnāca pie mums uz karantēnu un atņēma ievainotajiem pogas, naglas, ķēdītēs un jataganu makstis, lai pēdējo reizi pielādētu lielgabalus, es atdevu viņam divdesmit beš- likus un paliku bez naudas. Dievs mans liecinieks, ka es, Kirdžali, pārtiku no žēlastības dāvanām! Kāpēc krievi tagad izdod mani maniem ienaidniekiem? — Pēc tam Kirdžali apklusa un mierīgi saka gaidīt, kā izšķirsies viņa liktenis.

Gaidīt viņam nenācās ilgi. Priekšniecībai nav jāskatās uz laupītāju no romantiskā viedokļa, un, pārliecinātā par prasības taisnīgumu, tā nosūtīja Kirdžali uz Jasiem.

Kads sirds un prata cilvēks, kurš tajos laikos bija neievērojams jauns ierēdnis, bet tagad ieņem lielu vietu, man spilgti attēloja viņa aizvešanu.

Pie cietuma vārtiem stāvēja pasta karuca … (Varbūt jūs nezināt, kas ir karuca. Tie ir zemi, pīti rati, kuros vēl nesen jūdza sešus vai astoņus kleperus. Ūsains moldavietis ar aitadas cepuri galva, sēdēdams jāšus uz viena no tiem, ik brīdi kliedza un sita ar patagu, viņa zirģeļi rikšoja diezgan naski. Ja kads no tiem sāka pagurt, tad viņš, briesmīgi lādēdamies, to izjūdza un pameta uz ceļa, nelikdamies zinis par tā likteni. Viņš bija pārliecināts, ka atpakaļceļa atradīs to tieši taja pašā vietā mierīgi ganāmies zaļajā stepe. Bieži vien gadījās, ka ceļotājs, izbraucis no vienas stacijas ar astoņiem zirgiem, ieradas otrā stacijā ar diviem. Ta bija pirms kādiem piecpadsmit gadiem. Pārkrievotājā Besarābijā tagad brauc ar krievu iejūgu un krievu ratiem.)

Tada karuca stāvēja pie cietuma vārtiem 1821. gada, viena no pēdējām septembra dienam. Ap ka- rucu drūzmējās žīdietes, piedurknes lejup rotīdamas un kājas pa zemi vilkdamas, arnauti savā nodriskātajā un gleznainajā apģērba un šmaugas moldāvietes ar melnacainiem bērniem uz rokām. Vīrieši izturējās klusi, sievietes satraukti kaut ko gaidīja.

Vārti atvērās, un daži policijas virsnieki iznāca uz ielas; aiz viņiem divi zaldāti izveda važās iekalto Kirdžali.

Viņam varēja but ap gadu trīsdesmit. Viņa melnīgsnējā seja bija pareizi veidota un barga. Viņš bija liela auguma, platiem pleciem un vispār apveltīts ar neparastu fizisku speķu. Viņa galvu sedza raiba čalma, tievo vidukli apņēma plata josta; biezi, zili, ar adu apšūti vadmalas svārki, krekls, kura platas krokas sniedzās līdz ceļiem, un skaistas kurpes bija viņa parejais apģērbs. Viņš izskatījās lepns un mierīgs.

Viens no ieredņiem, večuks ar sarkanu ģīmi, tērpies izbalojušā mundierī, pie kura karajās trīs pogas, uzsprauda uz tumšsarkana puna, kas viņam aizvietoja degunu, alvas acenes, atlocīja papīru un caur nāsīm sāka lasīt kaut ko moldāvu valoda. Laiku pa laikam viņš uzputīgi pašķielēja uz važās iekalto Kirdžali, uz kuru, acīm redzot, zīmējās šis papīrs. Kirdžali klausījās viņā uzmanīgi. Ierēdnis pabeidza lasīt, salocīja papīru, dusmīgi uzbļava ļaudīm, pavēlēdams tiem izklīst, un lika piebraukt karucu. Tad Kirdžali griezās pie viņa un teica viņam dažus vārdus moldāvu valoda; viņa balss drebēja, seja pārvērtās, viņš sāka raudāt un, savas važas šķindinādams, nokrita pie policijas ierēdņa kājām. Policijas ierēdnis izbijās un atlēca nost; zaldati grasījās piecelt Kirdžali, bet viņš piecēlās pats, pieturēja ar roku savas važas, iekāpa karucā un iesaucas: — Haidā! — Žandarms atsēdās viņam blakus, moldavietis noplīkšķināja pātagu, un karuca aizripoja.

—       Ko jums sacīja Kirdžali? — jaunais ierēdnis pajautājis policistam.

—       Viņš, redziet, lūdza man, — policists smiedamies atbildējis, — lai es parūpējoties par viņa sievu un bērnu, kuri dzīvojot kada bulgāru sādžā netālu no Kilijas, viņš baidās, ka piederīgie dabūs ciest viņa deļ. Muļķa ļautiņi.

Jaunā ieredņa stāsts mani stipri saviļņoja. Man bija žēl nabaga Kirdžali. Es ilgi par viņa likteni neko nezināju. Pēc dažiem gadiem satiku jauno ierēdni. Mēs tērzējām par pagātni.

—       Ka klājas jūsu paziņam Kirdžali? — es jau- taju. — Vai jus nezināt, kas ar viņu noticis?

—       Kā nu ne, — viņš atbildēja un pastāstīja man, lūk, ko:

Jasos Kirdžali stādījuši priekšā pašā, kurš pavēlējis viņu uzdurt uz mieta. Sods atlikts līdz kaut kādiem svētkiem. Pagaidam viņu ieslodzījuši cietumā.

Gūstekni apsargājuši septiņi turki (vienkārši ļaudis, savā būtībā tadi paši laupītāji kā Kirdžali); viņi to cienījuši un, ka visi austrumnieki, aizrautīgi klausījušies viņa brīnišķīgos stāstus.

Starp sargiem un gūstekni nodibinājušās tuvas attiecības. Reiz Kirdaži viņiem sacījis:

—       Brāļi! Mana stunda drīz sitīs. Neviens savam liktenim nevar izbēgt. Drīz es no jums šķiršos. Man gribētos atstāt jums kaut ko par piemiņu.

Turki sākuši ausīties.

—       Brāļi, — turpinājis Kirdžali, — priekš trim gadiem, kad es laupīju kopā ar nelaiķi Mihailaki, mēs aprakām stepē netālu no Jasiem katlu ar naudu. Skaidrs, ka šī apraktā manta vairs netiks ne viņam, ne man. Lai tad notiek tā: ņemiet to sev un sadaliet savā starpa.

Turki gandrīz prātu zaudējuši. Sākuši gudrot, kā atrast šo slepeno vietu. Domājuši, domājuši un nolēmuši, lai Kirdžali pats viņus aizvedot.

Satumsusi nakts. Turki noņēmuši no cietumnieka kājām važas, sasējuši viņam rokas ar virvi un devušies ar viņu ārā no pilsētas uz stepi.

Kirdžali vedis viņus visu laiku vienā virzienā no kurgānā uz kurgānu. Viņi gājuši ilgi. Beidzot Kirdžali apstājies pie plata akmens, nomērījis divdesmit soļus uz dienvidiem, piecirtis kāju pie zemes un sacījis: — Šeit.

Turki ķērušies pie darba. Četri izvilkuši savus jataganus un ņēmušies rakt zemi. Trīs palikuši sardzē. Kirdžali atsēdies uz akmens un skatījies, kā viņi strādā.

—      Nu? Vai drīz? — viņš jautajis. — Vai vēl neko nemana?

—       Vēl ne, — turki atbildējuši un strādājuši tā, ka sviedri lijuši aumaļām.

Kirdžali kļuvis nepacietīgs.

—       Ir gan cilvēki, — viņš sacījis. — Pat zemi neprot rakt, kā nākas. Es butu izracis viens divi. Puiši! Atsieniet man rokas, dodiet jataganu.

Turki kļuvuši domīgi un sākuši apspriesties. — Kāpēc ne (viņi nolēmuši), atsiesim viņam rokas, iedosim jataganu. Kas tur par nelaimi? Viņš viens, mēs septiņi. — Un turki atsējuši viņam rokas un iedevuši jataganu.

Beidzot Kirdžali bijis brīvs un apbruņots. Ko gan viņš tobrīd izjutis! … Viņš sācis dūšīgi rakt, sargi viņam palīdzējuši… Pēkšņi Kirdali iegrūdis viena no viņiem savu jataganu un, atstajis to viņa krūtīs, izrāvis abas pistoles, kas bijušas aizbāztas viņam aiz jostas.

Pārējie seši, ieraudzījuši Kirdžali apbruņotu ar divām pistolēm, laidušies bēgt.

Kirdžali tagad laupa Jasu apkartnē. Nesen viņš esot aizrakstījis valdniekam, prasījis no viņa pieci tūkstoši Ievu un piedraudējis nodedzināt Jāsus un dabūt rokā pašu valdnieku, ja viņa prasību neievēro- šot. Pieci tūkstoši Ievu viņš dabūjis.

Ko jūs teiksit par Kirdžali

ĒĢIPTES NAKTIS

I nodaļa

—    Quel est cet homme?

—     Ha, c'est un bien grand talent, il fait de sa voix tout ce qu'il veut.

Čarskis bija viens no pastāvīgajiem Pēterburgas iedzīvotājiem. Viņam vēl nebija trīsdesmit gadu; viņš nebija precējies; maizes darbs viņu vēl nenomāca. Viņa nelaiķis tēvocis, kas labajos laikos bijis vicegubernators, bija atstājis viņam labi iekoptu muižu. Viņa dzīve varētu būt ļoti tīkama, bet viņam piemita nelaime rakstīt un iespiest dzejoļus. Žurnālos viņu dēvēja par dzejnieku, bet saimes istabā par rīmju kalēju.

Par spīti lielajām priekšrocībām, ko bauda dzejdari (jāatzīstas: izņemot tiesību lietot akuzatīvu ģenitīva vietā vai vēl kādas citas tā saucamās dzejiskās patvaļības, mēs nekādu sevišķu krievu dzejdaru priekšrocību nezinām) — bet lai nu tas būtu kā būdams, — par spīti viņu dažādajām priekšrocībām, šos ļaudis allaž vajā lielas kļūmes un nepatikšanas. Visrūgtākais un neciešamākais ļaunums dzejdarim ir viņa kārta un pievārds, ar ko tas apzīmogots un no kā viņš nekad nevar tikt vaļā. Publika uzskata viņu par savu īpašumu; pēc publikas domām, viņš dzimis vienīgi viņu vajadzībai un priekam. Viņš ierodas mājās no laukiem, pirmais pretimnācējs viņam vaicā: vai atvedāt man kaut ko jaunu? Viņš nogrimst pārdomās par savas dzīves sarežģījumiem, par mīļa cilvēka slimību, tūliņ salkans smaids pavada vēl salkanāku izsaucienu: droši vien kaut ko sacerat! Viņš iemīlas? — Viņa daiļava tūdaļ nopērk angļu veikalā albumu un gaida elēģijas. Un, ja viņš aizbrauc pie kāda, kas viņam gandrīz pilnīgi svešs, lai pārrunātu svarīgas lietas, pēdējais tūdaļ sauc savu dēlēnu un liek tam skaitīt tāda un tāda dzejoļus; un puika pacienā dzejdari ar sakropļotiem viņa paša dzejoļiem. Bet tas vēl pats sākums! Kādām gan jābūt īstām likstām? Čarskis atzinās, ka apsveikumi, pieprasījumi, albumi un puikas viņam tā apnikuši, ka viņš spiests ik mirkli savaldīties, lai nepateiktu kādu rupjību.

Čarskis visādi nopūlējās, lai atbrīvotos no neciešamā pievārda. Viņš vairījās no savām literātu aprindām un deva priekšroku lielās sabiedrības cilvēkiem, pat vistukšākajiem. Viņa sarunu temats bija visbanālākais un nekad neskāra literatūru. Apģērbā viņš arvien ievēroja vispēdējo modi kā kautrs, jauns, māņticīgs maskavietis, kas pirmo reizi mūžā ieradies Pēterburgā. Viņa kabinetā, kas bija iekārtots kā dāmas guļamistaba, nekas neatgādināja rakstnieku; grāmatas nemētājās pa galdiem un zem galdiem; dīvāns nebija notriepts ar tinti; nebija tās nekārtības, kas liecinātu par mūzas tuvumu un slotas un slauka trūkumu. Čarskis bija izmisis, ja kāds no viņa lielās sabiedrības draugiem to pārsteidza ar spalvu rokā. Grūti iedomāties, līdz kādai sīkumainībai varēja noiet cilvēks, kas apveltīts ar talantu un dvēseli. Viņš izlikās gan kaislīgs zirgu mīļotājs, gan liels kāršu spēlmanis, gan smalks gardēdis, kaut arī nepavisam neprata atšķirt kalniešu sugu no arābu sugas, nekad nevarēja atcerēties, kas ir trumpis, un ceptus kartupeļus klusībā ieskatīja labākus par visādiem franču virtuves izgudrojumiem. Viņš dzīvoja pavisam izlaidīgi; nīka visās ballēs, pārēdās visos diplomātiskos mielastos un ik vienās viesībās bija tikpat neizbēgams kā Rezanova saldējums.

Un tomēr viņš bija dzejnieks, un viņa tieksme bija neatvairāma: kad viņam uznāca šis draņķīgums (tā viņš dēvēja iedvesmu), Čarskis ieslēdzās savā kabinetā un rakstīja no rīta līdz naktij. Saviem patiesiem draugiem viņš atzinās, ka tikai tad viņš jūtoties īsti laimīgs.

Pārējā laikā viņš pastaigājās, dižodamies un izlikdamies un vai ik mirkli dzirdēdams lielisko jautājumu: vai esat uzrakstījis ko jaunu?

Vienā rītā Čarskis sajuta to brīnišķīgo noskaņojumu, kad sapņu tēli skaidri iezīmējas acu priekšā un kad nāk prātā spilgti, necerēti vārdi šo tēlu atveidošanai, kad dzejas rindas viegli plūst no spalvas un saskanīgas vārsmas steigtin steidzas pretī raitai domai. Čarskis līdz sirds dziļumiem bija iegrimis sald- kairā aizmirstībā… ne sabiedrība, ne sabiedrības ieskati, ne viņa paša dīvainības viņam neeksistēja. Viņš rakstīja dzejoļus.

Pēkšņi viņa kabineta durvis iečīkstējās un tur parādījās svešinieka galva. Čarskis satrūkās un sarauca pieri.

—    Kas tur ir? — viņš saīdzis jautāja, klusībā lādēdams savus kalpotājus, kas nekad neuzturējās priekšistabā.

Nepazīstamais ienāca.

Viņš bija slaida auguma, kalsnējs un likās gadu trīsdesmit vecs. Tumšās sejas vaibsti bija izteiksmīgi: bālā, augstā piere, ko noēnoja melnu matu cirtas, melnās, mirdzošās acis, ērgļa deguns un kuplā bārda, kas klāja iekritušos, dzeltenīgos vaigus, liecināja, ka viņš ir ārzemnieks. Viņš bija ģērbies melnā frakā, kas šuvēs jau apdilusi, vasaras biksēs (lai gan ārā jau bija vēls rudens); zem novalkātās tumšās kaklasaites uz dzeltenīgā krekla krūts spīdēja neīsts dimants; saņurcītā cepure, likās, bija pieredzējusi daudz saules un lietus dienu. Sastapuši šo cilvēku mežā, jūs viņu noturētu par laupītāju; sabiedrībā — par politisku sazvērnieku; priekšistabā — par šarlatānu, kas tirgojas ar eliksīriem un žurku zālēm.

—   Ko jūs vēlaties? — franču valodā jautāja Čarskis.

—   Signor, — zemu klanīdamies, svešinieks atbildēja, — lei voglia perdonarmi se.. -[32]

Čarskis viņam nepiedāvāja krēslu un pats piecēlās; saruna turpinājās itāliešu valodā.

—    Esmu Neapoles mākslinieks, — svešinieks sacīja, — apstākļi spieda mani pamest tēviju; es ierados Krievijā, paļaudamies uz savu talantu.

Čarskis domāja, ka neapolietis taisās sarīkot dažus čello koncertus un iznēsā pa mājām biļetes. Viņš jau grasījās iedot svešiniekam divdesmit piecus rubļus un drīzāk tikt vaļā, bet nepazīstamais piebilda:

—    Ceru, Signor, ka jūs izpalīdzēsit savam amata brālim ūn ievedīsit mani tais namos, kas jums pieejami.

Čarska augstprātību nebija iespējams vēl vairāk aizvainot. Viņš lepni paraudzījās tajā, kas saucās par viņa amata brāli.

—    Atļaujiet vaicāt, kas jūs tāds esat un par ko jūs mani turat? — viņš jautāja, ar pūlēm apvaldīdams savu īgnumu.

Neapolietis pamanīja viņa saīgumu.

—    Ko jūs vēlaties? — Čarskis vēsi atkārtoja.

—    Esmu daudz dzirdējis par jūsu apbrīnojamo talantu; esmu pārliecināts, ka šejienes kungi ieskata par lielu godu parādīt visāda veida pretimnākšanu tik ievērojamam dzejniekam, — itālietis atbildēja, — tādēļ ari uzdrošinājos ierasties pie jums…

—• Kur tad jūs? — viņš teica itālietim. — Pagaidiet … Man vajadzēja atspēkot nepelnīto cildinā

jumu un jums atzīties, ka neesmu nekāds dzejnieks. Tagad parunāsim par jūsu lietām. Esmu gatavs pakalpot, cik tas man būs iespējams. Vai jūs esat mūziķis?

—    Nē, eccelenza[36]/ — itālietis atbildēja. — Esmu nabaga improvizētājs.

—     Improvizētājs! — Čarskis iesaucās, sajuzdams, cik skarba bijusi viņa rīcība. — Kāpēc jūs tūlīt neteicāt, ka esat improvizētājs? — Un Čarskis patiesā nožēlā paspieda viņam roku.

Viņa draudzīgais izskats itālieti uzmundrināja. Viņš vaļsirdīgi izstāstīja savus nodomus. Viņa āriene nevarēja maldināt; viņam bija vajadzīga nauda; viņš cerēja Krievijā kaut kā uzlabot savus mājas apstākļus. Čarskis uzmanīgi noklausījās viņā.

—     Es ceru, — viņš sacīja nabaga māksliniekam, — ka jums būs panākumi: šejienes sabiedrība vēl nekad nav dzirdējusi improvizētāju. Ziņkāre tiks pamodināta; tiesa, itāliešu valodu pie mums neprot, jūs nesapratīs; bet tā nav nelaime; galvenais — lai jūs būtu modē.

—     Bet, ja pie jums neviens neprot itāliešu valodu, — improvizētājs domīgi teica, — kas tad nāks manī klausīties?

—    Nāks, nebaidieties: vieni, ziņkāres dzīti, citi, lai kaut kā aizvadītu vakaru, trešie, lai parādītu, ka saprot itāliešu valodu; atkārtoju, vajag tikai, lai. jūs nāktu modē; un jūs būsit modē, te ir mana roka.

Čarskis laipni atvadījās no improvizētā ja, pierakstīdams viņa adresi, un tai pašā vakarā devās par viņu parūpēties.

II nodaļa

Es cars, es vergs, es tārps, es dievs.

Deržavins

Otrajā dienā Čarskis tumšā un netīrā traktiera gaitenī meklēja 35. numuru. Viņš apstājās pie durvīm un pieklauvēja. Vakarējais itālietis atvēra durvis.

—    Uzvara! — Čarskis viņam sacīja. — Jūsu lieta nokārtota. Kņaziene ** nodod jūsu rīcībā savu zāli, — vakar rautā paspēju uz jūsu vakaru pievārdot pusi Pēterburgas; iespiediet tikai biļetes un sludinājumus. Galvoju jums ja ne gluži par triumfu, tad vismaz par peļņu . ..

—    Improvizāciju! .. . Vai tad jūs varat iztikt arī bez publikas, bez mūzikas un bez aplausu vētras?

—    Nieki, nieki! Kur lai rodu vēl labāku publiku? Jūs esat dzejnieks, jūs sapratīsit mani labāk par tiem, un jūsu klusā atzinība man vērtīgāka par veselu aplausu vētru … Apsēdieties kaut kur un uzdodiet man tematu.

Čarskis apsēdās uz čemodāna (no diviem krēsliem, kas atradās šaurajā būri, viens bija salūzis, otrs apkrauts ar papīriem un veļu). Improvizētājs paņēma no galda ģitāru un nostājās iepretim Čarskim, kaulainiem pirkstiem skardams stīgas un gaidīdams tematu.

— Te būs temats, — Čarskis viņam teica, — dzejnieks pats izvēlas tēlus savām dziesmām; pūlim nav tiesības valdīt pār viņa iedvesmu.

Itālieša acis iedzirkstījās; viņš uzņēma dažus akordus, lepni pacēla galvu, un kvēlas vārsmas, pēkšņu jūtu izteiksme, saskanīgi plūda pār viņa lūpām .. . Lūk, tās — kāda mūsu drauga brīvi atstāstītas pēc vārdiem, kas bija palikuši Čarskim atmiņā.

Iet dzejnieks, plakstus vajā vēris,

Bet nesaredz viņš it neko!

Tad gājējs, soli blakus spēris,

Aiz svārku stūra rausta to …

«Teic, kādēļ tā bez mērķa klejo

Un, tikko sniedzis augstumu,

Drīz skatienu jau vērs uz leju

Un zemē nokāpt centies tu?

Tev apmiglota dzīve skaistā,

Tev velta kaisme sirdi māc,

Un tevi vilina un saista

Jo bieži vien mazs nieciņš kāds.

Bet vien uz lietām debesīgām

Tak dzejniekam ir jātiecas,

Un savām vārsmām iedvesmīgām

Tam jāizvēlas cēls kaut kas.»

Kādēļ gan vējš pa gravu žvīgo,

Griež putekļus un lapas trauc,

Kad kuģis valgmē nekustīgā

Pēc viņa elpas kāri sauc?

Kādēļ no kalniem, torņiem garām

Skrien ērglis, smags un briesmīgs varā,

Uz truslu celmu? Vaicā to!

KādēJ gan mori melna jo

Tā Dezdemona iemīlēja,

Kā mēness mīl nakts miglāju?

Tādēļ, ka ērglim nav un vējam,

Un meičas sirdij likumu. Tāds dzejnieks ir: kas patīkas,

Kā Akvilons to aiznes tas —

Viņš tā kā ērglis lido dzīvē

Un, citiem neprasot nemaz,

Kā jauna Dezdemona brīvi

Sirds elku pats sev izvēlas.

Itālietis apklusa … Čarskis klusēja pārsteigts un aizkustināts.

—    Nu, kā ir? — improvizētājs jautāja.

Čarskis satvēra viņa roku un cieši paspieda.

—    Ko? — improvizētājs vaicāja. — Kā bija?

—    Brīnišķīgi! — dzejnieks atbildēja. — Kā? Sveša doma tikko skāra jūsu dzirdi un tūdaļ kļuva par jūsu īpašumu, it kā jūs būtu ar to saaudzis, to izauklējis, nemitīgi veidojis. Tātad jums nav ne grūtību, ne atslābuma, ne tā nemiera, kas nāk pirms iedvesmas? … Brīnišķīgi, brīnišķīgi! …

Improvizētājs atbildēja:

—   Katrs talants ir neizskaidrojams. Kā gan skulptors Kararas marmora gabalā saskata ieslēptu Jupiteru un izceļ to gaismā, ar kaltu un veseri saskaldīdams tā čaulu? Kāpēc no dzejnieka galvas doma iziet, jau bruņojusies četrām atskaņām, izveidota saskanīgā, vienmērīgā pantmērā? — Tāpat neviens, izņemot pašu improvizētāju, nevar izprast šo iespaidu straujumu, šo ciešo sakaru starp personisko iedvesmu un svešo ārējo gribu — veltīgi es pats pūlētos to

Čarskim nebija patīkami no dzejas augstumiem nolaisties līdz kantorista letei; bet viņš ļoti labi saprata dzīves prasības un kopīgi ar itālieti nodevās tirdznieciskiem apsvērumiem. Šai gadījumā itālietis izrādīja tik alkatīgu mantkāri, tik atklātu tieksmi pēc peļņas, ka Čarskim pavisam apriebās, un viņš pasteidzās atvadīties no itālieša, lai pavisam nezaudētu brīnišķīgo sajūsmu, ko bija radījis lieliskais improvizētājs. Rūpju pilnais itālietis nepamanīja šo pārmaiņu un pavadīja viņu pa gaiteni un pa kāpnēm, zemu locīdamies un apliecinādams savu bezgalīgo pateicību.

III nodaļa

Biļete maksā 10 rubļu; sākums pulksten 7 vakarā.

Atiša

Kņazienes ** zāle bija nodota improvizētāja rīcībā. Skatuve bija iekārtota, krēsli salikti divpadsmit rindās; sarīkojuma dienā zāle jau no pulksten septiņiem > bija apgaismota, blakus durvīm pie biļešu pārdošanas

un saņemšanas galdiņa sēdēja veca sieviete garu degunu, pelēku cepuri ar salauzītām spalvām, gredzeniem visos pirkstos. Pie lieveņa stāvēja žandarmi. Sāka rasties publika. Čarskis atbrauca kā viens no pirmajiem. Viņš bija dziļi ieinteresēts šā sarīkojuma panākumos un gribēja sastapt improvizētāju, lai zinātu, vai tas ar visu apmierināts. Viņš atrada itālieti blakus istabiņā nepacietīgi raugāmies pulkstenī. Itālietis bija ģērbies teatrāli; viņš bija melnā tērpā no galvas līdz kājām; krekla mežģīņu apkakle bija atliekta, kailais kakls ar savu dīvaino bālumu krasi atšķīrās no kuplās, melnās bārdas, mati cirtām krita uz pieres un uzacīm. Tas viss ļoti nepatika Čarskim, kam bija netīkami redzēt dzejnieku ceļojoša āksta ģērbā. Pēc īsas sarunas viņš devās zālē, kas arvien vairāk un vairāk pildījās ar publiku.

Drīz visas krēslu rindas bija aizņēmušas lepnas dāmas; vīrieši ciešā lokā stāvēja pie paaugstinājuma, gar sienām un aiz pēdējās krēslu rindas. Mūziķi ar savām pultīm novietojās paaugstinājuma abās pusēs. Vidū uz galda atradās porcelāna vāze. Publikas bija daudz. Visi nepacietīgi gaidīja sākumu; beidzot pulksten pusastoņos mūziķi sāka rosīties, sakārtoja lociņus un uzsāka Tankreda uvertīru. Visi apsēdās un apklusa, noskanēja uvertīras pēdējie akordi. .. Un improvizētājs, skaļu vispārēju aplausu apsveikts, zemu locīdamies, pienāca pie pašas paaugstinājuma malas.

Čarskis satraukts gaidīja, kāds būs pirmā mirkļa iespaids, un ievēroja, ka ģērbs, kas viņam bija šķitis tik nepieklājīgs, publiku tā neietekmēja. Arī pats Čarskis itālietī neatrada nekā smieklīga, kad ieraudzīja viņu uz paaugstinājuma bālu seju, ko spilgti apgaismoja daudzās lampas un sveces. Aplausi norima; sarunas apklusa . .. Itālietis, runādams lauzītā franču valodā, lūdza apmeklētājus uzdot dažus tematus, uzrakstot tos uz īpašiem papīriņiem. Pēc tik negaidīta uzaicinājuma visi klusēdami palūkojās cits citā un neviens nekā neatbildēja. Itālietis, brīdi nogaidījis, atkārtoja savu lūgumu kautrā un pazemīgā balsī. Čarskis stāvēja pie paša paaugstinājuma, un viņu pārņēma nemiers; viņš nojauta, ka bez viņa iejaukšanās te neiztiks un ka viņam vajadzēs uzrakstīt savu tematu. Patiesi, vairākas dāmu galviņas pagriezās pret viņu un aicināja viņu vispirms paklusi, tad arvien skaļāk un skaļāk. Izdzirdis viņa vārdu, improvizētājs acīm meklēja viņu sev pie kājām un, laipni smaidīdams, pasniedza zīmuli un papīra gabaliņu. Spēlēt lomu šai komēdijā Čarskim likās ļoti nepatīkami, bet tur nekā nevarēja darīt; viņš saņēma no itālieša rokām zīmuli un papīru, uzrakstīja dažus vārdus; paņēmis no galda vāzi, itālietis nokāpa no paaugstinājuma un sniedza vāzi Čarskim, kas tur iemeta savu tematu. Viņa piemērs līdzēja; divi žurnālisti, kā daždien literāti, ieskatīja par savu pienākumu katrs uzrakstīt pa tematam; Neapoles sūtniecības sekretārs un kāds jauns cilvēks, kas bija nesen atgriezies no ceļojuma un sapņoja par Florenci, ielika urnā savus saritinātos papīriņus; pēdīgi kāda neglīta jaunava, savas mātes mudināta, asarām acīs uzrakstīja dažas rindas itāliešu valodā un, līdz ausīm nosarkusi, pasniedza tās improvizētājam, bet pārējās dāmas klusēdamas nolūkojās viņā, tikko jaušami smīnēdamas. — Uzkāpis uz sava paaugstinājuma, improvizētājs nolika urnu uz galda un sāka izņemt vienu zīmīti pēc otras, skaļā balsī lasīdams:

—    Čenči ģimene.

(La famiglia dei Cenci.)

L'ultimo giorno di Pompeia.

Cleopatra e i suoi amanti.

La primavera veduta da una prigione.

—           Ko pavēlēs godājamā publika? — itālietis pazemīgi jautāja. — Vai noteiks man pati vienu no minētajām tēmām vai ļaus to izlemt lozei? .. .

—           Lozēt! … — iesaucās kāda balss pūlī. — Lozēt, lozēt! — atkārtoja publika.

Improvizētājs atkal nokāpa no paaugstinājuma, turēdams rokā urnu, un vaicāja: — Kas vēlētos izņemt tematu? — Improvizētājs pārlaida lūdzēja skatienu pirmajām krēslu rindām. Neviena no greznajām dāmām, kas tur sēdēja, nepakustējās. Šķita, ka improvizētājam, kam nebija pierasta ziemeļnieku vienaldzība, tas sagādāja ciešanas… pēkšņi viņš vienā malā pamanīja paceltu rociņu baltā, mazā cimdā — viņš veikli pagriezās un piegāja pie jaunas, dižas daiļavas, kas sēdēja otrās rindas galā. Bez mazākās mulsas viņa piecēlās un vienkārši un brīvi ielika aristokrātisko rociņu urnā un izņēma vīstoklīti.

—           Lūdzu, atritiniet un izlasiet, — improvizētājs viņai teica. Daiļava atritināja zīmīti un skaļi nolasīja:

—    Cleopatra e i suoi amanti.

Šie vārdi tika izrunāti klusā balsī, bet zālē valdīja tāds klusums, ka visi to sadzirdēja. Improvizētājs dziļā pateicībā palocījās daiļajai dāmai un uzkāpa uz sava paaugstinājuma.

—    Kungi, — viņš teica, uzrunādams publiku, — loze ir lēmusi, ka man jāimprovizē par Kleopatru un viņas mīļākajiem. Pazemīgi lūdzu to personu, kas izvēlējusies šo tematu, paskaidrot man savas domas: par kādiem mīļākajiem te runāts, perchē Ja grande regina n'aveva molto ..

Atskanot šiem vārdiem, daudzi vīrieši sāka smieties. Improvizētājs mazliet samulsa.

—    Es vēlētos zināt, — viņš turpināja, — kādu vēsturisku momentu norāda persona, kas izvēlējusies šo tematu. Es būšu ļoti pateicīgs, ja man to paskaidros . ..

Neviens nesteidzās atbildēt. Vairākas dāmas paraudzījās neglītajā jaunavā, kas bija uzrakstījusi tematu, paklausot mātes pavēlei. Nabaga meitene pamanīja šos nelabvēlīgos skatienus un tā samulsa, ka viņai skropstās ietrīsējās asaras … Čarskis nevarēja to paciest un, pagriezies pret improvizētāju, teica itāliešu valodā:

—    Tematu ierosināju es. Esmu domājis Aurēlija Viktora rakstīto liecību, it kā Kleopatra savu mīlestību likusi samaksāt ar. nāvi un ka tomēr atradušies dievinātāji, kurus tādi noteikumi nav atbaidījuši, ne arī pildījuši ar riebumu . .. Man tomēr šķiet, ka temats ir diezgan grūts . .. varbūt jūs izvēlētos citu? …

Bet improvizētājs jau juta dievības tuvumu… Viņš pamāja mūziķiem, lai tie spēlētu … Seja baismīgi nobālēja, viņš drebēja kā drudzī; acīs iemirdzējās brīnišķīga dzirksts; viņš ar roku atglauda savus melnos matus, noslaucīja ar kabatas lakatiņu augsto, sviedru lāsēm klāto pieri… un pēkšņi spēra soli uz priekšu, sakrustoja rokas uz krūtīm: mūzika apklusa … Improvizācija sākās.

Pils zāle mirdz, skan koru duna, Tai kokles, flautas jaucas klāt, Un valdniece ar skatu, runu Prot savas dzīres dzīvināt; Uz viņas troni sirdis tiecas, Te pēkšņi nogrimst domās tā, Un pāri zelta kausam liecas Jo zemu galva burvīgā . ..

Un krāšņās dzīres grimst kā miegā. Klus' viesi. Koris dziedāt beidz. Te atkal ceļ tā vaigu liego Un, skatam gaiši mirdzot, teic: «Jums mana mīla svētlaimība? So svētlaimību nopirkt var . . . Jel dzirdiet, starp jums vienlīdzību Es radīšu, kas neaizskar. Kurš kaislā izsolē stāt jaudā? Es savu mīlu pārdodu; Jel teiciet: manu nakti baudā Kurš pirks ar savu dzīvibu?»

Tas teikts — un visus pārņem baisa, Un sirdis nodreb kaislībā .. . Tā mulsu kurnoņu jūt gaisā, Un sastingst vaigs tai nicībā, Un skatu, kurā nievā spulgo, Tā saviem pielūdzējiem met… Te pēkšņi iznāk viens 110 pulka, Tā piemērs divus līdzi ved.

Tiem droša gaita, acis spirgtas; Tā pieceļas, tiem pretī stāj; Ir noticis: trīs naktis pirktas, Un nāves cisas viņiem māj.

Tie, dievu kalpu nosvētīti, Pie liktenīgās urnas nāk Un, bara klusēšanā tīti, Pēc kārtai lozes izvilkt sāk. Ir kareivīgais Flavijs pirmais, No Romas karu kaujām sirmais; Ciest nespēdams, ka sieva to Tik augstprātīgi nicināja, Uz baudu izaicināts gāja Viņš kā uz kauju neganto, Kurp citkārt karš to aicināja; Tad Kritons, jaunais domātājs, Kas Epikūra birzīs dzimis, Kiprīdas, dailes slavētājs, Kas Amoram dzied neaprimis. Bet tīkams sirdij, skatieniem, Kā zieds, kas tikko vēries naigi, Vispēdējā vārdu gadsimtiem Nav atstājis. Uz vaigiem maigi No pirmām pūkām ēna krīt, Aiz sajūsmas tam acis spīd, Un kaisles spēks, vēl nelikts lietā, Tam kūso sirdī jaunajā . . . Un dziļā maigumā pie tā Top valdinieces acis sietas.

«Es zvēru tev … ak, māte bauda, Tev nedzirdēti kalpoju, Kā sieva, pērkama par naudu, Es kaisles cisās nokāpju. Ak, lielā Kiprīda, ver ausi, Un apakšzemes valdnieki Un bargā Aīda dievi, klausiet! Es zvēru, sarks līdz austrumi, Ka savu pavēlnieku vēlēs Es saldkaisllgi remdēšu,

Tos slepenāko skūpstu kvēlēs Un gurdā liegmē gremdēšu. Bet, tiklīdz rīta purpurskavas Jau Auroru mūžseno tīs, Es zvēru, galvas tad zem āvas Šiem laimīgajiem nokritīs!»1

Iespējams, ka šo vārsmu turpinājumā ir fragments:

Un, lūk, jau diena beigusies,

Zeltragains mēness spīd no tālēm,

Pār Aleksandrijas pils zālēm

Jau salda ēna gūlusies.

Šalc strūklu akas, spuldzes spīgo,

Un kūpināmās smaržas trīs,

Un vēsumveldze saldkaislīgā

Pār zemes dieviem drīzi līs.

Un greznā telpā, mirdz kā zeltā,

Kur brīnumi visdaiļi mīt,

Kur purpursegu ēna krīt,

Tur zelta guļasvieta celta.

KAPTEIŅA MEITIŅA

Glabā godu jau no jaunības.

Sakāmvārds

I nodaļa GVARDES SERŽANTS

—   Jau rīt viņš kļūtu gvardes kapteinis.

—   Tas neder; iepriekš armijā lai padien.

— Jā, tiesa! Tur pie stingrības viņš radīs…

Bet kas ir viņa tēvs?

Kņaiņins

Mans tēvs Andrejs Petrovičs Griņovs jaunībā bija karavīrs, dienēja pie grāfa Miniha un, paaugstināts par premjermajoru, 17.. gadā aizgāja no armijas. Kopš tā laika viņš dzīvoja savā Simbirskas muižā, kur apprecēja jaunavu Avdotju Vasiļjevnu J., nabadzīga turienes muižnieka meitu. Mēs bijām deviņi bērni. Visus manus brāļus un māsas nāve paņēma jau mazotnē.

Māte vēl bija gaidībās, kad es jau tiku ierakstīts Semjonova pulkā par seržantu, pateicoties gvardes majora kņaza B. — mūsu tuva radinieka gādībai. Ja, visām cerībām par spīti, māmiņa būtu dzemdējusi meitu, tad tētiņš attiecīgā instancē pavēstītu, ka seržants, kas pulkā nav ieradies, ir miris, un lieta ar to arī izbeigtos. Es skaitījos atvaļinājumā, kamēr būšu beidzis skoloties. Toreiz mūs audzināja citādi nekā tagad. No piecu gadu vecuma mani uzticēja staļļ- meistaram Saveļjičam, kurš savas kārtīgās uzvedības dēļ tika izraudzīts man par audzinātāju. Ar viņa gādību es līdz divpadsmitajam dzīves gadam iemācījos krieviski lasīt un rakstīt un pratu ļoti gudri spriest par laba kurta īpašībām. Ap šo laiku tētiņš pieņēma man francūzi, mesjē Boprē, kuru izrakstīja no Maskavas līdz ar vienam gadam paredzētiem vīna un pro- vanseļļas krājumiem. Viņa atbraukšana ļoti nepatika Saveļjičam. — Paldies dievam, — viņš kurnēja bārdā, — bērns liekas nomazgāts, apkopts, pabarots. Liela vajadzība tērēt lieku naudu un pieņemt musjē, it kā pašiem savu cilvēku trūktu!

Veļas mazgātāja Palaška, resna un bakurētaina meita, un vienace govju kopēja Akuļka nez kā bija sarunājušas reizē krist māmuļai pie kājām, atzīties noziedzīgā vājībā un, gaužas asaras raudot, žēloties par musjē, kurš tās pavedis, izmantodams to lētticību. Māmuļa ar tādām lietām nemēdza jokot un sūdzējās tētiņam. Tas tika galā īsi un ātri. Viņš tūdaļ lika pasaukt neģēli francūzi. Viņam ziņoja, ka musjē pašlaik mani mācot. Tēvs ienāca manā istabā. Tieši tobrīd Boprē gulēja gultā nevainīgā miegā. Es biju iegrimis darbā. Jāpiebilst, ka man bija izrakstīta no Maskavas ģeogrāfijas karte. Tā karājās pie sienas un netika nekad lietota, bet mani jau sen vilināja ar savu lielo un labo papīru. Nolēmu pagatavot no tās pūķi un, izmantodams Boprē miegu, ķēros pie darba. Tētiņš ienāca tieši tanī brīdī, kad sēju klāt lūku asti pie Labās Cerības raga. Ieraudzījis manus vingrinājumus ģeogrāfijā, tētiņš sapluinīja mani aiz auss, pēc tam pieskrēja pie Boprē, nesaudzīgā kārtā viņu pamodināja un apbēra ar pārmetumiem. Boprē apjucis gribēja piecelties, bet nevarēja: nelaimīgais francūzis bija piesūcies kā maiss. Nelaime nekad nenāk viena. Tētiņš aiz apkakles uzrāva viņu no gultas, izgrūda ārā pa durvīm un vēl tanī pašā dienā padzina no mājas, par neizsakāmu prieku Saveļjičam. Tā beidzās mana audzināšana.

Dzīvoju kā visi pusaudži, dzenāju baložus un spēlēju ar citiem zēniem čehardu. Pa to laiku man pienāca sešpadsmit gadi. Tad mans liktenis mainījās.

Reiz rudenī māmiņa vārīja viesistabā medus ievārījumu, bet es, siekalas laizīdams, skatījos uz verdošajām putām. Tētiņš pie loga lasīja Galma kalendāru, ko saņēma katru gadu. Šī grāmata viņu vienmēr stipri satrauca: viņš nekad to nelasīja vienaldzīgi, un šī lasāmviela allaž radīja viņā savādus žults uzplūdus. Māmiņa, labi zinādama visus viņa stiķus un niķus, vienmēr centās nobāzt nelaimīgo grāmatu pēc iespējas tālāk, tālab Galma kalendāru viņš reizēm neredzēja mēnešiem. Toties, kad bija to nejauši atradis, tad stundām neizlaida no rokām. Tā nu tētiņš lasīja Galma kalendāru, reizēm paraustīdams plecus un pusbalsī atkārtodams: «Ģenerālporučiks! … Viņš manā rotā bija seržants! .. . Abu Krievijas ordeņu kavalieris! . .. Bet cik tas sen, kad mēs . ..» Beidzot tētiņš nosvieda kalendāru uz dīvāna un ieslīga pārdomās, kas nevēstīja neko labu.

Piepeši viņš griezās pie māmiņas: — Avdotja Vasiļjevna, cik Petrušam gadu?

— Nu jau septiņpadsmitais gadiņš, — māmiņa atbildēja. — Petruša piedzima tanī gadā, kad krustmātei Nastasjai Gerasimovnai viena acs iztecēja un kad vēl. ..

—   Labi, — tētiņš pārtrauca, — viņam laiks dienēt. Diezgan izskraidījies pa kalpoņu istabām un izkāpelējies pie baložu būriem.

Doma par drīzo šķiršanos no manis māmiņu tik ļoti pārsteidza, ka viņai karote iekrita katliņā un pa vaigiem sāka ritēt asaras. Toties manu sajūsmu grūti aprakstīt. Manī doma par dienestu saplūda kopā ar domu par brīvību, par izpriecu pilnu dzīvi Pēterburgā. Es sevi iztēlojos kā gvardes virsnieku, kas, pēc mana ieskata, bija cilvēciskās labklājības kalngals.

Tētiņš nemēdza ne savus nodomus mainīt, ne atlikt to izpildi. Bija jau nozīmēta manas aizbraukšanas diena.

Iepriekšējā vakarā tētiņš teica, ka gribot dot man līdzi vēstuli manam nākamajam priekšniekam, un prasīja spalvu un papīru.

—   Neaizmirsti, Andrej Petrovič, — māmiņa sacīja, — pasveicināt kņazu B. arī no manis; es, tā sakot, ceru, ka viņš nepametīs Petrušu dieva ziņā.

—   Kas par niekiem! — tētiņš, pieri saraucis, atbildēja. — Kāpēc lai es rakstītu kņazam B.?

—   Tu taču teici, ka gribot rakstīt Petrušas priekšniekam.

—    Nu, un tad?

—    Kņazs B. būs Petrušas priekšnieks. Petruša taču ierakstīts Semjonova pulkā.

—    Ierakstīts! Kas man par daļu, kur viņš ierakstīts? Petruša uz Pēterburgu nebrauks. Ko viņš iemācīsies Pēterburgā? Šķiesties ar naudu un pīties ar sievietēm! Nē, lai viņš padien armijā, lai pavelk vezumu, lai paosta pulveri, lai kļūst par karavīru, nevis par meitu ģēģeri. Ierakstīts gvardē! Kur viņa pase? Padod šurp!

Māmiņa sameklēja manu pasi, kas glabājās viņas lādītē kopā ar manu kristījamo krekliņu, un ar drebošu roku pasniedza tētiņam. Tētiņš to uzmanīgi izlasīja, nolika sev priekšā uz galda un sāka savu vēstuli.

Mani urdīja ziņkāre: uz kurieni tad mani sūtīs, ja ne uz Pēterburgu? Es nenolaidu acu no tētiņa spalvas, kas kustējās diezgan gausi. Beidzot viņš bija uzrakstījis, iesaiņoja vēstuli kopā ar pasi, aizzīmogoja sainīti, noņēma acenes un, piesaucis mani klāt, sacīja: — Te būs vēstule Andrejam Karlovičam R., manam vecam biedram un draugam. Tu brauksi uz Oren- burgu un dienēsi pie viņa.

Tā sabruka visas manas spožās cerības! Jautrās Pēterburgas dzīves vietā mani gaidīja garlaicība nomaļā un tālā nostūrī. Dienests, par kuru es vēl pirms brīža domāju ar tādu sajūsmu, tagad šķita smaga liksta. Bet strīdēties nebija vērts. Otrā dienā no rīta pie lieveņa piebrauca kibitka, tajā iekrāva čemodānu, lādi ar tējas traukiem un saiņus ar maizēm un pīrāgiem, pēdējiem lieciniekiem, ka esmu bijis ģimenes luteklis. Vecāki mani svētīja. Tētiņš sacīja: —Ardievu, Pjotr. Kalpo uzticīgi tam, kuram dosi zvērestu; klausi priekšniekus; nedzenies pēc viņu labvēlības; pats neuzbāzies, bet no dienesta pienākumiem nevairies; un atceries sakāmvārdu: taupi drēbes, kamēr jaunas, glabā godu jau no jaunības. — Māmiņa raudādama piekodināja, lai sargājot savu veselību, un Saveļjičam — lai uzmanot bērnu. Mani ieģērba zaķādas kažociņā, bet virs tā uzvilka lapsādas kažoku.

Es kopā ar Saveļjiču iesēdos kibitkā un, asaras liedams, devos ceļā.

Tanī pašā naktī iebraucu Simbirskā, kur man vajadzēja kādu dienu uzkavēties, lai nopirktu vajadzīgās lietas; tas bija uzdots Saveļjičam. Es apmetos traktierī. Saveļjičs jau no rīta devās uz veikaliem. Apnicis skatīties pa logu uz netīro šķērsieliņu, es sāku apstaigāt visas istabas. Iegājis biljarda istabā, ieraudzīju liela auguma kungu, apmēram trīsdesmit piecus gadus vecu, ar garām, melnām ūsām, rītasvārkos, keju rokā un pīpi zobos. Viņš spēlēja ar marķieri; ja marķieris laimēja, tad drīkstēja iemest glāzīti degvīna, bet, ja zaudēja, tad viņam bija četrrāpus jālien zem biljarda galda. Es sāku vērot viņu spēli. Jo ilgāk tā turpinājās, jo pastaiga četrrāpus kļuva biežāka, kamēr beidzot marķieris palika zem biljarda galda pavisam. Atvadām no kritušā kungs nobēra pār viņu pāris sālītu teicienu un piedāvāja man izspēlēt partiju. Es aizbildinājos ar neprasmi. Tas viņam, acīm redzot, likās savādi. Viņš uz mani paskatījās it kā ar nožēlu, tomēr mēs sākām runāties. Es uzzināju, ka viņu sauc par Ivanu Ivanoviču Zurinu, ka viņš ir ** huzāru pulka rotmistrs, ieradies Simbirskā, lai pieņemtu rekrūšus, un apmeties traktieri. Zurins ielūdza mani paēst vienkāršas pusdienas, kā jau zaldātiem parasts. Es labprāt piekritu. Mēs piesēdāmies pie galda. Zurins daudz dzēra un cienāja arī mani, sacīdams, ka vajagot pierast pie dienesta; viņš stāstīja man armijas anekdotes, kuras klausoties es no smiekliem gandrīz vai pārplīsu, un mēs piecēlāmies no galda kā lieli draugi. Tad viņš piesolījās iemācīt man biljarda spēli. — Tas, — viņš sacīja, — mums, dienesta cilvēkiem, pilnīgi nepieciešams. Piemēram, pārgājiena laikā nonāksi kādā miestiņā — kā lai pavada laiku? Nevar taču vienmēr sist žīdus. Gribot negribot aiziesi uz traktieri un sāksi spēlēt biljardu; bet, lai to varētu, jāprot spēlēt! Es viņam pilnīgi piekritu un ar lielu cītību ķēros pie mācībām. Zurins mani skaļi uzmundrināja, brīnījās par maniem ātrajiem panākumiem un pēc dažām apmācības reizēm izteica vēlēšanos spēlēt uz naudu, uz vienu grasi, ne jau lai laimētu, bet tāpat vien — lai nebūtu jāspēlē pa tukšu, kas, pēc viņa vārdiem, esot visļaunākais paradums. Es piekritu arī tam, un Zurins lika pasniegt punšu un pierunāja mani nobaudīt, atkārtodams, ka man jāpie- rodot pie dienesta, bet bez punša — kas gan tas par dienestu! Es viņam paklausīju. Pa to laiku mūsu spēle turpinājās. Jo biežāk pieliku pie lūpām savu glāzi, jo kļuvu drošāks. Bumbas man nemitīgi lidoja pāri auklai; es biju iekaisis, lamāju marķieri, kurš skaitīja dievs zina kā, brīdi pa brīdim paaugstināju naudas summu, ar vārdu sakot, izturējos kā puika, kas pasprucis brīvībā. Tikmēr laiks pagāja nemanot. Zurins paskatījās pulkstenī, nolika keju un paziņoja man, ka es esot zaudējis simt rubļu. Tas mani mazliet samulsināja. Mana nauda bija pie Saveļjiča. Es atvainojos. Zurins mani pārtrauca: — Apžēlojies! Tikai, lūdzams, neraizējies. Es varu arī pagaidīt, bet mēs tikmēr aizbrauksim pie Arinuškas.

Ko lai dara? Mana diena beidzās tikpat bezjēdzīgi, kā bija sākusies. Mēs ēdām vakariņas pie Arinuškas. Zurins man ik pa brīdim ielēja, atkārtodams, ka vajagot pierast pie dienesta. Piecēlies no galda, es tik tikko turējos kājās; ap pusnakti Zurins aizveda mani atpakaļ uz traktieri.

Saveļjičs sagaidīja mūs uz lieveņa. Viņš iekunkstējās, pats savām acīm redzēdams, cik centīgi es gatavojos dienestam. — Kungs, kas ar tevi noticis? — viņš jautāja bēdīgā balsī. — Kur tu tā piemeties? Ak dievs! Nekad nav tādas palaidnības redzētas! — Turi muti, kraķi! — es viņam atbildēju šļupstēdams. ■— Droši vien pats esi piedzēries, ej gulēt… un mani noguldi.

Otrā dienā pamodos ar galvas sāpēm, miglaini atcerēdamies vakardienas notikumus. Manas pārdomas pārtrauca Saveļjičs, kurš ienāca pie manis ar krūzīti tējas. — Agri, Pjotr Andrejič, — viņš man sacīja, galvu šūpodams, — agri sāc uzdzīvot. Kurā gan tu esi atsities? Liekas, ne tētiņš, ne vectētiņš nav bijuši pļēguri; par māmiņu nemaz nav ko runāt: kopš dzimšanas nav mutē ņēmusi neko citu kā tikai kvasu. Bet kas pie visa vainīgs? Nolādētais musjē. Vienādiņ skrēja pie Antipovnas: «Madam, že vu pri, šņabi.» Te tev nu bija že vu pri! Neko teikt: smalki samācījis, plukata tāds. Liela vajadzība bija ņemt par audzinātāju ķeceri, it kā kungam savu ļaužu trūktu!

Man bija kauns. Novērsos un sacīju viņam: — Ej ārā, Saveļjič; es tēju negribu. — Bet Saveļjiču bija grūti apturēt, kad viņš sāka sprediķot. — Redzi nu, Pjotr Andrejič, kā iet pēc uzdzīves. I galva durna, i ēst negribas. Dzeršanā palaidies cilvēks nekur neder . .. Iedzer labāk gurķu sālījumu ar medu, bet vislabāk paģiras salāpīt ar pusglāzīti uzlievas. Vai neatnest?

Tanī brīdi ienaca zens un pasniedza zīmīti no I. I. Zurina. Es to atlocīju un izlasīju šādas rindas:

«Mīļais Pjotr Andrejevič, lūdzu, atsūti man ar šo zēnu simt rubļu, kurus Tu man vakar paspēlēji. Man ļoti nepieciešama nauda.

Tavs padevīgais kalps Ivans Zurins.»

Neko darīt. Es sataisīju vienaldzīgu seju un griezos pie Saveļjiča, kurš bija man naudas, veļas un visu citu lietu gādnieks, un pavēlēju atdot zēnam simt rubļu. — Kā! Kāpēc? — Saveļjičs izbrīnījies jautāja. — Esmu tos viņam parādā, — es atbildēju pēc iespējas vēsi. — Parādā! — izsaucās Saveļjičs, kura izbrīns kļuva aizvien lielāks. — Bet kad tad tu, kungs, paspēji no viņa patapināt? Te kaut kas nav kārtībā. Dari, kā zini, kundziņ, bet naudu es nedošu.

Es nodomāju — ja šinī izšķirīgajā brīdī neuzveikšu stūrgalvīgo večuku, tad vēlāk man būs grūti atbrīvoties no viņa aizbildnības — un, lepni uz viņu paskatījies, sacīju: — Es esmu tavs kungs, bet tu mans kalps. Nauda pieder man. Es to paspēlēju, jo man tā iegribējās. Bet tev iesaku neprātot un darīt to, ko liek.

Saveļjiču mani vārdi tā satrieca, ka viņš noplātīja rokas un sastinga. — Ko tu stāvi! — es dusmīgi uzbrēcu. Saveļjičs sāka raudāt. — Mīļais Pjotr Andrejevič, — viņš sacīja drebošā balsī, — neiedzen mani aiz sirdēstiem kapā. Manu gaišumiņ! Uzklausi mani, večuku: uzraksti šim laupītājam, ka tu pajokoji, ka mums tādas naudas nemaz nav. Simt rubļu! Dievs kungs, apžēlojies! Saki, ka vecāki tev cieši jo cieši piekodināja nespēlēt ne uz ko citu kā tikai uz riekstiem … — Diezgan pļāpāt, — es stingri pārtraucu, — dod šurp naudu, vai ari es tevi aiztriekšu ratā.

Saveļjičs paskatījās uz mani dziļi sarūgtināts un aizgāja pēc mana parāda. Man bija žēl nabaga večuka; bet es gribēju tikt brīvībā un pierādīt, ka neesmu vairs bērns. Nauda Zurinam tika aiznesta. Saveļjičs steidzās vest mani projām no nolādētā traktiera. Viņš atnāca ar ziņu, ka zirgi iejūgti. Ar nemierīgu sirdsapziņu un mēmu nožēlu izbraucu no Simbirskas, neatvadījies no sava skolotāja un necerēdams viņu vēl kādreiz satikt.

II nodaļa VADATAJS

Zeme, zeme, mana zemīte, Mana svešā zemīte! Neba pats pie tevis atnācu, Neba kumeļš mani atnesa: Mani, bezbēdi, šurpu atveda Jaunu dienu straujums nevaldāms, Alus muca, krogus skurbulis.

Sena dziesma

Manas ceļa pārdomas nebija visai tīkamas. Mans pametums pēc toreizējās naudas vērtības nebija mazais. Sirds dziļumos atzinu, ka mana uzvedība Simbirskas traktierī bijusi muļķīga, un es jutos Saveļjiča priekšā vainīgs. Tas viss mani mocīja. Večuks drūmi sēdēja uz bukas, novērsies no manis, un klusēja, tikai pa brītiņam iekrekšķēdamies. Es katrā ziņā gribēju ar viņu izlīgt, bet nezināju, kā iesākt. Beidzot sacīju viņam: — Paklau, Saveļjič! Lai paliek, izlīgsim, esmu vainīgs, pats saprotu, ka esmu vainīgs. Es vakar nogrēkojos un tevi velti apvainoju. Apsolu, ka uz priekšu izturēšos prātīgāk un klausīšu tevi. Nu, nedusmojies, izlīgsim.

—     Ek, mīļais Pjotr Andrejevič! —• viņš atbildēja, dziļi nopūzdamies. — Es dusmojos uz sevi; pats pie visa esmu vainīgs. Kā gan varēju atstāt tevi vienu traktierī! Ko lai dara? Kritu kārdinājumā: iešāvās prātā iegriezties pie ķesterienes, apciemot radinieci. Tā iznāca: kur gāju, tur paliku. Tīrais posts! Kā es lai kungiem acīs rādos, ko viņi sacīs, uzzinājuši, ka bērns dzer un spēlē.

Lai pielabinātos nabaga Saveļjičam, apsolījos viņam, ka turpmāk bez viņa ziņas netērēšu ne kapeiku. Viņš mazpamazām nomierinājās, kaut gan vēl reizēm, galvu grozīdams, norūca bārdā: — Simt rubļu! Nav nekāds nieks!

Tuvojos savai dienesta vietai. Ap mani pletās bēdīgi tuksneši, ko šķērsoja pakalni un gravas. Visu sedza sniegs. Saule rietēja. Kibitka brauca pa šauru celiņu jeb, pareizāk sakot, pa zemnieku kamanu iebrauktām sliedēm. Pēkšņi važonis sāka skatīties sāņus un beidzot, noņēmis cepuri, griezās pie manis un sacīja: — Kungs, vai neliksi griezties atpakaļ?

—    Kāpēc?

—    Laiks nedrošs: vējš pamazām pieņemas; skat, kā dzen sniegu.

—    Lai dzen.

—    Bet vai redzi, kas tur? — Važonis norādīja ar pātagas kātu uz austrumiem.

—    Redzu tikai baltu stepi un skaidras debesis.

—    Rau tur — tur tas mākonītis.

Es patiešām ieraudzīju debess malā baltu mākonīti, kuru sākumā biju noturējis par tālu pakalnu. Važonis man paskaidroja, ka šis mākonītis pareģojot sniega vētru.

Biju dzirdējis par turienes sniega vētrām un zināju, ka tās aizputinājušas veselas vezumu karavānas. Saveļjičs, piekrizdams važoņa domām, ieteica griezties atpakaļ. Bet man likās, ka vējš nav stiprs; es cerēju, ka mēs laikus tiksim līdz nākamajai stacijai, un liku braukt ātrāk.

Važonis laida rikšiem, bet pats visu laiku skatījās uz austrumiem. Zirgi skrēja dūšīgi. Pa to laiku vējš ar katru brīdi pieņēmās. Mākonītis pārvērtās par baltu padebesi, kas smagi cēlās augšup, plētās plašumā un pamazām aizņēma visas debesis. Sniga sīks sniedziņš, pēkšņi sniegs sāka krist lēkšķēm. Vējš iegaudojās, sagriezās putenis. Vienā mirklī tumšās debesis sajaucās kopā ar sniega jūru. Viss izzuda. — Redziet nu, kungs, — važonis iesaucās, — nelaime klāt: sniega vētra! …

Es paskatījos ārā pa kibitkas lodziņu: bija tikai tumsa un vētra. Vējš gaudoja ar tādu negantu kaismi, ka likās gluži kā dzīvs, sniegs apbēra mani un Saveļ- jiču; zirgi gāja soļiem un drīz vien apstājās pavisam.

—    Kāpēc tu nebrauc? — es nepacietīgi jautāju važonim. — Kāda jēga braukt? — viņš atbildēja, nokāpdams no bukas. — Tāpat jau diezin kur esam atkūlušies! Ceļa nav, un apkārt migla. — Es jau grasījos viņu izrāt. Bet Saveļjičs važoni aizstāvēja.

—     Tā iet, kad neklausa, — viņš dusmīgi runāja,

—    būtu atgriezies iebraucamā vietā, padzertu tēju, atpūstos mierīgi līdz rītam, vētra norimtu, brauktu tālāk. Kur mums tā jāsteidzas? Nav taču uz kāzām jātiek! — Saveļjičam bija taisnība. Neko nevarēja darīt. Sniegs sniga un sniga. Blakus kibitkai izauga kupena. Zirgi stāvēja, galvas nokāruši, un reizēm nodrebinājās. Važonis staigāja apkārt un aiz gara laika kārtoja iejūgu. Saveļjičs rūca; es skatījos uz visām pusēm, cerēdams ieraudzīt kaut kādas apdzīvotas vietas vai ceļa pazīmes, bet redzēju tikai sniegputeņa blāvo virmu . .. Pēkšņi pamanīju kaut ko melnu. — Ei, važon! — es iesaucos. — Skaties, kas tur melnē? — Kučieris vērīgi ieskatījās. — Dievs to zina, kungs, — viņš sacīja, atsēzdamies savā vietā,

—   pajūgs, ne pajūgs, koks, ne koks, bet liekas, it kā kustētos. Laikam vai nu vilks, vai cilvēks.

Pavēlēju braukt uz nezināmo priekšmetu, kurš tūdaļ sāka virzīties mums pretim. Pēc minūtēm divām mēs atradāmies blakus cilvēkam. — Ei, labo cilvēk! — važonis viņam uzsauca. — Saki — vai tu nezini, kur ceļš?

—   Ceļš ir tepat; es stāvu uz cieta pamata, — atbildēja ceļavīrs, — bet kāds tur labums?

—    Paklausies, zemnieciņ, — es viņam sacīju, — vai tu šo pusi pazīsti? Vai nevari aizvest mani līdz naktsmītnei?

—    Šo pusi es pazīstu gan, — ceļavīrs atbildēja,

—   paldies dievam, esmu to izstaigājis un izbraukājis krustām šķērsām. Bet redzi, kāds laiks; tūdaļ no ceļa nomaldīsies. Labāk palikt šeit un nogaidīt, varbūt sniega vētra aprims un debesis noskaidrosies: tad atradīsim ceļu pēc zvaigznēm.

Viņa aukstasinība mani uzmundrināja. Es jau biju nolēmis, paļaudamies uz dievu, pārnakšņot stepē, kad pēkšņi ceļavīrs veicīgi uzsēdās uz bukas un sacīja važonim: — Paldies dievam, mājas nav tālu, griez pa labi un brauc uz priekšu. — Bet kāpēc man jāgriež pa labi? — važonis neapmierināti jautāja. — Kur tu redzi ceļu? Sak: ne zirgi paša, ne rati paša, laid labi aši. — Man likās, ka važonim taisnība. — Tiešām, — es sacīju, — kāpēc tu domā, ka tuvumā ir mājas? — Tāpēc, ka no turienes uzpūta vējš, — atbildēja ceļavīrs, — un es saodu dūmu smaku; tātad sādža nav tālu. — Viņa apķērība un labā oža mani pārsteidza. Es pavēlēju kučierim braukt. Zirgi smagi brida pa dziļo sniegu. Kibitka lēnām kustējās uz priekšu, gan uzbraukdama uz kupenas, gan ieslīdēdama gravā un zvalstīdamās te uz vienu, te uz otru pusi. Tas atgādināja kuģa braucienu vētrainā jūrā. Saveļjičs kunkstēja, ik brīdi uzgrūzdamies maniem sāniem. Es nolaidu lejup mašu, ietinos kažokā un iesnaudos, vētras dziesmas un lēnā brauciena šūpu ieaijāts.

Man rādījās sapnis, kuru nekad nespēju aizmirst un kurā līdz šim laikam saskatu kaut ko pravietisku, kad salīdzinu ar to savus dīvainos piedzīvojumus. Lai lasītājs mani atvaino, jo droši vien no pieredzes zina, cik labprāt cilvēks pakļaujas māņticībai, lai arī nicinātu kā nicinādams visādus aizspriedumus.

Es atrados tādā fiziskā un garīgā stāvoklī, kad īstenība, atkāpdamās sapņu priekšā, saplūst ar tiem neskaidros pirmā nomiedža redzējumos. Man likās, ka vēl aizvien trako sniega vētra un mēs vēl aizvien maldāmies pa sniegaino tuksnesi.. . Pēkšņi pamanīju vārtus un iebraucu mūsu muižas kungu pagalmā. Vispirms man uzmācās bažas, ka tikai tētiņš nedusmojas uz mani par negribēto atgriešanos vecāku pajumtē un netur to par tīšu nepaklausību. Ar satrauktu sirdi izlecu no kibitkas un redzu: māmiņa sagaida mani uz lieveņa un izskatās nobēdājusies. «Klusu,» viņa man saka, «tēvs uz nāvi slims un grib no tevis atvadīties.» Baiļu pārņemts, eju viņai līdzi uz guļamistabu. Redzu: istaba vāji apgaismota, ap gultu stāv ļaudis skumjām sejām. Klusiņām pieeju pie gultas; māmiņa paceļ palagu un saka: «Andrej Petrovič, Petruša atbraucis; viņš atgriezās, uzzinājis par tavu slimību; dod viņam savu svētību.» Es nometos ceļos un pacēlu acis uz slimnieku. Kas tas? … Tēva vietā gultā guļ melnbār- dains zemnieks, jautri uz mani skatīdamies. Es neizpratnē pagriezos pret māti, sacīdams viņai: «Ko tas nozīmē? Tas taču nav tētiņš. Kāpēc man jāprasa svētība no zemnieka?» — «Vienalga, Petruška,» māmiņa atbildējā. «Tas ir tavs vedējtēvs, nobučo viņam roku un lūdz, lai viņš tevi svētī…» Es nebiju ar mieru. Tad zemnieks pietrūkās kājās, izrāva no gultas gala cirvi un sāka to vēzēt uz visām pusēm. Es gribēju bēgt… bet nevarēju; istaba bija pilna līķu; es klupu pār mirušajiem, un kājas man slīdēja asiņu peļķēs … Briesmīgais zemnieks mani laipni sauca, teikdams: «Nebaidies, nāc saņem manu svētību …» Mani pārņēma šausmas un neizpratne. .. Un šinī brīdī es pamodos; zirgi stāvēja; Saveļjičs raustīja mani aiz rokas, sacīdams: — Kāp ārā, kungs: esam atbraukuši.

—    Kur atbraukuši? — es jautāju, berzēdams acis.

—    Iebraucamā vieta. Pats dievs palīdzēja, uzdūrā- mies tieši žogam virsū. Kāp, kungs, ātrāk laukā un ej apsildies.

Es izkāpu no kibitkas. Sniega vētra vēl aizvien turpinājās, kaut gan ar mazāku spēku. Bija tik tumšs, ka dur vai acis ārā. Saimnieks sagaidīja mūs pie vārtiem, turēdams zem svārku stūra lukturi, un ieveda mani šaurā, bet diezgan tīrā goda istabā; to apgaismoja skals. Pie sienas karājās šautene un augsta kazaku cepure.

Saimnieks, pēc tautības Jaikas kazaks, bija gadu sešdesmit vecs, vēl spirgts un vesels. Saveļjičs ienesa man pakaļ lādi un prasīja uguni, lai uzvārītu tēju, kas vēl nekad man nebija likusies tik vajadzīga. Saimnieks aizgāja parūpēties.

—    Kur ceļvedis? — es jautāju Saveļjičam.

—    Šeit, jūsu labdzimtība, — man atbildēja balss no augšas. Paskatījos uz lāvas pusi un ieraudzīju melnu bārdu un divas spožas acis. — Nu, brāl, vai nosali? — Kā lai nenosalst vienos plānos svārciņos! Bija kažoks, bet ko tur slēpt patiesību? Vakar ieķīlāju krodziniekam: likās — liela sala nebūs. — Šinī brīdī ienāca saimnieks ar kūpošu patvāri; es piedāvāju mūsu ceļvedim krūzīti tējas, zemnieks nokāpa no lāvas. Viņa āriene man likās neparasta: viņš bija ap gadu četrdesmit, vidēja auguma, kalsns, plecīgs. Viņa melnajā bārdā bija ievijies sirmums; lielās, dzīvās acis nemierīgi šaudījās apkārt. Viņa sejas izteiksme bija diezgan patīkama, bet viltīga. Mati bija apgriezti vainaga veidā; viņš valkāja nodilušas vadmalas svārkus un platas tatāru bikses. Sniedzu viņam krūzi tējas, viņš pagaršoja un saviebās. — Jūsu labdzimtība, neatsakiet manu lūgumu — lieciet atnest glāzi brandava; tēju mēs, kazaki, nedzeram. — Es labprāt izpildīju viņa vēlēšanos. Saimnieks izņēma no skapīša stopu un glāzi, piegāja pie viņa un ielūkojās sejā. — Skaties, — viņš sacīja, — atkal tu esi mūsu pusē! Kur tad biji nozudis? — Mans ceļvedis nozīmīgi pamirkšķināja viņam ar aci un atbildēja ar parunu: — Tirgū biju, zirgu pirku. Nu, un kā tad jūsējie?

— Ko mūsējie! — attrauca saimnieks, turpinādams divdomīgo sarunu. — Kas mums, nabadziņiem, dos ar lielgabalu šaut; kamēr suni baro, vilks aitās.

—    Nemels niekus, tēvoci, — iebilda mans klaidonis,

—   silts nāk ar sildīšanu, labs ar gaidīšanu. Bet tagad (viņš atkal pamirkšķināja ar aci) sargies pats, tad dievs tevi sargās. Jūsu labdzimtība! Uz jūsu veselību! ■— To sacīdams, viņš paņēma glāzi, pārmeta krustu un izdzēra visu vienā paņēmienā. Tad paklanījās man un kāpa atpakaļ uz lāvas.

Es toreiz no šīs slepenās sarunas neko nesapratu; bet vēlāk man kļuva skaidrs, ka runa bija par Jaikas karaspēku, kur pēc 1772. gada dumpja tikai nupat kā atkal nodibināja kārtību. Saveļjičs klausījās ļoti īdzīgi. Viņš aizdomīgi pameta acis gan uz saimnieku, gan uz ceļvedi. Iebraucamā vieta jeb, kā vietējie dēvēja, umets atradās nomaļus, stepē, tālu no apdzīvotām vietām, un ļoti līdzinājās laupītāju apmetnei. Bet neko darīt. Par ceļa turpināšanu nebija ko domāt. Saveļjiča satraukums mani stipri uzjautrināja. Pa to laiku es sarīkojos uz nakts guļu un atstiepos uz lažas. Saveļjičs nolēma rāpties uz krāsns, saimnieks atgūlās uz grīdas. Drīz vien istabā atskanēja krācieni, un es aizmigu kā nosists.

No rīta, pamodies diezgan vēlu, redzēju, ka vētra aprimusi. Spīdēja saule. Sniega žilbinošais auts klāja nepārskatāmo stepi. Zirgi bija iejūgti. Samaksāju saimniekam, kurš prasīja no mums tik mērenu samaksu, ka pat Saveļjičs ar viņu netielējās un nekaulējās, kā allaž mēdza darīt, un vakarējās aizdomas no viņa galvas bija pilnīgi pagaisušas. Es pasaucu ceļvedi, pateicos par izpalīdzību un liku, lai Saveļjičs iedod viņam pusrubli degvīnam. Saveļjičs sarauca pieri. — Pusrubli! — viņš sacīja. — Kāpēc? Vai tāpēc, ka tu biji tik labs un atvedi viņu uz iebraucamo sētu? Dari, kā zini, kungs, mums nav lieka pusrubļa. Ja dosim dzeramnaudu, tad pašiem drīz būs jākar zobi vadzī. — Es nevarēju ar Saveļjiču strīdēties. Nauda, kā biju solījis, atradās pilnīgi viņa rīcībā. Tomēr man bija neērti, ka nevaru pateikties cilvēkam, kurš izglābis mani ja ne no nelaimes, tad vismaz no ļoti nepatīkama stāvokļa. — Labi, — es vēsi sacīju, — ja nevar dot pusrubli, tad sameklē viņam kaut ko no manām drēbēm. Viņa apģērbs pārāk plāns. Dod viņam manu zaķādas kažociņu.

—    Apžēlojies, mīļais Pjotr Andrejič! — Saveļjičs iesaucās. — Kur viņš liks tavu zaķādas kažociņu? Tas pļēgurs to noplītēs pirmajā krogā.

—    Kas tev par daļu, večukiņ, — mans klaidonis sacīja, — vai nodzeršu vai nenodzeršu. Viņa labdzimtība dāvina man savu kažoku; tā viņa kunga prātam tīk, bet tavs kalpa pienākums nerunāt pretim un paklausīt.

—           Bīsties dieva, laupītāj! — Saveļjičs viņam atbildēja dusmīgā balsī. — Tu redzi, ka bērns vēl neko nesaprot, un ar prieku viņu aptīri, viņa vientiesību izmantodams. Ko darīsi ar kunga kažociņu? Tu uz saviem nolādētajiem pleciem pat uzspīlēt to nevarēsi.

—    Es palūgšu nespriedelēt, — sacīju savam audzinātājam, — tūdaļ nes šurp kažoku!

—    Dievs visu augstais! — mans Saveļjičs nostenējās. — Gandrīz pilnīgi jaunu zaķādas kažoku! Un vēl kam — beidzamam plikadīdam!

Tomēr zaķādas kažoks tika atnests. Zemnieciņš tūdaļ to pielaikoja. Patiesi, kažoks, no kura es biju jau paspējis izaugt, viņam bija mazliet par šauru. Tomēr viņš kaut kā uzstiepa to mugurā, šuvēm irstot. Saveļjičs gandrīz apraudājās, dzirdēdams, kā stirkšķ diegi. Klaidonis bija ārkārtīgi apmierināts ar manu dāvanu. Viņš pavadīja mani līdz kibitkai un, zemu paklanījies, sacīja: — Paldies, jūsu labdzimtībā! Lai dievs jums atmaksā par jūsu labo sirdi. Nemūžam neaizmirsīšu jūsu laipnību. — Viņš aizgāja uz savu pusi, bet es braucu tālāk, nepievērsdams uzmanību Saveļjiča īgnumam, un drīz vien aizmirsu gan vakardienas sniegputeni, gan savu ceļvedi un zaķādas kažoku.

Iebraucis Orenburgā, devos tieši pie ģenerāļa. Es ieraudzīju liela auguma vīru, jau vecuma saliektu. Viņa garie mati bija pavisam balti. Vecais, izbaloju- šais mundieris atgādināja Annas Ivanovnas laika karavīra tērpu, un viņš runāja ar stipru vācu akcentu. Iedevu viņam tēva vēstuli. Izdzirdis mana tētiņa vārdu, viņš uz mani ātri paskatījās. — Mans dēvs! — viņš sacīja. — Lēkās, cik sen fēl Andrēj Petrovič bija tafos gados, bet tagad fiņam jau tāds tēls. Ah, gati,

Boldino. Dīķis Fotogrāfija. 1899

gati! — Viņš atvēra vēstuli un sāka to pusbalsī lasīt, izteikdams savas piebildes. — «Augsti godātais Andrej Karlovič, ceru, ka Jūsu ekselence .. .» Kas tās par seremonijām? Fui, kā fiņam naf kaun. Protams, disciplīna pirmā vētā, bet fai tā raksta prēkš vēn vec kamrad? .. . «jūsu ekselence nebūs aizmirsusi…» Hm .. . «un . .. kad .. . nelaiķa feldmāršalam Min . .. pārgājienā … tāpat arī.. . Karolinku . ..» Eh, bruder! Fiņš vēl atmin mūsu fecs palaidnībs? «Tagad par lietu … Pie Jums savu atvasi. . .» Hm . .. «turēt viņu dzelžu cimdos» … Kas tas ir — celšu cimd? Tas būs kād sakāmvārd … Ko nosīmē «turēt ceļš cimdos»? — viņš atkārtoja, griezdamies pie manis.

—    Tas nozīmē, — es viņam atbildēju, sataisījis pēc iespējas nevainīgāku seju, — apieties laipni, ne pārāk stingri, dot lielāku vaļu, turēt dzelžu cimdos.

—    Hm, saprotu … un nedot viņam lielu vaļu .. . nē, acīm redzot, celšu cimdi nozīmē ko cit… «Pievienoju … viņa pasi…» Kur tā ir? A, šeit… «Atskaitīt no Semjonova pulka .. .» Labi, labi: viss tiks izdarīts … «Atļausi bez dienesta pakāpēm sevi apkampt un … kā vecu biedru un draugu .. .» A, beidzot atcerējās … un tā tālāk, un tā tālāk … Nu, mīļais, — viņš sacīja, izlasījis vēstuli un atlicis pie malas manu pasi, — viss tiks izdarīts: tevi pārcels par virsnieku uz ** pulku, un, lai nezaudētu laiku, jau rīt brauc uz Belogorskas cietoksni, kur tu būsi padots kapteinim Mironovam, labam un godīgam cilvēkam. Tur tev būs viens īsts dienests, pieradīsi pie disciplīnas. Oren- burgā tev nav ko darīt; jaunam cilvēkam izklaidēšanās ir kaitīga. Bet šodien laipni lūdzu — atnāc pie manis pusdienās.

«Jo tālāk, jo trakāk!» es pie sevis nodomāju. «Kas man par labumu, ka jau mātes miesās biju gvardes seržants? Kur tas mani novedis? ** pulkā un vientuļā cieloksni uz kirglzu un kazahu stepju robežas! . ..» Es paēdu pusdienas pie Andreja Karloviča trijatā, kopā ar viņa veco adjutantu. Pie viņa galda valdīja stingrā vācu taupība, un man šķiet, ka bailes reizēm redzēt savā vecpuiša maltītē lieku viesi pa daļai bija par iemeslu manai steidzīgajai nosūtīšanai uz garnizonu. Otrā dienā es atvadījos no ģenerāļa un devos uz sava norīkojuma vietu.

III n o d aļa CIETOKSNIS

Cietoksnī mums jādzīvo,

Ēdot maizi dienišķo,

Bet, kad šurp uz pīrāgiem

Labpatiks nākt naidniekiem,

Viesiem līksmi dzīrot ļausim,

Kartečas uz viņiem šausim.

Zaldātu dziesma

Vecmodīgi ļaudis, mans mīļais.

Pusaudzis

Belogorskas cietoksnis atradās četrdesmit verstis no Orenburgas. Ceļš gāja gar stāvo Jaikas krastu. Upe vēl nebija aizsalusi, un tās svina viļņi skumji

plūda starp vienmulīgiem balta sniega klātiem krastiem. Aiz tiem plētās kirgīzu stepes. Mani māca drūmas pārdomas. Garnizona dzīve likās pavisam nepievilcīga. Centos iztēloties kapteini Mironovu, savu nākamo priekšnieku, un iztēlojos to kā stingru, bargu veci, kurš zina vienīgi savu dienestu un ir gatavs par katru nieku turēt mani arestā pie maizes un ūdens. Pa to starpu sāka jau tumst. Mēs braucām diezgan ātri. — Vai vēl tālu līdz cietoksnim? — es jautāju savam važonim. — Nē, tuvu, — viņš atbildēja. — Rau, var jau redzēt. — Es skatījos uz visām pusēm, cerēdams ieraudzīt draudīgus bastionus, torņus un valni; bet neko neredzēju, izņemot miestiņu, ko apņēma baļķu žogs. Vienā pusē slējās trīs vai četras sniegā ieputinātas siena kaudzes, otrā pusē rēgojās sašķiebušās dzirnavas ar slinki noslīgušiem lubu spārniem. — Kur tad cietoksnis? — es jautāju ar izbrīnu. — Turpat jau ir, — važonis atbildēja, rādīdams uz miestu, kurā mēs pašlaik braucām iekšā. Pie vārtiem es pamanīju vecu čuguna lielgabalu; ieliņas bija šauras un līkas; mājas zemas un pa lielākai daļai salmu jumtiem segtas. Es liku braukt pie komandanta, un pēc maza brīža kibitka apstājās pie koka mājiņas, kas bija uzcelta augstākā vietā netālu no koka baznīcas.

Mani neviens negaidīja. Iegāju iekšā un atvēru durvis uz priekšistabu. Vecs invalīds, sēdēdams uz galda, šuva zilu ielāpu uz zaļa mundiera elkoņa. Liku, lai viņš mani pieteic. — Nāc iekšā, mīļais, — atbildēja invalīds, — mūsējie ir mājās. — Es iegāju tīrā istabiņā ar vecmodīgām mēbelēm. Stūrī stāvēja trauku skapis; pie sienas karājās iestiklots un ierāmēts virsnieka diploms; tam līdzās lubu bildītes, kurās bija attēlota Kistrinas un Očakovas ieņemšana, līgavas izvēle un runča bēres. Pie loga sēdēja vecenīte, vatenī ģērbusies, ar lakatu galvu apsējusi. Viņa tina diegus, ko, uz rokām uzmaucis, turēja vienacis vecītis virsnieka svārkos. — Ko vēlaties, mīļais? — viņa jautāja, turpinādama savu darbu. Es atbildēju, ka esmu atbraucis dienēt un sakarā ar savu pienākumu ieradies pie kapteiņa kunga; ar šiem vārdiem es griezos pie vienača vecīša, noturēdams viņu par komandantu; bet saimniece pārtrauca manu oficiālo runu. — Ivana Kuzmiča nav mājās, — viņa sacīja, — viņš aizgāja ciemos pie Gerasima tēva; bet vienalga, mīļais, es esmu viņa saimniece. Būsim pazīstami. Sēdies, mīļais! — Viņa pasauca kādu meiču un lika, lai sameklē uradņiku. Večuks ar savu vienīgo aci vērīgi skatījās uz mani. — Vai drīkstu jautāt, — viņš sacīja, — kādā pulkā jūs esat dienējis? — Es apmierināju viņa ziņkāri. — Bet vai drīkstu jautāt, — viņš turpināja, — kāpēc jums labpaticis pāriet no gvardes uz garnizonu? — Atbildēju, ka tāds bija priekšniecības rīkojums. — Droši vien par gvardes virsniekam nepiedienīgu uzvedību, — turpināja nenogurdināmais jautātājs. — Beidz niekus melst, — kapteiniete viņam sacīja. — Vai neredzi: jaunais cilvēksno ceļa noguris; viņam negribas ar tevi pļāpāt… (Turi rokas taisnāk! .. .) Bet tu, mans mīļais, — viņa turpināja, vērs- damās pie manis, — nebēdā, ka esi attriekts uz mūsu nomali. Ne tu pirmais, ne pēdējais. Pieradīsi, iemīlēsi. Aleksejs Ivaničs Švabrins jau piekto gadu, kopš pārcelts pie mums par cilvēka nogalināšanu. Dievs zina kā tas viņam lēcies, redzi, viņš ar kādu poručiku izbraucis ārpus pilsētas, paņēmuši līdzi zobenus, tur nu metušies viens otram virsū un Aleksejs Ivaničs nodūris poručiku, turklāt vēl divu liecinieku klātbūtnē! Ko lai dara! Nelaime nenāk brēkdama.

Šinī brīdī ienāca uradņiks, jauns un stalts kazaks.

—    Maksimič! — kapteiniete viņam sacīja. — Ierādi virsnieka kungam dzīvokli, bet pameklē tādu tīrāku.

—   Klausos, Vasiļisa Jegorovna, — uradņiks atbildēja.

—   Vai nenometināt viņa labdzimtību pie Ivana Poļe- žajeva? — Muļķības, Maksimič, — kapteiniete sacīja,

—   pie Poļežajeva jau tā par šauru; viņš ir mans rads un zina, ka mēs esam viņa priekšnieki. Aizved virsnieka kungu … kā jūsu vārds un tēva vārds, mans mīļais? Pjotrs Andrejevičs? … Aizved Pjotru Andre- jeviču pie Semjona Kuzova. Viņš, nekauņa, ielaida savu zirgu manā sakņu dārzā. Nu, Maksimič, vai viss kārtībā?

—    Paldies dievam, viss klusu, — kazaks atbildēja,

—    tikai kaprālis Prohorovs pirtī sakāvās ar Ustiņju Ņeguļinu karsta ūdens ķipja dēļ.

—    Ivan Ignatič! — kapteiniete sacīja vienacim večukam. — Nopratini Prohorovu un Ustiņju un noskaidro, kurš no viņiem vainīgs. Un abus sodi. Labi, Maksimič, staigā vesels. Pjotr Andrejič, Maksimičs aizvedīs jūs uz dzīvokli.

Es atsveicinājos. Uradņiks aizveda mani uz guļbaļķu mājeli, kas stāvēja kraujā upes krastā, pašā cietokšņa malā. Pusi mājeles apdzīvoja Semjona Kuzova ģimene, otru ierādīja man. Tā sastāvēja no vienas diezgan tīras goda istabas, kuru pārdalīja uz pusēm šķērssiena. Saveļjičs sāka rosīties, es skatījos ārā pa šauro lodziņu. Acu priekšā plētās skumja stepe. Iepretim stāvēja dažas mājiņas, pa ielu klaiņoja dažas vistas. Kāda večiņa, nolikusi uz lieveņa sili, sauca cūkas, kuras tai atbildēja, draudzīgi rukšķēdamas. Tad tādā vietā es būšu spiests pavadīt savu jaunību! Mani pārņēma grūtsirdība, es atgāju nost no lodziņa un, vakariņas nepaēdis, likos gulēt, par spīti Saveļjičam, kurš mēģināja mani pierunāt un izmisīgi atkārtoja: — Dievs kungs, apžēlojieties! Neko negrib ēst! Ko teiks kundze, ja bērns sasirgs?

Otrā rītā, līdzko biju sācis ģērbties, durvis atvērās un pie manis ienāca jauns neliela auguma virsnieks ar melnīgsnēju un stipri neglītu, bet ārkārtīgi dzīvu sēju. — Lūdzu, atvainojiet, — viņš sacīja franciski, — ka es bez kādām ceremonijām nāku ar jums iepazīties. Vakar uzzināju, ka esat atbraucis; mani pārņēma tāda vēlēšanās beidzot ieraudzīt cilvēcisku seju, ka nevarēju nociesties. Jūs to sapratīsit, kad būsit te kādu laiku padzīvojis. — Nopratu, ka viņš ir tas virsnieks, kas atskaitīts no gvardes divkaujas dēļ. Mēs tūdaļ iepazināmies. Švabrins nebija nekāds muļķis. Viņa valoda bija asprātīga un interesanta. Viņš ar lielu humoru aprakstīja komandanta ģimeni, viņa sabiedrību un vietu, uz kurieni mani bija atvedis liktenis. Es smējos no visas sirds, kad pip manis ienāca tas pats invalīds, kurš vakar lāpīja mundieri komandanta priekšistabā, un Vasiļisas Jegorovnas vārdā uzlūdza mani pie viņiem pusdienās. Švabrins piesolījās iet ar mani kopā.

Pienākuši tuvāk pie komandanta mājas, ieraudzījām uz laukumiņa kādus divdesmit pavecus invalīdus ar garām bizēm un trīsstūru cepurēm. Viņi bija nostādīti ierindā. Priekšā stāvēja komandants, brašs liela auguma sirmgalvis, tērpies naktscepurē un ķīniešu rītasvārkos. Ieraudzījis mūs, viņš pienāca klāt, pateica man dažus laipnus vārdus un komandēja tālāk. Mēs gribējām paskatīties apmācības; bet viņš lūdza, lai mēs ejot pie Vasiļisas Jegorovnas, apsolīdams tūlīt mums sekot. — Bet šeit, — viņš piebilda,

—  jums nav ko redzēt.

Vasiļisa Jegorovna sagaidīja mūs vienkārši un sirsnīgi un izturējās pret mani tā, it kā visu mūžu būtu ar mani pazīstama. Invalīds un Palaška klāja galdu. — Ko gan mans Ivans Kuzmičs šodien tā aizrāvies ar mācībām! — komandantiene sacīja. — Palaška, pasauc kungu pusdienās! Bet kur tad Maša? — Šinī brīdī ienāca gadus astoņpadsmit veca meitene ar apaļu sejiņu, sārta, gaišbrūniem matiem, gludi saglaustiem aiz ausīm, kas viņai degtin dega. Pirmajā brīdī viņa man lāgā nepatika. Es skatījos uz viņu ar aizspriedumu: Švabrins bija noraksturojis man Mašu, kapteiņa meitu, kā gatavo aitiņu. Marja Ivanovna atsēdās stūrī un sāka šūt. Tikmēr tika atnesti skābi kāposti. Vasiļisa Jegorovna, nevarēdama sagaidīt vīru, pa otram lāgam aizsūtīja Palašku viņam pakaļ.

—   Saki kungam — viesi gaida, kāposti atdziest; paldies dievam, mācības nekur neaizbēgs; gan pagūs izkliegties. — Kapteinis drīz vien ieradās vecā vien- ača pavadībā. — Ko tas nozīmē, mans dārgais? — sieva sacīja. — Ēdiens sen jau galdā, bet tevi nevar sasaukt. — Paklausies, Vasiļisa Jegorovna, — Ivans Kuzmičs atbildēja, — es biju aizņemts ar dienesta lietām: mācīju zaldātiņus.

— Nieki! — kapteiniete iebilda. — Vārda pēc vien tu zaldātus māci: ne viņi ko var iemācīties, ne tev pašam par to kāda jēga. Labāk sēdi mājās un lūdz dievu, tā būs prātīgāk. Dārgie ciemiņi, mīļi lūdzam pie galda.

Mēs apsēdāmies pusdienot. Vasiļisa Jegorovna neapklusa ne mirkli un apbēra mani ar jautājumiem: kas mani vecāki, vai viņi dzīvi, kur dzīvo, un kādi tiem īpašumi? Izdzirdusi, ka manam tētiņam pieder trīssimt zemnieku — dzimtļaužu, viņa iesaucās: — Padomā tikai, ir taču pasaulē arī bagāti cilvēki! Bet mums, mans mīļais, vienīgais dzimtcilvēks — kalpone Pa- laška, tomēr, paldies dievam, kaut kā iztiekam. Tikai viena nelaime: Maša, meitene precību gados, bet kāds viņai pūrs? Visa manta (lai dievs piedod) mugurā, bagātība vēderā. Labi, ja gadīsies kāds līdzjūtīgs cilvēks, citādi jāpaliek vecās meitās uz visu mūžu. — Es pametu acis uz Marju Ivanovnu; viņa bija nosarkusi līdz ausu galiem, un pat asaras nopilēja uz viņas šķīvja. Man kļuva viņas žēl, un es steidzu mainīt sarunu.

—    Esmu dzirdējis, — es sacīju ne no šā, ne no tā,

—    ka jūsu, cietoksnim gatavojoties uzbrukt baškīri.

—     No kā tu dzirdēji to, mīļais? — Ivans Kuzmičs jautāja. — Man tā stāstīja Orenburgā, — es atbildēju.

—    Nieki! — komandants attrauca. — Pie mums sen vairs neko nedzird. Baškīri ir iebiedēti ļautiņi, un arī kirgīzi mācību dabūjuši. Nebaidies, viņi mūs neaiztiks, bet, ja aiztiks, tad sadošu tādas sukas, ka uz desmit gadiem nomierināsies. — Vai jums nav bail, — es turpināju, griezdamies pie kapteinietes,

—   palikt cietoksnī, kur draud tādas briesmas? — Pierod, mans mīļais, — viņa atbildēja. — Pirms gadiem divdesmit, kad mūs no pulka pārcēla uz šejieni, dievs nedod, ka es no šiem nolādētajiem pagāniem baidījos! Kā ieraudzīju lūšādas cepures, kā izdzirdu viņu kaucienus, tici vai netici, mans mīļais, sirds taisni pamira. Bet tagad esmu tā pieradusi, ka nekustos ne no vietas, ja kāds atnes ziņu, ka neģēļi lodā ap cietoksni.

—    Vasiļisa Jegorovha ir ļoti drošsirdīga dāma, — Švabrins svarīgi piebilda. — Ivans Kuzmičs var to apliecināt.

—    Tiesa kas tiesa, — sacīja Ivans Kuzmičs, — viņa nav no bailīgajām.

—    Bet Marja Ivanovna? — es jautāju. — Vai viņa tikpat drosmīga kā jūs?

—    Vai Maša drosmīga? — atbildēja viņas māte. — Nē, Maša ir bailīga kā zaķis. Līdz šim brīdim nevar pierast pie šautenes šāviena: tūdaļ trīc kā apšu lapa. Bet, kad Ivans Kuzmičs pirms diviem gadiem sadomāja manā vārda dienā izšaut no mūsu lielgabala, viņa, mana drostaliņa, no bailēm gandrīz nomira. Kopš tās reizes mēs no tā nolādētā lielgabala vairs nešaujam.

Mēs piecēlāmies no galda. Kapteinis ar kapteinieti aizgāja atpūsties, es devos līdzi Švabrinam, kura sabiedrībā pavadīju visu vakaru.

IV nodaļa DIVKAUJA

— Nāc, lūdzu, nostājies, kā nākas, pozitūrā, Lai tavām krūtīm cauri iet mans dūriens!

Kņaiņins

Pagāja vairākas nedēļas, un dzīve Belogorskas cietoksnī kļuva man ne tikai panesama, bet pat tīkama. Komandanta mājās mani uzņēma kā savējo. Vīrs un sieva bija visai cienījami ļaudis. Ivans Kuzmičs, cēlies no zaldātiem un uzdienējis par virsnieku, bija mazskolots un vienkāršs, bet ļoti godīgs un labs cilvēks. Pār viņu valdīja sieva, un tas atbilda viņa bezrūpībai. Vasiļisa Jegorovna zināja dienesta lietas tāpat kā savu saimniecību un pārvaldīja cietoksni tikpat stingri kā savu māju. Marja Ivanovna drīz vien no manis vairs nekautrējās. Mēs iepazināmies. Sapratu, ka viņa ir gudra un jūtīga meitene. Gluži nemanot pieķēros krietnajai ģimenei un pat Ivanam Ignatji- čam, vienacim garnizona poručikam, par kuru Švabrins melsa, ka viņam esot grēcīgi sakari ar Vasiļisu Jegorovnu, kaut gan šajās valodās nebija ne kripatas patiesības, bet Švabrins par to neuztraucās.

Mani paaugstināja par virsnieku. Dienests man kaulus nelauza. Šajā dieva ziņā atstātajā cietoksnī nenotika ne parādes, ne apmācības, netika izliktas sardzes. Komandants pēc paša ierosmes reizēm mācīja savus zaldātus, bet vēl nespēja panākt, lai tie apgūtu, kura labā un kura kreisā puse, un daudzi no viņiem, lai nekļūdltos, pirms katra pagrieziena meta krustu. Švabrinam bija dažas franču grāmatas. Es sāku tās lasīt, un manī pamodās interese par literatūru. No rītiem es lasīju, vingrinādamies tulkošanā, bet reizēm sacerēju arī dzejoļus. Gandrīz vienmēr pusdienoju pie komandanta, kur parasti pavadīju atlikušo dienas daļu un kur vakaros reizēm ieradās Gerasima tēvs ar sievu Akuļinu Pamfilovnu, lielāko pļāpu visā apkārtnē. Ar A. I. Švabrinu es, protams, redzējos katru dienu, bet viņa runas man kļuva aizvien nepatīkamākas. Viņa mūžīgās zobgalības par komandanta ģimeni man ļoti derdzās, it sevišķi dzēlīgās piezīmes par Marju Ivanovnu. Citas sabiedrības cietoksnī nebija, bet es citu arī nevēlējos.

Par spīti pareģojumiem, baškīri nedumpojās. Ap mūsu cietoksni valdīja miers. Bet šo mieru pārtrauca negaidīts starpgadījums.

Es jau stāstīju, ka nodarbojos ar literatūru. Mani mēģinājumi no to laiku viedokļa bija diezgan veiksmīgi, un Aleksandrs Petrovičs Sumarokovs dažus gadus vēlāk tos ļoti cildināja. Reiz man izdevās uzrakstīt dziesmiņu, ar kuru es pats biju apmierināts. Kā zināms, rakstnieki reizēm, it kā padoma vēlēdamies, meklē labvēlīgu klausītāju. Un tā, savu dziesmiņu pārrakstījis, es aiznesu to Švabrinam, kurš vienīgais visā cietoksnī varēja novērtēt dzejnieka daiļradi. Pēc īsiem ievadvārdiem izvilku no kabatas savu burtnīcu un nolasīju šādas rindas:

Mīlas jūtas apslāpēdams, Novēršos no daiļavas, Mašas vairos es cik spēdams, Cerot, ka man līdzēs tas.

Taču smaids, kas sirdi sējis, Manā priekšā stāv visur —, Dvēsles dzīlēs iemirdzējis, Miera nedod man nekur.

Zinādama, cik man grūti, Nelaimīgo pažēlo; Kādā postā mani grūdi, Maša, saproti jel to.

—    Kā tev patīk? — es jautāju Švabrinam, gaidīdams uzslavu kā atalgojumu, kas man katrā ziņā pienākas. Man par lielu nepatiku, Švabrins, kas parasti nebija ass, skaidri un gaiši pateica, ka mana dziesma neesot laba.

— Kāpēc tā? — es jautāju, slēpdams savu sarūgtinājumu.

—    Tāpēc, — viņš atbildēja, — ka tādi dzejoļi būtu pa spēkam arī manam skolotājam Vasiļjam Kiriličam Tredjakovskim, un tie ļoti atgādina viņa mīlestības ziņģes.

Tad viņš paņēma manu burtnīciņu un sāka nesaudzīgi analizēt katru pantu un katru vārdu, zobodamies par mani, cik vien dzēlīgi iespējams. Es neizturēju, izrāvu viņam no rokām burtnīciņu un sacīju, ka vairs nekad nerādīšu viņam savus sacerējumus. Švabrins pasmējās arī par šo draudu. — Redzēsim, — viņš teica, — vai tu savu vārdu turēsi: dzejdariem nepieciešams klausītājs, tāpat kā Ivanam Kuzmičam pirms pusdienām brandava karafīte. Bet kas tā par Mašu, kurai tu atzīsties maigās jūtās un mīlestības mokās? Vai tikai tā nav Marja Ivanovna?

—          Kas tev par daļu, — es īgni atbildēju, — lai arī šī Maša būtu kas būdama. Man nevajag ne tavu domu, ne tavu minējumu.

—    Oho! Patmīlīgais dzejdaris un pazemīgais mīlētājs! — Švabrins turpināja, saniknodams mani aizvien vairāk. — Bet uzklausi draudzīgu padomu: ja tu gribi gūt panākumus, tad ieteicu likt lietā kaut ko citu, nevis dziesmiņas.

—    Ko tas nozīmē, cienītais? Lūdzu, paskaidro.

—    Labprāt. Tas nozīmē: ja vēlies, lai Maša Miro- nova nāktu pie tevis, kad zeme krēslā tīta, tad maigu dzejolīšu vietā uzdāvini viņai pāri auskaru.

Man asinis sāka vārīties. — Kāpēc tu par viņu tā domā? — es jautāju, ar grūtībām apvaldīdams savu sašutumu.

—    Tāpēc, — viņš atbildēja, velnišķīgi smīnēdams,

—   ka no pieredzes zinu viņas tikumus un paradumus.

—    Tu melo, nelieti! — es iesaucos trakās dusmās.

—  Tu melo visnekaunīgākā kārtā!

Švabrina seja pārvērtās. — Tas tev tā nepaies, — viņš sacīja, manu roku saspiezdams. — Dodiet man gandarījumu.

—    Lūdzu, kad vien vēlies! — es ar prieku atbildēju. Šinī brīdī es biju gatavs viņu saplosīt.

Tūdaļ devos pie Ivana Ignatjiča un atradu viņu ar adatu rokā: komandantienes uzdevumā viņš vēra uz diega sēnes, ko kaltēt ziemai. — A, Pjotrs Andrejevičs! — viņš sacīja, pamanījis mani. — Esiet sveicināti! Kāds vējš jūs šurp atpūtis? Kādā lietā atnācāt, ja drīkst jautāt? — Es īsos vārdos viņam paskaidroju, ka saķildojos ar Alekseju Ivaniču, un lūdzu viņu,

Ivanu Ignatjiču, būt par manu sekundantu. Ivans Ignatjičs mani uzmanīgi uzklausīja, izbliezis savu vienīgo aci. — Jūs gribat teikt, — viņš man sacīja, — ka taisāties nodurt Alekseju Ivaniču un vēlaties, lai es būtu par liecinieku? Vai tā? Ja drīkst jautāt.

—    Tieši tā.

—    Apžēlojieties, Pjotr Andrejevič! Ko jūs esat sadomājis! Jūs ar Alekseju Ivaniču sastrīdējāties? Liela lieta! Kaķa lāsti debesīs nekāpj. Ja viņš jūs norāja, jūs viņu izlamājiet; ja viņš jums iesita pa vaigu, iegāziet viņam pa ausi vienreiz, otrreiz, un ejiet katrs savu ceļu; gan mēs jūs samierināsim. Citādi — vai tad tas nav noziegums — nogalināt savu tuvāko, ja drīkst jautāt? Ja vēl būtu droši, ka jūs viņu nodursit: dievs ar viņu, ar Alekseju Ivaniču; man jau arī viņš nepatīk. Bet ja nu viņš savaino jūs? Kā tad tas izskatīsies? Kas tad būs tas muļķis, ja drīkst jautāt?

Saprātīgā poručika spriedumi manu apņemšanos nesatricināja. Es paliku pie sava nodoma. — Kā jums labpatīk, — Ivans Ignatjičs sacīja, — dariet, kā atrodat par pareizu. Bet kāpēc man tur jābūt klāt par liecinieku? Kāda tam jēga? Cilvēki kaujas, kas tur ko redzēt, ja drīkst jautāt? Paldies dievam, esmu karojis gan ar zviedriem, gan ar turkiem; esmu visu ko piedzīvojis.

Es kā nekā mēģināju viņam ieskaidrot sekundanta pienākumus, bet Ivans Ignatjičs nekādi nespēja mani saprast. — Kā gribat, — viņš sacīja, — ja man šinī lietā jāņem dalība, tad es, izpildīdams savu dienesta pienākumu, izstāstīšu Ivanam Kuzmičam, ka cietoksnī tiek gatavota noziedzība, ko kroņa likums stingri aizliedzis, vai komandanta kungs nebūtu tik labs uil nespertu pienācīgus soļus .. .

Es nobijos un lūdzu Ivanu Ignatjiču, lai komandantam neko nesaka; tikai ar mokām viņu atrunāju, viņš apsolīja to nedarīt, un es nolēmu likt viņu mierā.

Vakaru, kā parasti, pavadīju pie komandanta. Centos izlikties bezbēdīgs un vienaldzīgs, lai neradītu nekādas aizdomas un atvairītu uzmācīgus jautājumus; bet, jāatzīstas, man trūka tās aukstasinības, ar kādu gandrīz vienmēr dižojas tie, kas atradušies manā stāvoklī. Šinī vakarā man gribējās būt maigam un mīļam. Marja Ivanovna patika man vairāk nekā parasti. Doma par to, ka varbūt redzu viņu pēdējo reizi, piešķīra viņai manās acīs kaut ko aizkustinošu. Atnāca arī Švabrins. Es pavedu viņu sāņus un pastāstīju par savu sarunu ar Ivanu Ignatjiču. — Kālab mums sekundanti, — viņš man sausi sacīja, — iztiksim bez viņiem. — Mēs norunājām cīnīties aiz siena kaudzēm, kas atradās pie cietokšņa, un ierasties tai vietā nākamajā rītā septiņos. Mēs, acīm redzot, sarunājāmies tik draudzīgi, ka Ivans Ignatjičs no prieka kļuva pļāpīgs. — Sen jau tā vajadzēja, — viņš apmierināts teica, — miers baro, nemiers posta; labāk dzīvs kaķis nekā beigts lauva.

—    Ko, ko, Ivan Ignatjič? — jautāja komandan- tiene, kura istabas stūrī lika kārtis. — Es neieklausījos.

Ivans Ignatjičs, pamanījis manu nepatiku un atcerējies savu solījumu, apjuka un nezināja, ko atbildēt. Viņam palīgā piesteidzās Švabrins.

—    Ivans Ignatjičs, — viņš sacīja, — atbalsta mūsu izlīgumu.

—    Ar ko tad tu, mans mīļais, ķildojies?

—    Mēs diezgan nopietni saķildojāmies ar Pjotru Andrej iču.

—    Par ko tad?

•— Par niekiem: par dziesmiņu, Vasiļisa Jegorovna.

—    Atraduši, par ko plēsties, par dziesmiņu! … Kā tad tas lēcās?

—    Pavisam vienkārši: Pjotrs Andrej ičs nesen bija sacerējis dziesmiņu un šodien to man nodziedāja, bet es sāku vilkt savu iemīļoto:

Ak, kapteiņmeitiņ jaukā, Jel neej nakti laukā!

Izcēlās vārdu maiņa. Pjotrs Andrejičs sadusmojās, bet pēc tam pārdomāja un nolēma, ka katrs var dziedāt, kas viņam patīk. Tā šī lieta beidzās.

Švabrina bezkaunība mani padarīja gandrīz vai traku, bet neviens, izņemot mani, nesaprata viņa rupjos aplinkus; vismaz neviens tiem nepievērsa uzmanību. No dziesmiņām saruna pārsviedās uz dzejniekiem, un komandants sacīja, ka tie visi esot paklīduši cilvēki un neglābjami dzērāji, un deva man draudzīgu padomu mest pie malas dzejošanu kā nodarbību, kas dienestam nav piemērota un nevar novest ne pie kā laba.

Švabrina klātiene man bija nepanesama. Es drīz vien atvadījos no komandantā un viņa ģimenes; pārgājis mājās, apskatīju savu zobenu, pārbaudīju tā smaili un likos gulēt, piekodinājis Saveļjičam, lai pamodina mani pēc pulksten sešiem.

Otrā rītā norunātajā laikā es jau stāvēju aiz siena

stirpām, gaidīdams savu pretinieku. Viņš drīz vien ieradās. — Mūs te var pārsteigt, — viņš man sacīja, — vajag pasteigties. — Mēs novilkām mundierus, palikām vienos kamzoļos un izvilkām zobenus. Šinī brīdī no siena kaudzes izlīda Ivans Ignatjičs un kādi pieci invalīdi. Viņš lika mums iet pie komandanta. Mēs negribīgi paklausījām; mūs aplenca zaldāti, un mēs virzījāmies uz cietoksni aiz Ivana Ignatjiča, kurš veda mūs kā uzvarētājs, soļodams apbrīnojami pašapzinīgi.

Mēs iegājām komandanta mājā. Ivans Ignatjičs atvēra durvis, svinīgi paziņodams: — Atvedu! — Mūs saņēma Vasiļisa Jegorovna. — Ak, mani mīļie! Pēc kā tas izskatās? Par ko? Kāpēc? Mūsu cietoksnī izdarīt slepkavību! Ivan Kuzmič, tūlīt liec viņus arestā! Pjotr Andrejič! Aleksej Ivanič! Dodiet šurp savus zobenus, dodiet, dodiet! Palaška, aiznes zobenus uz pieliekamo istabu. Pjotr Andrejič! To es no tevis negaidīju. Kā tev nav neērti? Lai nu vēl Aleksejs Ivaničs: viņš par cilvēka nogalināšanu atskaitīts no gvardes, viņš arī dievam tam kungam netic; bet ko tad tu? Kur tev jālien?

Ivans Kuzmičs pilnīgi piekrita savai dzīvesbiedrei un piebilda: — Jā, Vasiļisai Jegorovnai taisnība. Divkaujas armijas nolikumā stingri aizliegtas. — Tikmēr Palaška paņēma no mums zobenus un aiznesa uz pieliekamo istabu. Es nevarēju novaldīt smieklus. Švabrins saglabāja savu pašapzinību. — Kaut gan es jūs ļoti cienu, — viņš aukstasinīgi sacīja Vasiļisai Jegorovnai, — man jāaizrāda, ka jūs velti sevi apgrūtināt, noņemdamās ar mūsu tiesāšanu. Atstājiet to Ivana Kuzmiča ziņā: tas ir viņa pienākums. — Ak, mans mīļais! — attrauca komandantiene. — Vai vīrs un sieva nav viena miesa un dvēsele? Ivan Kuzmič! Ko tu žāvājies? Tūdaļ ietupini viņus katru savā ūķī pie ūdens un maizes, lai viņiem pāriet durnums; Gera- sima tēvs uzliks viņiem epitimiju, lai lūdz dievam piedošanu un cilvēku priekšā apsolās laboties.

Ivans Kuzmičs nezināja, kā rīkoties. Marja Iva- nova bija ārkārtīgi bāla. Pamazām vētra norima: komandantiene nomierinājās un pavēlēja mums vienam otru noskūpstīt. Palaška atnesa mūsu zobenus. Mēs izgājām no komandanta mājas šķietami samierināti. Mūs pavadīja Ivans Ignatjičs. — Kā jums nebija kauna, — es viņam dusmīgi sacīju, — ziņot par mums komandantam, kaut gan bijāt devis man vārdu to nedarīt? — Dieva vārds, es Ivanam Kuzmičam neesmu par to ne pušplēsta vārdiņa teicis, — viņš atbildēja. — Vasiļisa Jegorovna visu no manis izvilka. Viņa arī visu izrīkoja bez komandanta ziņas. Tomēr paldies dievam, ka viss tā beidzās. — To teicis, viņš pagriezās uz savām mājām, un mēs ar Švabrinu palikām divatā. — Mūsu strīds nevar tā beigties, — es sacīju Švabrinam. — Protams, — atbildēja Švabrins, — jūs ar asinīm atbildēsit par savu nekaunību; bet mūs droši vien uzmanīs. Mums dažas dienas vajadzēs izlikties. Uz redzēšanos! — Mēs šķīrāmies, it kā nekas nebūtu noticis.

Atgriezies pie komandanta, es pa paradumam atsēdos blakus Marjai Ivanovnai. Ivana Kuzmiča nebija mājās; Vasiļisa Jegorovna noņēmās ar saimniecību. Mēs sarunājāmies pusbalsī. Marja Ivanovna maigi norāja mani par satraukumu, ko visiem sagādājusi mana ķilda ar Švabrinu. — Es gluži pamiru, — viņa sacīja, — kad mums pateica, ka jūs taisoties cīnīties ar zobeniem. Cik vīrieši savādi! Par vienu vārdu, ko viņi pēc nedēļas būtu jau aizmirsuši, viņi gatavi viens otru nodurt un ziedot ne vien dzīvību, bet arī sirdsapziņu un to cilvēku labklājību, kuri… Bet es esmu pārliecināta, ka jūs nebijāt ķildas sācējs. Droši vien vainīgs Aleksejs Ivaničs.

—    Kāpēc jūs tā domājat, Marja Ivanovna?

—    Tāpat vien … viņš ir tāds zobgalis! Man nepatīk Aleksejs Ivaničs. Viņš man ir ļoti pretīgs; bet savādi — es neparko negribētu, ka viņš justu pret mani tādu pašu nepatiku. Tas mani ļoti nomāktu.

—    Bet kā jūs domājat, Marja Ivanovna? Vai jūs viņam patīkat vai nepatīkat?

Marja Ivanovna saminstinājās un nosarka. — Man liekas, — viņa sacīja, — es domāju, ka viņam patīku.

—    Kāpēc jums tā liekas?

—    Tāpēc, ka viņš mani bildināja.

—    Bildināja. Viņš jūs bildināja? Kad tad?

—    Pagājušajā gadā. Kādus divus mēnešus pirms jūsu ierašanās.

—    Un jūs pie viņa negājāt?

—    Kā redzat. Aleksejs Ivaničs, protams, ir gudrs cilvēks, no labas ģimenes un pārticis; bet, līdzko iedomājos, ka man vajadzēs pie altāra visu cilvēku priekšā viņu noskūpstīt… Nē, neparko! Ne par kādiem pasaules labumiem!

Marjas Ivanovnas vārdi atvēra man acis un izskaidroja daudz ko. Es sapratu, kāpēc Švabrins viņu nepārtraukti paļā. Droši vien viņš bija ievērojis mūsu savstarpējās simpātijas un centās mūs izšķirt. Vārdi, kas bija par iemeslu mūsu ķildai, man tagad likās vēl zemiskāki, kad nepiedienīgas un rupjas zobgalības vietā es saskatīju tajos pārdomātu mēlnesību. Vēlēšanās sodīt nekaunīgo tenkotāju kļuva manī vēl stiprāka, un es ar nepacietību gaidīju piemērotu gadījumu.

Man nenācās ilgi gaidīt. Otrā dienā, kad rakstīju elēģiju un, atskaņu meklēdams, grauzu spalvaskātu, Švabrins pieklaudzināja pie mana lodziņa. Es nometu spalvu, paņēmu zobenu un izgāju ārā pie viņa. — Kāpēc atlikt? — Švabrins man sacīja. — Mums neviens neseko. Noiesim pie upes. Tur neviens mūs netraucēs. — Mēs gājām klusēdami. Nokāpuši pa stāvo taciņu, palikām stāvot pie pašas upes un izvilkām zobenus. Švabrins bija izveicīgāks par mani, bet es stiprāks un drošāks, un bijušais zaldāts, monsieur Boprē, bija mani drusku apmācījis paukoties — tas man tagad noderēja. Švabrins nebija gaidījis sastapt manī tik bīstamu pretinieku. Ilgi mēs nevarējām nodarīt viens otram nekādus miesas bojājumus; beidzot, pamanījis, ka Švabrins pagurst, es sāku viņam enerģiski uzbrukt un gandrīz vai iedzinu viņu upē. Pēkšņi izdzirdu, ka skaļā balsī kāds sauc manu vārdu. Es paskatījos atpakaļ un ieraudzīju Saveļjiču skrienam pie manis lejup pa kraujo taciņu .. . Šinī brīdī saņēmu stipru dūrienu krūtīs zem labā pleca; es pakritu un zaudēju samaņu.

V nodaļa MĪLESTĪBA

Paklau, meitenlt, skaisto meitenīti Jauna, meitenīt, vīru nemeklē, Prasi atļauju tēvam, māmiņai, Tēvam, māmiņai, radiem, apradiem, Sakrāj, meitenīt, gudru padomu, Sakrāj padomu, pūru pieloki.

Tautas dziesma

Ja par mani labāks gadīsies, aizmirsīsi.

Ja par mani sliktāks gadīsies, atminēsi.

Tautas dziesma

Nācis pie samaņas, es kādu laiku neko neapjēdzu un neatcerējos, kas ar mani noticis. Es gulēju gultā nepazīstamā goda istabā un jutos gaužām nespēcīgs. Pie manis stāvēja Saveļjičs ar sveci rokā. Kāds saudzīgi noņēma pārsēju no manām krūtīm un pleca. Pamazām galva noskaidrojās. Atcerējos divkauju un apjēdzu, ka esmu ievainots. Šinī brīdī nočīkstēja durvis. — Ko? Kā ir? — čukstus vaicāja balss, no kuras es nodrebēju. — Tāpat, kā bija, — Saveļjičs atbildējā nopūzdamies, — vēl vienmēr bez samaņas, nu jau piekto dienu. — Es gribēju pagriezties, bet nevarēju. — Kur esmu? Kas te ir? — es ar pūlēm izdvesu. Marja Ivanovna pienāca pie manas gultas un noliecās pie manis. — Kā jūs jūtaties? — viņa jautāja. — Paldies dievam, — es atbildēju vārgā balsī. — Vai tā esat jūs, Marja Ivanovna, sakiet… —

Man pietrūka spēka turpināt, un es apklusu. Saveļjičs iekunkstējās. Viņa sejā atmirdzēja prieks. — Atžilbis! Atžilbis! — viņš atkārtoja. — Lai slavēts dievs tas kungs! Mīļais Pjotr Andrejič! Kā tu mani pārbaidīji! Vai tas kāds joks? Piekto dienu!… — Marja Ivanovna Saveļjiču pārtrauca. — Nerunā ar viņu tik daudz, — viņa aizrādīja. — Viņš vēl vārgs. — Viņa izgāja un klusām aizvēra durvis. Es biju satraukts. Tātad es atrodos komandanta mājā, Marja Ivanovna nākusi mani apraudzīt. Gribēju Saveļjičam šo to pajautāt, bet večuks purināja galvu un aizbāza ausis. Saīdzis aizvēru acis un drīz vien iegrimu miegā.

Pamodies saucu pēc Saveļjiča, bet viņa vietā ieraudzīju savā priekšā Marju Ivanovnu; mani sveica viņas eņģeliskā balss. Nespēju aprakstīt svētlaimi, kas mani pārņēma tajā brīdī. Es satvēru viņas roku un pieplaku tai, slacīdams to laimes asarām. Maša to neatrāva… un pēkšņi viņas lūpas pieskārās pie mana vaiga, un es sajutu kvēlu un svaigu skūpstu. Man cauri izskrēja uguns. — Mīļā, labā Marja Ivanovna, — es viņai sacīju, — kļūsti mana sieva, dari mani laimīgu! — Viņa atģidās. — Dieva dēļ, nomierinieties, — Marja Ivanovna sacīja, atraudama atpakaļ savu roku. — Jūs vēl esat briesmās, brūce var atvērties. Pasaudzējiet sevi, kaut vai manis dēļ. — To pateikusi, viņa aizgāja, atstādama mani sajūsmā ap- skurbušu. Laime man atdeva spēkus. Viņa būs mana! Viņa mani mīl! Šī doma piepildīja visu manu pasauli.

No tā brīža man kļuva aizvien labāk. Mani ārstēja pulka bārddzinis, jo cietoksnī cita dziednieka nebija, un, paldies dievam, nemocīja mani ar savām gudrībām. Jaunība un daba paātrināja manu izveseļošanos.

Par mani rūpējās visa komandanta ģimene. Marja Ivanovna no manis neatgāja ne soli. Pats par sevi saprotams, ka pie pirmās izdevības es atsāku pārtraukto izskaidrošanos, un Marja Ivanovna noklausījās mani pacietīgāk. Viņa bez kādas klīrības atzinās man savās jūtās un teica, ka vecāki, protams, priecāšoties par viņas laimi. — Bet apsver labi, — viņa piebilda, — vai no tavu piederīgo puses nebūs nekādu iebildumu?

Es iegrimu pārdomās. Par māmiņas atsaucību nešaubījos, bet, pazīdams tēva raksturu un viedokli, nojautu, ka mana mīlestībā viņu visai nesaviļņos un ka viņš uz to skatīsies kā uz jauna cilvēka ģeķību. Es vaļsirdīgi pateicu to Marjai Ivanovnai, tomēr nolēmu rakstīt tēvam labi daiļrunīgu vēstuli un lūgt vecāku svētību. Es parādīju šo vēstuli Marjai Ivanovnai, kurai tā likās tik pārliecinoša un aizkustinoša, ka viņa nešaubījās par labvēlīgu atbildi un ar visu jaunības un mīlestības paļāvību ļāva vaļu savas maigās sirds jūtām.

Ar Švabrinu es izlīgu tūlīt pirmajās dienās pēc izveseļošanās. Ivans Kuzmičs, mani par divkauju rādams, sacīja: — Eh, Pjotr Andrejič! Man vajadzētu tevi sodīt ar arestu, bet tu jau tāpat esi diezgan izcietis. Aleksejs Ivaničs gan sēž man labības klētī stingrā apsardzībā, un viņa zobenu ieslēgusi pie sevis Vasiļisa Jegorovna. Lai viņš pārdomā un nožēlo. — Biju pārāk laimīgs, lai glabātu sirdī naida jūtas. Aizlūdzu par Švabrinu, un labais komandants ar savas dzīvesbiedres piekrišanu bija ar mieru viņu atbrīvot. Švabrins atnāca pie manis, viņš izteica dziļu nožēlu par to, kas noticis starp mums, atzinās, ka vainīgs bijis vienīgi viņš, un lūdza, lai aizmirstot bijušo. Nebūdams no dabas ļaunpieminīgs, es viņam no sirds piedevu gan mūsu ķildu, gan ievainojumu, ko biju no viņa dabūjis. Viņa neķītrajās tenkās es redzēju aizvainotas patmīlības un atraidītas mīlestības sarūgtinājumu un augstsirdīgi attaisnoju savu nelaimīgo sāncensi.

Drīz es pilnīgi atveseļojos un varēju pārcelties uz savu dzīvokli. Ar nepacietību gaidīju atbildi uz nosūtīto vēstuli, neuzdrīkstēdamies cerēt un cenzdamies nomākt nelabās priekšnojautas. Ar Vasiļisu Je- gorovnu un viņas vīru vēl nebiju runājis; taču mans bildinājums nevarētu būt viņiem pārsteigums. Mēs abi ar Marju Ivanovnu necentāmies slēpt no viņiem savas jūtas un jau iepriekš bijām pārliecināti par viņu labvēlību.

Beidzot kādu rītu Saveļjičs ienāca pie manis, vēstuli rokā turēdams. Es satvēru to, drebēdams pie visas miesas. Adrese bija rakstīta ar tētiņa roku. Tas sagatavoja mani kaut kam svarīgam, jo parasti vēstules rakstīja māmiņa, viņš tikai beigās pierakstīja dažas rindiņas. Es ilgi neatvēru aploksni un pārlasīju svinīgo uzrakstu: «Manam dēlam Pjotram Andre- jevičam Griņovam Orenburgas guberņā, Belogorskas cietoksnī». Pēc rokraksta pūlējos uzminēt noskaņojumu, kādā rakstīta vēstule, beidzot nolēmu to atvērt un no pirmajiem vārdiem nopratu, ka visas manas cerības vējā. Vēstules saturs bija šāds:

«Mans dēls Pjotr! Tavu vēstuli, kurā Tu lūdz, lai mēs, vecāki, dodam Tev svētību un piekrītam laulībai ar Marju Ivanovnu, Mironova meitu, saņēmām šā mēneša piecpadsmitajā datumā, un es ne tikai nedomāju dot Tev savu svētību un savu piekrišanu, bet taisos ierasties pie Tevis un par Tavām palaidnībām pārmācīt Tevi kā puiku, neņemot vērā tavu virsnieka pakāpi, jo Tu pierādīji, ka vēl neesi cienīgs nēsāt zobenu, kas Tev uzticēts dzimtenes aizstāvēšanai, nevis divkaujām ar tādiem pašiem delveriem, kāds esi pats. Nekavējoties rakstīšu Andrejam Karlovi- čam, lūgdams pārcelt tevi no Belogorskas cietokšņa uz kādu tālāku vietu, kur Tev pārietu šis durnums. Māmiņa, uzzinājusi par Tavu divkauju un ievainojumu, no bēdām saslima un tagad neceļas no gultas. Kas no Tevis iznāks? Lūdzu dievu, lai Tu labotos, kaut gan neuzdrīkstos cerēt uz tik lielu viņa žēlastību.

Tavs tēvs A. G.»

Šī vēstule modināja manī dažādas jūtas. Nesaudzīgie teicieni, ar kuriem tēvs nebija skopojies, mani dziļi aizvainoja. Nevērība, ar kādu viņš pieminēja Marju Ivanovnu, likās man gan nepieklājīga, gan netaisnīga. Doma par manu aizcelšanu projām no Belogorskas cietokšņa mani šausmināja; bet visvairāk mani apbēdināja ziņa par māmiņas slimību. Es dusmojos uz Saveļjiču, nešaubīdamies, ka vecāki par manu divkauju uzzinājuši no viņa. Staigādams šurp un turp pa savu šauro istabu, nostājos viņa priekšā un, bargi uz viņu paskatījies, sacīju: — Tev, acīm redzot, nepietiek ar to, ka tevis dēļ tiku ievainots un veselu mēnesi atrados kapa malā: tu gribi nobendēt arī manu māti. — Saveļjičs stāvēja kā pērkona apdullināts. — Apžēlojies, kungs, — viņš iesaucās, gandrīz vai raudādams, — ko tu runā? Es esot iemesls tavam ievainojumam! Dievs mans liecinieks, es skrēju, lai aizsegtu ar savām krūtīm tevi pret Alekseja Ivaniča zobenu! Nolādētais vecums aizlika kāju priekšā. Bet ko tad es esmu izdarījis tavai māmiņai? — Ko esi izdarījis? — es atbildēju. — Kas tev lika rakstīt par mani slepenus ziņojumus? Vai tu esi pielikts man par spiegu? — Es? — un rakstījis par tevi ziņojumus? — Saveļjičs atbildēja ar asarām acīs. — Kungs dievs, apžēlojies! Lūdzu, izlasi, ko man atrakstījis kungs: tad tu redzēsi, kā esmu par tevi ziņojis. — Viņš izņēma no kabatas vēstuli, un es izlasīju sekojošo:

«Proties kauna, vecais suns, ka Tu, par spīti manai ciešajai nosacīšanai, nedevi ziņu par manu dēlu Pjotru Andrejeviču un ka svešiem cilvēkiem jāraksta man par viņa palaidnībām. Vai tā Tu pildi savus pienākumus un kunga rīkojumus? Es Tev, vecais suns, likšu cūkas ganīt, tad redzēsi, kā ir, kad slēpj taisnību un dod pārāk lielu vaļu jaunam cilvēkam. Kolīdz būsi saņēmis šo vēstuli, pavēlu Tev uz karstām pēdām rakstīt man, kā viņam tagadīt ar veselību, par ko man tiek rakstīts, ka esot uzlabojusies: kādā vietā tad viņš ievainots un vai brangi saārstēts.»

Bija skaidri redzams, ka Saveļjičs nav manā priekšā vainīgs un ka esmu viņu velti apvainojis ar pārmetumiem un aizdomām. Lūdzu viņam piedošanu; bet večuks nebija nomierināms. — Pavei, cik tālu esmu nonācis, — viņš atkārtoja, — pavei, kādu laipnību no saviem kungiem izpelnījies! Esmu gan vecs suns, gan cūkgans, gan tava ievainojuma cēlonis! Nē, mīļais Pjotr Andrejič! Nevis es, bet nolādētais musjē pie visa vainīgs; viņš tev iemācīja durties ar dzelzs iesmiem un mīņāties ar kājām, it kā ar durstīšanu un kāju mīņāšanu varētu izsargāties no ļauna cilvēka! Bija gan liela vajadzība nolīgt musjē un tērēt lieku naudu!

Bet kurš gan bija ņēmies ziņot tēvam par manu uzvedību? Ģenerālis? Liekas, viņš par mani daudz nerūpējās; bet Ivans Kuzmičs neturēja par vajadzīgu darīt zināmu manu divkauju. Es pinos minējumos. Manas aizdomas krita uz Švabrinu. Viņam vienam bija izdevīgi rakstīt slepenu ziņojumu, kura dēļ mani varētu aizsūtīt no cietokšņa un šķirt no komandanta ģimenes. Gāju pastāstīt visu Marjai Ivanovnai. Viņa sagaidīja mani uz lieveņa. — Kas jums noticis? — viņa sacīja, mani ieraudzījusi. — Cik jūs bāls! — Viss pagalam! — es atbildēju un pasniedzu viņai tētiņa vēstuli. Viņa savukārt nobāla. Izlasījusi viņa atdeva man vēstuli ar drebošu roku atpakaļ un sacīja drebošā balsī: — Acīm redzot, liktenis man nav lēmis … Jūsu vecāki negrib uzņemt mani savā ģimenē. Lai notiek dieva prāts! Dievs zina labāk nekā mēs, kas mums vajadzīgs. Neko nevar darīt, Pjotr Andrejič; esiet vismaz jūs laimīgs… — Tas nenotiks! — es iesaucos un satvēru viņu aiz rokas. — Tu mani mīli; esmu gatavs uz visu. Iesim. Kritīsim pie kājām taviem vecākiem; viņi ir vienkārši cilvēki, nevis cietsirdīgi dižmaņi. .. Viņi dos mums svētību; mēs salaulāsimies … bet gan jau ar laiku, esmu pārliecināts, mēs pielūgsimies manu tēvu; māmiņa būs mūsu pusē; viņš man piedos… — Nē, Pjotr Andrejič, — Maša atbildēja, — es neprecēšos ar tevi bez tavu vecāku svētības. Bez viņu svētības tev nebūs laimes. Paklausīsim dieva gribai. Ja atradīsi sev lemto, ja iemīlēsi citu — lai dievs tev palīdz, Pjotr Andrejič; bet es par jums abiem.. . Viņa sāka raudāt un pameta mani vienu; es gribēju iet viņai līdzi istabā, bet jutu, ka nespēju pār sevi valdīt, un griezos mājup.

Sēdēju, dziļās domās iegrimis, kad Saveļjičs pēkšņi iztraucēja mani no pārdomām. — Paklau, kungs, — viņš sacīja, pasniegdams man aprakstītu papīra lapu, — paskaties, vai es slepeni ziņoju par savu kungu un vai es cenšos sanaidot dēlu ar tēvu. — Es paņēmu papīra lapu no viņa rokām: tā bija Saveļ- jiča atbilde uz saņemto vēstuli. Te tā būs vārdu pa vārdam:

«Cienītais kungs Andrej Petrovič, mūsu žēlīgais tēvs!

Saņēmu Jūsu žēlīgo vēstuli, kurā Jums labpatīk dusmoties uz mani, savu vergu, ka es neprototies kauna un neizpildot kunga nosacīšanas. — Es, jūsu uzticamais kalps nevis vecs suns, kunga nosacīšanas klausu un vienmēr esmu Jums no visas sirds kalpojis un kalpodams piedzīvojis sirmus matus. Es par Pjotra Andrejeviča ievainojumu Jums ziņu nelaidu, lai velti neiztrūcinātu, un, dzirdams, kundze, mūsu māte Av- dotja Vasiļjevna, arīdzan esot no izbīļa sasirgusi, un par viņas izveseļošanos es lūgšu dievu. Bet Pjotrs Andrejevičs tika ievainots zem labā pleca krūtīs, tieši zem atslēgas kaula, brūce bija pusotra veršoka dziļa, un viņš gulēja komandanta mājā, uz kurieni mēs viņu atnesām no krasta, un ārstēja viņu šejienes bārddzinis Stepans ParamOnOvs; Un tagad Pjotrs Andrejičs, paldies dievam, ir atkal uz kājām, un par viņu varu rakstīt tikai labu vien .. . Komandieri, cik dzirdams, ar viņu mierā, bet Vasiļisai Jegorovnai viņš ir tikpat kā pašas dēls. Ka ar viņu gadījās tāda nebūšana, to puisim nevar ņemt ļaunā: zirgam četras kājas, tomēr paklūp. Bet Jums labpatīk rakstīt, ka sūtīšot mani cūkas ganīt; zināms, kungs var darīt pēc savas sirdspatikas. Ar šo palieciet padevīgi sveicināti.

Jūsu uzticamais kalps Arhips Saveļjevs.»

Es nevarēju noturēties dažas reizes nepasmaidījis, lasot lāga večuka vēstuli. Uzrakstīt tēvam atbildi es nespēju, bet, lai nomierinātu māmiņu, manuprāt, pietika arī ar Saveļjiča vēstuli.

No tā brīža mans stāvoklis izmainījās. Marja Ivanovna gandrīz nemaz vairs ar mani nerunāja un visādi no manis vairījās. Komandanta mājā man kļuva neomulīgi. Pamazām pieradu sēdēt viens savā dzīvoklī. Vasiļisa Jegorovna sākumā man to pārmeta, bet, redzēdama manu stūrgalvību, lika mani mierā. Ar Ivanu Kuzmiču es tikos vienīgi tad, kad tas bija nepieciešams sakarā ar dienestu. Ar Švabrinu sastapos reti un nelabprāt, it sevišķi tāpēc, ka pamanīju viņā pret mani vērstu apslēptu naidīgumu, kas apstiprināja manas aizdomas. Dzīve man kļuva neciešama. Es iegrimu drūmās pārdomās, ko veicināja vientulība un bezdarbība. Vienatnē mana mīlestība iedegās arvien kvēlāk, un man kļuva arvien grūtāk. Man vairs negribējās ne lasīt, ne rakstīt. Biju ļoti nomākts. Baidījos, ka sajukšu prātā vai nodošos netiklībai. Negaidīti notikumi, kas dziļi ietekmēja visu manu dzīvi, pēkšņi deva manam garam spēcīgu un labdabīgu triecienu.

VI nodaļa PUGAČOVA LAIKS

Jūs, jaunie puiši, vērā lieciet,

Ko mēs, vecie veči, jums stāstīsim.

Dziesma

Pirms sāku aprakstīt dīvainos notikumus, kam pats biju par liecinieku, man jāpasaka daži vārdi par stāvokli, kādā atradās Orenburgas guberņa 1773. gada beigās.

Šo plašo un bagāto guberņu apdzīvoja daudzas pusmežonīgas tautas, kuras tikai nesen atzinušas krievu valdnieku kundzību. Viņu biežās dumpības, likumu un pilsoņu tiesību neievērošanas, vieglprātības un cietsirdības dēļ valdībai vajadzēja viņus pastāvīgi uzraudzīt, lai noturētu pakļautībā. Cietokšņi bija uzcelti tādās vietās, kuras atzina par izdevīgām, tajos pa lielākai daļai nometināja kazakus, sensenos Jaikas krastu iedzīvotājus. Taču Jaikas kazaki, kam bija uzticēts sargāt šinī pusē mieru un drošību, kopš kāda laika bija kļuvuši par valdībai nepaklausīgiem un bīstamiem pavalstniekiem. 1772. gadā izcēlās nemieri viņu galvenajā pilsētiņā. Tiem par iemeslu bija stingrie rīkojumi, kurus izdeva ģenerālmajors Trau- benbergs, lai karaspēkā ieviestu vajadzīgo disciplīnu. Pēc tam Traubenbergu zvēriski noslepkavoja, patvarīgi mainīja pārvaldi, un galu galā dumpi vajadzēja apspiest ar kartečām un bargiem sodiem.

Tas bija noticis kādu laiku pirms manas ierašanās Belogorskas cietoksnī. Viss bija jau noklusis, vai vismaz tā likās: priekšniecība pārāk viegli noticēja viltīgajiem dumpiniekiem, kuri izteica liekulīgu nožēlu, bet slepenībā grieza zobus un gaidīja izdevīgu brīdi, lai atkal sāktu nekārtības.

Atgriezīšos pie sava stāsta.

Reiz vakarā (tas bija 1773. gada oktobra sākumā) sēdēju mājās viens, klausīdamies rudens vēja auros un skatīdamies pa logu uz mākoņiem, kas slīdēja gar mēnesi. Man atnāca pakaļ un sauca pie komandanta. Es tūdaļ gāju. Pie komandanta sastapu Švabrinu, Ivanu Ignatjiču un kazaku uradņiku. Istabā nebija ne Vasiļisas Jegorovnas, ne Marjas Ivanovnas. Sasveicinoties ar mani, komandants izskatījās noraizējies. Viņš aizslēdza durvis, lūdza visus apsēsties, izņemot uradņiku, kurš palika stāvam pie durvīm, izvilka no kabatas papīru un sacīja mums: — Virsnieku kungi, svarīga ziņa! Paklausieties, ko raksta ģenerālis. — Tad viņš uzlika acenes un izlasīja sekojošo:

«Belogorskas cietokšņa komandanta kungam kapteinim Mironovam.

Slepeni.

Ar šo daru Jums zināmu, ka no apcietinājuma izbēgušais Donas kazaks un atkritējs Jemeļjans Pugačovs atļāvies nepiedodamu nekaunību, pieņemdams nelaiķa imperatora Pētera III vārdu, savācis neliešu bandu, sadumpojis Jaikas ciematus un jau ieņēmis un nopostījis vairākus cietokšņus, visur zagdams un slepkavodams. Tādēļ līdz ar šā ziņojuma saņemšanu Jums, kapteiņa kungs, tūdaļ jāķeras pie nepieciešamiem pasākumiem, lai varētu atsist minēto noziedznieku un viltvārdi, un jāmēģina viņu pilnīgi iznīcināt, ja tas uzbruks cietoksnim, kas uzticēts Jums.»

— Jāķeras pie nepieciešamiem pasākumiem! — komandants sacīja, noņemdams acenes un salocīdams papīru. — To jau var viegli pateikt. Šis neģēlis, acīm redzot, stiprs; bet mums pavisam tikai simt trīsdesmit cilvēku, neskaitot kazakus, uz kuriem nevar paļauties, neņem ļaunā, Maksimič. (Uradņiks iesmējās.) Tomēr neko nevar darīt, virsnieku kungi! Esiet uz visu gatavi, nolieciet sardzes un nakts patruļas; uzbrukuma gadījumā aizslēdziet vārtus un izvediet zaldātus. Tu, Maksimič, cieši uzmani savus kazakus. Vajag apskatīt lielgabalu un pamatīgi iztīrīt. Bet, galvenais, turiet visu to pilnīgā slepenībā, lai cietoksnī neviens par to neuzzin priekšlaicīgi.

Izdalījis šīs pavēles, Ivans Kuzmičs mūs atlaida. Es izgāju ārā reizē ar Švabrinu, spriezdams par to, ko nupat dzirdējām. — Kā tu domā, ar ko viss beigsies? — es viņam jautāju. — Dievs zina, — viņš atbildēja, — paskatīsimies. Vēl es neko nopietnu nemanu. Bet ja .. . — viņš aizdomājās un sāka izklaidīgi svilpot franču āriju.

Par spīti visai mūsu piesardzībai, ziņa par Puga- čova parādīšanos izplatījās pa visu cietoksni. Kaut

gan Ivans Kuzmičs ļoti cienīja savu dzīvesbiedri, tomēr neparko pasaulē nebūtu atklājis viņai dienesta noslēpumu. Saņēmis ģenerāļa vēstuli, viņš diezgan veikli dabūja Vasiļisu Jegorovnu ārā no mājas, teikdams viņai, ka Gerasima tēvs esot saņēmis no Oren- burgas kaut kādas brīnumainas vēstis, kuras turot lielā slepenībā. Vasiļisai Jegorovnai tūdaļ iegribējās paciemoties pie popienes, un, paklausīdama Ivana Kuzmiča padomam, viņa paņēma sev līdzi arī Masu, lai viņa viena negarlaikotos.

Palicis mājās par vienīgo saimnieku, Ivans Kuzmičs tūlīt sūtīja pēc mums, bet Palašku ieslēdza pieliekamajā istabā, lai viņa nenoklausītos.

Vasiļisa Jegorovna pārnāca, neko no popienes neizdibinājusi, un uzzināja, ka viņas prombūtnes laikā pie Ivana Kuzmiča notikusi apspriede un Palaška bijusi ieslēgta. Viņa saprata, ka vīrs viņu piemānījis, un sāka to pratināt. Bet Ivans Kuzmičs bija uzbrukumam sagatavojies. Viņš ne druskas neapmulsa un moži atbildēja savai ziņkārīgajai laulenei: — Paklausies, māt, mūsu sievieši sadomājuši kurināt krāsnis ar salmiem, bet, tā kā no tā var celties nelaime, es izdevu stingru rīkojumu, ka sievas uz priekšu nedrīkst krāsnis ar salmiem kurināt, bet jākurina ar žagariem un kritalām. — Bet kāpēc tad tu ieslēdzi Palašku? — komandantiene nerimās. — Kāpēc nabaga meitenei bija jāsēž pieliekamajā istabā, kamēr mēs pārnācām? — Ivans Kuzmičs uz tādu jautājumu nebija sagatavots; viņš sapinās un nomurmināja kaut ko ļoti nesakarīgu. Vasiļisa Jegorovna redzēja vīra viltību, bet, zinādama, ka neko no viņa nepanāks, pārtrauca iztauju un sāka runāt par skābētiem gurķiem, ko Akuļina Pamfilovna taisot pilnīgi nedzirdētā veidā. Visu nakti Vasiļisa Jegorovna mocījās ar bezmiegu un nekādi nevarēja uzminēt, kas gan vīram būtu no viņas tā jāslēpj.

Otrā dienā nākdama mājās no dievkalpojuma, viņa ieraudzīja Ivanu Ignatjiču, kas vilka ārā no lielgabala lupatiņas, akmentiņus, skaidas, spēļu kauliņus un visādus mēslus, kurus tur bija sabāzuši bērni. «Ko varētu nozīmēt šī gatavošanās uz karu?» komandan- tiene nodomāja. «Vai tikai nav sagaidāms kirgīzu uzbrukums? Vai tiešām Ivans Kuzmičs slēptu no manis tādus niekus?» Viņa pasauca Ivanu Ignatjiču, cieši nolēmusi izzināt no viņa noslēpumu, kas mocīja viņas sievietisko ziņkāri.

Vasiļisa Jegorovna izteica viņam dažus aizrādījumus par saimniecību, kā tiesnesis, kas sāk izmeklēšanu ar netiešiem jautājumiem, lai vispirms iemidzinātu atbildētāja piesardzību. Tad, kādu brītiņu klusējusi, viņa dziļi nopūtās un sacīja, galvu šūpodama:

—   Ak dievs! Re, kādi jaunumi! Kā tas beigsies?

—    Gan jau māt! — Ivans Ignatjičs atbildēja.

—    Dievs ir žēlīgs: zaldātu mums diezgan, pulvera daudz, lielgabalu es iztīrīju. Gan atvairīsim Puga- čovu! Dievs savējos nelaimē nepamet.

—    Kas tas par Pugačovu? — komandantiene jautāja.

Tagad Ivans Ignatjičs apķērās, ka izpļāpājies, un iekoda mēlē. Bet bija jau par vēlu. Vasiļisa Jegorovna piespieda visu izstāstīt, apsolīdama nevienam neko neteikt.

Savu solījumu Vasiļisa Jegorovna pildīja un neteica nevienam ne vārda, izņemot popieni, un arī

tikai tāpēc, ka tai govs vēl ganījās stepē un lopu varēja sagrābt ļaundari.

Drīz visi runāja par Pugačovu. Baumas bija dažādas. Komandants sūtīja uradņiku, uzdodams sīki jo sīki izdibināt visu, kas notiek kaimiņu ciematos un cietokšņos. Uradņiks atgriezās pēc divām dienām un ziņoja, ka verstis sešdesmit no cietokšņa viņš stepē redzējis daudzas ugunis un dzirdējis no baškīriem, ka tuvojoties milzīgs karaspēks. Taču neko skaidri viņš nezināja, jo doties tālāk baidījies.

Cietoksnī kazaku vidū bija vērojams neparasts satraukums: visās ieliņās viņi pulcējās bariņos, klusu savā starpā sarunājās un izklīda, līdzko ieraudzīja dragūnu vai garnizona zaldātu. Starp viņiem tika iesūtīti spiegi. Julajs, kristīts kalmiks, atnesa komandantam svarīgas vēstis. Pēc Julaja vārdiem, uradņika ziņojums bijis melīgs: pēc atgriešanās viltīgais kazaks stāstījis saviem biedriem, ka bijis pie dumpiniekiem, stādījies priekšā pašam viņu virsvadonim, kurš ļāvis skūpstīt savu roku un ilgi ar viņu sarunājies. Komandants tūlīt lika arestēt uradņiku un viņa vietā iecēla Julaju. Šo jaunumu kazaki uzņēma ar redzamu nepatiku. Viņi skaļi kurnēja, un Ivans Ignatjičs, komandanta pavēles izpildītājs, bija pats savām ausīm dzirdējis, ka viņi saka: «Gan tu dabūsi, garnizona žurka!» Komandants gribēja tanī pašā dienā nopratināt savu arestantu, bet uradņiks no apcietinājuma izbēga, droši vien ar savu domubiedru palīdzību.

Kāds jauns notikums satrauca komandantu vēl vairāk. Tika notverts baškīrs ar ļaudis musinošām lapiņām. Sakarā ar šo gadījumu komandants gribēja sapulcēt savus virsniekus un tālab atkal taisījās dabūt ārā no mājas Vasiļisu JegorOvnu, izdomājot ticamu iemeslu. Bet, tā kā Ivans Kuzmičs bija ļoti atklāts un patiesīgs cilvēks, tad nevarēja atrast citu ieganstu kā vien to, ko jau reiz bija lietojis.

—    Paklausies, Vasiļisa Jegorovna, — viņš sacīja nokrekšķinādamies. — Runā, ka Gerasima tēvs esot saņēmis no pilsētas … — Nemelo, Ivan Kuzmič, — komandantiene viņu pārtrauca, — tu atkal gribi sasaukt apspriedi un bez manis runāt par Jemeļjanu Pugačovu; bet es neesmu tik lētticīga! — Ivans Kuzmičs ieplēta acis. — Paklau, māt, — viņš sacīja, — ja jau tu visu zini, tad, lūdzu, paliec; mēs varam apspriesties arī tavā klātienē. — Redzi nu, tēv, — viņa atbildējā, — tev mani nepievilt, sūti tikai pēc virsniekiem.

Mēs atkal sapulcējāmies. Ivans Kuzmičs, sievai klātesot, nolasīja mums Pugačova uzsaukumu, ko bija sacerējis kāds drusku rakstīt iemācījies kazaks. Laupītājs ziņoja par savu nodomu nekavējoties uzbrukt mūsu cietoksnim, aicināja zaldātus un kazakus pāriet viņa bandā, bet komandieriem lika pie sirds nepretoties, pretējā gadījumā piedraudēdams ar sodu. Uzsaukums bija rakstīts rupjos, bet spēcīgos izteicienos, un tam vajadzēja bīstami ietekmēt vienkāršu ļautiņu prātus.

—    Kāds blēdis! — komandantiene iesaucās. — Kādus priekšlikumus viņš uzdrīkstas mums izteikt! Iziet viņam pretim un nolikt pie viņa kājām karogus! Ir gan suņa dēls! Vai tad viņš nezina, ka mēs dienam jau četrdesmit gadu un, paldies dievam, esam visu ko redzējuši? Vai tiešām ir bijuši tādi komandieri, kas šim laupītājam paklausījuši?

—    Liekas, tā nevarētu būt, — Ivans Kuzmičs atbildēja. — Bet runā, ka ļaundaris ieņēmis daudzus cietokšņus.

—    Acīm redzot, viņš tiešām stiprs, — Švabrins piebilda.

—    Tūdaļ uzzināsim viņa patieso stiprumu, — komandants sacīja. — Vasiļisa Jegorovna, iedod man klēts atslēgu. Ivan Ignatjič, ved šurp baškīru un liec lai Julajs atnes pletnes.

—    Pagaidi, Ivan Kuzmič, — komandantiene sacīja, pieceldamās kājās. — Aizvedīšu Mašu kaut kur projām no mājas; citādi izdzirdēs kliedzienus, pārbīsies. Un man arī, patiesību sakot, nepatīk nopratināšana. Visu labu.

Spīdzināšana senos laikos bija iesakņojusies tiesas praksē tik cieši, ka labdarīgā pavēle, kas to atcēla, vēl ilgi netika ņemta vērā. Valdīja uzskats, ka noziedznieka atzīšanās nepieciešama, lai pilnīgi pierādītu viņa vainu, — uzskats, kas ne tikai nepamatots, bet arī pilnīgi nepieņemams objektīvam juridiskam viedoklim: ja jau apsūdzētā liegšanās nepierāda viņa nevainību, tad arī atzīšanās nevar būt par pierādījumu viņa vainai. Vēl tagad man gadījies dzirdēt, ka veci tiesneši žēlojas par šā barbariskā paņēmiena atcelšanu. Bet mūsu laikos neviens nešaubījās par spīdzināšanas nepieciešamību — ne soģi, ne sodāmie. Tālab komandanta rīkojums nevienu no mums nepārsteidza un nesatrauca. Ivans Ignatjičs aizgāja pēc baškīra, kas sēdēja klētī aiz komandantienes atslēgas, un pēc dažām minūtēm gūstekni ieveda priekšistabā. Komandants lika stādīt viņu sev priekšā.

Baškīrs ar mokām pārkāpa pār slieksni (viņa kājas bija ieslēgtas siekstā) un, noņēmis savu augsto cepuri, palika stāvam pie durvīm. Es paskatījos uz viņu un nodrebēju. Nekad neaizmirsīšu šo cilvēku. Viņš likās vecāks par septiņdesmit gadiem. Viņam nebija ne deguna, ne ausu. Galva bija noskūta, bārdas vietā rēgojās dažas sirmas spalvas, viņš bija maza auguma, kalsns un salīcis; bet šaurajās acīs vēl zibēja uguns. — Ehe! — sacīja komandants, pēc gūstekņa briesmīgās ārienes pazinis viņā vienu no dumpiniekiem, kas sodīti 1741. gadā. — Kā redzams, tu esi vecs vilks, mūsu lamatās pabijis. Tātad tu nedumpo- jies pirmo reizi, ja jau tev tik gludi noskūts pakausis. Panāc tuvāk; saki — kas tevi sūtīja?

Vecais baškīrs nerunāja un skatījās uz komandantu ar pilnīgi trulu izteiksmi. — Ko tu klusē? — Ivans Kuzmičs turpināja. — Varbūt ne bū ne bē krieviski nesaproti? Julaj, pajautā viņam jūsu mēlē, kas tam licis nākt uz mūsu cietoksni.

Julajs atkārtoja tatāru valodā Ivana Kuzmiča jautājumu. Bet baškīrs lūkojās uz viņu ar to pašu izteiksmi un neatbildēja ne vārda.

— Jakši, — komandants sacīja, — gan tu man sāksi runāt. Puiši! Novelciet viņam šo nejēdzīgo strīpaino uzsvārci un sadodiet pa muguru! Pielūko, Julaj, lai viņš dabū, kā nākas!

Divi invalīdi sāka baškīru izģērbt. Nelaimīgā gūstekņa seja kļuva nemierīga. Viņš skatījās uz visām pusēm kā zvērēns, kuru noķēruši bērni. Kad viens no invalīdiem satvēra viņa rokas un, aplicis tās sev ap kaklu, uzcēla veci sev plecos, bet Julajs paņēma pletni un atvēzējās, baškīrs iestenējās vājā, lūdzošā balsī un, galvu mētādams, atvēra muti, kur mēles vietā kustējās īss stumbenis.

Kad iedomājos, ka tas noticis manā laikā un ka tagad esmu piedzīvojis imperatora Aleksandra lēnīgo valdīšanu, nevaru nebrīnīties par straujajiem izglītības panākumiem un-cilvēcīgajiem likumiem. Jaunais cilvēk! Ja manas piezīmes nonāks tavās rokās, atceries, ka labākās un noturīgākās pārgrozības ir tās, kas izaug no tikumības, bez kādas vardarbības.

Visi bija pārsteigti. — Jā, — sacīja komandants, — kā redzams, no viņa mēs neko nepanāksim. Julaj, ved baškīru atpakaļ uz klēti. Bet mēs, kungi, vēl par šo to parunāsim.

Mēs sākām spriest par savu stāvokli; pēkšņi istabā iedrāzās Vasiļisa Jegorovna aizelsusies un pēc izskata ļoti uztraukta.

—    Kas tev lēcies? — jautāja pārsteigtais komandants.

—    Nelaime, mani mīļie! -— Vasiļisa Jegorovna atbildēja. — Šorīt kritusi Ņižņeozjornaja. Gerasima tēva algādzis nupat no turienes atgriezās. Viņš redzējis, kā tā ieņemta. Komandants un virsnieki pakārti. Visi zaldāti saņemti gūstā. Skaties tikai, drīz vien noziedznieki būs pie mums.

Negaidītā vēsts mani stipri satrieca. Es pazinu Ņiž- ņeozjornajas cietokšņa komandantu, klusu un lēnīgu jaunu cilvēku; pirms mēnešiem diviem viņš brauca no Orenburgas kopā ar savu jauno sievu un pa ceļam iegriezās pie Ivana Kuzmiča. Ņižņeozjornaja atradās no mūsu cietokšņa kādas divdesmit piecas verstis. Ik brīdi mēs varējām sagaidīt Pugačova uzbrukumu. Es dzīvi iztēlojos, kas notiks ar Marju Ivanovnu, un sirds man pamira.

—    Paklausieties, Ivan Kuzmič! — es sacīju komandantam. — Mūsu pienākums aizstāvēt cietoksni līdz pēdējam elpas vilcienam; par to nemaz nav ko runāt. Bet vajag nogādāt drošībā sievietes. Sūtiet viņas uz Orenburgu, ja ceļš vēl brīvs, vai uz kādu citu tālāku, drošāku cietoksni, kam noziedznieki netiek klāt.

Ivans Kuzmičs griezās pie sievas un sacīja viņai:

—   Dzi, māt, vai tiešām nevajadzētu aizsūtīt jūs tālāk, kamēr mēs tiksim galā ar dumpiniekiem?

—    Kas par niekiem! — komandantiene attrauca.

—   Kur ir tāds cietoksnis, ko lodes neaizsniegtu? Kālab Belogorskā nedrošāk? Paldies dievam, dzīvojam šeit jau divdesmit otro gadu. Esam redzējuši gan baš- kīrus, gan kirgīzus; varbūt arī Pugačovu atsitīsim!

—    Labi, māt, — attrauca Ivans Kuzmičs, — lūdzu, paliec, ja tu uz mūsu cietoksni paļaujies. Bet ko lai mēs darām ar Mašu? Labi, ja noturēsimies vai sagaidīsim papildspēkus, bet ja nu ļaundari ieņems cietoksni?

—    Nu, tad … — Vasiļisai Jegorovnai balss aizcirtās, un viņa aiz liela satraukuma apklusa.

—    Nē, Vasiļisa Jegorovna, — komandants turpināja, manīdams, ka viņa vārdi atstājuši iespaidu, varbūt pirmo reizi mūžā. — Mašai šeit palikt nav labi. Sūtīsim viņu uz Orenburgu pie krustmātes: tur ir daudz karaspēka un lielgabalu un akmens valnis. Arī tev es ieteiktu braukt kopā ar viņu, kaut arī tu esi vecene, redzēsi, kā tev klāsies, ja cietoksni ieņems.

—    Nu, — komandantiene sacīja, — lai notiek, sūtīsim Mašu projām. Bet mani vari lūgties, kā gribi;

tik un tā nebraukšu. Kāda jēga man vecumdienās no tevis šķirties un gulēt vientuļā kapā svešā malā. Kopā dzīvojam, kopā mirsim.

—    Var arī tā, — komandants sacīja. — Nav ko kavēties. Ej sataisi Mašu ceļam. Rīt ar mazu gaismiņu sūtīsim viņu projām un dosim viņai līdzi konvoju, kaut gan lieku ļaužu mums nav. Kur tad Maša palikusi?

—    Pie Akuļinas Panfilovnas, — komandantiene atbildēja. — Viņai kļuva nelabi, kad izdzirda, ka Ņižņeozjornaja ieņemta; baidos, ka nesaslimst. Dievs kungs, kādus laikus esam piedzīvojuši!

Vasiļisa Jegorovna aizgāja rūpēties par meitas aizbraukšanu. Saruna pie komandanta turpinājās; bet es tajā vairs neiejaucos un neklausījos. Marja Ivanovna ieradās vakariņās bāla un noraudājusies. Mēs paēdām klusēdami un piecēlāmies no galda ātrāk nekā parasti; atvadījušies no visas ģimenes, devāmies mājup. Bet es tīšām aizmirsu savu zobenu un atgriezos pēc tā: nojautu, ka satikšu Marju Ivanovnu vienu. Patiesi, viņa sagaidīja mani durvīs un sniedza man zobenu. — Ardievu, Pjotr Andrejič! — viņa teica asarām acīs. — Mani sūta uz Orenburgu. Dzīvojiet laimīgs; varbūt dievs dos mums vēl tikties; bet ja ne . . . Viņa sāka raudāt. Es viņu apskāvu. — Ardievu, mans eņģeli, — es sacīju, — ardievu, mana mīļā, mana ilgotā! Lai ar mani notiktu kas notikdams, tici, ka mana pēdējā doma un pēdējā lūgšana būs par tevi! — Maša raudāja, pieglaudušies manām krūtīm. Es viņu kvēli noskūpstīju un steigšus izgāju no istabas.

VII nodaļa UZBRUKUMS

Galva mana, mīļā galviņa, Mana paklausīgā galviņa! Nokalpoja mana galviņa Trīsdesmit un trijus gadiņus, Tikai neprata mana galviņa Gūt sev vieglumu, gūt sev labumu, Gūt sev vārdu visu cienītu, Gūt sev amatu augsti godātu, Tikai ieguva mana galviņa Divus stabiņus, zemē ieraktus, Divus stabiņus, kļavas šķērskoku, Kļavas šķērskoku, zīda cilpiņu.

Tautas dziesma

Tanī naktī es negulēju un neizģērbos. Biju nolēmis rītausmā doties uz cietokšņa vārtiem, pa kuriem vajadzēja izbraukt Marjai Ivanovnai, un tur no viņas pēdējo reizi atvadīties. Es jutu sevī lielu pārmaiņu: dvēseles satraukums mani nomāca daudz mazāk nekā tā grūtsirdība, kurā es vēl nesen biju ieslīdzis. Šķiršanās skumjas manī saplūda gan ar neskaidrām, bet saldām cerībām, gan ar nepacietības pilnām briesmu gaidām, gan ar cildenu godkāri. Nakts pagāja nemanot. Gribēju jau iziet no mājas, kad atvērās durvis un pie manis ieradās kaprālis ar ziņojumu, ka mūsu kazaki naktī pametuši cietoksni, paņemdami ar varu sev līdzi Julaju, un ka ap cietoksni jādelējot sveši ļaudis. Doma par to, ka Marja Ivanovna nepagūs aizbraukt, mani šausmināja; steidzīgi devu kaprālim dažus rīkojumus un tūdaļ steidzos pie komandanta.

Kļuva jau gaišs. Drāzdamies pa ielu, izdzirdu, ka mani kāds sauc. Es apstājos. — Kurp jūs? — Ivans Ignatjičs sacīja, mani panākdams. — Ivans Kuzmičs ir uz vaļņa un sūtīja mani pēc jums. Pugačs klāt gan. — Vai Marja Ivanovna aizbrauca? — es jautāju, sirdij drebot. — Nepaguva, — Ivans Ignatjičs atbildēja, — ceļš uz Orenburgu nogriezts; cietoksnis ielenkts. Nelāgi, Pjotr Andrejič!

Mēs devāmies uz valni, uz dabisku paaugstinājumu, nostiprinātu ar mietu žogu. Tur jau drūzmējās visi cietokšņa iedzīvotāji. Garnizons stāvēja ierindā. Lielgabals uz turieni bija atvilkts jau vakar vakarā. Komandants soļoja gar savu skaitliski nelielo ierindu. Briesmu tuvums iedvesa vecajā karavīrā neparastu možumu. Pa stepi, netālu no cietokšņa, jādelēja cilvēku divdesmit. Liekas, tie bija kazaki, bet starp tiem atradās arī baškīri, kurus varēja viegli pazīt pēc viņu lūšādas cepurēm un bultu makiem. Komandants apstaigāja karaspēka vienību, sacīdams zaldātiem: — Nu, bērni, aizstāvēsim šodien savu māmuļu carieni un pierādīsim visai pasaulei, ka esam drošsirdīgi un uzticami ļaudis! — Zaldāti skaļi apliecināja savu gatavību. Švabrins stāvēja man blakus un vērīgi lūkojās uz ienaidnieku. Cilvēki, kas jādelēja pa stepi, pamanījuši cietoksnī rosību, pulcējās kopā un sāka apspriesties. Komandants pavēlēja Ivanam Ignatjičam notēmēt lielgabalu uz viņu baru un pats pielika degli. Lode nosvilpās un pārlidoja tiem pāri, nenodarot neko ļaunu. Jātnieki izklīda un tūdaļ pazuda no redzes loka; stepe kļuva tukša.

Pēkšņi uz vaļņa parādījās Vasiļisa Jegorovna un kopā ar viņu Maša, kas negribēja palikt viena. — Kā ir? — komandantiene vaicāja. — Kā veicas ar kauju? Kur tad ienaidnieks?

—    Ienaidnieks nav tālu, — Ivans Kuzmičs atbildēja. — Ar dieva palīgu viss būs labi. Nu, Maša, vai tev bail?

—    Nē, tētiņ, — Marja Ivanovna atbildēja, — mājās vienai briesmīgāk. — Viņa paskatījās uz mani un ar pūlēm pasmaidīja. Es neviļus saspiedu sava zobena rokturi, atcerēdamies, ka iepriekšējā vakarā saņēmu to no viņas rokām, it kā savas mīļotās aizsardzībai. Mana sirds liesmoja. Es iztēlojos sevi par viņas bruņinieku. Alku pierādīt, ka esmu viņas uzticības cienīgs, un ar nepacietību gaidīju izšķirīgo brīdi.

Šinī mirklī no augstienes, kas atradās pusversti no cietokšņa, parādījās jauni jātnieku bari, un drīz vien stepe ņudzēja no ļaudīm, kas bija apbruņoti ar šķēpiem un šaujamiem lokiem. Starp viņiem baltā zirgā jāja sarkanā kaftānā tērpies cilvēks ar kailu zobenu rokā: tas bija pats Pugačovs. Viņš palika stāvam, ap viņu sapulcējās jātnieki, un, kā liekas, pēc viņa pavēles četri cilvēki atdalījās no bara un pilnā sparā pieauļoja pie paša cietokšņa. Mēs tajos pazinām savus nodevējus. Viens no viņiem zem cepures bija palicis papīra lapu, otrs turēja uz šķēpa uzdurtu Julaja galvu, kuru viņš nomauca un pārsvieda mums pār žogu. Nabaga kalmika galva nokrita pie komandanta kājām. Nodevēji kliedza: — Nešaujiet, nāciet ārā pie ķeizara. Ķeizars ir klāt!

—    Es jums rādīšu! — Ivans Kuzmičs iesaucās. -— Puiši! Uguni! — Mūsu zaldāti visi reizē izšāva.

Kazaks, kas turēja vēstuli, sagrīļojās un nogāzās no zirga; citi aizauļoja atpakaļ. Es paskatījos uz Marju Ivanovnu. Julaja asiņainās galvas satriekta, zalves apdullināta, viņa izskatījās kā samaņu zaudējusi. Komandants pasauca kaprāli un lika viņam paņemt no nošautā kazaka rokām papīra lapu. Kaprālis izgāja ārā klajā laukā un atgriezās, vezdams aiz iemauktiem kritušā zirgu. Viņš pasniedza komandantam vēstuli. Ivans Kuzmičs to klusām izlasīja un saplēsa gabalos. Pa to laiku dumpinieki, acīm redzot, bija sagatavojušies uzbrukumam. Drīz vien lodes sāka džinkstēt mums gar ausīm un vairākas bultas ieurbās mums līdzās zemē un mietu žogā. — Vasiļisa Jegorovna! — komandants sacīja. — Te sievišķiem nav ko darīt; aizved Mašu; redzi, meitene nav ne dzīva, ne mirusi.

Vasiļisa Jegorovna, kas, sākoties apšaudei, bija noklususi, paskatījās uz stepi, kurā varēja redzēt dzīvu rosību; pēc tam viņa griezās pie vīra un sacīja: — Ivan Kuzmič, dzīvība un nāve ir dieva rokās; dod svētību Mašai. Maša, ej pie tēva!

Maša, bāla un dreboša, piegāja pie Ivana Kuzmiča, nometās ceļos un paklanījās viņam līdz zemei. Vecais komandants pārmeta viņai trīs reizes krustu; pēc tam piecēla un noskūpstījis sacīja viņai svešādā balsī: — Maša, dzīvo laimīga. Lūdz dievu: viņš tevi nepametīs. Ja gadīsies labs cilvēks, lai dievs dod jums mīlestību un saticību. Dzīvojiet tā kā mēs ar Vasi- ļisu Jegorovnu. Ardievu, Maša. Vasiļisa Jegorovna, ved viņu ātrāk projām. (Maša metās viņam ap kaklu un sāka raudāt.) — Saskūpstīsimies arī mēs, — komandantiene sacīja, asaras liedama. — Ardievu, manu Ivan Kuzmič. Piedod man, ja esmu tevi kaut kā sarūgtinājusi! — Ardievu, ardievu, māmiņ! —■ komandants sacīja, apkampis savu večiņu. — Diezgan būs. Ejiet, ejiet mājās; ja pagūsi, uzģērb Masai sarafānu. — Komandantiene ar meitu aizgāja. Es nolūkojos pakaļ Marjai Ivanovnai; viņa atskatījās un pamāja man ar galvu. Tad Ivans Kuzmičs pagriezās pret mums, un visa viņa uzmanība pievērsās ienaidniekam. Dumpinieki sapulcējās ap savu virsvadoni un pēkšņi sāka kāpt nost no zirgiem. — Tagad turieties dūšīgi, — sacīja komandants, — būs uzbrukums … — Šinī brīdī atskanēja šausmīga spiegšana un brēkšana; dumpinieki skriešus metās uz cietoksni. Mūsu lielgabals bija pielādēts ar kartečām. Komandants pielaida viņus labi tuvu un piepeši atkal izšāva. Kartečas trāpīja pašā pūļa vidū. Dumpinieki pašķīda uz abām pusēm un kāpās atpakaļ. Viņu virs- vadonis palika priekšā viens pats . .. Viņš vicināja zobenu un, liekas, dedzīgi pierunāja uzbrucējus. Kliedzieni un spiedzieni, kas bija uz mirkli apklusuši, tūdaļ atsākās no jauna. — Nu, puiši, — komandants sacīja, — tagad veriet vārtus vaļā, sitiet bungas! Puiši! Uz priekšu, uz izeju, man pakaļ!

Komandants, Ivans Ignatjičs un es tūlīt bijām aiz cietokšņa vaļņa; bet baiļu pārņemtais garnizons nekustējās. — Ko jūs, mīlīši, stāvat? — Ivans Kuzmičs iesaucās. — Ja jāmirst, tad jāmirst: tāds ir dienests! — Šinī brīdī dumpinieki uzdrāzās mums virsū un ielauzās cietoksnī. Bungas apklusa, garnizons nometa šautenes, mani nogrūda gar zemi, bet es piecēlos un līdz ar dumpiniekiem iegāju cietoksnī. Komandants, ievainots galvā, stāvēja starp ļaundariem, kas prasīja no viņa atslēgas. Es gribēju mesties viņam palīgā: vairāki dūšīgi kazaki mani satvēra un sasēja ar jostām, sacīdami: — Tagad mēs jums parādīsim, ķeizara atkritēji! — Mūs veda pa ielām; iedzīvotāji iznāca no mājām ar sālsmaizi. Atskanēja zvani. Pēkšņi burzmā bija dzirdami saucieni, ka ķeizars uz laukuma gaidot gūstekņus un pieņemot zvērestu. Ļaudis devās uz laukumu, mūs arī dzina uz turieni.

Pugačovs sēdēja krēslā uz komandanta mājas lieveņa. Viņam mugurā bija sarkans, ar tresēm nošūts kazaku kaftāns. Augsta sabuļu cepure, ar zelta pušķiem rotāta, aizsedza viņa zibošās acis. Viņa seja man izskatījās pazīstama. Ap viņu pulcējās kazaku vecākie. Gerasima tēvs, bāls un drebošs, stāvēja pie lieveņa ar krustu rokās un, liekas, klusējot aizlūdza par gaidāmajiem upuriem. Laukumā uz ātru roku cēla karātavas. Kad mēs tuvojāmies, baškīri izklīdināja ļaudis, un mūs pieveda pie Pugačova. Zvani apklusa; iestājās dziļš klusums. — Kurš ir komandants? — jautāja viltvārdis. Mūsu uradņiks iznāca no pūļa un norādīja uz Ivanu Kuzmiču. Pugačovs bargi paskatījās uz sirmgalvi un sacīja viņam: — Kā tu uzdrīkstējies pretoties man, savam ķeizaram? — Komandants, ievainojuma pagalam nomocīts, saņēma pēdējos spēkus un atbildēja stingrā balsī: — Tu neesi mans ķeizars, tu esi zaglis un blēdis, dzirdi! — Pugačovs drūmi sarauca pieri un pamāja ar baltu lakatu. Vairāki kazaki satvēra veco kapteini un aizvilka pie karātavām. Uz karātavu šķērskoka jāteniski sēdēja izkropļotais baškīrs, kuru mēs pratinājām vakar vakarā. Viņš turēja rokā virvi, un pēc dažām minūtēm es ieraudzīju nabaga Ivanu Kuzmiču karājamies gaisā. Tad pie Pugačova pieveda Ivanu Ignatjiču.

—   Zvēri uzticību, — Pugačovs viņam sacīja, — ķeizaram Pēterim Feodorovičam!

— Tu neesi mūsu ķeizars, — atbildēja Ivans Ignatjičs, atkārtodams sava kapteiņa vārdus. — Tu, tēvain, esi zaglis un blēdis. — Pugačovs atkal pamāja ar lakatu, un krietnais poručiks tika pakārts blakus savam vecajam priekšniekam.

Tagad bija mana kārta. Es droši skatījos uz Puga- čovu, gatavodamies atkārtot savu varonīgo biedru atbildes. Tad, sev par neaprakstāmu izbrīnu, es starp dumpinieku vecākajiem ieraudzīju Švabrinu ar vai- nagveidā apgrieztiem matiem un kazaku kaftanā. Viņš piegāja pie Pugačova un iečukstēja tam ausī dažus vārdus. — Pakārt viņu! — Pugačovs sacīja, uz mani vairs neskatīdamies. Man uzmeta kaklā cilpu. Es klusām sāku skaitīt lūgsnu, no sirds nožēlodams dieva priekšā savus pārkāpumus un lūgdams glābt visus manai sirdij tuvos cilvēkus. Mani aizvilka pie karātavām. — Nebaidies, nebaidies, — bendes mani mierināja, varbūt patiesi vēlēdamies mani uzmundrināt. Pēkšņi izdzirdu kliedzienu: — Pagaidiet, nolādētie, nesteidzieties! … — Bendes pārstāja rīkoties. Skatos: Saveļjičs nokritis Pugačovam pie kājām.

—   Mīļais tēvs! — sacīja nabaga audzinātājs. — Kas tev tiks par labumu no kungu bērna nāves? Laid viņu vaļā, dabūsi izpirkšanas naudu; bet kārtības un brīdinājuma pēc liec pakārt kaut vai mani, veci! — Pugačovs deva zīmi, un mani tūdaļ atbrīvoja un lika mierā. — Mūsu pavēlnieks tevi apžēlo, — man sacīja. Nevaru teikt, ka es šinī brīdī priecātos par savu glābiņu, tomēr neteikšu, ka es to nožēlotu. Manas

sajūtas bija pārāk neskaidras. Mani atkal pieveda pie viltvārža un nospieda viņa priekšā uz ceļiem. Pugačovs pastiepa man savu dzīslaino roku. — Skūpsti roku! Skūpsti roku! — ļaudis mani mudināja. Bet es būtu devis priekšroku visnežēlīgākajam sodam nekā tik nekrietni pazemojies. — Cienītais Pjotr Andrejič! — Saveļjičs čukstēja, stāvēdams aiz manis un mani bikstīdams. — Nespītējies! Vai tev grūti? Nospļaujies un nobučo ļaundara . .. (tfu!) nobučo viņam roku.

Es nekustējos. Pugačovs nolaida roku un zobgalīgi sacīja:

— Viņa labdzimtība no prieka apstulbis. Pieceliet viņu! — Mani piecēla un atstāja nesasietu. Es noskatījos šausmīgās komēdijas turpinājumu.

Iedzīvotāji sāka zvērēt uzticību. Viņi nāca klāt cits pēc cita, skūpstīja krucifiksu un pēc tam klanījās viltvārža priekšā. Turpat stāvēja garnizona zaldāti. Rotas drēbnieks, ar savām neasajām šķērēm bruņojies, grieza viņiem nost bizes. Viņi nopurinājušies gāja pie Pugačova, kas ļāva noskūpstīt roku, pasludināja viņiem piedošanu un uzņēma savā bandā. Tas viss ilga kādas trīs stundas. Beidzot Pugačovs piecēlās no krēsla un savu vecāko pavadībā nokāpa no lieveņa. Viņam pieveda grezni apseglotu baltu zirgu. Divi kazaki paņēma viņu pie elkoņiem un iesēdināja seglos. Viņš sacīja Gerasima tēvam, ka ēdīšot pie viņa pusdienas. Šinī brīdī atskanēja sievietes kliedziens. Vairāki laupītāji izvilka uz lieveņa Vasiļisu Jegorovnu ar izjukušiem matiem un bez virsdrēbēm. Viens no uzbrucējiem jau bija paguvis uzvilkt viņas bezroci. Citi stiepa pēļus, lādes, tējas traukus, veļu un visādus krāmus. — Labie ļautiņi! — kliedza nabaga sirmgalve. — Lieciet man mieru! Lūdzami, vediet mani pie Ivana Kuzmiča. — Pēkšņi viņa paskatījās uz karātavām un pazina savu vīru. — Noziedznieki! — viņa izmisusi iesaucās. — Ko jūs ar viņu izdarījāt? Manu gaišumiņ, Ivan Kuzmič, pārgalvīgā zaldāta galviņa! Neķēra tevi ne prūšu durkļi, ne turku lodes; nebija lemts tev godīgā kaujā dzīvību atdot, izbēdzis katordznieks tevi nomaitāja!

— Savaldīt veco raganu! — Pugačovs sacīja. Kāds jauns kazaks cirta viņai pa galvu ar zobenu, un viņa nokrita uz lieveņa pakāpieniem beigta. Pugačovs aizjāja; ļaudis metās viņam pakaļ.

VIII nodaļa NELŪGTS VIESIS

Nelūgts viesis ļaunāks par tatāru.

Paruna

Laukums kļuva tukšs. Es vēl vienmēr stāvēju kā piekalts un, šausmīgo iespaidu apmulsināts, nevarēju attapties.

Visvairāk mani mocīja neziņa par Marjas Ivanov- nas likteni. Kur viņa? Kas ar viņu noticis? Vai viņa paguvusi noslēpties? Vai viņas slēptuve droša? … Satrauktu domu mākts, iegāju komandanta mājā …

Viās bija tukšs: krēsli, galdi, lādes — salauzti, trauki — saplēsti; viss izvazāts. Uzskrēju pa mazajām kāpnītēm, kas veda uz augštelpām, un no turienes pirmo reizi iegāju Marjas Ivanovnas istabā. Ieraudzīju viņas gultu, ko bija izvandījuši laupītāji; skapis bija atlauzts Un izlaupīts, lampiņa vēl dega tukšas apdarenes priekšā. Vesels bija palicis arī spogulītis, kas karājās pie šķērssienas… Kur gan atradās šīs klusās, meitenīgās celles saimniece? Man galvā iešāvās šausmīga doma: es iztēlojos viņu laupītāju rokās … Mana sirds sažņaudzās … Es sāku rūgti, rūgti raudāt un skaļi izrunāju savas mīļotās vārdu… Šinī brīdī atskanēja kluss troksnis, no skapja aizmugures izlīda Palaša, bāla un dreboša.

—    Ak, Pjotr Andrejič! — viņa sacīja, rokas sasizdama. — Kādi laiki! Kādas šausmas! . ..

—    Kur Marja Ivanovna? — es jautāju nepacietīgi. — Kas noticis ar Marju Ivanovnu?

—    Jaunkundze dzīva, — Palaša atbildēja. — Viņa paslēpta pie Akuļinas Pamfilovnas.

—    Pie popienes! — es aiz šausmām iekliedzos. — Mans dievs! Tur taču ir Pugačovs! …

Es metos ārā no istabas, vienā mirklī atrados uz ielas un pa kaklu pa galvu skrēju uz garīdznieka māju, neko neredzēdams un neatskārzdams. No turienes skanēja klaigas, smiekli un dziesmas. .. Pugačovs ar saviem biedriem dzīroja. Arī Palaša atskrēja uz turieni, man sekodama. Iesūtīju viņu neuzkrītoši pasaukt Akuļinu Pamfilovnu. Pēc brītiņa popiene iznāca pie manis priekšnamā ar tukšu stopu rokā.

—    Dieva dēļ! Kur Marja Ivanovna? — es jautāju neaprakstāmā satraukumā.

—    Viņa, drostaliņa, guļ pie manis gultā aiz šķērssienas, — popiene atbildēja. — Ak, Pjotr Andrejič, gandrīz būtu notikusi nelaime, bet, paldies dievam, viss beidzās labi: noziedznieks tik tikko bija piesēdies pusdienot, kad viņa, mana nabadzīte, atžilba un iekunkstējās!… Es sastingu. Viņš izdzirda. — Kas tev tur kunkst, vecen? — Es paklanos zaglim līdz zemei: mana māsasmeita, ķeizar; saslima, guļ jau otro nedēļu. — Vai tava māsasmeita jauna?

—    Jauna gan, ķeizar. — Parādi man, vecen, savu māsasmeitu. — Sirds man žņaugtin sažņaudzās, bet nekā nevarēja darīt. — Lūdzu, ķeizar; tikai meitene nevar piecelties un atnākt pie tavas žēlastības. — Nekas, vecen, es pats iešu paskatīšos. — Un tiešām aizlīda nolādētais aiz šķērssienas, ko domā! Atrāva vaļā aizkaru, pablenza ar savām vanaga acīm! Bet nekas ļauns nenotika . .. dievs pasargāja! Taču tici vai netici, mēs abi ar tēvu jau bijām sataisījušies uz mocekļu nāvi. Par laimi, viņa, mana drostaliņa, nepazina Pugačovu. Kungs dievs, tad nu gan laikus sagaidījām! Nav vārdam vietas! Nabaga Ivans Kuzmičs! Kas to būtu domājis! … Un Vasiļisa Jegorovna? Un Ivans Ignatjičs? Par ko tad viņu? … Kā gan jūs pažēloja? Bet kāds neģēlis tas Aleksejs Ivaničs Švabrins! Nogriezis apaļiski matus un tagad pie mums kopā ar viņiem dzīro! Veikls, neko teikt. Bet, kā ieminējos par slimo māsasmeitu, tā viņš, tici vai netici, paskatījās uz mani tā, it kā ar nazi caurdurtu; tomēr nenodeva, paldies viņam kaut vai par to. — Šinī brīdī atskanēja piedzērušo viesu klaigas un Gerasima tēva balss. Viesi prasīja degvīnu, saimnieks sauca savu dzīvesbiedri. Popiene sarosījās. — Ejiet mājās, Pjotr

Andrejič, — viņa sacīja, — tagad man nav laika ar jums noņemties; ļaundari žūpo. Nedod dievs jums krist dzērāju nagos. Ardievu, Pjotr Andrejič. Kas būs, būs; varbūt dievs nepametīs!

Popiene aizgāja. Mazliet nomierinājies, devos uz savu dzīvokli. Iedams garām laukumam, ieraudzīju vairākus baškīrus, kas līkņāja pie karātavām un pakārtajiem mauca nost zābakus; ar mokām apvaldīju dusmas, saprazdams, ka iejaukties būtu veltīgi. Pa cietoksni skraidelēja laupītāji, izlaupīdami virsnieku dzīvokļus. Visur skanēja piedzērušo dumpinieku klaigas. Pārnācu mājās. Saveļjičs sagaidīja mani, uz sliekšņa stāvēdams. — Paldies dievam! — viņš iesaucās, mani ieraudzījis. — Es jau domāju, ka šitie briesmekļi atkal tevi saķēruši. Nu, cienītais Pjotr Andrejič, tici vai netici! Blēži mums visu nolaupījuši: apģērbu, veļu, lietas, traukus — nekā nav smādējuši; bet ko tur! Paldies dievam, ka tevi dzīvu vaļā palaida! Bet vai tu, kungs, pazini atamanu?

—    Nē, nepazinu; kas viņš tāds ir?

—    Kā, mīļais? Vai tiešām tu esi aizmirsis pļēguru, kurš iebraucamajā vietā izmānīja tev kažoku? Pavisam jaunu zaķādas kažociņu, viņš, nekrietnais, to, sev mugurā stiepdams, vēl pārplēsa!

Es biju izbrīnījies. Patiesi Pugačova līdzība ar manu ceļvedi bija pārsteidzoša. Pārliecinājos, ka Pugačovs un viņš ir viena un tā pati persona, un tagad sapratu man parādītās žēlastības iemeslu. Nevarēju vien nobrīnīties par savādo sagadīšanos: bērna kažociņš, ko tiku uzdāvinājis klaidonim, izglābj mani no cilpas, un dzērājs, kas mētājas pa iebraucamām vietām, aplenc cietokšņus un apdraud valsti!

—    Vai tev nebūtu vēlēšanās kaut ko ieēst? — jautāja Saveļjičs, jo viņa ieradumi bija nesatricināmi. — Mājās nekā nav, iešu paraudzīšu un kaut ko tev pagatavošu.

Palicis viens, es iegrimu domās. Ko man darīt? Uzturēties cietoksnī, kas pakļauts šim ļaundarim, vai sekot viņa bandai — bija virsnieka necienīgi. Pienākums prasīja, lai es ierastos tur, kur mans dienests šajos grūtajos apstākļos vēl varētu noderēt tēvijai… Bet mīlestība man cieši piekodināja neatstāt Marju Ivanovnu un būt viņai par sargu un aizstāvi. Kaut arī es paredzēju drīzu un neapšaubāmu apstākļu maiņu, tomēr nespēju palikt mierīgs, iedomājoties, kādās briesmās viņai jādzīvo.

Manas pārdomas pārtrauca kāds kazaks, kurš atskrēja un pavēstīja: — Dižais ķeizars liek tev ierasties pie viņa. — Kur viņš ir? — es jautāju, taisīdamies sekot pavēlei.

—     Komandanta mājā, — kazaks atbildēja. — Pēc pusdienām mūsu kungs nopērās pirtī, bet tagad atpūšas. Nu, jūsu labdzimtība, pēc visa var redzēt, ka cildena persona: pusdienās atļāvās apēst divus ceptus sivēnus, bet peras tādā karstumā, ka pat Tarass Kuročkins neizturēja, atdeva pirtsslotu Fomkam Bik- bajevam un, tikai ar aukstu ūdeni aplējies, kā nekā atžilba. Nav vārdam vietas: izturēšanās ļoti cienīga… Bet pirtī, runā, esot rādījis savas cara zīmes uz krūtīm: vienā pusē divgalvains ērglis pieckapeiku gabala lielumā, bet otrā — viņa paša persona.

Neturēju par vajadzīgu apstrīdēt kazaka domas un kopā ar viņu devos uz komandanta māju, jau priekšlaikus iztēlodamies satikšanos ar Pugačovu un pūlēdamies uzminēt, ar ko tā beigsies. Lasītājs var viegli iedomāties, ka nebiju gluži aukstasinīgs.

Sāka krēslot, kad pienācu pie komandanta mājas. Krēslā baismi melnēja karātavas ar saviem upuriem. Nabaga komandantienes līķis vēl vienmēr gulēja pie lieveņa, kur divi kazaki stāvēja sardzē. Kazaks, kas bija mani atvedis, iegāja pieteikt un, pēc maza brītiņa atgriezies, ieveda mani istabā, kur es vakar tik maigi atvadījos no Marjas Ivanovnas.

Man pavērās neparasta aina: aiz galda, kas bija pārklāts ar galdautu un apkrauts stopiem un glāzēm, sēdēja Pugačovs un kādi desmit kazaku vecākie ar cepurēm galvās, spilgtos kreklos, iekaisuši no degvīna, piesarkušām sejām un spīdīgām acīm. Starp viņiem nebija jaunpieņemto nodevēju — Švabrina un mūsu uradņika. — A, jūsu labdzimtība! — Pugačovs sacīja, mani ieraudzījis. — Esi sveicināts: laipni lūdzam, piesēdi, būsi ciemiņš. — Pugačova biedri saspiedās ciešāk. Es klusēdams atsēdos galda malā. Mans kaimiņš, jauns, šmaugs un skaists kazaks, ielēja man glāzi vienkārša degvīna, kuram es nepieskāros. Ziņkāri apskatīju klātesošos. Pugačovs sēdēja goda vietā, atspiedies ar elkoņiem uz galda un atbalstījis melno bārdu ar savu plato dūri. Viņa sejas panti bija pareizi un diezgan patīkami, tajos nemanīja nekā mežonīga. Viņš bieži griezās pie gadu piecdesmit veca cilvēka, uzrunādams to gan par grāfu, gan par Timofejeviču, bet reizēm godādams par tēvocīti. Visi viņi savā starpā izturējās kā biedri un neizrādīja nekādu sevišķu godu savam virsvadonim. Tika runāts par šārīta uzbrukumu, par dumpja panākumiem un par nākamajiem pasākumiem. Katrs plātījās, ieteica savas domas un droši apstrīdēja Pugačovu. Un šinī savādajā kara padomē tika izlemts iet uz Orenburgu: tā bija pārdroša rīcība, kas gandrīz vai vainagojās ar postīgiem panākumiem! Gājienu nolēma sākt nākamajā dienā. — Paklau, brāļi, — Pugačovs sacīja, — uzdziedāsim pirms gulētiešanas manu iemīļoto dziesmiņu. Čumakov, iesāc! — Mans kaimiņš uzsāka smalkā balstiņā smeldzīgu strūdzinieku dziesmu, un visi korī pievienojās:

Nešalc, birztaliņ, zaļo birztaliņ,

Ļauj man, pārgalvim, domu izdomāt,

Ko man, pārgalvim, rīt būs atbildēt

Bargiem tiesnešiem, pašam ķeizaram.

Ķeizars diženais mani pratinās:

Saki, saki, puis, saki, zemniekdēls, ■—

Kā tu laupīji, kā tu siroji,

Cik pavisam tev bija palīgu?

Es tev stāstīšu, ķeizar žēlīgais,

Es tev stāstīšu tīro taisnību —

Četrus palīgus es sev turēju:

Pirmais palīgs man bija tumša nakts,

Otrais palīgs man bija duncis spožs,

Trešais palīgs man bij mans labais zirgs,

Palīgs ceturtais — cieši savilkts loks,

Mani ziņneši — bultas spindzošas.

Ķeizars žēlīgais tad man sacīs tā:

Tas man patīk, puis, brašais zemniekdēls,

Ka tu prati zagt, prati atbildēt!

Tāpēc tevi, puis, tagad algošu —

Būs tev stalta pils vidū klajumam,

Pils no diviem stabiem un no šķērskoka.

Grūti izstāstīt, kādu iespaidu uz mani atstāja šī vienkāršā tautasdziesma par karātavām, kad to dziedāja ļaudis, kuriem pašiem tās lemtas. Viņu bargās sejas, labās balsis, drūmā izteiksme, ko viņi ielika jau tā izteiksmīgajos vārdos, — tas viss pildīja mani ar romantiskām šausmām.

Viesi izdzēra vēl pa glāzei, piecēlās no galda un atvadījās no Pugačova. Es gribēju viņiem sekot, bet Pugačovs man sacīja: — Sēdi, es gribu ar tevi parunāt. — Mēs palikām aci pret aci.

Kādu brīdi mēs abi klusējām. Pugačovs vērīgi skatījās manī, reizēm neparasti blēdīgi un zobgalīgi piemiegdams kreiso aci. Beidzot viņš iesmējās un tik neviltoti, jautri, ka arī es, uz viņu skatīdamies, sāku smieties, pats nezinādams, kāpēc.

—     Nu, jūsu labdzimtība? — viņš man sacīja. — Atzīsties — nobijies gan, kad mani puiši apmeta tev virvi ap kaklu? Laikam jau dzirdēji eņģeļus dziedam . . . Un būtu arī šūpojies pie šķērskoka, ja ne- gadītos tavs sulainis. Es tūdaļ pazinu veco sakārni. Vai gan tu, labdzimtība, varēji iedomāties, ka cilvēks, kas tevi aizveda uz iebraucamo vietu, ir pats dižais ķeizars? (To teikdams, viņš sataisīja cienīgu un noslēpumainu seju.) Tu esi manā priekšā ļoti vainīgs, — viņš turpināja, — bet es apžēloju tevi par tavu labo sirdi, par to, ka tu man izlīdzēji toreiz, kad biju spiests slēpties no saviem ienaidniekiem. Gan vēl redzēsi! Neba tā vien tevi algošu, kad atdabūšu savu valsti! Vai apsolies man uzticīgi kalpot?

Blēža jautājums un viņa nekaunība man likās tik jocīgi, ka es nevarēju novaldīties nepavīpsnājis.

—   Par ko tu vīpsnā? — viņš jautāja man, pieri saraucis. — Vai tu varbūt netici, ka es esmu pats dižais ķeizars? Atbildi skaidri un gaiši!

Es samulsu: atzīt klaidoni par ķeizaru es nespēju — tā man likās nepiedodama mazdūšība. Teikt viņam acīs, ka turu viņu par blēdi, nozīmēja sevi iznīcināt; tas, uz ko biju gatavs pie karātavām visas tautas priekšā un pirmajā sašutuma uzliesmojumā, tagad man likās nevajadzīga dižošanās. Es svārstījos. Pugačovs sadrūmis gaidīja manu atbildi. Beidzot (vēl tagad labprāt atceros šo mirkli) pienākuma jūtas manī uzvarēja cilvēcisko vājumu. Es atbildēju Pugačovam: — Paklausies, teikšu tev visu taisnību. Padomā pats, vai es varu tevi atzīt par ķeizaru? Tu esi gudrs cilvēks: tu pats redzētu, ka es liekuļoju.

—    Kas tad es tāds, tavuprāt, esmu?

—    Dievs to zina; bet lai tu būtu kas būdams, tu dzen bīstamu joku.

Pugačovs uzmeta man ātru skatienu. — Tātad tu netici, — viņš sacīja, — ka es esmu ķeizars Pēteris Fjodorovičs? Labi. Bet vai pārdrošniekam nevar laimēties? Vai senatnē nevaldīja Griška Otrepjevs? Domā par mani, ko gribi, bet paliec pie manis. Kāda tev daļa gar pārējo? Kam vara, tam taisnība. Kalpo man uzticīgi un godīgi, un es tevi iecelšu gan par feldmaršalu, gan par kņazu. Vai esi ar mieru?

—    Nē, — es stingri atbildēju. — Esmu dzimis muižnieks; esmu zvērējis uzticību valdniecei imperatrisei: tev kalpot nevaru. Ja tu patiesi vēli man labu, tad laid mani uz Orenburgu.

Pugačovs iegrima domās. — Bet, ja laidīšu, — viņš sacīja, — vai tad apsolies vismaz pret mani nekarot?

—   Kā lai tev to apsolu? — es atbildēju. — Pats zini, tas nav no manis atkarīgs; liks iet pret tevi —- iešu, ko lai dara. Tu pats tagad esi priekšnieks; pats prasi no savējiem paklausību. Pēc kā tas izskatīsies, ja es atteikšos no dienesta pienākumiem, kad būšu vajadzīgs? Mana galva tavā varā: palaidīsi mani vaļā — paldies; pakārsi — gan dievs tevi tiesās; bet es tev teicu taisnību.

Mana atklātība Pugačovu pārsteidza. — Lai notiek tā, — viņš sacīja, uzsizdams man pa plecu. — Ja kārt, tad kārt, ja žēlot, tad žēlot. Ej, uz kuru pusi gribi, un dari, kas tīk. Rīt atnāc no manis atvadīties, bet tagad izgulies, arī man jau nāk snaudiens.

Atstāju Pugačovu un izgāju uz ielas. Nakts bija klusa, zeme sasalusi. Mēness un zvaigznes spoži mirdzēja, apgaismodami laukumu un karātavas. Cietoksnis bija kluss un tumšs. Tikai krogā dega uguns un skanēja vēlīno uzdzīvotāju klaigas. Es paskatījos uz garīdznieka māju. Slēģi un vārti bija cieši aizdarīti. Likās — tur viss klusu.

Pārnācu savā dzīvoklī un atradu Saveļjiču, kas bija noskumis par manu prombūtni. Vēsts par manu atbrīvošanu viņu neizsakāmi iepriecināja. — Paldies tev, debesu valdniek! — viņš teica, krustu pārmezdams. — Līdzko ausīs gaisma, atstāsim cietoksni un steigsimies projām. Es tev kaut ko uztaisīju, ieēd, kungs, un guli līdz rītam kā dieva azotē.

Es paklausīju viņa padomam un, ar labu ēstgribu vakariņas paēdis, aizmigu uz kailas grīdas, garīgi un miesīgi noguris.

IX nodaļa ŠĶIRŠANĀS

Pirmo reizi satiekoties, Laimē gavilēja sirds, Nu tik skumji projām doties, It kā vajadzētu mirt.

Heraskovs

Agri no rīta mani pamodināja bungas. Devos uz sapulcēšanās vietu. Pugačova ļaudis jau stājās ierindā pie karātavām, pie kurām vēl aizvien šūpojās vakardienas upuri. Kazaki sēdēja zirgos, zaldāti bija pilnā apbruņojumā. Karogi plīvoja. Vairāki lielgabali, starp kuriem pamanīju arī mūsējo, bija novietoti uz lafe- tēm. Turpat bija sanākuši arī visi iedzīvotāji un gaidīja viltvārdi. Pie komandanta mājas lieveņa kazaks turēja aiz iemauktiem lielisku baltu kirgīzu sugas zirgu. Es ar acīm meklēju komandantienes līķi. Tas bija panests mazliet sāņus un apklāts ar lūku pinumu. Beidzot no priekšistabas iznāca Pugačovs. Ļaudis noņēma cepures. Pugačovs palika stāvam uz lieveņa un ar visiem sasveicinājās. Viens no vecākajiem pasniedza viņam maišeli ar vara naudu, un viņš sāka to bārstīt riekšavām. Ļaudis kliegdami metās naudu tvert, un dažs labs dabūja zilumu. Ap Pugačovu stāvēja viņa galvenie palīgi. Starp tiem bija arī Švabrins. Mūsu skatieni sastapās: manējā viņš varēja izlasīt nicinājumu, un viņš novērsās ar īstu dusmu un liekuļotas zobgalības izteiksmi sejā. Pugačovs, mani drūzmā ieraudzījis, pamāja man ar galvu un piesauca sev klāt. — Paklausies, — viņš man sacīja.

—   Ej tūdaļ uz Orenburgu un manā vārdā paziņo gubernatoram un visiem ģenerāļiem, lai gaida mani pēc nedēļas. Liec viņiem pie sirds uzņemt mani mīļi un paklausīgi kā tēvu; citādi viņiem no barga soda neizbēgt. Laimīgu ceļu, jūsu labdzimtība! — Pēc tam viņš griezās pie tautas un sacīja, norādīdams uz Švabrinu:

—   Te jums, bērniņi, būs jaunais komandieris: klausiet viņam visās lietās, viņš man būs atbildīgs par jums un par cietoksni. — Dzirdot šos vārdus, mani pārņēma šausmas: Švabrins tika iecelts par cietokšņa priekšnieku; Marja Ivanovna palika viņa varā! Dievs, kas ar viņu notiks! Pugačovs nokāpa no lieveņa. Viņam pieveda zirgu. Viņš braši ielēca seglos, negaidīdams kazakus, kas steidzās viņam palīdzēt.

Šinī brīdī ieraudzīju, ka no ļaužu burzmas iznāk mans Saveļjičs, pieiet pie Pugačova un pasniedz viņam papīra lapu. Nekādi nesapratu, ko tas nozīmē.

—   Kas tas? — Pugačovs cienīgi prasīja. — Izlasi, tad redzēsi, — Saveļjičs atbildēja. Pugačovs paņēma papīru un ar nopietnu sejas izteiksmi ilgi to pētīja.

—     Ko tu tik neskaidri raksti? — viņš beidzot sacīja. — Mūsu gaišās acis nevar tur neko saprast. Kur mans sekretārs?

Jauns puisis kaprāļa mundierī mudīgi pieskrēja pie Pugačova. — Lasi balsī, — viltvārdis sacīja, pasniegdams viņam papīru.

Man ļoti gribējās zināt, ko mans audzinātājs sadomājis rakstīt Pugačovam. Virssekretārs sāka skaļi burtot sekojošo:

—           «Divi rītasvārki, nātni un svītraina zīda, par sešiem rubļiem.»

—           Ko tas nozīmē? — Pugačovs jautāja, pieri saraucis.

—■ Liec lasīt tālāk, — Saveļjičs mierīgi atbildēja.

Virssekretārs turpināja:

—           «Mundieris, smalkas, zaļas vadmalas, par septiņiem rubļiem.

Bikses, baltas vadmalas, par pieciem rubļiem.

Divpadsmit kreklu, holandes linaudekla ar aprocēm, par desmit rubļiem.

Lāde ar tējas traukiem par divarpus rubļiem.»

—           Kas tie par niekiem? — Pugačovs pārtrauca. -— Kāda man daļa gar lādi un gar biksēm ar aprocēm?

Saveļjičs nokāsējās un sāka skaidrot. — Tas, cienītais, lūgtu ņemt vērā, ir reģistrieris par kunga mantām, ko nolaupījuši ļaundari…

—    Kādi ļaundari? — bargi jautāja Pugačovs.

—          Piedod, pārteicos, — Saveļjičs atbildēja. — Ļaundari ne ļaundari, taču tavi puiši nagus palaida. Nedusmojies: zirgam četras kājas, ir tad paklūp. Liec, lai izlasa līdz galam.

—           Lasi tālāk, — Pugačovs sacīja. Sekretārs turpināja:

—           «Divas segas, nātna un tafta ar nātnu padrēbi, par četriem rubļiem.

Lapsādas kažoks ar sarkana ratīna virsu, četrdesmit rubļu. Vēl zaķādas kažociņš, kas tika uzdāvināts tavai žēlastībai iebraucamā sētā, piecpadsmit rubļu.»

—           Kas vēl nebūs! — Pugačovs iebļāvās, ugunīgās acis zibinādams.

Jāatzīstas, biju nobijies par savu nabaga audzinātāju. Viņš gribēja turpināt paskaidrojumus, bet Pugačovs viņu pārtrauca. — Kā tu drīksti mani traucēt ar tādiem niekiem? — viņš kliedza, izraudams papīru no sekretārā rokām un iesviezdams to Saveļjičam sejā. — Muļķa vecis! Šie esot aptīrīti: ir gan liela lieta! Tev, vecais sakārni, visu mūžu jālūdz dievs par mani un maniem puišiem, ka abi kopā ar savu kungu nekarājaties šeit blakus maniem pretiniekiem.. . Zaķādas kažociņš! Es tev rādīšu zaķādas kažociņu! Vai tu arī zini, ka es likšu tevi dzīvu nodīrāt un no tavas ādas pašūt kažokus?

— Kā tev labpatīk, — atbildēja Saveļjičs, — es esmu dzimtcilvēks, un man par kunga mantu jāatbild.

Pugačovam, acīm redzot, bija uznākusi augstsirdība. Viņš pagrieza Saveļjičam muguru un aizjāja, vairs ne vārda neteicis. Švabrins un vecākie viņam sekoja. Bandīti atstāja cietoksni kārtīgā ierindā. Ļaudis gāja pavadīt Pugačovu. Es paliku uz laukuma viens ar Saveļjiču. Mans audzinātājs turēja rokā savu reģistri un lūkojās tajā dziļi noskumis.

Redzēdams manas labās attiecības ar Pugačovu, viņš bija nolēmis tās izmantot lietderīgi, bet viņa gudrais nodoms neizdevās. Es būtu viņu izbāris par centību nevietā, bet nevarēju savaldīt smieklus.

—      Smejies vien, kundziņ, — Saveļjičs atbildēja,

—    smejies; bet, kad mums vajadzēs no jauna visu saimniecību iegādāties, tad paskatīsimies, vai tu vēl smiesies.

Es steidzos uz garīdznieka māju, lai satiktu Marju

Ivanovnu. Popiene saņēma mani ar bēdīgu vēsti. Naktī Marjai Ivanovnai sācies stiprs karsonis. Viņa gulēja nesamaņā un murgoja. Popiene ieveda mani viņas istabā. Es klusām piegāju pie viņas gultas. Pārmaiņa viņas sejā mani pārsteidza. Slimā mani nepazina. Es ilgi stāvēju pie viņas gultas, neklausīdamies ne Gerasima tēvā, ne viņa sirsnīgajā sievā; viņi abi, kā liekas, mani mierināja. Mani urdīja drūmas domas. Nabaga neaizsargātās, starp ļauniem dumpiniekiem pamestās bārenes stāvoklis un manis paša bezspēcība mani ļoti nomāca. Visbriesmīgāk es mocījos, līdzko iedomājos par Švabrinu. Saņēmis no viltvārža varu, valdīdams cietoksnī, kur palika nabaga meitene, kas bez vainas kļuvusi viņam nīstama, viņš varēja rīkoties, kā grib. Ko man iesākt? Kā viņai palīdzēt? Kā izraut no ļaundara rokām? Atlika tikai viens līdzeklis: nolēmu tūdaļ doties uz Orenburgu, lai pasteidzinātu Belogorskas cietokšņa atbrīvošanu un pats šai atbrīvošanā piedalītos, cik tas būs manos spēkos. Atvadījos no garīdznieka un no Akuļinas Pamfilovnas, dedzīgi piekodinājis viņai rūpēties par to, kuru jau turēju par savu sievu. Tad paņēmu nabaga meitenes roku un skūpstīju to, asarām slacīdams. — Ardievu, — sacīja popiene, mani izvadīdama, — ardievu, Pjotr Andrejič. Varbūt satiksimies labākos laikos. Neaizmirstiet mūs un rakstiet mums labi bieži. Jūs tagad esat nabaga Marjai Ivanovnai vienīgais mierinātājs un aizstāvis.

Nonācis pie laukuma, es brīdi apstājos, paskatījos uz karātavām, palocījos tām, tad izgāju no cietokšņa un sāku iet pa Orenburgas ceļu kopā ar Saveļjiču, kurš man dūšīgi sekoja.

Gāju, iegrimis savās domās, kad pēkšņi izdzirdu aiz sevis pakavu dipoņu. Atskatījos: redzu — no cietokšņa auļo kazaks, turēdams pie pavadas baškīru zirgu un no tālienes man mādams. Es apstājos un drīz vien pazinu, ka tuvojas mūsu uradņiks. Pieaulekšojis klāt, viņš nokāpa no sava zirga un sacīja, atdodams man otra zirga pavadu: — Jūsu labdzimtība! Mūsu pavēlnieks dāvina jums zirgu un savu paša kažoku (pie segliem bija piesiets aitādas kažoks). Un vēl, — uradņiks stostīdamies piebilda … — viņš jums sūta pusrubli naudas … bet to es pa ceļam pazaudēju; žēlīgi piedodiet. — Saveļjičs uz viņu šķībi pablenza un norūca: — Pazaudējis pa ceļam. Bet kas tev tur žvadz azotē? Bezgodis! — Kas tad man tur azotē var žvadzēt? — attrauca uradņiks, nemaz neapmuls- dams. — Dievs ar tevi, večukiņ! Žvadz iemaukti, nevis pusrublis. — Labi, — es sacīju, strīdu pārtraukdams. — Pateicies manā vārdā tam, kas tevi sūtīja; bet pazaudēto pusrubli pacenties atrast atceļā un paņem sev dzeramnaudai. — Ļoti pateicos, jūsu labdzimtība, — viņš atbildēja, savu zirgu apkārt griezdams, — vienmēr lūgšu par jums dievu. — To pateicis, viņš jāja atpakaļ, vienu roku azotē turēdams, un drīz vien nebija vairs redzams.

Es uzvilku kažoku, iekāpu seglos un nosēdināju aiz sevis Saveļjiču. — Redzi nu, kungs, — večuks sacīja, — ne velti es blēdim iesniedzu sūdzības rakstu; zaglis apkaunējās, kaut gan baškīru kārnais kleperis un aitādas kažoks nav ne pusi tā vērts, ko viņi, neģēļi, mums nozaga un ko tu pats viņam uzdāvināji; tomēr noderēs; labāk jau zīle rokā nekā mednis kokā.

X nodaļa PILSĒTAS APLENKUMS

Kad kalnus ieņēmis tas bija Un pilsētu kā ērglis apskatījis, Viņš lika pērkonratus sataisīt Un šurp pret pilsētu pa nakti dzīt.

Heraskovs

Netālu no Orenburgas mēs ieraudzījām baru cietumnieku ar noskūtām galvām un sejām, ko bija izķēmojušas bendes knaibles. Viņi laboja nocietinājumus garnizona invalīdu uzraudzībā. Daži ar ratiņiem vilka projām drazas, kas pildīja grāvi; citi ar lāpstām raka zemi; uz vaļņa mūrnieki stiepa ķieģeļus un lāpīja pilsētas valni. Pie vārtiem sargi mūs aizturēja un pieprasīja uzrādīt pases. Seržants, izdzirdis, ka esmu atjājis no Belogorskas cietokšņa, tūdaļ veda mani tieši uz ģenerāļa māju.

Es sastapu viņu dārzā. Viņš aplūkoja ābeles, ko bija atkailinājusi rudens elpa, un ar veca dārznieka palīdzību rūpīgi ietina tās siltos salmos. Viņa seja izskatījās mierīga, veselīga un labsirdīga. Viņš priecājās par manu ierašanos un sāka izjautāt par briesmīgajiem notikumiem, kuriem biju aculiecinieks. Es viņam visu izstāstīju. Sirmgalvis klausījās manī uzmanīgi un tajā pašā laikā izgrieza sausos zarus. — Nabaga Mironovs! — viņš sacīja, kad es biju beidzis savu skumjo stāstu. — 2ēl viņa, bija tik labs virsnieks. Un Mironova kundze — tāda patīkama

dāma un kāda meislariene sēņu sālīšanā! Bet kas notika ar Mašu, ar kapteiņa meitiņu? — Es atbildēju, ka viņa palika cietoksnī popienes kopšanā. — Ai, ai, ai! — piemetināja ģenerālis. — Tas ir slikti, ļoti slikti. Uz laupītāju disciplīnu nevar nekādi paļauties. Kas notiks ar to nabaga meiteni? — Es atbildēju, ka līdz Belogorskas cietoksnim nav tālu un ka viņa ekselence droši vien nevilcināsies sūtīt uz turieni karaspēku, lai atbrīvotu nelaimīgos iedzīvotājus. Ģenerālis neticīgi pašūpoja galvu. — Paskatīsimies, paskatīsimies, — viņš sacīja. — Par to mēs vēl pagūsim parunāt. Lūdzu, atnāciet pie manis uz glāzi tējas: šodien pie manis būs kara padome. Tu varēsi mums sniegt pareizas ziņas par neģēli Pugačovu un par viņa karaspēku. Bet pagaidām ej atpūties.

Es devos uz dzīvokli, kas man bija ierādīts un kur jau saimniekoja Saveļjičs, un ar nepacietību gaidīju norunāto laiku. Lasītājs var viegli iztēloties, ka es katrā ziņā gribēju ierasties uz padomi, kam vajadzēja ļoti ietekmēt manu likteni. Noteiktajā stundā es jau biju pie ģenerāļa.

Satiku pie viņa kādu no pilsētas ierēdņiem, cik atceros, muitnīcas direktoru, resnu un sārtu večuku brokāta kaftānā. Viņš mani iztaujāja par Ivana Kuzmiča likteni, dēvēdams komandantu par radinieku un bieži pārtraukdams manu stāstu ar papildu jautājumiem un pamācīgām piezīmēm, kas varbūt neliecināja par lielām zināšanām kara mākslā, bet vismaz par apķērību un dabisku saprātu. Pa to laiku sanāca visi, kas bija aicināti. Starp viņiem, izņemot pašu ģenerāli, nebija neviena karavīra. Kad visi apsēdās un visiem bija pasniegta tēja, ģenerālis ļoti skaidri un plaši izklāstīja lietas būtību. — Tagad, kungi, — viņš turpināja, — jāizlemj, kā mums izturēties pret dumpiniekiem: uzbrukt vai aizstāvēties? Katram no šiem paņēmieniem ir savas priekšrocības un savi trūkumi. Uzbrukums dod vairāk cerību ātri iznīcināt ienaidnieku; aizstāvēties ir drošāk un ērtāk … Tātad sāksim balsot pēc likumā paredzētās kārtības, tas ir, vispirms no zemākās dienesta pakāpes. Praporščika kungs! — viņš turpināja, vērsdamies pie manis. — Lūdzu, paskaidrojiet mums savu viedokli!

Es piecēlos un vispirms īsos vārdos aprakstīju Pugačovu un viņa bandu, pārliecinoši apgalvodams, ka viltvārdim nav pa spēkam pretoties īstiem ieročiem.

Manas domas ierēdņi uzņēma ar acīm redzamu nepatiku. Viņi tajās saskatīja jauna cilvēka pārsteidzību un pārdrošību. Sākās kurnēšana, un es skaidri sadzirdēju vārdu «zaļknābis», kuru kāds izteica pusbalsī. Ģenerālis griezās pie manis un smaidīdams sacīja: — Praporščika kungs! Pirmās balsis kara padomēs parasti tiek dotas par labu uzbrukumam; tā ir likumsakarīga parādība. Tagad turpināsim vākt balsis. Kolēģiju padomnieka kungs, sakiet mums savas domas!

Večuks brokāta kaftānā steigšus izdzēra trešo glāzi tējas, kam bija pieliets krietni daudz ruma, un atbildēja ģenerālim: — Es, jūsu ekselence, domāju, ka nevajag ne uzbrukt, ne aizstāvēties.

—    Kā tad tā, kolēģiju padomnieka kungs? — iebilda pārsteigtais ģenerālis. — Citas iespējas taktika neparedz: vai nu uzbrukums, vai aizsardzība . ..

—    Jūsu ekselence, pielietojiet uzpirkšanu.

—    E-he-he! Jūsu domas ir ļoti prātīgas. Taktika uzpirkšanu pieļauj, un mēs jūsu padomu ņemsim vērā. Par tā diedelnieka galvu varēs izsolīt rubļu septiņdesmit vai pat simtu … no slepenās kases . . .

—    Un tad, — pārtrauca muitnīcas direktors, — lai mani sauc kaut vai par kirgīzu aunu, nevis par kolēģiju padomnieku, ja šie zagļi neizdos mums savu atamanu, sakaluši viņam gan rokas, gan kājas.

—    Mēs par to vēl padomāsim un parunāsim, — ģenerālis atbildēja. — Tomēr drošības labad nepieciešami arī militāri pasākumi. Kungi, balsojiet pēc likumā noteiktās kārtības.

Visas domas izrādījās pretējas manējām. Visi ierēdņi runāja, ka uz karaspēku nevarot paļauties, ka veiksme neesot droša, ka vajagot būt piesardzīgiem, un līdzīgā garā. Visi bija vienis prātis, ka labāk palikt lielgabalu aizsegā aiz stipras mūra sienas nekā izmēģināt ieroču laimi klajā laukā. Beidzot ģenerālis, visu domas uzklausījis, izdauzīja no pīpes pelnus un teica šādu runu:

—    Mani kungi! Man jums jāpaskaidro, ka es pilnīgi piekrītu praporščika kunga domām, jo šīs domas pamatojas uz visiem saprātīgas taktikas apsvērumiem, kuri vienmēr dod priekšroku uzbrukumam.

Šinī vietā viņš apklusa un sāka piebāzt savu pīpi. Mana patmīlība bija gandarīta. Es lepni paskatījos uz ierēdņiem, kas savā starpā sačukstējās neapmierināti un satraukti.

—    Bet, mani kungi, — viņš turpināja, līdz ar dziļu nopūtu kuplu dūmu strūklu izpūzdams, — es nespēju uzņemties tik milzīgu atbildību, kad runa ir par provincēm, ko man uzticējusi viņas ķeizariskā majestāte, mana žēlīgā valdniece. Tālab es piekrītu balsu vairākumam, kas izlēmis, ka visprātīgākais un drošākais — ieslēgties pilsētā un nogaidīt aplenkumu, bet ienaidnieka uzbrukumus atsist ar artilēriju vai (ja tas būs iespējams) ar pretuzbrukumiem.

Ierēdņi savukārt zobgalīgi paskatījās uz mani. Padome izklīda. Es jutos apbēdināts, ka cienījamais karavīrs rakstura trūkuma dēļ, par spīti savai pārliecībai, piekritis nelietpratīgu un nepieredzējušu cilvēku domām.

Dažas dienas pēc šīs nozīmīgās padomes mēs uzzinājām, ka Pugačovs, savu solījumu turēdams, tuvojas Orenburgai. Es ieraudzīju dumpinieku karaspēku, stāvēdams uz pilsētas mūra. Man šķita, ka kopš pēdējā uzbrukuma, kuru pats biju piedzīvojis, viņu skaits desmitkārt pieaudzis. Viņiem bija arī artilērijā, ko Pugačovs ieguvis, mazos cietokšņus ieņemdams. Atceroties padomes lēmumu, es paredzēju ilgu ieslēg- tību Orenburgas mūros un no sarūgtinājuma gandrīz raudāju.

Neaprakstīšu Orenburgas aplenkumu, kas pieder vēsturei, nevis ģimenes atmiņām. Tikai dažos vārdos pateikšu, ka šis aplenkums aiz vietējās priekšniecības nepiesardzības atnesa daudz posta iedzīvotājiem, kuriem nācās pārciest badu un visādas grūtības. Var viegli iedomāties, cik dzīve Orenburgā bija neciešama. Visi nomākti gaidīja sava likteņa izšķiršanos, visi kunkstēja aiz dārdzības, kas patiesi bija briesmīga. Iedzīvotāji bija apraduši ar lielgabalu lodēm, kas ielidoja viņu pagalmos; pat Pugačova uzbrukumi vairs nesaistīja vispārības uzmanību. Es miru nost aiz garlaicības. Laiks gāja. Vēstules no Belogorskas cietokšņa nesaņēmu. Visi ceļi bija nogriezti. Atšķirtība no Marjas Ivanovnas kļuva man nepanesama. Mani mocīja neziņa par viņas likteni. Mana vienīgā izklaidēšanās bija izjādes. Pateicoties Pugačova laipnībai, man bija labs zirgs, ar kuru es dalījos trūcīgajā uzturā un ar kuru katru dienu izjāju ārā no pilsētas, lai apšaudītos ar Pugačova jātniekiem. Šajās ap- šaudēs pārsvars parasti bija paēdušo, piedzērušo un ar labiem zirgiem apgādāto ļaundaru pusē. Novārgusī pilsētas kavalērija nevarēja viņus pārspēt. Reizēm ārā iznāca arī mūsu bada nomāktie kājnieki, bet dziļais sniegs tiem traucēja sekmīgi cīnīties pret izklaidus drasējošiem jātniekiem. Artilērija velti rībināja no vaļņa augšas, bet, klajā laukā iznākusi, stiga sniegā un netika uz priekšu nonīkušo zirgu dēļ. Tā mēs karojām! Re, ko Orenburgas ierēdņi sauca par piesardzību un apdomību!

Reiz, kad mums kaut kā palaimējās izklīdināt un padzīt diezgan lielu baru, uzdrāzos kazakam, kurš bija atpalicis no saviem biedriem; es jau gribēju cirst viņam ar savu turku zobenu, bet piepeši viņš norāva cepuri un iesaucās: — Sveiks, Pjotr Andrejič! Kā jums klājas?

Ieskatījos un pazinu mūsu uradņiku. Es ārkārtīgi par viņu priecājos. — Sveicināts, Maksimič, — es viņam sacīju. — Vai sen no Belogorskas?

—    Nesen, cienītais Pjotr Andrejič; tikai vakar atgriezos. Man jānodod jums vēstulīte.

—    Kur tā ir? — es iesaucos, degdams kā ugunī.

—    Tepat pie manis, — Maksimičs atbildēja, iebāzis roku azotē. — Apsolīju Palašai jums kaut kā to oogādāt. — Viņš pasniedza man salocītu papīriņu un tūdaļ aizauļoja. Es to atlocīju un, sirdij drebot, izlasīju sekojošas rindas:

«Dievam labpatika negaidot atņemt man tēvu un māti: man šinī pasaulē vairs nav ne ģimenes, ne aizstāvju. Griežos pie Jums, zinādama, ka Jūs vienmēr vēlējāt man labu un ka Jūs esat gatavs palīdzēt katram cilvēkam. Lūdzu dievu, lai šī vēstule kaut kā līdz Jums aizkļūtu! Māksimies apsolīja to Jums nogādāt. Palaša dzirdējusi no Maksimiča, ka viņš Jūs bieži iztālēm redzot izjājam pretuzbrukumos un ka Jūs sevi nemaz netaupot un nedomājot par tiem, kas ar asarām lūdz par Jums dievu. Es ilgi slimoju; bet, kad atveseļojos, Aleksejs Ivanovičs, kas pie mums komandē nelaiķa tētiņa vietā, piespieda Gerasima tēvu atdot mani viņam, biedēdams ar Pugačovu. Es dzīvoju mūsu mājā sardzes uzraudzībā. Aleksejs Ivanovičs spiež, lai izeju pie viņa par sievu. Viņš sakās izglābis man dzīvību, jo neesot atmaskojis Akuļinu Pamfilovnu, kad tā melojusi noziedzniekiem, ka es esot viņas māsasmeita. Bet man būtu vieglāk nomirt nekā kļūt par sievu tādam cilvēkam, kāds ir Aleksejs Ivanovičs. Viņš izturas pret mani ļoti cietsirdīgi un draud, ja es neapdomāšoties un nepiekritīšot, aizvest mani uz nometni pie ļaundara, kur ar mani notikšot tas pats, kas ar Ļizavetu Harlovu. Es lūdzu Alekseju Ivanoviču, lai ļauj man apdomāties. Viņš bija ar mieru gaidīt vēl trīs dienas; bet, ja es pēc trim dienām nekļūšot viņa sieva, tad nekādas žēlastības nebūšot. Cienītais Pjotr Andrejič! Jūs esat mans vienīgais aizstāvis; palīdziet man, nabadzītei. Lūdziet ģenerāli un visus komandierus, lai ātrāk sūta mums glābējus, un ierodieties pats, ja vien varat. Jūsu padevīgā nabaga bārene

Marja Mironova.»

Izlasījis šo vēstuli, gandrīz zaudēju prātu. Es auļoju uz pilsētu, bez žēlastības savu nabaga zirgu ar piešiem bikstīdams. Pa ceļam es dažādi izdomājos — kā atbrīvot nabaga meiteni, bet nekādas izejas neatradu. Iejājis pilsētā, devos tieši pie ģenerāļa un iedrāžos pie viņa pa kaklu pa galvu.

Ģenerālis staigāja šurpu turpu pa istabu, pīpodams savu jūrasputu pīpi. Ieraudzījis mani, viņš palika stāvam. Acīm redzot, viņu pārsteidza mans izskats, viņš gādīgi apjautājās par manas steidzīgās ierašanās iemeslu. — Jūsu ekselence, — es viņam sacīju, — griežos pie jums kā pie sava paša tēva; dieva dēļ, neatsakiet manu lūgumu: runa ir par visas manas dzīves laimi.

—    Kas noticis, mīļais? — pārsteigtais sirmgalvis jautāja. — Ko es varu tevis labā darīt? Runā.

—    Jūsu ekselence, dodiet man rotu zaldātu un pussimt kazaku un laidiet mani atbrīvot Belogorskas cietoksni.

Ģenerālis skatījās uz mani vērīgi, laikam domādams, ka esmu prātā jucis (šinī ziņā viņš gandrīz nekļūdījās).

—    Kā tā? Atbrīvot Belogorskas cietoksni? — viņš beidzot sacīja.

—    Par panākumiem galvoju! — es iekaisis atbildēju. — Tikai laidiet mani.

—          Nē, jaunais cilvēk, — viņš sacīja, galvu pašūpodams. — Tādā lielā attālumā ienaidniekam būs viegli atgriezt jūs no komunikācijas ar galveno stratēģisko punktu un gūt pār jums pilnīgu uzvaru. Pārgrieztā komunikācija . ..

Es izbijos, redzēdams, ka viņš iegrimst militāros apsvērumos, un steidzos viņu pārtraukt. — Kapteiņa Mironova meita, — es viņam sacīju, — raksta man vēstuli: viņa lūdz palīdzību; Švabrins spiež meiteni iziet pie viņa par sievu …

—    Vai tiešām? O, šis Švabrins ir liels Schelm\ un, ja es viņu dabūšu rokā, tad likšu sodīt divdesmit četru stundu laikā, un mēs viņu nošausim uz cietokšņa vaļņa! Bet pagaidām vajag apbruņoties ar pacietību …

—    Apbruņoties ar pacietību! — es iesaucos, zaudējis savaldīšanos. — Bet viņš pa to laiku apprecēs Marju Ivanovnu.

—    O! — ģenerālis iebilda. — Tā vēl nav nelaime; viņai pagaidām izdevīgāk būt Švabrina sievai: viņš šobrīd var dot viņai protekciju, bet, kad mēs viņu nošausim, tad, ja dievs dos, Marjai Ivanovnai atradīsies precinieki. Glītas atraitnītes meitās nepaliek; tas ir, es gribēju teikt, ka atraitne atrod vīru drīzāk nekā jaunava.

—    Labāk nomiršu, — es sacīju trakās dusmās, — nekā atdošu viņu Švabrinam!

—   Tā, tā, tā, tā, — sirmgalvis sacīja. — Tagad saprotu: tu, acīm redzot, esi Marjā Ivanovnā iemīlējies. O, tā ir cita lieta! Nabaga puisi! Tomēr nekādi nevaru dot tev rotu un pussimt kazaku. Šāda ekspedī-

1 Blēdis (vac.).

cija būtu bezprātīga; es nevaru uzņemties par to atbildību.

Es nodūru galvu; mani pārņēma izmisums. Pēkšņi man prātā iešāvās kāda doma: kāda tā bija, lasītājs uzzinās nākamajā nodaļā, kā saka veclaiku romānisti.

XI nodaļa DUMPĪGĀ PRIEKŠPILSĒTA

Bij tobrīd lauva paēdis, kaut viņš no dabas ļauns. «Ko manā alā nāc, vai sakāms tev kas jauns?» Viņš laipni veicāja.

A. Sumarokovs

Atstāju ģenerāli un steidzos uz savu dzīvokli. Saveļjičs mani saņēma ar saviem parastajiem pātariem. — Ir gan liels prieks, kungs, piņķēties ar piedzērušiem laupītājiem! Vai tas ir muižnieka cienīgi? Nav īstais laiks: noliksi savu galviņu tīri par velti. Ja vēl būtu jākaro ar turku vai zviedru, bet te — kauns pat teikt, ar ko.

Es pārtraucu viņa runāšanu ar jautājumu: cik man pavisam vēl atlicis naudas? — Tev pietiks, — viņš apmierināti atbildēja. — Lai blēži okšķerēja kā okšķerēdami, es tomēr paguvu noslēpt. — Pie šiem vārdiem viņš izvilka no kabatas garu adītu maku, pilnu ar sudrabu. — Nu, Saveļjič, — es viņam sacīju, — tagad atdod man pusi, bet pārējo paturi sev. Es jāšu uz Belogorskas cietoksni.

—    Mīļais Pjotr Andrejič! — mans labais audzinātājs drebošā balsī sacīja., — Bīsties dieva: kā tu dosies ceļā šajos laikos, kad visur priekšā laupītāji! Pažēlo kaut savus vecākus, ja pats sevi negribi žēlot. Kur tev jājāj? Kāpēc? Pagaidi drusciņ: ieradīsies karaspēks, izķers blēžus; tad varēsi jāt, uz kuru debess pusi vēlies.

Bet mans nodoms bija negrozāms. — Par vēlu spriedelēt, — es atbildēju večukam. — Man ir tur jātiek, es citādi nevaru. Nebēdā, Saveļjič: dievs ir žēlīgs; varbūt redzēsimies! Pielūko, nekautrējies tērēt naudu un neskopojies. Pērc, kas tev vajadzīgs, kaut par trīskārtīgu cenu. Šo naudu es tev dāvinu. Ja pēc trijām dienām neatgriezīšos …

—    Kas tev nāk prātā, kungs? — Saveļjičs mani pārtrauca. — Lai es tevi laistu vienu pašu! Tas pat sapņos nevar notikt. Ja jau tu esi nolēmis doties ceļā, tad es kaut vai kājām, tomēr tev sekošu un tevi nepametīšu. Lai es bez tevis sēdētu aiz akmens sienas? Vai tad es esmu prātu izkūkojis? Dari, kā zini, kungs, bet es no tevis neatkāpšos.

Es zināju, ka ar Saveļjiču nav vērts strīdēties, un ļāvu viņam gatavoties ceļam. Pēc pusstundas es sēdos savā labajā zirgā, bet Saveļjičs izkāmējušā un klibā kleperī, ko viņam atdeva par velti kāds no pilsētiņas iedzīvotājiem, kuram nebija vairs ar ko zirgu barot. Piejājām pie pilsētas vārtiem, sargi mūs izlaida, mēs izjājām no Orenburgas.

Sāka krēslot. Mans ceļš veda garām Berdas ārpilsētai, kur atradās Pugačova apmetne. Tiešais ceļš bija aizputināts ar sniegu; bet visā stepē varēja redzēt zirgu pakavu pēdas, kas katru dienu tika iemītas no jauna. Es laidu krietnos rikšos. Saveļjičs tik tikko spēja man pa gabalu sekot un ik brīdi sauca: — Lēnāk, kungs, dieva dēļ, lēnāk. Mans nolādētais kleperis netiek līdzi tavam garkājainajam velnam. Kur tu steidzies? Es saprastu, ja uz dzīrēm, bet skaties vien, ka nedabū pa galvu … Pjotr Andrejič! … Mīļais Pjotr Andrejič! … Nedzen sevi postā. Dievs kungs, pagalam būs kungu bērns!

Drīz vien iemirdzējās Berdas ugunis. Mēs piejājām pie gravām, dabiskiem ārpilsētas nocietinājumiem. Saveļjičs no manis neatstājās, nepārtraukdams žēlabainā balsī lūgties. Es cerēju laimīgi tikt garām ārpilsētai, kad pēkšņi krēslā pamanīju sev priekšā kādus piecus rungām apbruņotus zemniekus; tas bija Pugačova apmetnes sardzes priekšpostenis. Mums pavēlēja apstāties. Paroli nezinādams, es gribēju klusām pajāt viņiem garām, bet viņi mani tūdaļ aplenca, un viens no viņiem satvēra manu zirgu pie iemauktiem. Es izrāvu zobenu un iezvēlu zemniekam pa galvu; cepure viņu izglāba, tomēr viņš sagrīļojās un izlaida iemauktus no rokām. Pārējie apjuka un atsprāga atpakaļ; es izmantoju šo brīdi, iespiedu zirgam sānos piešus un aizauļoju.

Naktij nākot, tumsa varēja paglābt mani no visām briesmām, kad, pēkšņi atskatījies, pamanīju, ka Sa- veļjiča vairs pie manis nav. Nabaga večuks ar savu klibo zirģeli nevarēja aizauļot no laupītājiem. Kas man atlika? Dažas minūtes viņu pagaidījis un pārliecinājies, ka viņš aizturēts, griezu zirgu atpakaļ un devos viņam palīgā.

Tuvodamies gravai, es jau pa gabalu izdzirdu troksni, kliedzienus un sava Savēļjiča balsi. Es jāju ātrāk un drīz vien biju atkal starp sardzes vīriem, kas mani bija aizturējuši pirms dažām minūtēm. Saveļjičs atradās viņu vidū. Viņi bija novilkuši večuku zemē no viņa klepera un grasījās sasiet. Mana ierašanās viņus iepriecināja. Viņi kliegdami metās man virsū un vienā mirklī norāva no zirga. Viens no viņiem, acīm redzot, sardzes priekšnieks, sacīja mums, ka viņš mūs tūdaļ vedīšot pie ķeizara. — Bet mūsu pavēlnieks, — viņš piebilda, — izlems, vai pakārt jūs tūlīt vai sagaidīt rītausmu. Es nepretojos; Saveļjičs sekoja manai priekšzīmei, un sargi mūs svinīgi aizveda.

Mēs pārkūlāmies pāri gravai un iegājām ārpilsētā. Visās mājelēs dega uguns. Visur skanēja troksnis un klaigas. Uz ielas bija daudz cilvēku; bet tumsā neviens mūs neievēroja un nepazina manī Orenburgas virsnieku. Mūs pieveda tieši pie mājas ceļu krustojumā. — Pils klāt, — sacīja viens no zemniekiem, — tūlīt par jums ziņosim. — Viņš iegāja iekšā. Paskatījos uz Saveļjiču. Večuks meta krustus, klusībā murminādams lūgsnu. Es gaidīju ilgi; beidzot zemnieks atgriezās un sacīja man: — Ej iekšā, mūsu pavēlnieks lika ielaist virsnieku.

Es iegāju mājā vai pilī, kā to bija nosaucis zemnieks. Telpu apgaismoja divas tauku sveces, bet sienas bija aplīmētas ar zelta papīru; starp citu, soli, galds, aukliņā pakarinātais mazgājamais trauks, uz naglas uzkabinātais dvielis, stūrī pieslietās poda dakšas un ar podiem piekrautā platā kulda — viss bija gluži tāpat kā parastā lauku mājā. Pugačovs sēdēja zem svētbildēm sarkanā kaftānā, augstu cepuri galvā, cienīgi rokas sānos iespiedis. Viņam līdzās liekulīgā goddevībā stāvēja vairāki no viņa tuvākajiem biedriem. Varēja redzēt, ka ziņa par Orenburgas virsnieka ierašanos pamodinājusi dumpiniekos lielu ziņkāri un ka viņi sagatavojušies mani svinīgi sagaidīt. Pugačovs pazina mani no pirmā acu uzmetiena. Viņa mākslotā cienība pēkšņi izzuda. — A, jūsu labdzimtība! — viņš man dzīvi sacīja. — Kā klājas? Kāds velns tevi šurp attriecis? — Es atbildēju, ka jāju savās darīšanās un ka mani aizturēja viņa ļaudis. — Kādās darīšanās? — viņš man jautāja. Nezināju, ko atbildēt. Pugačovs, domādams, ka negribu runāt liecinieku klātienē, griezās pie saviem biedriem un lika tiem iziet ārā. Visi paklausīja, izņemot divus, kas nekustējās no vietas. — Runā droši, viņiem klātesot, — Pugačovs man sacīja, — es no viņiem neko neslēpju. — No sāniem paskatījos uz viltvārža uzticības vīriem. Viens no viņiem, vārgs un salīcis večuks ar sirmu bārdu, bija gaužām necils, tikai virs pelēkajiem vadmalas svārkiem viņš nēsāja pār plecu pārsietu zilu lentu. Bet nemūžam neaizmirsīšu viņa biedru. Tas bija gara auguma, drukns, platiem pleciem, apmēram četrdesmit piecus gadus vecs. Biezā, rudā bārda, pelēkās, spožās acis, deguns bez nāsīm un sarkaniem plankumiem klātā piere un vaigi piešķīra viņa bakurētainajai, platajai sejai neizskaidrojamu izteiksmi. Viņš bija tērpies sarkanā kreklā, kirgīzu uzsvārcī un kazaku plalbiksēs. Pirmais, kā vēlāk uzzināju, bija izbēgušais kaprālis Beloborodovs, otrs — Afanasijs Sokolovs (iesaukts par Plaukšķi), izsūtīts noziedznieks, trīs reizes bēdzis no Sibīrijas raktuvēm. Par spīti jūtām, kas mani ārkārtīgi satrauca, sabiedrība, kurā biju nokļuvis gluži nejauši, stipri ietekmēja manu iztēli. Bet Pugačovs atgrieza mani īstenībā ar savu jautājumu: — Saki — kādu darīšanu dēļ tu esi pametis Orenburgu?

Man prātā iešāvās savāda doma: man šķita, ka liktenis mani otrreiz mūžā atvedis pie Pugačova, dodams man iespēju īstenot savu nodomu. Nolēmu izmantot gadījumu un, nepaguvis apdomāt, kā rīkoties, atbildēju uz Pugačova jautājumu:

—    Es jāju uz Belogorskas cietoksni, lai aizsargātu bāreni, kurai tur tiek darīts pāri.

Pugačova acis iezibējās. •— Kurš no maniem ļaudīm uzdrīkstas darīt pāri bārenei? — viņš iesaucās. — Lai viņš būtu kas būdams, bet no mana soda neizbēgs. Saki — kurš vainīgs?

—    Švabrins, — es atbildēju. — Viņš ieslodzījis meiteni, kuru tu redzēji slimu pie popienes, un grib ar varu piespiest iziet pie viņa par sievu.

—    Es pārmācīšu Švabrinu, — Pugačovs bargi sacīja. — Viņš dabūs just, ko nozīmē rīkoties patvarīgi un darīt pāri vienkāršiem ļaudīm. Es viņu pakāršu.

—    Atļauj vārdu iebilst, — Plaukšķis sacīja aizsmakušā balsī. — Tu pārsteidzīgi iecēli Švabrinu par cietokšņa komandantu, bet tagad pārsteidzīgi taisies viņu pakārt. Tu jau apvainoji kazakus, ielikdams muižnieku viņiem par priekšnieku; nebaidi tagad muižniekus, sodīdams viņus pie pirmām nevalodām.

—     Nav vērts viņus saudzēt un godā celt! — sacīja večuks ar zilo lentu. — Sodīt Švabrinu ar nāvi nav nekāda nelaime; bet nebūtu par ļaunu arī virsnieka kungam stingri noprasīt: kāpēc viņam labpaticis šeit ierasties. Ja viņš tevi neatzīst par ķeizaru, tad lai nenāk pie tevis taisnību meklēt, bet, ja atzīst, tad kāpēc viņš līdz šai dienai sēdēja Orenburgā pie taviem pretiniekiem? Vai labāk nebūtu aizvest viņu uz tiesas istabu un pacepināt uz uguns: man liekas — viņa žēlastību uz šejieni atsūtījuši Orenburgas komandieri.

Vecā ļaundara loģika likās man diezgan pārliecinoša. Man pār visu miesu pārskrēja šermuļi, iedomājoties vien, kā rokās es atrodos. Pugačovs ievēroja manu apjukumu. — Kā ir, jūsu labdzimtība? — viņš jautāja, man ar aci pamirkšķinādams. — Mans feldmaršals, liekas, runā prātīgi. Kā tu domā?

Pugačova zobgalība atdeva man sparu. Mierīgi atbildēju, ka atrodos viņa varā un ka viņš var darīt ar mani, kā viņam tīk.

—   Labi, — Pugačovs sacīja. — Tagad pasaki, kādā stāvoklī ir jūsu pilsēta.

—    Paldies dievam, — es atbildēju, — viss kārtībā.

—   Kārtībā? — Pugačovs atkārtoja. — Bet iedzīvotāji mirst badā!

Viltvārdis runāja taisnību; bet es, savu zvēresta pienākumu apzinādamies, centos iestāstīt, ka tās ir tukšas baumas un ka Orenburgā visādu krājumu diezgan.

—    Tu redzi, — večuks iebilda, — viņš melo, tev acīs skatīdamies. Visi bēgļi vienādi liecina, ka Orenburgā bads un sērgas, ka tur ēd maitas, ja vien var dabūt; bet viņa žēlastība apgalvo, ka visa esot diezgan. Ja jau tu gribi pakārt Švabrinu, tad pie tām pašām karātavām pakar arī šo brašuli, lai viņiem nav vienam otru jāapskauž.

Nolādētā veča vārdi padarīja Pugačovu domīgu. Par laimi, Plaukšķis savam biedram nepiekrita.

—   Diezgan, Naumič, — viņš tam sacīja. — Tev tikai žņaugt un durt. Kas tu tāds par spēka vīru? No skata nevar saprast, kur tevī dzīvība turas. Pats esi nāvei parādā, bet citus dzen kapā. Vai vēl par maz asiņu uz tavas sirdsapziņas?

—    Kāds tu svētulis! — Beloborodovs iebilda. — No kurienes tev tā žēlastība radusies?

—    Protams, — Plaukšķis atcirta, — esmu grēkojis, un šī roka (šinī brīdī viņš sažņaudza savu kaulaino dūri un, atrotījis piedurkni, atsedza spalvaino roku) — un šī roka ir izlējusi kristiešu asinis. Bet es galēju pretinieku, nevis ciemiņu; klajā laukā vai tumšā mežā, nevis mājā, aizkrāsnē sēžot; es rīkojos ar dūri vai rungu, nevis ar mēli kā bāba.

Vecis aizgriezās un norūca: — Beznāsainis.

—    Ko tu tur purpini, vecais sakārni? — Plaukšķis iebrēcās. — Es tev parādīšu beznāsaini, pagaidi, gan pienāks tava kārta; dievs dos, un arī tu dabūsi knaibles paostīt… Bet pagaidām pielūko, ka es tevi nepataisu par bezbārdaini.

—    Jenerāļu kungi! — Pugačovs cienīgi uzsauca.

—   Nestrīdieties! Nebūs nekāda nelaime, ja visi Orenburgas suņi tirinās kājas pie vienām karātavām; nelaime, ja mūsu pašu vaukšķi sāks savā starpā kosties. Nu, izlīgstiet.

Plaukšķis un Beloborodovs neteica ne vārda un drūmi viens uz otru noskatījās. Jutu, ka nepieciešams mainīt sarunu, kas varēja beigties man ļoti nelabvēlīgi, un, griezdamies pie Pugačova, teicu ar bezbēdīgu sejas izteiksmi: — Ak! Gandrīz būtu aizmirsis pateikties tev par zirgu un kažoku. Bez tevis es nebūtu ticis līdz pilsētai, bet nosaltu ceļā.

Mana viltība izdevās. Pugačovs atplauka. — Parāds nav brālis, — viņš sacīja mirkšķinādams, acis piemiegdams. — Izstāsti man tagad — kāpēc tev rūp tā meitene, kurai Švabrins dara pāri? Vai tik viņa nav tev sirdī iekritusi, ko?

—    Viņa ir mana līgava, — es atbildēju Pugačovam, redzēdams, ka situācija mainījusies man par labu, un neturēdams par vajadzīgu vairs slēpt patiesību.

—    Tava līgava? — Pugačovs iesaucās. — Ko tu neteici ātrāk? Mēs tevi apprecināsim un tavās kāzās palīksmosim! — Pēc tam viņš griezās pie Beloboro- dova: — Paklausies, feldmaršali Mēs ar viņa labdzimtību esam veci paziņas; paēdīsim kopā vakariņas; rīts gudrāks nekā vakars. Rīt paskatīsimies, ko ar viņu iesākt.

Es labprāt būtu atteicies no piedāvātā goda, bet neko nevarēja darīt. Divas jaunas kazacienes, mājas saimnieka meitas, apklāja galdu ar baltu galdautu, atnesa maizi, zivju zupu un vairākus stopus degvīna un alus, un es otrreiz mūžā sēdos pie viena galda ar Pugačovu un viņa baismīgajiem biedriem.

Orģija, kurai es biju par liecinieku pats pret savu gribu, ieilga līdz vēlai naktij. Beidzot manus galda biedrus pievārēja reibums. Pugačovs iesnaudās, savā vietā sēdēdams; viņa biedri piecēlās un deva man zīmi, lai atstājot viņu vienu. Es izgāju ārā kopā ar viņiem. Pēc Plaukšķa pavēles sargs aizveda mani uz tiesas māju, kur es atradu Saveļjiču un kur mūs abus ieslēdza. Mans audzinātājs bija tā izbrīnījies par visu, kas notika, ka man neko nejautāja. Viņš pa tumsu apgūlās un ilgi pūta un vaidēja; beidzot iekrā- cās, bet es iegrimu domās, kas visu nakti neļāva man ne brīdi aizmigt.

No rīta man atnāca pakaļ Pugačova vārdā. Es gāju pie viņa. Netālu no viņa vārtiem stāvēja kibitka, kurā bija iejūgti trīs tatāru zirgi. Uz ielas drūzmējās ļaudis. Priekšnamā satiku Pugačovu: viņš bija saģērbies ceļam — kažokā, ar kirgīzu cepuri galvā. Viņu aplenca vakarējie galda biedri, sataisījuši goddevīgas sejas, kas nemaz neatbilda tam, kam biju par liecinieku vakar. Pugačovs priecīgi ar mani sasveicinājās un pavēlēja sēsties kopā ar viņu kibitkā.

Mēs iesēdāmies. — Uz Belogorskas cietoksni! — Pugačovs uzsauca plecīgam tatāram, kurš, kājās stāvot, vadīja trijjūgu. Mana sirds sāka pukstēt straujāk. Zirgi rāvās uz priekšu, zvaniņš ieskanējās, kibitka drāzās projām . ..

—    Stāt! Stāt! — atskanēja man pārāk labi pazīstamā balss, un es ieraudzīju Saveļjiču, skrejot mums pretim. Pugačovs lika pieturēt. — Mīļais Pjotr Andrejič! — sauca mans audzinātājs. — Nepamet mani mūža galā starp šiem blēž . ..

—    A, vecais sakārnis! — Pugačovs viņu uzrunāja. — Atkal dievs licis satikties. Nu, sēdies uz bukas!

—    Paldies, ķeizar, paldies, mūsu gādnieki — Saveļjičs apsēzdamies runāja. — Lai dievs dod tev nodzīvot simt gadu par to, ka tu mani, veci, neatstūmi un nomierināji. Visu mūžu lūgšu par tevi dievu, bet par zaķādas kažociņu nekad vairs ne pušplēsta vārdiņa nebildīšu.

Šis zaķādas kažoks galu galā varēja nokaitināt Pugačovu ne pa jokam. Par laimi, viltvārdis vai nu nedzirdēja, vai arī nepievērsa uzmanību nevietā pa- sprukušajai piezīmei. Zirgi auļoja; ļaudis ielās apstājās un zemu klanījās. Pugačovs māja ar galvu uz abām pusēm. Pēc brītiņa mēs izbraucām no ārpilsētas un drāzāmies tālāk pa gludu ceļu.

Viegli iedomāties, ko es šinī brīdī jutu. Pēc dažām stundām man būs lemts satikties ar to, kuru jau turēju par pazaudētu. Es iztēlojos mūsu laulības. . . Domāju arīdzan par to cilvēku, kura rokās atradās mans liktenis un kurš savādas apstākļu sagadīšanās dēļ bija ar mani noslēpumainā kārtā saistīts. Atcerējos, cik pārsteidzīgi cietsirdīgs un asinskārīgs bija šis pats cilvēks, kurš pieteicies par manas mīļotās glābēju! Pugačovs nezināja, ka viņa ir kapteiņa Mi- ronova meita; saniknotais Švabrins varēja viņam visu atklāt; Pugačovs varēja uzzināt patiesību arī citā ceļā … Kas tad notiks ar Marju Ivanovnu? Man pār visu miesu pārskrēja šermuļi un mati cēlās stāvus …

Pēkšņi Pugačovs pārtrauca manas pārdomas, griezdamies pie manis ar jautājumu:

—    Par ko jūsu labdzimtība domā?

—    Kā lai nedomāju, — es viņam atbildēju. — Esmu virsnieks un muižnieks; vakar vēl cīnījos pret tevi, bet šodien braucu ar tevi vienā kibitkā un visas manas dzīves laime atkarīga no tevis.

—• Un tad? — Pugačovs jautāja. — Vai tev bail?

Es atbildēju, ka vienreiz viņš mani jau apžēlojis un ka es ceru ne tikai uz viņa žēlastību, bet arī uz palīdzību.

—    Un tu nemaldies, goda vārds, nemaldies! — vilt- vārdis sacīja. — Tu redzēji, mani puiši skatījās uz tevi šķībi; un vecais vēl šodien kladzināja, ka tu esot spiegs un ka vajagot tevi spīdzināt un pakārt; bet es nepiekritu, — viņš piebilda klusākā balsī, lai Saveļjičs un tatārs nevarētu viņu dzirdēt, — atcerēdamies tavu degvīna glāzi un zaķādas kažoku. Redzi nu — es nemaz neesmu tāds asinssuns, kā par mani runā jūsējie.

Es atcerējos Belogorskas cietokšņa ieņemšanu; bet neturēju par vajadzīgu viņu apstrīdēt un neatbildēju ne vārda.

—    Ko par mani runā Orenburgā? — Pugačovs, brītiņu klusējis, jautāja.

—    Runā, ka ar tevi grūti tikt galā; nav vārdam vietas: esi sevi parādījis.

Viltvārža seja pauda pašapmierinātību. — Jā! — viņš priecīgi sacīja. — Es karoju visās malās. Vai pie jums Orenburgā zina par kauju pie Juzejevas? Četrdesmit kritušu jenerāļu, četras armijas saņemtas gūstā. Kā tu domā: vai prūšu karalis varētu ar mani mēroties spēkiem?

Laupītāja dižošanās mani uzjautrināja. — Kā tu pats domā? — es viņam sacīju. — Vai tu varētu tikt galā ar Frideriku?

—    Ar Fjodoru Fjodoroviču? Bet kāpēc tad ne? Ar jūsu jenerāļiem es taču tieku galā; bet Frideriku viņi sakāva. Līdz šim kara laime bijusi manā pusē. Pagaidi vien, gan pienāks laiks, kad iešu uz Maskavu.

—    Tu esi nodomājis iet uz Maskavu?

Viltvārdis drusku padomāja un sacīja pusbalsī:

— Dievs to zina. Man nav izvēles. Mani puiši grib rīkoties uz savu roku. Viņi ir zagļi. Man visu laiku jāuzmanās; pie pirmās neveiksmes viņi izpirks savu dzīvību ar manu galvu.

—    Tā ir! — es sacīju Pugačovam. — Vai tev labāk nevajadzētu pašam no viņiem atkratīties jau pie laika un lūgt valdniecei apžēlošanu?

Pugačovs rūgti iesmējās. — Nē, — viņš atbildēja,

—    par vēlu grēkus nožēlot. Man apžēlošanas nebūs. Turpināšu, kā esmu sācis. Ko var zināt? Varbūt izdodas! Griška Otrepjevs taču valdīja pār Maskavu.

—    Vai tu zini, ar ko viņš beidza? Viņu izsvieda pa logu, nokāva, sadedzināja, pielādēja ar viņa pelniem lielgabalu un izšāva!

—    Paklausies, — Pugačovs sacīja, mežonīgas iedvesmas pārņemts. — Pastāstīšu tev pasaku, ko bērnībā man stāstīja kāda veca kalmikiete. Reiz ērglis vaicājis krauklim: saki, kraukļa putns, — kāpēc tu dzīvo pasaulē trīssimt gadu, bet es tikai trīsdesmit trīs? — Tāpēc, mīļais, — atbildējis viņam krauklis,

—      ka tu dzer dzīvas asinis, bet es barojos no līķiem. — Ērglis nodomājis: pamēģināsim arī mēs ēst to pašu. Labi. Ērglis lidojis līdzi krauklim. Ieraudzījuši beigtu zirgu; nolaidušies zemē un notupušies uz maitas. Krauklis knābājis un slavējis. Ērglis ieknābis vienreiz, ieknābis otrreiz, atmetis ar spārnu un sacījis krauklim: — Nē, brāl kraukli, kāda jēga trīssimt gadu ēst maitu, labāk vienreiz nodzerties dzīvas asinis, lai pēc tam nāk kas nākdams! — Kā tev patika kalmiku pasaka?

—    Atjautīga, — es viņam atbildēju. — Bet dzīvot no slepkavošanas un laupīšanas, manuprāt, nozīmē knābāt maitu.

Pugačovs paskatījās manī ar izbrīnu un neko neatbildēja. Mēs abi apklusām, iegrimdami katrs savās domās. Tatārs sāka vilkt grūtsirdīgu dziesmu; Saveļ- jičs aizsnaudies klanījās uz bukas. Kibitka slīdēja pa gludo ziemas ceļu … Pēkšņi es ieraudzīju miestiņu stāvajā Jaikas krastā ar mietu žogu un zvanu torni, un pēc ceturtdaļversts mēs iebraucām Belogorskas cietoksnī.

XII nodaļa BĀRENE

Nav mūsu ābelītei

Ne galotnītes, ne atvasīšu;

Nav mūsu bajārītei

Ne sava tēva, ne māmulītes.

Nav kas viņu uz kāzām greznotu,

Nav kas viņai svētību dotu.

Kāzu dziesma

Kibitka piebrauca pie komandanta mājas lieveņa. Ļaudis pazina Pugačova zvārguļa skaņu un bariem skrēja mums pakaļ. Švabrins sagaidīja viltvārdi uz lieveņa. Viņš bija ģērbies kazaku tērpā un ataudzinājis bārdu. Nodevējs palīdzēja Pugačovam izkāpt no kibitkas, liekulīgos vārdos izteikdams savu prieku un padevību. Ieraudzījis mani, viņš apmulsa, bet drīz vien attapās, pastiepa roku un sacīja: — Tu arī esi mūsējais? Sen jau tā vajadzēja! — Es novērsos no viņa un neko neatbildēju.

Mana sirds iesmeldzās, kad ienācām sen pazīstamajā istabā, kur pie sienas vēl vienmēr karājās nelaiķa komandanta diploms, kā skumja epitāfija pagājušiem laikiem. Pugačovs atsēdās tajā dīvānā, kur kādreiz mēdza snaust Ivans Kuzmičs, savas dzīvesbiedres rāšanās ieaijāts. Švabrins pats pasniedza viņam degvīnu. Pugačovs izdzēra glāzi un sacīja, uz mani rādīdams: — Pacienā arī viņa labdzimtību. — Švabrins pienāca pie manis ar savu paplāti; bet es otrreiz no viņa novērsos. Viņš aiz apjukuma nezināja, ko iesākt. Būdams pēc dabas apķērīgs, viņš, protams, nojauta, ka Pugačovs ir ar viņu nemierā. Viņš no tā baidījās, bet uz mani skatījās ar neuzticību. Pugačovs pajautāja, kāds ir cietokšņa stāvoklis, kādas valodas dzirdamas par ienaidnieka karaspēku un tamlīdzīgas lietas un pēkšņi vaicāja viņam: — Saki, brālīt, — kas tā par meiteni, kuru tu esi apcietinājis? Parādi man viņu.

Švabrins kļuva bāls kā mironis. — Ķeizar, — viņš sacīja drebošā balsī, — ķeizar, viņa nav apcietināta . .. viņa ir slima … viņa guļ goda istabā.

—    Aizved mani pie viņas, — viltvārdis sacīja, pieceldamies kājās. Atrunāties nebija iespējams. Švabrins veda Pugačovu uz Marjas Ivanovnas istabu. Es viņiem sekoju.

Uz kāpnēm Švabrins apstājās. — Valdniek! — viņš teica. — Jūs varat prasīt no manis, ko vien gribat, bet neļaujiet svešam cilvēkam ienākt manas sievas guļamistabā.

Es nodrebēju. — Tātad tu esi precējies! — es uzbrēcu Švabrinam, gatavs viņu saplosīt.

—    Mierā! — Pugačovs mani pārtrauca. — Tā ir mana darīšana. Bet tu, — viņš turpināja, griezdamies pie Švabrina, — neizrunājies un neizlokies: vai viņa ir vai nav tava sieva, bet es varu vest pie viņas, ko gribu. Jūsu labdzimtība, nāc man līdzi.

Pie istabas durvīm Švabrins atkal apstājās un sacīja aizlauztā balsī: — Ķeizar, man jūs jābrīdina, ka viņai ir karsonis un jau trešo dienu viņa nepārtraukti murgo.

—    Atver durvis! — Pugačovs pavēlēja.

Švabrins sāka meklēties pa savām kabatām un sacīja, ka neesot paņēmis līdzi atslēgas. Pugačovs pagrūda durvis ar kāju; atslēga atsprāga vaļā, durvis atvērās, un mēs iegājām iekšā.

Es palūkojos un sastingu. Uz grīdas nodriskātās zemnieku drēbēs sēdēja Marja Ivanovna, bāla, novājējusi, izjukušiem matiem. Viņas priekšā stāvēja krūze ūdens un uz tās maizes rieciens. Mani ieraudzījusi, viņa nodrebēja un iekliedzās. Kas pēc tam ar mani notika — neatceros.

Pugačovs paraudzījās Švabrinā un teica, rūgti smīnēdams: — Ir gan tev laba lazarete! — Pēc tam viņš piegāja pie Marjas Ivanovnas. — Saki man, dros- taliņ, — par ko tavs vīrs tevi tā soda? Ko tu pret viņu esi noziegusies?

—    Mans vīrs! — viņa atkārtoja. — Viņš nav mans vīrs. Nekad es nebūšu viņa sieva! Labāk gribu nomirt un nomiršu arī, ja mani neatsvabinās.

Pugačovs bargi palūkojās Švabrinā. — Un tu uzdrīkstējies man melot! — viņš tam sacīja. — Vai tu, neģēli, zini, ko esi pelnījis?

Švabrins nokrita ceļos.. . Šinī brīdī nicinājums apslāpēja manī gan naida, gan dusmu jūtas. Ar pretīgumu skatījos muižniekā, kurš vāļājās pie izbēguša kazaka kājām. Pugačovs atmaiga. — Šoreiz es tevi apžēloju, — viņš sacīja Švabrinam, — bet ņem vērā, ka pie pirmā pārkāpuma tev būs jāatbild arī par šo. — Pēc tam viņš griezās pie Marjas Ivanovnas un sacīja viņai laipnā balsī: — Nāc ārā, skaistulīt, dāvinu tev brīvību. Es esmu ķeizars.

Marja Ivanovna uzmeta viņam skatienu un atskārta, ka viņas priekšā stāv viņas vecāku slepkava. Viņa abām rokām aizsedza seju un nokrita zemē, zaudējusi samaņu. Es metos pie viņas, bet šinī brīdī istabā ļoti droši ieslīdēja mana vecā paziņa Palaša un sāka aprūpēt savu jaunkundzi. Pugačovs pagriezās un atstāja istabu, un mēs visi trīs iegājām viesistabā.

—    Kā jūties, jūsu labdzimtība? — Pugačovs sacīja smiedamies. — Izglābām skaistulīti! Kā tu domā, vai nevajadzētu sūtīt pēc popa, lai salaulā radinieci? Es varētu būt par vedējtēvu, Švabrins par līgavaiņa brāli; uzdzīvosim, iedzersim! Kamēr dzīvs, tikmēr priecājies!

No kā baidījos, tas notika. Švabrins, izdzirdis Pugačova priekšlikumu, zaudēja savaldīšanos. — Ķeizar! — viņš izmisis iesaucās. — Esmu vainīgs, es jums meloju, bet arī Griņovs jūs māna. Šī meitene nav šejienes popa radiniece: viņa ir pakārtā Ivana Mironova meita.

Pugačovs paskatījās manī ar savām ugunīgajām acīm. — Ko tas nozīmē? — viņš man neizpratnē jautāja.

—    Švabrins sacīja tev taisnību, — es viņam noteikti atbildēju.

—    Tu man to netiki teicis, — piezīmēja Pugačovs, kura seja apmācās.

—    Padomā pats, — es viņam atbildēju, — vai tavu cilvēku klātienē varēja teikt, ka Mironova meita dzīva. Viņi būtu to nomaitājuši. Nekas viņu nevarētu glābt!

—    Kas tiesa, tas tiesa, — Pugačovs iesmiedamies sacīja. — Mani dzērāji nebūtu nabaga meiteni saudzējuši. Labi darīja apķērīgā popiene, viņus piešmaukdama.

—    Paklausies, — es turpināju, redzēdams, ka viņš noskaņots labvēlīgi. — Nezinu, kā tevi lai saucu, un arī nevēlos zināt… Bet dievs mans liecinieks, es labprāt samaksātu ar dzīvību par to, ko tu manis dēļ esi darījis. Tikai neprasi to, kas būtu pretrunā ar manu godu un kristīga cilvēka sirdsapziņu. Tu esi mans labdaris. Esi labs līdz galam: atlaid mani ar nabaga bāreni, kur dievs mums ceļu rādīs. Bet mēs, lai tu būtu kur būdams un lai ar tevi notiktu kas notikdams, katru dienu lūgsim dievu par tavas grēcīgās dvēseles glābiņu …

Liekas, Pugačova skarbā dvēsele bija aizkustināta. — Lai notiek pēc tava prāta! — viņš sacīja. — Ja sodīt, tad sodīt, ja žēlot, tad žēlot: tāds mans paradums. Ņem savu skaistuli, ved viņu, kurp gribi, lai dievs dod jums mīlestību un saticību!

Tad viņš griezās pie Švabrina un lika izdot man caurlaidi caur visiem viņam padotajiem sardzes posteņiem un cietokšņiem. Švabrins, pavisam iznīcināts, stāvēja kā sastindzis. Pugačovs devās apskatīt cietoksni. Švabrins viņu pavadīja; bet es paliku, aizbildinādamies, ka man jāgatavojas ceļam.

Skrēju uz augšas istabiņu. Durvis bija aizslēgtas. Es pieklaudzināju. — Kas tur? — Palaša jautāja. Es atsaucos. Aiz durvīm atskanēja Marjas Ivanovnas mīļā balss. — Pagaidiet, Pjotr Andrejič. Es pārģērbjos. Ejiet pie Akuļinas Pamfilovnas; es arī tūdaļ tur būšu.

Es paklausīju un gāju uz Gerasima tēva māju. Gan viņš, gan popiene izskrēja man pretim. Saveļjičs viņiem bija jau paziņojis. — Sveicināti, Pjotr Andrejič, — popiene sacīja. — Dievs vēlējis atkal satikties. Kā jums klājas? Mēs jūs katru dienu pieminējām. Bet Marja Ivanovna bez jums daudz izcieta, mana drostaliņa! … Sakiet, mīļais, — kā jūs ar Pugačovu tikāt galā? Kā viņš jūs nenožmiedza? Labi, ka vēl tā, jāteic ļaundarim paldies par to pašu. — Diezgan, vecā, — Gerasima tēvs viņu pārtrauca. — Runāt — sudrabs, klusu ciest — zelts. No lielas pļāpības nav nekāda labuma. Mīļais Pjotr Andrejič! Nāciet iekšā, laipni lūdzam. Kur tas laiks, kopš neesam redzējušies.

Popiene cienāja mani ar to, kas bija pie rokas, un visu laiku bez pārtraukuma runāja. Viņa man stāstīja, kā Švabrins piespiedis viņus izdot Marju Ivanovnu, kā Marja Ivanovna raudājusi un negribējusi no viņiem šķirties, kā dūšīgā kalpone Palaška, kas arī uradņiku dancinot pēc savas stabules, visu laiku palīdzējusi kapteiņa meitai sazināties ar viņu, kā viņa devusi Marjai Ivanovnai padomu uzrakstīt man vēstuli un tā tālāk. Es savukārt īsumā pastāstīju par sevi. Pops un popiene meta krustus, izdzirduši, ka Pugačovs zina par viņu meliem. — Lai dievs kungs stāv mums klāt! — Akuļina Pamfilovna murmināja. — Debesu valdiniek, novērs nelaimi! Ir gan tas Aleksejs Ivaničs, nav ko teikt, īsts cūka! — Tieši tajā brīdī durvis atvērās un ienāca Marja Ivanovna ar smaidu bālajā sejā. Viņa bija novilkusi savas zemnieces drēbes un apģērbusies tāpat kā senāk — vienkārši un glīti.

Es satvēru viņas roku un ilgi nespēju bilst ne vārda. Sirdis mums bija pārāk pilnas, lai kaut ko teiktu. Mūsu saimnieki noprata, ka viņi šeit lieki, un izgāja no istabas. Mēs palikām vieni. Aizmirsām visu. Runājām un nevarējām vien izrunāties. Marja Ivanovna stāstīja man, kas ar viņu noticis kopš pašas cietokšņa ieņemšanas; aprakstīja savu šausmīgo stāvokli un visas mocības, ko viņai licis izciest zemiskais Švabrins. Mēs atcerējāmies arī agrākos laimīgos laikus … Abi raudājām .. . Beidzot izklāstīju viņai savus nodomus. Palikt cietoksnī, kas pakļauts Pugačovam un ko pārvalda Švabrins, viņai bija neiespējami. Nevarēja domāt arī par Orenburgu, kas cieta aplenkuma postu. Viņai visā pasaulē nebija neviena radinieka. Ieteicu braukt uz mūsu muižu pie maniem vecākiem. Marja Ivanovna sākumā šaubījās: viņu biedēja mana tēva nelabvēlība. Es viņu nomierināju. Zināju, ka tēvs būs priecīgs un turēs par savu pienākumu uzņemt nopelniem bagāta, tēviju aizstāvot, krituša karavīra meitu. — Mīļā Marja Ivanovna! — es beidzot sacīju. — Es turu tevi par savu sievu. Neparasti apstākļi mūs nesaraujami savienojuši; nekas pasaulē nevar mūs vairs šķirt. — Marja Ivanovna uzklausīja mani vienkārši, bez liekuļotas kautrības, bez izgudrām atrunām. Viņa juta, ka tās liktenis savienots ar manējo. Taču viņa atkārtoja, ka kļūšot par manu sievu tikai ar manu vecāku piekrišanu. Es viņai pretim nerunāju. Mēs dedzīgi un no visas sirds saskūpstījāmies, un līdz ar to starp mums viss bija izlemts.

Pēc stundas uradņiks atnesa man ar Pugačova ķeburiem parakstītu caurlaidi un ķeizara vārdā lika man ierasties pie viņa. Atradu Pugačovu saposušos ceļam. Nespēju izskaidrot, ko jutu, šķirdamies no šā briesmīgā cilvēka, izdzimteņa, ļaundara, kas bija noziedzies pret visiem, izņemot mani. Kāpēc slēpt taisnību? Tajā brīdī mani pie viņa saistīja stipra līdzjūtība. Es karsti vēlējos dabūt viņu prom no ļaundariem, kurus tas vadīja, un glābt viņa galvu, kamēr vēl nav par vēlu. Švabrins un ļaudis, kas ap mums drūzmējās, kavēja mani pateikt visu, kas bija man uz sirds.

Mēs šķīrāmies draudzīgi. Pugačovs, ieraudzījis burzmā Akuļinu Pamfilovnu, padraudēja ar pirkstu un zīmīgi piemiedza aci, pēc tam iesēdās kibitkā, lika braukt uz Berdu un, kad zirgi sakustējās, vēlreiz izliecās ārā no kibitkas un uzsauca man: — Ardievu, jūsu labdzimtība! Varbūt kādreiz vēl redzēsimies. — Mēs tiešām vēl redzējāmies, bet kādos apstākļos! …

Pugačovs aizbrauca. Es ilgi noskatījos uz balto stepi, pa kuru aizjoņoja viņa trijjūgs. Ļaudis izklīda. Švabrins pazuda. Es atgriezos garīdznieka mājā. Viss bija gatavs mūsu aizceļošanai, es negribēju ilgāk vilcināties. Mūsu mantas bija sakrautas vecos komandanta ratos. Važoņi mudīgi iejūdza zirgus. Marja Ivanovna aizgāja atvadīties no savu vecāku kapiem, kas atradās aiz baznīcas. Es gribēju viņu pavadīt, bet viņa lūdza, lai atstājot to vienu. Pēc brīža viņa atgriezās, klusu raudādama. Pajūgs bija piebraukts pie durvīm. Gerasima tēvs un viņa sieva iznāca uz lieveņa. Kibitkā mēs iesēdāmies trīs: Marja Ivanovna, Palaša un es. Saveļjičs uzrāpās uz bukas. — Ardievu, Marja Ivanovna, manu drostaliņ! Ardievu, Pjotr Andrejič, mūsu vanadziņ! — sacīja labā popiene. — Laimīgu ceļu, lai dievs jums abiem dod laimi! — Mēs sākām braukt. Pie komandanta mājas loga ieraudzīju stāvam Švabrinu. Viņa seja pauda drūmu niknumu. Man negribējās parādīt savu uzvaras prieku par iznīcināto ienaidnieku, un es novērsu acis uz otru pusi. Beidzot izbraucām ārā pa cietokšņa vārtiem un uz mūžu atstājām Belogorskas cietoksni.

XIII nodaļa ARESTS

Kungs, piedodiet, mans pienākums tūlīt Uz cietumu jūs vest un ieslodzīt. — Es esmu gatavs; bet pirms aizvešanas — Ja drīkstu cerēt — uzklausīsiet mani.

Kņažņins

Tik negaidot atguvis mīļoto meiteni, par kuru vēl šorīt biju mocoši bažījies, neticēju pats sev un iedomājos, ka viss, kas ar mani noticis, ir tikai tukšs sapnis. Marja Ivanovna domīgi skatījās gan uz mani, gan uz ceļu un, kā liekas, nebija vēl īsti atģidusies. Mēs klusējām. Mūsu sirdis bija pārāk nogurušas. Pēc stundām divām bijām nemanot nobraukuši līdz kai

miņu cietoksnim, kas arī bija pakļauts Pugačovam. Te mēs pārmainījām zirgus. Pēc ātruma, ar kādu tie tika iejūgti, pēc Pugačova ieceltā komandanta — bārdaina kazaka steidzīgās pakalpības es nopratu, ka, pateicoties mūsu važoņa pļāpībai, mani uzņēma kā galma favorītu.

Mēs devāmies tālāk. Sāka krēslot. Mēs tuvojāmies pilsētiņai, kur, pēc bārdainā komandanta vārdiem, atradās stipra karaspēka vienība, kas gāja pievienoties viltvārdim. Mūs apstādināja sargpostenis. Uz jautājumu «kas brauc?» važonis skaļi atbildēja:

—    Ķeizara radinieks ar savu saimniecīti. — Pēkšņi mūs aplenca huzāri, briesmīgi lamādamies. — Kāp ārā, velna radinieki — sacīja man ūsains vahmistrs.

—   Nu tu dabūsi pirti ar visu savu saimniecīti!

Es izkāpu no kibitkas un uzstāju, lai ved mani pie priekšnieka. Ieraudzījuši virsnieku, zaldāti mitējās lamāties. Vahmistrs veda mani pie majora. Saveļjičs no manis neatkāpās, pie sevis murminādams:

—  Te tev nu bija ķeizara radinieks! No vilka bēg, uz lāča uzskrien … Kungs dievs! Ar ko tas beigsies? — Kibitka lēnām brauca aiz mums.

Pēc piecām minūtēm mēs nonācām pie spoži apgaismotas mājiņas. Vahmistrs atstāja mani sardzes uzraudzībā un iegāja pieteikt. Viņš tūdaļ atgriezās, paziņodams, ka viņa augstdzimtībai neesot laika mani pieņemt, ka viņš licis aizvest mani uz cietumu, bet saimniecīti nogādāt pie viņa.

—    Ko tas nozīmē? — es trakās dusmās iesaucos.

—  Vai viņš prātu zaudējis?

—    Nezinu, jūsu labdzimtība, — vahmistrs atbildēja. — Tikai viņa augstdzimtība lika aizvest jūsu labdzimtību uz cietumu, bet viņas labdzimtību aizvest pie viņa augstdzimtības, jūsu labdzimtība!

Es metos uz lieveņa. Sargkareivji nepaguva mani aizturēt, un es taisnā ceļā iedrāžos istabā, kur kādi seši huzāru virsnieki spēlēja kārtis. Majors dalīja. Kāds gan bija mans izbrīns, kad, ciešāk ieskatījies, pazinu, ka tas ir Ivans Ivanovičs Zurins, kurš mani kādreiz bija apspēlējis Simbirskas traktierī!

—   Vai tas iespējams? — es iesaucos. — Ivan Iva- nič! Vai tiešām tu?

—    Ai, ai, ai, Pjotrs Andrejičs! Kā tu te radies? No kurienes? Sveiks, brāl. Vai negribi piedalīties spēlē?

—    Pateicos. Labāk liec ierādīt man dzīvokli.

—    Kādu tev dzīvokli? Paliec pie manis!

—    Nevaru: neesmu viens.

—    Lai biedrs arī nāk šurp.

—    Neesmu ar biedru, bet… ar dāmu.

—    Ar dāmu! Kur tu viņu rāvi? Ehe, brāl! (Pie šiem vārdiem Zurins iesvilpās tik izteiksmīgi, ka visi iesmējās, bet es galīgi apjuku.)

—    Labi, — Zurins turpināja, — lai notiek. Dabūsi dzīvokli. Tomēr žēl… Mēs būtu kārtīgi palīksmo- juši.. . Hei, puis! Kāpēc neved šurp Pugačova radinieci? Vai viņa negrib nākt? Saki viņai, lai nebaidās: kungs labs, neko viņai pāri nedarīs, — un sadod viņai krietni pa kaklu.

—    Ko tu runā? — es sacīju Zurinam. — Kas tā par Pugačova radinieci? Tā ir nelaiķa kapteiņa Mironova meita. Es viņu izvedu no gūsta un tagad pavadu uz sava tēva muižu, kur viņu atstāšu.

—    Kā! Tad tevi man nupat pieteica? Paklausies — ko tas nozīmē?

—    Vēlāk visu izstāstīšu. Bet tagad, dieva dēļ, nomierini nabaga meiteni, kuru tavi huzāri pārbiedējuši.

Zurins tūdaļ visu izkārtoja. Pats viņš izgāja ārā, lai atvainotos Marjai Ivanovnai par netīšo pārpratumu, bet vahmistram pavēlēja ierādīt viņai pašu labāko dzīvokli pilsētiņā. Es paliku pārnakšņot pie Zurina.

Mēs paēdām vakariņas, un, kad palikām divatā, izstāstīju viņam par saviem piedzīvojumiem. Zurins klausījās manī ļoti uzmanīgi. Kad biju beidzis, viņš pašūpoja galvu un sacīja: — Tas viss, brāl, ir labi; tikai viens man nepatīk: kāda velna pēc tev jāprecas? Esmu godīgs virsnieks, negribu tevi mānīt; tici man, laulība ir tīrā muļķība. Kāpēc tev noņemties ar sievu un auklēt bērnus? Ek, izbeidz. Paklausi mani: raisies vaļā no tās kapteiņa meitas. Ceļš uz Simbirsku ir drošs, esmu to attīrījis. Sūti viņu jau rīt vienu pašu pie saviem vecākiem, bet pats paliec pie manis vienībā. Orenburgā tev nav vērts atgriezties. Ja vēlreiz kritīsi dumpinieku nagos, tad diez vai no viņiem vairs tiksi vaļā. Gan mīlestības apmātība pāries pati no sevis, un viss būs labi.

Kaut arī es viņam lāgā nepiekritu, tomēr jutu, ka mans goda pienākums ir atrasties ķeizarienes karaspēkā. Nolēmu klausīt Zurina padomam: aizsūtīt Marju Ivanovnu uz muižu un palikt pie viņa.

Saveļjičs ieradās, lai palīdzētu man noģērbties; es viņam teicu, lai sataisās rīt doties ceļā ar Marju Ivanovnu. Viņš gribēja pretoties. — Ko tu, kungs? Kā es tevi lai atstāju? Kas tevi aprūpēs? Ko teiks tavi vecāki?

Pazīdams sava audzinātāja stūrgalvību, nolēmu pārliecināt viņu ar maigumu un sirsnību. — Mans draugs, Arhip Saveļjič! — es viņu uzrunāju. — Neatsaki, izdari man šo pakalpojumu; aprūpības te netrūkst, bet man nebūs miera, ja Marja Ivanovna dosies ceļā viena, bez tevis. Kalpodams viņai, tu kalposi arī man, jo esmu cieši nolēmis, līdzko apstākļi atļaus, ar viņu apprecēties.

To dzirdēdams, Saveļjičs neaprakstāmā izbrīnā sasita rokas. — Precēties! — viņš atkārtoja. — Bērns grib precēties! Bet ko gan teiks tētiņš, ko domās māmiņa?

— Piekritīs, noteikti piekritīs, — es atbildēju, — kad iepazīsies ar Marju Ivanovnu. Ceru, ka tu man palīdzēsi. Tētiņš un māmiņa tev uzticas: tu par mums aizliksi labu vārdu, vai ne?

Večuks bija aizkustināts. — Oh, mīļais Pjotr Andrejič! — viņš atbildēja. — Agri gan tu esi nolēmis precēties, toties Marja Ivanovna ir tik laba jaunkundze, ka grēks būtu laist izdevību garām. Lai notiek pēc tava prāta. Pavadīšu viņu, dieva eņģeli, un pazemīgi likšu pie sirds taviem vecākiem, ka tādai līgavai pūrs nemaz nav vajadzīgs.

Es pateicos Saveļjičam un likos gulēt pie Zurina. Aiz uzbudinājuma un satraukuma man gribējās runāt. Sākumā Zurins tērzēja ar mani labprāt, bet pamazām viņa vārdi kļuva retāki un nesakarīgāki; beidzot uz kādu jautājumu viņš atbildes vietā iekrācās, brīžam iesvilpdamies. Es apklusu un drīz vien sekoju viņa piemēram.

Otrā dienā no rīta devos pie Marjas Ivanovnas. Pastāstīju viņai savus nodomus. Viņa atzina tos par saprātīgiem un tūdaļ man piekrita. Tajā pašā dienā Zurina vienībai vajadzēja šo pilsētu atstāt. Nebija ko vilcināties. Atvadījos no Marjas Ivanovnas, atstādams viņu Saveļjiča gādībā un iedodams viņai vēstuli saviem vecākiem. Marja Ivanovna sāka raudāt. — Ardievu, Pjotr Andrejič! — viņa sacīja klusā balsī. — Vai mēs vēl kādreiz redzēsimies, to zina vienīgi dievs, bet es nemūžam jūs neaizmirsīšu; mana sirds piederēs tev vienam līdz kapa malai. — Es neko nespēju atbildēt. Ap mums sapulcējās ļaudis. Negribēju to priekšā izrādīt jūtas, kas kūsāja manī. Beidzot viņa aizbrauca. Es atgriezos pie Zurina noskumis un kluss. Viņš gribēja mani uzjautrināt; es vēlējos aizmirsties: mēs pavadījām šo dienu skaļi un trakulīgi, bet vakarā devāmies karagājienā.

Tas notika februāra beigās. Ziema, kas kavēja kara darbību, gāja uz galu, un mūsu ģenerāļi gatavojās saskanīgai sadarbībai. Pugačovs vēl vienmēr stāvēja pie Orenburgas. Tikmēr karaspēka vienības cita ar citu savienojās un no visām pusēm tuvojās ļaundaru perēklim. Dumpīgās sādžas, ieraudzījušas mūsu karaspēku, tūdaļ pakļāvās; laupītāju bandas visur no mums bēga, un viss vēstīja par drīzām un labvēlīgām beigām.

Drīz vien kņazs Goļicins pie Tatiščevas cietokšņa sakāva Pugačovu, izklīdināja viņa pulkus, atbrīvoja Orenburgu un, kā liekas, deva dumpim pēdējo un izšķirīgo triecienu. Zurins tajā laikā tika sūtīts pret baru dumpīgu baškīru, kuri izklīda, pirms mēs viņus bijām ieraudzījuši. Pavasaris mūs apstādināja tatāru sādžā. Upītes pārplūda, un ceļi kļuva neizbrienami. Mēs bezdarbībā mierinājām sevi ar domu, ka garlaicīgais un necilais karš pret laupītājiem un mežoņiem drīz beigsies.

Taču Pugačovs nebija notverts. Viņš ieradās Sibīrijas rūpnīcās, savāca tur jaunus pulkus un atkal sāka darīt nelietības. Atkal paklīda baumas par viņa panākumiem. Mēs uzzinājām par Sibīrijas cietokšņu izpostīšanu. Drīz vien vēsts par Kazaņas ieņemšanu un viltvārža virzīšanos uz Maskavu satrauca karaspēka virsvadoņus, kuri bezrūpīgi snauda, cerēdami uz nicinātā dumpinieka bezspēcību. Zurins saņēma pavēli pārcelties pār Volgu.[41]

Neaprakstīšu mūsu karagājienu un kara beigas. Teikšu tikai to, ka posts bija ārkārtīgs. Mēs gājām cauri sādžām, ko bija nopostījuši dumpinieki, un gribot negribot atņēmām nabaga iedzīvotājiem to, ko viņi bija paguvuši paslēpt. Nekur nebija nekādas pārvaldes; muižnieki slēpās mežos. Laupītāju bars visur darīja nelietības; atsevišķu karaspēka vienību priekšnieki patvaļīgi sodīja un apžēloja; stāvoklis visā plašajā novadā, kur plosījās ugunsgrēks, bija briesmīgs … Lai dievs nedod piedzīvot krievu dumpi, bezjēdzīgu un nežēlīgu!

Pugačovs bēga, Ivana Ivanoviča Mihelsona vajāts. Drīz mēs uzzinājām par viņa pilnīgu sakāvi. Beidzot Zurins saņēma ziņu par viltvārža sagūstīšanu un līdz ar to arī pavēli apstāties. Karš bija galā. Beidzot varēju doties pie saviem vecākiem! Mani spārnoja doma, ka varēšu viņus apkampt, ka redzēšu Marju Ivanovnu, no kuras man nebija nekādu ziņu. Es lēkāju kā bērns. Zurins smējās un runāja, plecus raustīdams: — Nē, tev nekas nelīdz! Apprecēsies un būsi pagalam!

Bet tanī pašā laikā savādas jūtas saindēja manu prieku: doma par ļaundari, kas aptraipīts tik daudzu nevainīgu upuru asinīm, un par viņa gaidāmo sodīšanu mani gribot negribot darīja nemierīgu. «Jemeļa! Jemeļa,» es rūgti domāju, «kāpēc tu neuzdūries uz durkļa vai nepakļuvi zem kartečas? Neko labāku tu sev nevarētu vēlēties.» Ko lai dara? Doma par viņu manī bija nedalīti vienota ar domu par žēlastību, ko viņš man parādījis manas dzīves visbriesmīgākajā brīdī, un par manas līgavas atsvabināšanu no nelietīgā Švabrina rokām.

Zurins piešķīra man atvaļinājumu. Pēc dažām dienām man vajadzēja būt atkal savas ģimenes vidū, redzēt atkal savu Marju Ivanovnu .. . Pēkšņi mani pārsteidza negaidīts negaiss.

Tanī dienā, kurā biju nodomājis aizbraukt, tieši tobrīd, kad taisījos doties ceļā, Zurins ienāca manā istabā, turēdams rokā kādu papīru, un izskatījās ļoti norūpējies. Man kaut kas iedūrās sirdī. Es izbijos, pats nezinu, no kā. Viņš izsūtīja ārā manu denščiku un teica, ka viņam esot ar mani darīšanas. — Kādas? — es satraukti jautāju. — Mazas nepatikšanas, — viņš atbildēja, pasniegdams man papīru. — Izlasi, ko es nupat saņēmu. — Es sāku lasīt: tā bija slepena pavēle visiem priekšniekiem arestēt mani, lai es būtu kur būdams, un konvoja pavadībā nekavējoties nosūtīt uz

Kazaņu, uz Izmeklēšanas komisiju, kurai uzdots izskatīt Pugačova lietu.

Papīrs gandrīz vai izkrita man no rokām. — Neko darīt! — Zurins sacīja. — Mans pienākums paklausīt pavēlei. Acīm redzot, baumas par taviem draudzīgajiem ceļojumiem kopā ar Pugačovu kaut kā nonākušas līdz valdībai. Ceru, ka šai lietai nebūs nekādu seku un ka tu komisijas priekšā attaisnosies. Neskumsti un dodies ceļā. — Man sirdsapziņa bija tīra; no tiesas es nebaidījos; bet mani šausmināja doma, ka laimīgo tikšanos nāksies atlikt varbūt vēl uz vairākiem mēnešiem. Pajūgs bija kārtībā. Zurins draudzīgi no manis atvadījās. Mani iesēdināja ratos. Man līdzās apsēdās divi huzāri ar kailiem zobeniem, un tā es pa lielo ceļu braucu projām.

XIV nodaļa TIESA

Ļaudīm muti neaizbāzīsi.

Paruna

Biju pārliecināts, ka visa vaina ir mana patvarīgā prombūtne no Orenburgas. Cerēju viegli attaisnoties: izjājieni ārpus cietokšņa ne tikai nebija aizliegti, bet tos visiem spēkiem atbalstīja. Mani varēja vainot pārmērīgā dedzībā, nevis nepaklausībā. Bet par manām draudzīgajām attiecībām ar Pugačovu zināja daudzi liecinieki, un tās varēja likties ļoti aizdomīgas. Visu ceļu es domāju par pratināšanu, kas mani sagaida, pārliku savas atbildes un nolēmu teikt tiesai visu patiesību, turēdams šo attaisnošanās veidu par visvienkāršāko un turklāt visdrošāko.

Es iebraucu nopostītajā un izdegušajā Kazaņā. Gar ielām namu vietā gulēja ogļu kaudzes un rēgojās nokvēpušas sienas bez jumtiem un logiem. Tādas bija Pugačova atstātās pēdas! Mani aizveda uz cietoksni, kas bija saglabājies nodegušās pilsētas vidū. Huzāri nodeva mani sardzes virsniekam. Viņš lika atsaukt kalēju. Man ap kājām aplika važas un aiz- kala tās ciet. Pēc tam mani aizveda uz cietumu un pameta vienu šaurā un tumšā ūķī, kur bija tikai kailas sienas un ar dzelzs režģiem aizrestots lodziņš.

Tāds sākums nevēstīja neko labu. Tomēr es nezaudēju ne drosmi, ne cerības. Ķēros pie visu nelaimīgo mierinājuma un, pirmo reizi mūžā izbaudījis, cik salda ir lūgšana, kas nāk no tīras, saplosītas sirds, mierīgi aizmigu, nerūpēdamies par to, kas ar mani notiks.

Otrā dienā mani pamodināja cietuma sargs, paziņodams, ka mani saucot komisija. Divi zaldāti veda mani pāri pagalmam uz komandanta māju, palika stāvam priekšistabā un ielaida mani vienu tālākās istabās.

Iegāju diezgan plašā zālē. Aiz papīriem apkrauta galda sēdēja divi cilvēki: pavecs ģenerālis, pēc izskata bargs un salts, un jauns gvardes kapteinis, apmēram divdesmit astoņus gadus vecs, ļoti patīkama izskata, ar veiklu un brīvu uzvedību. Līdzās logam pie atsevišķa galdiņa sēdēja sekretārs, spalvu aiz auss aizlicis, noliecies pār papīru, sagatavojies pierakstīt manu liecību. Sākās nopratināšana. Man jautāja uzvārdu un dienesta pakāpi. Ģenerālis vaicāja, vai es neesot Andreja Petroviča Griņova dēls. Un pēc manas atbildes skadri piebilda: — 2ēl, ka tik godājamam cilvēkam tāds necienīgs dēls! — Es mierīgi atbildēju, ka, par spīti apvainojumiem, kas gulstas uz mani, ceru attaisnoties, vaļsirdīgi izstāstīdams patiesību. Mana pašpārliecinātība viņam nepatika.

—     Tu, brāl, esi rūdīts, — viņš sacīja man, pieri saraucis, — bet mēs esam redzējuši vēl rūdītākus!

Tad jaunais cilvēks man jautāja: kādos apstākļos un kad esmu sācis kalpot Pugačovam un kādus uzdevumus pie viņa pildījis.

Es sašutis atbildēju, ka, virsnieks un muižnieks būdams, Pugačovam nekad neesmu kalpojis un nekādus viņa uzdevumus neesmu pildījis.

— Kā tad tas nāk, — mans pratinātājs iebilda,

—    ka šis muižnieks un virsnieks viens pats baudījis Pugačova žēlastību, kamēr visi viņa biedri zvēriski nogalināti? Kā tas nāk, ka šis pats virsnieks un muižnieks draudzīgi dzīrojis kopā ar dumpiniekiem, pieņēmis no galvenā ļaundara dāvanas — kažoku, zirgu un pusrubli naudas? No kurienes radusies tāda dīvaina draudzība, un kas tad ir tās pamatā, ja ne nodevība vai vismaz zemiska un noziedzīga mazdūšība?

Mani dziļi apvainoja gvardes virsnieka vārdi, un es dedzīgi sāku attaisnoties. Stāstīju, kā iepazinos ar Pugačovu stepē sniega vētras laikā, kā pie Belogorskas cietokšņa ieņemšanas viņš mani pazina un pasaudzēja. Teicu, ka zirgu un kažoku tiešām esmu no viltvārža pieņēmis, bet ka Belogorskas cietoksni pret ļaundari aizstāvēju līdz pēdējai iespējai. Beidzot atsaucos arī uz savu ģenerāli, kurš varēja apliecināt manu dedzību nelaimīgā Orenburgas ielenkuma laikā.

Bargais sirmgalvis paņēma no galda atvērtu vēstuli un to skaļi nolasīja:

— «Uz jūsu ekselences pieprasīto izziņu par pra- porščiku Griņovu, kurš it kā piedalījies nesenajos nemieros un stājies ar ļaundari sakaros, ko nepieļauj dienests un zvērests, man ir tas gods paskaidrot: minētais praporščiks Griņovs dienēja Orenburgā no 1773. gada oktobra sākuma līdz šā gada 24. febiuā- rim; šinī datumā viņš no pilsētas pazuda un kopš tā laika nav vairs manā dienestā atgriezies. No pārbēdzējiem dzirdēts, ka viņš redzēts pie Pugačova ārpilsētā un kopā ar to braucis uz Belogorskas cietoksni, kur senāk dienējis; kas attiecas uz viņa uzvedību, varu teikt…» — Šinī vietā viņš pārtrauca lasīšanu un sacīja man bargi: — Ko tu tagad teiksi sev par attaisnojumu?

Es gribēju turpināt tāpat, kā biju sācis, un paskaidrot savas attiecības ar Marju Ivanovnu tikpat vaļsirdīgi kā visu pārējo. Bet pēkšņi sajutu nepārvaramu pretīgumu. Man ienāca prātā — ja vien ieminēšos par Marju Ivanovnu, komisija sauks pie atbildības arī viņu; doma par viņas vārda iejaukšanu zemiskajos ļaundaru apmelojumos un par viņas pašas savešanu aci pret aci ar neģēļiem — šī šausmīgā doma mani tā satrieca, ka es saminstinājos un nonācu pretrunās.

Mani soģi, kuri, kā liekas, bija sākuši uzklausīt manas atbildes ar zināmu labvēlību, manu apjukumu redzēdami, no jauna noskaņojās pret mani. Gvardes virsnieks pieprasīja, lai mani saved kopā ar galveno apsūdzētāju. Ģenerālis lika pasaukt bijušo ļaundari. Es spēji pagriezos pret durvīm, gaidīdams savu apsūdzētāju. Pēc dažām minūtēm nošķinda važas, durvis atvērās un ienāca — Švabrins. Biju pārsteigts par viņa pārvērtību. Viņš izskatījās ārkārtīgi vājš un bāls. Viņa mati, vēl nesen melni kā darva, bija kļuvuši pilnīgi sirmi; garā bārda savēlusies pinkās. Viņš atkārtoja apsūdzību savā vārgajā, bet drošajā balsī. Pēc viņa vārdiem — Pugačovs sūtījis mani uz Orenburgu spiegot; katru dienu es esot izjājis ārā uz apšaudi, lai nodotu rakstiskas ziņas par visu, kas notiek pilsētā; beidzot atklāti pārgājis viltvārža pusē un ar viņu kopā braucis no cietokšņa uz cietoksni, visādi cenzdamies iznīcināt savus biedrus, nodevējus, lai ieņemtu viņu vietu un gūtu apbalvojumus, ko dalījis viltvārdis. Es klusēdams klausījos viņā un biju apmierināts ar vienu: Marjas Ivanovnas vārdu zemiskais ļaundaris nenosauca, varbūt tāpēc, ka viņa patmīlība liedza pieminēt to, kura viņu tik nicīgi atraidījusi, varbūt tāpēc, ka viņa sirdī slēpās dzirkstele no tām pašām jūtām, kuras lika klusēt arī man, — lai būtu kā būdams, Belogorskas komandanta meitas vārds netika komisijas priekšā izrunāts. Es vēl ciešāk turējos pie savas apņēmības un, kad tiesneši jautāja, kā es varot apgāzt Švabrina liecību, atbildēju, ka palieku pie paskaidrojumiem, ko devu pirmīt, un neko citu sev par attaisnojumu nevaru teikt. Ģenerālis lika mūs izvest. Mēs izgājām reizē. Es mierīgi paskatījos uz Švabrinu, bet nebildu viņam ne vārda. Viņš ļauni pavīpsnāja un, savas važas pacēlis, pagāja man garām un paātrināja gaitu. Mani aizveda atpakaļ uz cietumu un no šā brīža pratināt vairs nesauca.

Es pats nebiju aculiecinieks visam tam, par ko man vēl jāpastāsta lasītājam; bet tik bieži dzirdēju par to runājam, ka man atmiņā iespiedies katrs sīkums un tā vien liekas, it kā es pats būtu tur bijis klāt.

Mani vecāki uzņēma Marju Ivanovnu ar to sirsnību, ar ko izceļas veclaiku ļaudis. Viņi priecājās, ka dieva labvēlība devusi viņiem iespēju uzņemt un apmīļot nabaga bāreni. Drīz vien viņi tai sirsnīgi pieķērās, jo nebija iespējams viņu iepazīt un neie- mīlēt. Mana mīlestība tētiņam vairs nelikās tukša ģeķība; un māmiņa tikai to vien vēlējās, lai viņas Petruša apprecētos ar jauko kapteiņa meitiņu.

Baumas par manu arestu pārsteidza visu ģimeni. Marja Ivanovna bija tik pašsaprotami attēlojusi vecākiem manu savādo pazīšanos ar Pugačovu, ka tā viņus ne tikai neuztrauca, bet bieži vien lika izsmieties no visas sirds. Tētiņš negribēja ticēt, ka es varētu būt iejaukts neģēlīgajā dumpī, kura mērķis bija gāzt ķeizarieni un iznīcināt muižniekus. Viņš bargi nopratināja Saveļjiču. Audzinātājs neslēpa, ka kungs ciemojies pie Jemeļkas Pugačova un ka ļaundaris bijis pret viņu vēlīgs, bet zvērēja, ka par kaut kādu nodevību viņš neko neesot dzirdējis. Vecāki nomierinājās un ar nepacietību gaidīja labas vēstis. Marja Ivanovna bija ļoti noraizējusies, bet klusēja, jo bija apveltīta ar ārkārtīgu lēnprātību un apdomību.

Pagāja vairākas nedēļas … Pēkšņi tētiņš saņēma vēstuli no mūsu Pēterburgas radinieka kņaza B**. Kņazs viņam rakstīja par mani. Pēc parastā ievada viņš paziņoja, ka aizdomas par manu līdzdalību dumpinieku nodomos diemžēl esot pārāk pamatotas, ka man citiem par brīdinājumu būtu piespriests nāves sods, bet valdniece aiz cieņas pret tēva nopelniem un sirmajiem matiem nolēmusi apžēlot noziedzīgo dēlu un, glābdama no kauna pilnā soda, pavēlējusi izsūtīt mūža trimdā uz tālu Sibīrijas nostūri.

Šis negaidītais trieciens gandrīz nogalināja manu tēvu. Viņš zaudēja savu parasto rakstura stingrību, un viņa sirdēsti (parasti klusi) izpaudās rūgtās žēlabās. — Kā! — viņš atkārtoja, nespēdams savaldīties. — Mans dēls piedalījies Pugačova neģēlībās! Visu- taisnīgais dievs, kas man jāpiedzīvo! Ķeizariene glābj viņu no nāves soda! Vai man no tā tiks vieglāk? Ne jau nāves sods briesmīgs: mans vecvectēvs nomira zem bendes cirvja, aizstāvēdams to, ko uzskatīja par savas sirdsapziņas svētumu; mans tēvs gāja bojā kopā ar Volinski un Hruščovu. Kā gan muižnieks var lauzt savu zvērestu, pievienoties laupītājiem, slepkavām, vazaņķiem! … Kauns un negods mūsu dzimtai! — Viņa izmisuma izbiedēta, māmiņa neuzdrīkstējās tēva tuvumā raudāt un centās viņu uzmundrināt, runādama par tenku nepatiesību, par ļaužu spriedumu nepastāvību.

Marja Ivanovna mocījās vairāk par visiem. Viņa bija pārliecināta, ka es varētu attaisnoties, ja vien gribētu, viņa nojauta patiesību un turēja sevi par manas nelaimes vaininieci. Viņa slēpa no visiem savas asaras un ciešanas un tanī pašā laikā nepārtraukti domāja, kā mani glābt.

Reiz vakarā tētiņš sēdēja uz dīvāna, pāršķirstīdams Galma kalendāru, bet viņa domas kavējās tālumā, un lasīšana neaizrāva viņu tā kā parasti. Viņš svilpoja kādu vecu maršu. Māmiņa klusēdama adīja vilnas vamzi, un asaras reizēm uzpilēja uz viņas darba. Pēkšņi Marja Ivanovna, kas arī strādāja turpat, sacīja, ka viņai noteikti jābraucot uz Pēterburgu un ka viņa lūdzot dot viņai iespēju aizceļot. Māmiņa ļoti noskuma.

— Kāpēc tev jābrauc uz Pēterburgu? — viņa vaicāja. — Vai tiešām arī tu, Marja Ivanovna, gribi mūs pamest? — Marja Ivanovna atbildēja, ka viss viņas turpmākais liktenis atkarīgs no šā ceļojuma, ka viņa braukšot meklēt atbalstu un palīdzību pie ietekmīgiem ļaudīm, būdama tā cilvēka meita, kurš par savu uzticību samaksājis ar dzīvību.

Tēvs nodūra galvu: katrs vārds, kas atgādināja dēla šķietamo noziegumu, bija viņam smags un šķita dzēlīgs pārmetums. — Brauc, mīļā, — viņš sacīja nopūzdamies. — Mēs tavai laimei negribam ceļā stāties. Lai dievs dod tev par līgavaini labu cilvēku, nevis negodā kritušu nodevēju. — Viņš piecēlās un izgāja no istabas.

Marja Ivanovna, palikusi divatā ar māmuļu, daļēji paskaidroja viņai savus nodomus. Māmuļa ar asarām acīs viņu apkampa un lūdza dievu par iecerētā nodoma labvēlīgu iznākumu. Marju Ivanovnu saposa, un pēc dažām dienām viņa devās ceļā kopā ar uzticamo Palašu un uzticamo Saveļjiču, kurš, pret savu gribu no manis šķirts, mierināja sevi ar domu, ka kalpo manis izredzētajai līgavai.

Marja Ivanovna laimīgi nokļuva Sofijā un, pasta stacijā uzzinājusi, ka galms pašlaik atrodas Carskoje Selo, nolēma turpat stacijā apmesties. Viņai ierādīja vietiņu aiz šķērssienas. Pasta uzrauga sieva tūdaļ ar

Marju Ivanovnu iedraudzējās, izstāstīja, ka esot galma krāsnkura radiniece, un iepazīstināja viņu ar visiem galma dzīves noslēpumiem. Viņa zināja, kad ķeizariene parasti pamostas, kad dzer kafiju, kad pastaigājas, kādi augstmaņi tanī laikā atrodas pie viņas, ko viņai vakar labpaticis teikt pie galda, ko viņa pieņēmusi vakarā, — ar vienu vārdu sakot, Annas Vasiļjevnas runa bija vērta vairāku lappušu vēsturiska apraksta un būtu bijusi liels ieguvums nākamajām paaudzēm. Marja Ivanovna viņu vērīgi uzklausīja. Viņas iegāja dārzā. Anna Vasiļjevna pastāstīja par katru aleju, par katru tiltiņu, un izstaigājušās viņas atgriezās stacijā ļoti apmierinātas viena ar otru.

Nākamajā dienā Marja Ivanovna pamodās agri no rīta, apģērbās un klusām devās uz dārzu. Rīts bija jauks, saule apmirdzēja liepu galotnes, kas dzedrajā rudens elpā jau bija nodzeltējušas. Plašais ezers rāmi spīguļoja. Pamodušies gulbji cienīgi izpeldēja no krūmiem, kas kuploja gar krastu. Marja Ivanovna pagāja garām skaistam zālājam, kur nupat bija uzcelts piemineklis par godu grāfa Pjotra Aleksandroviča Rum- janceva nesenajām uzvarām. Pēkšņi ierējās balts angļu sugas sunītis un paskrēja viņai pretim. Marja Ivanovna izbijās un apstājās. Šinī brīdī atskanēja patīkama sievietes balss: — Nebaidieties, viņš nekodīs. — Un Marja Ivanovna ieraudzīja dāmu, kas sēdēja uz soliņa iepretim piemineklim. Marja Ivanovna atsēdās otrā sola galā. Dāma pētoši uz viņu noskatījās; Marja Ivanovna savukārt, pametusi dažus netiešus skatienus, paguva aplūkot dāmu no galvas līdz kājām. Tā bija tērpusies baltā rītakleitā, naktscepu- rītē un vestītē. Viņai bija gadu četrdesmit. Viņas

pilnīgā un sārtā seja pauda cieņu un mieru, bet zilās acis un vieglais smaids bija neizskaidrojami pievilcīgs. Dāma pirmā pārtrauca klusumu.

—    Jūs laikam neesat šejieniete, — viņa sacīja.

—    Jā, es tikai vakar atbraucu no provinces.

—    Vai kopā ar vecākiem?

—    Nē. Es atbraucu viena.

—    Viena! Bet jūs vēl esat tik jauna.

—    Man nav ne tēva, ne mātes.

—           Jūs droši vien esat ieradusies šeit kādās darīšanās?

—    Jā. Atbraucu iesniegt lūgumu ķeizarienei.

—           Jūs esat bārene: droši vien jūs gribat sūdzēties par netaisnību un pārestībām?

—           Nē. Esmu atbraukusi lūgt apžēlošanu, nevis taisnīgu aizstāvību.

—   Atļaujiet jautāt — kas jūs esat?

—    Esmu kapteiņa Mironova meita.

—           Kapteiņa Mironova! Tā paša, kurš bija par komandantu vienā no Orenburgas cietokšņiem?

—    Jā.

Likās, dāma bija aizkustināta. — Atvainojiet, — viņa sacīja vēl laipnākā balsī, — ka iejaucos jūsu darīšanās; es bieži esmu galmā; pastāstiet man, kāds ir jūsu lūgums, un varbūt man izdosies jums palīdzēt.

Marja Ivanovna piecēlās un godbijīgi viņai pateicās. Šī svešā dāma nez kāpēc saistīja sirdi un modināja paļāvību. Marja Ivanovna izvilka no kabatas salocītu papīru un pasniedza to savai nepazīstamajai labvēlei, kas to klusām sāka lasīt.

Sākumā viņa lasīja vērīgi un labvēlīgi, bet pēkšņi viņas sejas izteiksme pārvērtās — un Marja Ivanovna, kura ar acīm sekoja katrai viņas kustībai, izbijās, redzot, cik barga kļuva seja, kas vēl pirms maza brīža bija tik patīkama un mierīga.

—    Jūs lūdzat par Griņovu? — dāma dzedri jautāja — Imperatrise nevar viņam piedot. Viņš pārgāja viltvārža pusē nevis aiz neziņas un lētticības, bet kā negodīgs un neģēlīgs noziedznieks.

—    Ak, tas nav tiesa! — Marja Ivanovna iesaucās.

—    Kā — nav tiesa! — dāma attrauca gluži pietvīkusi.

—    Nav tiesa, dieva vārds, nav tiesa! Es zinu visu, es visu jums izstāstīšu. Tikai manis dēļ viņam uzbrukusi šī nelaime. Un, ja viņš tiesas priekšā nav sevi attaisnojis, tad tikai tālab, ka negribēja iepīt mani. — Tad viņa dedzīgi izstāstīja visu, kas manam lasītājam jau zināms.

Dāma uzklausīja viņu uzmanīgi. — Kur jūs esat apmetusies? — viņa pēc tam jautāja un, izdzirdusi, ka pie Annas Vasiļjevnas, smaidīdama sacīja: — A, zinu. Ardievu, nestāstiet nevienam par mūsu tikšanos. Ceru, ka jums nenāksies ilgi gaidīt atbildi uz savu vēstuli.

To pateikusi, viņa piecēlās un iegāja segtā alejā, bet Marja Ivanovna atgriezās pie Annas Vasiļjevnas, priecīgu cerību spārnota.

Saimniece viņu norāja par agro pastaigu rudens rītā, kas, pēc viņas vārdiem, esot kaitīga jaunas meitenes veselībai. Viņa atnesa patvāri un taisījās, tēju dzerot, sākt savus nebeidzamos stāstus par galmu, kad pēkšņi pie lieveņa apstājās galma kariete un ienāca kambarsulainis ar ziņu, ka ķeizariene lūdzot pie sevis jaunavu Mironovu.

Anna Vasiļjevna bija pārsteigta un sarosījās. — Ak, kungs! — viņa iesaucās. — Ķeizariene aicina jūs uz galmu. Kā viņa par jums uzzinājusi? Kā gan jūs, mīļā, stāsities ķeizarienes priekšā? Jūs, man šķiet, pat nemākat iet tā, kā galmā pieņemts … Vai man labāk jūs nepavadīt? Tomēr es kaut kā jums varētu piepalīdzēt. Un kā lai jūs braucat ceļojuma tērpā? Vai neaizsūtīt pie vecāsmātes pēc viņas dzeltenās kleitas? — Kambarsulainis teica, ka ķeizariene gribot, lai Marja Ivanovna brauc viena un tāda, kā stāv. Neko nevarēja darīt: Marja Ivanovna iesēdās karietē un brauca uz pili, Annas Vasiļjevnas padomu un svētības pavadīta.

Marja Ivanovna nojauta, ka mūsu liktenis izšķirsies; sirds viņai satraukti sitās un reizēm pamira. Pēc īsa brīža kariete apstājās pie pils. Marja Ivanovna drebēdama kāpa augšup pa kāpnēm. Durvis viņas priekšā atvērās līdz galam. Viņa gāja cauri dažām tukšām, lepnām istabām, kambarsulainis rādīja ceļu. Beidzot, nonācis pie kādām aizvērtām durvīm, viņš teica, ka iešot Marju Ivanovnu pieteikt, un atstāja viņu vienu.

Iedomādamās, ka tūlīt redzēs imperatrisi vaigu vaigā, viņa aiz uztraukuma tik tikko spēja noturēties kājās. Pēc brītiņa durvis atvērās un viņa iegāja valdnieces ģērbistabā.

Valdniece sēdēja pie sava tualetes galdiņa. Ap viņu stāvēja vairāki galminieki, kas goddevīgi palaida sev garām Marju Ivanovnu. Ķeizariene laipni pagriezās pret viņu, un Marja Ivanovna pazina viņā dāmu, ar kuru pirms neilga laika bija tik vaļsirdīgi runājusi. Ķeizariene pieaicināja viņu sev klāt un smaidīdama sacīja: — Esmu priecīga, ka varēju turēt jums doto vārdu un izpildīt jūsu lūgumu. Jūsu lieta izbeigta. Esmu pārliecināta par jūsu līgavaiņa nevainību. Te būs vēstule, kuru pati papūlieties aizvest nākamajam vīratēvam.

Marja Ivanovna ar trīsošu roku paņēma vēstuli un raudādama nokrita pie kājām valdniecei, kas viņu piecēla un noskūpstīja. Ķeizariene gribēja ar viņu patērzēt. — Zinu, ka neesat bagāta, — viņa sacīja, — bet es esmu parādā kapteiņa Mironova meitai. Neraizējieties par nākotni. Es uzņemos jūs nodrošināt.

Apmīļojusi nabaga bāreni, ķeizariene viņu atlaida. Marja Ivanovna brauca atpakaļ tajā pašā galma karietē. Anna Vasiļjevna nepacietīgi gaidīja viņu atgriežamies un apbēra ar jautājumiem, uz kuriem Marja Ivanovna atbildēja visai pavirši. Kaut gan Anna Vasiļjevna bija neapmierināta ar viņas aizmāršību, tomēr turēja to par provinciālu kautrību un augstsirdīgi viņai piedeva. Tanī pašā dienā Marja Ivanovna, nepaguvusi apskatīt Pēterburgu, devās atpakaļ uz muižu …

Šai vietā beidzas Pjotra Andrejeviča Griņova piezīmes. No ģimenes nostāstiem zināms, ka viņš atbrīvots no apcietinājuma 1774. gada beigās pēc valdnieces pavēles, ka viņš bijis klāt, kad sodīts Pugačovs, kurš Griņovu burzmā pazinis un pamājis viņam ar galvu, kas pēc maza brītiņa nedzīva un asiņaina rādīta tautai. Drīz pēc tam Pjotrs Andrejevičs apprecējās ar Marju Ivanovnu. Viņu pēcnācēji dzīvo Sim- birskas guberņā. Trīsdesmit verstis no ** atrodas sādža, kas pieder desmit īpašniekiem. Vienā no kungu mājas istabām glabājas Katrīnas II pašrocīgi rakstītā vēstule, iestiklota un ielikta ietvarā. Tā adresēta Pjotra Andrejeviča tēvam un satur viņa dēla attaisnojumu un uzslavu kapteiņa Mironova meitas prātam un jūtām. Pjotra Andrejeviča Griņova rokrakstu mums iedeva viens no viņa mazdēliem, kurš bija uzzinājis, ka mēs interesējamies par laikiem, ko aprakstījis viņa vectēvs. Mēs nolēmām ar radinieku atļauju izdot rokrakstu atsevišķā grāmatā, salūkojot katrai nodaļai piemērotu epigrāfu, un atļāvāmies mainīt dažus uzvārdus.

Izdevējs

1836. gada 19. oktobrī

Puškins Pēterburgā

B. SčerbaKOva glezna. 1949

PIELIKUMS IZLAISTA NODAĻA[42]

Mēs tuvojāmies Volgas krastiem; mūsu pulks iesoļoja kādā sādžā un palika tur pārnakšņot. Sādžas vecākais man pastāstīja, ka viņā krastā visas sādžas sadumpojušās, visur sirojot Pugačova bandas. Šī ziņa mani stipri satrauca. Mums bija jāceļas pāri upei otrā dienā no rīta. Mani tirdīja nepacietība. Mana tēva muiža atradās trīsdesmit verstis no šejienes — otrā krastā. Jautāju, vai nevar dabūt pārcēlāju. Visi zemnieki bija zvejnieki, laivu netrūka. Aizgāju pie Griņova un pastāstīju viņam par savu nodomu. — Sargies, — viņš man sacīja. — Vienam jāt ir bīstami. Pagaidi līdz rītam. Pārcelsimies pirmie un aizvedīsim ciemos pie taviem vecākiem vismaz piecdesmit huzāru.

Es paliku pie sava. Laiva bija sagatavota. Iesēdos tajā kopā ar diviem airētājiem. Viņi atstūma laivu no krasta un sāka airēt.

Debesis bija skaidras. Spīdēja mēness. Laiks rāms. Volga plūda klusi un mierīgi. Laiva, viegli šūpodamās, ātri slīdēja pa tumšajiem viļņiem. Es iegrimu savos nomoda sapņos. Pagāja kāda pusstunda. Mēs jau bijām sasnieguši upes vidu… Pēkšņi airētāji sāka savā starpā sačukstēties. — Kas ir? — es jautāju atģidies. — Nezinām, — atbildēja airētāji, vienā virzienā skatīdamies. Arī manas acis pagriezās uz to pašu pusi, un es ieraudzīju tumsā kaut ko peldam lejup pa Volgu. Nepazīstamais priekšmets tuvojās. Es liku airētājiem apstāties un to sagaidīt. Mēness pazuda aiz mākoņa. Peldošais rēgs kļuva vēl neskaidrāks. Tas vairs nebija tālu no manis, bet es vēl vienmēr to skaidri nesaredzēju. — Kas tas varētu būt? — sprieda airētāji. — Bura ne bura, masti ne masti… — Pēkšņi mēness izbrida no mākoņiem un apspīdēja briesmīgu skatu. Mums pretim peldēja karātavas, nostiprinātas uz plosta, — pie šķērskoka karājās trīs ķermeņi. Mani pārņēma slimīga ziņkāre. Gribēju redzēt pakārto sejas.

Pēc manas pavēles airētāji iecirta plostā ķeksi, mana laiva uzgrūdās peldošajām karātavām. Izlēcu — un atrados starp briesmīgajiem stabiem. Spožs mēness apspīdēja nelaimīgo izķēmotās sejas. Viens no viņiem bija vecs čuvašs, otrs — krievu zemnieks, spēcīgs un veselīgs puisis, apmēram divdesmit gadus vecs. Bet, paskatījies uz trešo, biju stipri pārsteigts un nevarēju apspiest žēlabainu saucienu: tas bija Vaņka, mans nabaga Vaņka, kas savas muļķības pēc pārgāja Pugačova pusē. Virs viņiem bija pienaglots dēlis, uz kura lieliem, baltiem burtiem rakstīts: «Zagļi un dumpinieki». Airētāji vienaldzīgi skatījās un gaidīja mani, pieturēdami plostu ar ķeksi. Es atkal iekāpu laivā. Plosts aizpeldēja lejup pa upi. Karātavas ilgi melnēja tumsā. Beidzot tās nozuda, un mana laiva piestāja pie augsta un stāva krasta …

Es bagātīgi atlīdzināju airētājiem. Viens no viņiem aizveda mani pie pārceltuves tuvumā uzceltās sādžas vecākā. Mēs abi iegājām mājā. Vecākais, izdzirdīs, ka prasu zirgus, saņēma mani diezgan rupji, bet mans vedējs klusām iečukstēja viņam dažus vārdus, un viņa bardzība tūdaļ pārvērtās steidzīgā pakalpībā. Vienā mirklī trijjūgs bija gatavs, es iesēdos ratos un liku vest sevi uz mūsu muižu.

Auļoju pa platu ceļu garām aizmigušām sādžām. Baidījos tikai no viena: ka mani ceļā neaiztur. Ja mana nakts satikšanās uz Volgas pierādīja dumpinieku klātieni, tad tā liecināja arī par stipru valdības pretestību. Man katram gadījumam kabatā atradās gan Pugačova izdotā caurlaide, gan pulkveža Griņova pavēle. Bet es nesatiku nevienu — un uz rīta pusi ieraudzīju upīti un egļu puduri, aiz kura atradās mūsu sādža. Kučieris uzšāva zirgiem, un pēc ceturtdaļstundas es iebraucu **.

Kungu māja atradās sādžas otrā galā. Zirgi skrēja pilnā sparā. Pēkšņi ielas vidū kučieris mēģināja tos apturēt. — Kas ir? — es nepacietīgi jautāju. — Sardzes postenis, kungs, — kučieris atbildēja, ar pūlēm apturēdams satrakotos zirgus. Patiešām es ieraudzīju uz ceļa šķērskoku un sargu ar rungu. Zemnieks pienāca pie manis un, noņēmis cepuri, prasīja pasi.

—   Ko tas nozīmē? — es viņam jautāju. — Kāpēc te nolikts šķērskoks? Ko tu sargā?

—    Mēs, kungs, dumpojamies, — viņš atbildēja kasīdamies.

—    Bet kur jūsu kungi? — es jautāju ar pamirušu sirdi…

—    Kur mūsu kungi? — zemnieks atkārtoja.

—   Mūsu kungi labības klētī.

—    Kāpēc klētī?

—    Redzi — Andrjuha, zemstes priekšnieks, ieslēdza viņus siekstās un grib vest pie ķeizara.

—    Mans dievs! Vāc nost, muļķi, šķērskoku. Ko žāvājies?

Sargs vilcinājās. Es izlēcu no ratiem un sapluinīju viņu (lūdzu, piedodiet) aiz auss — un šķērskoku novācu pats. Mans zemnieciņš skatījās manī ar stulbu neizpratni. Iesēdos atkal ratos un liku auļot uz kungu māju. Labības klēts atradās pagalmā. Pie aizslēgtajām durvīm stāvēja divi zemnieki arī ar rungām. Rati apstājās tieši viņu priekšā. Es izlēcu ārā un metos taisni pie viņiem. — Atveriet durvis! — es viņiem uzkliedzu. Laikam gan mans izskats bija briesmīgs. Vismaz abi aizbēga, rungas nosvieduši. Pūlējos atsist vaļā atslēgu un atlauzt durvis, bet durvis bija no ozola un milzīgā atslēga nesalaužama. Šinī brīdī no kalpu mājas iznāca stalts jauns zemnieks un augstprātīgi jautāja, kā es uzdrīkstoties tā trakot.

—   Kur ir zemstes Andrjuška? — es viņam uzkliedzu.

—   Sauc viņu šurp!

—    Es pats esmu Andrejs Afanasjevičs, nevis Andrjuška, — viņš man atbildēja, lepni rokas sānos iespiedis. Ko vajag?

Atbildes vietā satvēru viņu aiz apkakles un, pievilcis pie klēts durvīm, liku tās atvērt. Zemstes priekšnieks gribēja pretoties, bet tēvišķīgā bardzība ietekmēja arī viņu. Viņš izvilka atslēgu un atslēdza klēti. Es metos pāri slieksnim uz tumšo kaktu, ko vāji apgaismoja šaura, griestos izcirsta sprauga, un ieraudzīju māti un tēvu. Viņu rokas bija sasietas, bet kājas ieslēgtas siekstās. Steidzos viņus apkampt un nespēju izteikt ne vārda. Abi skatījās uz mani ar izbrīnu — trīs karaklausības gadi bija mani tā pārvērtuši, ka viņi mani vairs nepazina. Māmuļa iekunkstējās un sāka raudāt.

Pēkšņi izdzirdu mīļu, pazīstamu balsi. — Pjotr Andrejič! Vai jūs! — Es sastingu … atskatījos un otrā kaktā ieraudzīju Marju Ivanovnu, arī sasietu.

Tēvs skatījās uz mani klusēdams — nespēdams pats sev ticēt. Viņa seju apgaismoja prieks. Steidzos ar zobenu pārgriezt virvju mezglus.

—    Sveiks, sveiks, Petruša, — tēvs sacīja, spiezdams mani pie krūtīm, — paldies dievam, sagaidījām gan tevi…

—    Petruša, mans draugs, — māmiņa runāja. — Pats dievs tevi sūtījis! Vai esi vesels?

Steidzu viņus atbrīvot no ieslodzījuma, bet, piegājis pie durvīm, no jauna atradu tās aizslēgtas.

—    Andrjuška, — es saucu, — slēdz vaļā! — I netaisos! — aiz durvīm atbildēja zemstes priekšnieks. — Tupi tagad pats. Gan mēs tev parādīsim, ko nozīmē trakot un ķeizara ierēdņus aiz apkakles vilkt.

Es sāku apskatīt klēti, meklēdams, vai nav kāda iespēja tikt ārā.

—    Nepūlies, — tētiņš man sacīja, — neesmu tāds saimnieks, ka manās klētīs varētu ienākt un iziet pa visādām spraugām.

Māmiņa, kas brītiņu priecājās par manu ierašanos, izsamisa, redzēdama, ka arī man būs jāiet bojā kopā ar visu ģimeni. Bet es biju mierīgs, kopš atkal atrados kopā ar viņiem un ar Marju Ivanovnu. Man klāt bija zobens un divas pistoles — es varēju pretoties aplencējiem. Pret vakaru vajadzētu ierasties Griņo- vam un mūs atbrīvot. Es visu to pastāstīju saviem vecākiem un paguvu māmiņu nomierināt. Viņi ļāva vaļu tikšanās priekam.

—    Nu, Pjotr, diezgan esi palaidņojies, biju uz tevi ļoti dusmīgs. Bet nav vērts pieminēt pagājušo. Ceru, ka tagad esi labojies un iztrakojies. Zinu, ka dienēji, kā krietnam virsniekam pieklājas. Paldies. Man vecumdienās prieks par tevi. Ja man būs tev jāpateicas par atsvabināšanu, tad dzīve man liksies divkārt mīļāka.

Ar asarām acīs skūpstīju viņam roku un skatījos Marjā Ivanovnā, kura bija tik priecīga par manu klātieni, ka izskatījās pavisam laimīga un mierīga.

Ap pusdienas laiku izdzirdām neparastu troksni un klaigas. — Ko tas nozīmē, — sacīja tēvs, — vai tikai nav atsteidzies tavs pulkvedis? — Tas nav iespējams, — es atbildēju. — Viņš nebūs ātrāk par vakaru. — Troksnis pieņēmās. Zvani vēstīja trauksmi. Pa pagalmu auļoja jātnieki; šinī brīdī šaurajā spraugā, kas bija izcirsta sienā, parādījās sirmā Sa- veļjiča galva, un mans nabaga audzinātājs sacīja žēlā balsī: — Andrej Petrovič, Avdotja Vasiļjevna, mans mīļais Pjotr Andrejič, mīļā Marja Ivanovna, — nelaime! Sādžā ieradušies ļaundari. Un vai zini, Pjotr Andrejič, kas viņus atvedis? Aleksejs Ivaničs Švabrins, kaut jupis viņu parautu! — Izdzirdusi ienīsto vārdu, Marja Ivanovna sasita rokas un sastinga.

—    Paklau, — es sacīju Saveļjičam, — sūti kādu jāšus uz * pārceltuvi pretim huzāru pulkam un liec, lai ziņo pulkvedim par mūsu briesmām. — Ko lai sūta, kungs! Visi puikas dumpojas, un visi zirgi paņemti! Ak vai! Ir jau pagalmā, nāk šurp uz klēti.

Šinī brīdī aiz durvīm atskanēja vairākas balsis. Es klusēdams devu zīmi māmiņai un Marjai Ivanovnai paslēpties kaktā, izvilku zobenu un piespiedos sienai pie pašām durvīm. Tētiņš paņēma pistoles, uzvilka abām gaiļus un nostājās man blakus. Noskrapstēja atslēga, durvis atvērās, un parādījās zemstes priekšnieka galva. Es cirtu pa to ar zobenu, un viņš nogāzās zemē, aizšķērsodams ieeju. Tanī pašā brīdī tētiņš šāva uz durvīm no pistoles. Pūlis, kas bija mūs ap- lencis, lādēdamies atsprāga atpakaļ. Ievilku ievainoto pāri slieksnim un aiztaisīju durvis no iekšpuses ar aizbīdni. Pagalms bija pilns ar apbruņotiem ļaudīm. Starp viņiem es pazinu Švabrinu.

—         Nebaidieties, — sacīju sievietēm, — nevajag zaudēt cerības. Bet jūs, tētiņ, vairāk nešaujiet. Pataupīsim pēdējo lādiņu.

Māmiņa klusi lūdza dievu; Marja Ivanovna stāvēja viņai līdzās un ar eņģeļa mieru gaidīja izšķiramies mūsu likteni. Aiz durvīm skanēja draudi, lamas un lāsti. Es stāvēju savā vietā, taisīdamies sacirst gabalos pirmo pārdrošnieku. Pēkšņi bandīti apklusa. Es izdzirdu Švabrina balsi, kas sauca mani vārdā.

•— Esmu šeit, ko tu gribi?

—    Padodies, Bulaņin, pretoties veltīgi. Pažēlo savus vecākus. Ar stūrgalvību sevi neglābsi. Gan es tikšu jums klāt!

—    Pamēģini, nodevēj!

—    Neiešu pats veltīgi pūlēties un savus ļaudis veltīgi neziedošu. Likšu aizdedzināt klēti, tad jau redzēsim, ko tu iesāksi, Belogorskas Don Kihot. Tagad laiks pusdienot. Pagaidām pasēdi un padomā, kamēr nav cita, ko darīt. Uz redzēšanos; Marja Ivanovna, es jums piedošanu nelūgšu, jums droši vien tumsā ar jūsu bruņinieku nav nemaz garlaicīgi.

Švabrins aizgāja un atstāja pie klēts sardzi. Mēs klusējām. Katrs klusībā kaut ko domāja, neuzdrīkstēdamies savas domas pateikt otram. Iztēlojos visu, ko varēja izdarīt saniknotais Švabrins. Par sevi es gandrīz neraizējos. Varbūt teikt taisnību? Arī domas par vecākiem mani tā nebiedēja kā Marjas Ivanovnas liktenis. Es zināju, ka zemnieki un muižas kalpi dievina māmiņu, arī tētiņš, par spīti savai stingrībai, bija iemīļots, jo izturējās taisnīgi un zināja sev padoto ļaužu īstās vajadzības. Dumpis bija pārpratums, īslaicīgs apstulbums, nevis viņu sašutuma izpausme. Apžēlošana šinī ziņā bija gandrīz droša. Bet Marja Ivanovna? Kādu likteni viņai gatavoja šis izvirtušais un nekrietnais cilvēks! Es nespēju izdomāt līdz galam savu briesmīgo domu un taisījos, dievs piedod, drīzāk meiteni nogalināt nekā otrreiz redzēt nežēlīgā ienaidnieka rokās.

Pagāja vēl kāda stunda. Sādžā skanēja piedzērušo dziesmas. Mūsu sargi viņus apskauda un, uz mums piktodamies, lamājās un biedēja mūs ar spīdzināšanu un nāvi. Mēs gaidījām Švabrina draudu sekas. Beidzot pagalmā bija manāma liela rosība, un mēs atkal saklausījām Švabrina balsi.

—    Nu, vai izdomājāt? Vai labprātīgi man pado- sieties?

Neviens viņam neatbildēja. Brītiņu nogaidījis, Švabrins lika atnest salmus. Pēc pāris minūtēm uzliesmoja uguns un apgaismoja tumšo klēti; pa spraugu virs sliekšņa spiedās iekšā dūmi. Tad Marja Ivanovna pienāca pie manis un klusi, manu roku satvērusi, sacīja: — Diezgan, Pjotr Andrejič! Nepazudiniet manis dēļ sevi un vecākus. Laidiet mani ārā. Švabrins mani uzklausīs.

—    Nekādā ziņā, — es sašutis iesaucos. — Vai jūs arī zināt, kas jūs sagaida?

—    Negodu es nepārdzīvošu, — viņa mierīgi atbildēja. — Bet varbūt izglābšu savu atbrīvotāju un ģimeni, kura tik augstsirdīgi pieņēma mani, nabaga bāreni. Ardievu, Andrej Petrovič. Ardievu, Avdotja Vasiļjevna. Jūs man bijāt vairāk nekā labdari. Svētījiet mani. Piedodiet, Pjotr Andrejič. Ticiet, ka … ka … — viņa sāka raudāt… un aizsedza seju rokām … Es biju kā bez prāta. Māmiņa šņukstēja.

—   Pietiek melst niekus, Marja Ivanovna, — tēvs sacīja. — Kas tevi laidīs vienu pie laupītājiem! Sēdi šeit un stāvi klusu. Ja būs jāmirst, tad mirsim visi kopā.

—    Paklausies — kas tur vēl runā?

—   Vai padosieties? — Švabrins kliedza. — Jūtiet? Pēc piecām minūtēm jūs izceps.

—   Nepadosimies, nelieti! — tēvs viņam atbildēja bargā balsī.

Viņa grumbām klāto seju atdzīvināja neparasts možums, acis zem sirmajām uzacīm bargi zibēja. Un, vērsdamies pie manis, viņš sacīja: — Tagad īstais brīdis klāt!

Viņš atvēra durvis. Uguns ielauzās iekšā un apvijās ap baļķiem, starp kuriem bija sabāztas sausas sūnas. Tētiņš izšāva no pistoles un, pārkāpis pāri degošajam slieksnim, iesaucās: — Visi man pakaļ! — Es satvēru aiz rokas māmiņu un Marju Ivanovnu un ātri izvedu viņas svaigā gaisā. Pie sliekšņa gulēja Švabrins, ko bija sašāvis mans tēvs ar savu vecīgo roku; laupītāju banda, kas no mūsu negaidītās parādīšanās pabēga nost, tūdaļ atjēdzās un sāka mūs aplenkt. Es paguvu vēl atvēzēties vairākiem cirtieniem, bet labi tēmēts ķieģelis trāpīja man tieši krūtīs. Es pakritu un uz brīdi zaudēju samaņu. Atžilbis ieraudzīju Švabrinu, kas sēdēja asiņainā zālē, un viņa priekšā visu mūsu ģimeni. Mani pieturēja zem padusēm. Mūs aplenca zemnieku, kazaku un baškīru bars. Švabrins bija ārkārtīgi bāls. Ar vienu roku viņš pieturēja ievainotos sānus. Viņa seja pauda mokas un niknumu. Viņš lēnām pacēla galvu, paskatījās uz mani un sacīja vārgā un neskaidrā balsī:

— Pakārt viņu … un visus .. . izņemot meiteni. ..

Tūdaļ neliešu banda mūs aplenca un klaigādama vilka uz vārtiem. Bet pēkšņi viņi mūs pameta vienus un aizbēga; pa vārtiem iejāja Griņovs un aiz viņa vesels eskadrons ar kailiem zobeniem.

Dumpinieki bēga uz visām pusēm; huzāri viņus vajāja, kapāja ar zobeniem, ņēma gūstā. Griņovs nolēca no zirga, paklanījās tētiņam un māmiņai un stingri paspieda man roku. — Labi, ka paspēju laikā, — viņš mums sacīja. — A, rau, kur tava līgava! — Marja Ivanovna pietvīka līdz ausu galiem. Tētiņš piegāja pie viņa un pateicās — mierīgi, kaut arī aizkustināti. Māmiņa viņu apkampa un nosauca par sargeņģeli. — Laipni lūdzam pie mums, — tētiņš sacīja Griņovam un veda uz mūsu māju.

Iedams garām Švabrinam, Griņovs apstājās. — Kas tas tāds? — viņš jautāja, uz ievainoto skatīdamies. — Tas ir pats virsvadonis, bandas priekšnieks, — atbildēja mans tēvs ar zināmu lepnumu, kā jau vecs karavīrs, — dievs palīdzēja manai nespēcīgajai rokai sodīt jauno nelieti un atriebt viņam par mana dēla asinīm.

—    Tas ir Švabrins, — es sacīju Griņovam.

—    Švabrins! Ļoti priecājos. Huzāri! Ņemiet viņu! Un pasakiet mūsu dakterim, lai pārsien viņa ievainojumu un sargā kā savu acuraugu. Švabrins noteikti jānogādā slepenajai Kazaņas komisijai. Viņš ir viens no galvenajiem noziedzniekiem, un viņa liecība ļoti svarīga.

Švabrins pacēla izmocītu skatienu. Viņa seja pauda vienīgi fiziskas sāpes. Huzāri aiznesa viņu, uzlikuši uz mēteļa.

Mēs iegājām istabās. Es satraukti raudzījos apkārt, atcerēdamies savas bērnu dienas. Mājā nekas nebija mainījies, viss stāvēja turpat, kur senāk. Švabrins nebija ļāvis māju izlaupīt, pat savā pagrimumā saglabādams neapzinātu pretīgumu pret negodīgu alkatību. Priekšistabā sanāca kalpotāji. Viņi nebija piedalījušies dumpī un no tīras sirds priecājās par mūsu atsvabināšanu. Saveļjičs jutās kā uzvarētājs. Ir jāpaskaidro, ka trauksmes laikā, kad sādžā iebruka laupītāji, viņš bija aizskrējis uz zirgu kūti, kur stāvēja Švabrina zirgs, apseglojis to, klusām izvedis ārā un, pateicoties juceklim, nemanīts aizauļojis uz pārceltuvi. Viņš atradis pulku atpūšamies jau šajā Volgas krastā. Griņovs, uzzinājis no viņa par mums draudošajām briesmām, licis lēkt zirgos, pavēlējis jāt auļos un, paldies dievam, atsteidzies laikā.

Griņovs pieprasīja, lai zemstes priekšnieka galva vairākas stundas stāvētu uzdurta uz kārts pie kroga.

Huzāri atgriezās no vajāšanas, saņēmuši gūstā vairākus cilvēkus. Gūstekņus ieslēdza tanī pašā klētī, kurā mēs bijām pārlaiduši minēto aplenkumu.

Mēs izklīdām pa savām istabām. Vecākiem bija nepieciešama atpūta. Visu nakti negulējis, iekritu gultā un cieši aizmigu. Griņovs aizgāja dot savus rīkojumus.

Vakarā mēs sapulcējāmies viesistabā pie patvāra un priecīgi sarunājāmies par pārciestajām briesmām. Marja Ivanovna lēja glāzēs tēju, atsēdos viņai blakus un visu uzmanību veltīju tikai viņai vien. Mani vecāki, kā liekas, uzņēma mūsu maigās attiecības labvēlīgi. Šis vakars man saglabājies atmiņā līdz pat šodienai. Es biju laimīgs, pilnīgi laimīgs — bet vai cilvēka sūrajā mūžā daudz tādu brīžu?

Nākamajā dienā tētiņam tika ziņots, ka zemnieki ieradušies kunga pagalmā nolūgties. Tētiņš izgāja pie ļaudīm uz lieveņa. Viņam parādoties, zemnieki nometās ceļos.

—    Nu, muļķi, — viņš sacīja tiem, — kāpēc jūs sadomājāt dumpoties?

—    Esam vainīgi, mūsu pavēlniek, — viņi atbildēja vienā balsī.

—    Zināms, ka vainīgi. Sadarāt muļķības, un tad paši esat nelaimīgi. Piedodu jums aiz prieka, ka dievs lēmis man satikt savu dēlu Pjotru Andrejiču. Labi: noliektu galvu zobens nenocērt. Dievs devis jauku laiku, jāpļauj siens, bet jūs muļķojaties: ko jūs veselas trīs dienas darījāt? Vecākais! Norīkot visus pie pļaušanas; un skaties, rudais velns, lai man līdz Iļjas dienai viss siens būtu sakrauts gabanās. Vācieties projām!

Zemnieki paklanījās un aizgāja klaušās, it kā nekas nebūtu noticis.

Izrādījās, ka Švabrina ievainojums nav nāvīgs. Konvoja pavadībā viņu sūtīja uz Kazaņu. Es pa logu redzēju, kā Švabrinu iecēla ratos. Mūsu skatieni satikās, viņš nodūra galvu, bet es steidzīgi atkāpos no loga. Man negribējās parādīt, ka priecājos par nedrauga nelaimi un pazemojumu.

Griņovam vajadzēja doties tālāk. Nolēmu sekot viņam, kaut gan ļoti gribējās pakavēties vēl dažas dienas ģimenes vidū. Pārgājiena priekšvakarā iegāju pie saviem vecākiem un, pēc toreizējā paraduma nometies ceļos, lūdzu svētību laulībām ar Marju Ivanovnu. Vecāki mani piecēla un ar prieka asarām acīs deva savu piekrišanu. Es atvedu pie viņiem Marju Ivanovnu bālu un trīcošu. Mūs svētīja… Ko es izjutu, to nemaz neaprakstīšu. Kas piedzīvojis to pašu, tas mani sapratīs bez vārdiem, kas ne, tam varu tikai novēlēt un dot padomu iemīlēties, kamēr vēl laiks, un saņemt vecāku svētību.

Otrā dienā pulks posās projām, Griņovs atvadījās no mūsu ģimenes. Mēs bijām pārliecināti, ka karš drīz beigsies, pēc mēneša cerēju kļūt par precētu vīru. Marja Ivanovna atvadoties mani noskūpstīja visu klātienē. Es iekāpu seglos. Saveļjičs man atkal sekoja, un pulks jāja projām.

No tālienes ilgi noskatījos uz lauku māju, kuru biju pametis. Mani satrauca drūma priekšnojauta. Kāds man čukstēja, ka visas nelaimes vēl nav garām. Sirds noģida jaunu vētru.

Neaprakstīšu mūsu karagājienu un Pugačova dumpja beigas. Mēs gājām cauri sādžām, ko bija nopostījis Pugačovs, un gribot negribot atņēmām iedzīvotājiem to, ko tiem bija atstājuši laupītāji.

Viņi nezināja, kam pakļauties. Nekur nebija nekādas pārvaldes. Muižnieki slēpās mežos. Visur siroja neliešu bandas. Atsevišķu vienību komandieri, sūtīti vajāt Pugačovu, kurš tolaik bēga uz Astrahaņu, patvarīgi sodīja vainīgos un nevainīgos. Stāvoklis visā novadā, kur plosījās kauju ugunsgrēks, bija briesmīgs. Nedod dievs piedzīvot krievu dumpi — bezjēdzīgu un nežēlīgu. Tie, kas pie mums gudro par neiespējamiem apvērsumiem, vai nu ir jauni un nepazīst mūsu tautu, vai ari cilvēki ar nocietinātām sirdīm, kas nežēlo ne citus, ne sevi.

Pugačovs bēga, Iv. Iv. Mihelsona vajāts. Drīz uzzinājām par viņa pilnīgu sakāvi. Beidzot Griņovs saņēma no sava ģenerāļa ziņu par viltvārža notveršanu un līdz ar to pavēli apstāties. Tagad es varēju doties mājās. Biju kā spārnos, bet savādas jūtas aptumšoja man prieku.

CEĻOJUMU APRAKSTI

.

CEĻOJUMS UZ ARZRUMU 1829. GADA KARAGĀJIENA LAIKĀ

.

PRIEKŠVĀRDS

No dzejniekiem, kas piedalījās karagājienā pret turkiem, man zināmi bija vienīgi A. S. Homjakovs un A. N. Muravjovs. Abi atradās grāfa Dibiča armijā. Pirmais tolaik uzrakstīja vairākus brīnišķīgus liriskus dzejoļus, otrs pārdomāja savu ceļojumu uz svētajām vietām, kas bija to visai dziļi saviļņojis. Taču man nav gadījies lasīt nevienu satīru par Arzrumas karagājienu.

Atzīstos: šīs franču ceļotāja rindiņas, neskatoties uz glaimojošiem epitetiem, man bija daudz nepatīkamākas par krievu žurnālu lamām. Meklēt iedvesmu man vienmēr ir likusies smieklīga un muļķīga iedoma: iedvesmu nevar atrast; tai jāatnāk pie dzejnieka pašai. Doties uz karalauku, lai apdziedātu nākamos varoņdarbus, būtu no manis, pirmkārt, par daudz patmīlīgi un, otrkārt, pārāk nepiedienīgi. Militāros pārspriedumos es nejaucos. Tā nav mana darīšana. Var jau būt, ka drosmīgais pārgājiens pāri Saganlu, manevrs, ar ko grāfs Paskēvičs seraskiru atgrieza no Osmana pašā, divu ienaidnieka korpusu satriekšana vienā dienā, straujais gājiens uz Arzrumu — var jau būt, ka visi šie lieliskie panākumi ir tieši apsmiekla vērti militāru personu acīs (pie kādām pieder, piemēram, tirdzniecības konsuls Fontanjē kgs, Austrumu ceļojuma autors); es tomēr būtu kaunējies rakstīt satīras par slaveno karvedi, kurš man laipni deva pajumti savā teltī un, veikdams savus diženos pienākumus, atrada laiku izrādīt man glaimojošu uzmanību. Cilvēks, kam nav vajadzīga stipro aizstāvība, augstu vērtē viņu laipnību un viesmīlību, jo neko citu no tiem nemaz nevar prasīt. Apvainojums nepateicībā nedrīkst palikt bez atspēkojuma kā mazsvarīga kritika vai literāras lamas. Lūk, tāpēc es nolēmu iespiest šo priekšvārdu un izdot savas ceļojuma piezīmes, tāpat kā visu, ko esmu izrakstījis par 1829. gada karagājienu.

A. Puškins

Pirmā nodaļa

Stepes. Kalmiku kibitka. Kaukāza ūdeņi. Gruzijas karaceļš. Vladi- kaukāzs. Osetīnu bēres. Tereka. Darjalas aiza. Došanās pāri sniegotajām virsotnēm. Pirmās Gruzijas ainavas. Odensvadi. Hozreva mirza. Dušetas pilsētas priekšnieks.

Man stāvēja priekšā brauciens cauri Kurskai un Harkovai; es tomēr nogriezos uz tiešo Tiflisas ceļu, upurēdams labas pusdienas Kurskas traktierī (kas mūsu ceļojumos nav sīkums) un netīkodams apmeklēt Harkovas universitāti, kas nav Kurskas restorācijas vērta.

Līdz Jeļecai ceļi ir šausmīgi. Mans pajūgs vairākas reizes iestiga dubļos, kas ir Odesas dubļu cienīgi. Reizēm diennaktī nobraucu ne vairāk par piecdesmit verstīm. Beidzot ieraudzīju Voroņežas stepes un bez traucēkļiem devos uz priekšu pa zaļo līdzenumu. Novočerkaskā sastapu grāfu Puškinu, kurš arī brauca uz Tiflisu, un mēs norunājām ceļot kopā.

Pāreja no Eiropas uz Āziju kļūst ar katru brīdi jūtamāka: meži izzūd, pauguri nolīdzinās, zāle kļūst biezāka un ar lielāku žirgtumu stiepjas garumā; parādās mūsu mežos neredzēti putni; uz cinatām, kas iezīmē lielo ceļu, kā sargi sēž ērgļi un lepni noskatās ceļiniekos; leknajās ganībās

Mežonīgu ķēvju bari Lepni klaiņo plašumā.

Kalmiki mēdz apmesties netālu no staciju māje- lēm. Ap viņu kibitkām ganās neglītie, pinkainie zirgi, kas jums pazīstami no lieliskajiem Orlovska zīmējumiem.

Nesen es apciemoju Kalmiku kibitku (ar baltu voi- loku apvilkta rūtota pinuma telts). Visa ģimene gatavojās brokastot. Mitekļa vidū vārījās katls, un dūmi plūda laukā pa kibitkas jumtā atstāto caurumu. Jauna, tīri glīta kalmikiete, pīpi sūkdama, kaut ko šuva. Apsēdos viņai blakus. «Kā tevi sauc?» — ***. — «Cik tev gadu?» — «Desmit un astoņi.» — «Ko tu šuj?» — «Biksi.» — «Kam?» — «Sevis.» Viņa pasniedza man savu pīpi un sāka ēst brokastis. Katlā vārījās tēja ar aitas taukiem un sāli. Meitene man piedāvāja savu kausiņu. Negribēju atteikties un noriju malku, cenzdamies neievilkt elpu. Neticu, ka jel kādas citas tautas virtuve būtu varējusi radīt ko vēl pretīgāku. Palūdzu kaut ko uzkodām. Man iedeva gabaliņu žāvētas zirga gaļas; jutos priecīgs par to pašu. Kalmikietes koķetība mani sabaidīja; es posos ātrāk laukā no kibitkas un braucu prom no šīs stepju Kirkes.

Stavropolē es debess pamalē ieraudzīju mākoņus, kas manu skatienu pārsteidza tieši pirms deviņiem gadiem. Tie vēl arvien bija tādi paši kā toreiz, vēl arvien atradās tajā pašā vietā. Tās bija Kaukāza kalnu grēdas sniegotās virsotnes.

No Georgijevskas es iegriezos Karstajos ūdeņos. Te man atklājās lielas pārmaiņas: manā laikā vannas atradās uz ātru roku celtās būdiņās. Avoti lielāko tiesu savā pirmatnējā veidā virda, kūpēja un plūda lejup no kalniem, kur pagadījās, atstādami aiz sevis baltas un iesarkanas nogulsnes. Mēs smēlām karsto ūdeni ar koka mizas kausiņu vai sasistas pudeles dibenu. Tagad iekārtotas lieliskas vannas un uzceltas mājas. Gar Mašuka nogāzi ved ar liepiņām apstādīts bulvāris. Visur spodri celiņi, zaļi soliņi, glītas puķu dobes, tiltiņi, paviljoni. Avoti apmūrēti, izlikti ar akmeņiem; pie vannu māju sienām pienagloti policijas priekšraksti; visur kārtība, tīrība, jaukums…

Jāatzīstas: Kaukāza minerālavoti tagad sniedz daudz vairāk ērtību; tomēr man bija žēl to senākā mežonīguma; žēl stāvo, akmeņaino taciņu, krūmāju un neiežogoto bezdibeņu, virs kuriem dažkārt tiku kāpelējis. Ar skumjām atstāju avotus un devos atpakaļ uz Georgijevsku. Drīz vien iestājās nakts. Pie skaidrajām debesīm iemirdzējās miljoniem zvaigžņu. Braucu gar Podkumkas krastu. Kādreiz te kopā ar mani mēdza sēdēt A. Rajevskis, ieklausīdamies ūdeņu melodijās. Tālumā arvien melnāks un melnāks iezīmējās diženais Beštu, ap kuru drūzmējās citi kalni, tā vasaļi, un beidzot tas izzuda tumsā … «

Nākamajā dienā mēs devāmies tālāk un nonācām Jekaterinogradā, kādreizējā vietvalža pilsētā.

No Jekaterinogradas sākas Gruzijas karaceļš; pasta trakts izbeidzas. Te ceļotāji salīgst zirgus līdz Vladi- kaukāzai. Tiek dots līdzi kazaku un kājnieku konvojs un viens lielgabals. Pastu nosūta divas reizes nedēļā, un ceļinieki tam piebiedrojas: to dēvē par izdevību. Mums nebija ilgi jāgaida. Pasts pienāca nākamajā dienā, un jau trešajā rītā pulksten deviņos mēs bijām gatavi doties ceļā. Sapulcēšanās vietā apvienojās visa karavāna, kas sastāvēja no aptuveni piecsimt cilvēkiem. Norībēja bungas. Mēs devāmies ceļā. Priekšgalā brauca lielgabals, ko ielenca kājnieku nodaļa. Aiz lielgabala vilkās karietes, puskarietes un kibitkas, kurās zaldātu sievas pārcēlās no viena cietokšņa uz otru; aiz tām čīkstēdamas virknē ripoja arbas ar diviem riteņiem. Gar karavānas malām skrēja zirgu bari un pulks vēršu. Ap tiem jādelēja nagajiešu dzinēji apšūtos tūbas zābakos un ar arkā- niem. Sākumā tas viss man ļoti patika, taču drīz vien apnika. Lielgabalu zirgi vilka soļiem, deglis kūpēja, un kareivji aizsmēķēja pie tā savas pīpes. Mūsu karavānas gausums (pirmajā dienā nogājām tikai piecpadsmit verstu), neciešamais karstums, nepietiekamie pārtikas krājumi, nemierīgās naktsguļas, turklāt nagaj iešu arbu nemitīgā čīkstoņa lika man zaudēt pacietību. Tatāri ar šo čīkstoņu lepojas, teikdami, ka viņi braucot kā godīgi ļaudis, kam nav vajadzības slēpties. Man šoreiz būtu labāk paticis ceļot mazāk godājamā sabiedrībā. Ceļš diezgan vienmuļš: līdzenums, gar malām pauguri. Debess pamalē Kaukāza vifsotnes, kas ar katru dienu slējās augstāk un augstāk. Šur tur cietokšņi, šim novadam pietiekami labi, iežogoti ar grāvi, ko jebkurš no mums vecumdienās pār- lēktu bez ieskriešanās, ar ierūsējušiem lielgabaliem, kas nav šāvuši kopš grāfa Gudoviča laikiem, ar no- brukušu valni, pa kuru klaiņo vistu un zosu garnizons. Cietokšņos atrodamas dažas būdeles, kurās ar mokām iespējams sadabūt desmit olas un skābu pienu.

Pirmā jaukā vieta ir Minareta cietoksnis. Tam tuvojoties, mūsu karavāna brauca pa brīnum skaistu ieleju starp liepām un platānām apaugušiem kurgā- niem. Tie ir vairāku tūkstošu mēra sērgā mirušu cilvēku kapi. Raibi mirgoja puķes, izaugušas no saindētajiem pīšļiem. Labajā pusē mirdzēja sniegotais Kau- kāzs; priekšā slējās milzīgs, ar mežu noaudzis kalns; aiz tā atradās cietoksnis. Tam apkārt redzamas izpostīta aula atliekas, auls saucies par Tatartubu un kādreiz bijis galvenais ciems Lielajā Kabardā. Slaids, vientulīgs minarets liecina, ka reiz te atradusies apdzīvota vieta. Stalti tas slejas gaisā starp akmeņu kaudzēm, izsīkušas straumes krastā. Iekšējās kāpnes vēl nav sabrukušas. Pa tām uzkāpu līdz laukumiņam, no kura vairs neatskan mullas balss. Tur redzēju vairākus nepazīstamus uzvārdus, ko slavas kāri ceļotāji ieskrāpējuši ķieģeļos.

Mūsu ceļš kļuva gleznains. Kalni slējās mums pāri.

Pa kalnu virsotnēm kustējās tikko samanāmi ganāmpulki, atgādinādami kukaiņu barus. Mēs saskatījām arī ganu, varbūt tas bija kādreiz gūstā saņemts un nebrīvē novecojis krievs. Gadījās vēl citi kurgāni un citas drupas. Ceļa malā rēgojās divi trīs kapu pieminekļi. Tur pēc čerkesu paraduma apglabāti viņu sirotāji. Laupītkārajiem pēctečiem par piemiņu no laupītkārā senča saglabājies akmenī iekalts uzraksts tatāru valodā un zobena un tangas[47] attēls.

Čerkesi mūs ienīst. Mēs tos esam izspieduši no plašajām ganībām; viņu auli ir izpostīti, veselas ciltis iznīcinātas. Dienu no dienas viņi atkāpjas augstāk kalnos un no turienes dodas savos uzbrukumos. Miermīlīgo čerkesu draudzībai nevar uzticēties: tie vienmēr gatavi palīdzēt saviem nemierīgajiem ciltsbrāļiem. Viņu mežonīgā bruņniecisma gars ir jūtami noplacis. Čerkesi reti kad uzbrūk kazakiem, būdami vienādā skaitā ar tiem, nekad neuzbrūk kājniekiem un bēg, pamanījuši lielgabalu. Toties tie nekad nelaiž garām izdevību uzbrukt vājai karaspēka nodaļai vai neaizsargātam cilvēkam. Šai novadā klīst daudz nostāstu par viņu ļaundarībām. Nav gandrīz nekādas iespējas čerkesus nomierināt, kamēr tos neatbruņos, tāpat kā tika atbruņoti Krimas tatāri, tomēr tas būs ārkārtīgi grūti izdarāms, jo viņu starpā valda no paaudzes uz paaudzi mantotas ķildas un asinsatriebība. Kinžals un zobens tiem ir kā locekļi pie ķermeņa, un bērns tos lietot iemācās agrāk nekā runāt. Slepkavība tiem nozīmē vienkāršu rokas kustību. Gūstekņus čerkesi atstāj dzīvus, cerēdami uz izpirkšanas maksu,

taču izturas pret tiem ārkārtīgi necilvēcīgi, spiež strādāt pāri spēkiem, baro ar jēlu mīklu, sit tos, kad ienāk prātā, un pieliek par sargiem savus puišeļus, kas drīkst gūstekņus par vienu vienīgu vārdu sakapāt ar saviem bērnu zobeniem. Nesen tika notverts miermīlīgs čerkess, kurš bija izšāvis uz kādu zaldātu. Notvertais taisnojās, ka viņa šautene pārāk ilgi bijusi pielādēta. Ko ar tādu tautu lai iesāk? Tomēr jācer, ka Melnās jūras austrumu piekrastes iekarošana, kas atņems čerkesiem iespēju tirgoties ar Turciju, piespiedīs tos tuvināties mums. Greznības ietekme varētu veicināt viņu savaldīšanu: svarīgs jaunievedums varētu būt patvāris. Ir arī kāds spēcīgāks, tikumiskāks un mūsu gadsimta apgaismībai atbilstošāks līdzeklis: evaņģēlija sludināšana. Čerkesi tikai pavisam nesen pieņēma muhamedāņu ticību. Viņus aizrāva korāna apustuļu rosmīgais fanātisms; šo apustuļu vidū izcēlās Mansurs, neparasts cilvēks, kurš ilgu laiku kūdīja Kaukāzu pret krievu virskundzību, beidzot mēs to notvērām, un viņš mira Soloveckas klosterī. Kaukāzs gaida kristiešu misionārus. Taču mums savā kūtrumā ir vieglāk izliet nedzīvos burtus un dzīvo vārdu vietā sūtīt mēmas grāmatas cilvēkiem, kas neprot lasīt.

Mēs sasniedzām Vladikaukāzu, agrāko Kapkaju kalnu piekāji. To ielenc osetīnu auli. Es aizgāju uz vienu no tiem un nokļuvu bērēs. Pie sakļas drūzmējās ļaudis. Pagalmā stāvēja arba, kurai priekšā aizjūgti divi vērši. Mirušā radi un draugi sabrauca no visām pusēm un, skaļi raudādami, devās sakļā, sizdami sev ar dūrēm pa pieri. Sievietes stāvēja klusi. Mirušo iznesa uz apmetņa …

… like a warrior taking his rest With his martiul cloak around him

un nolika uz arbas. Kāds no pavadītājiem paņēma nelaiķa šauteni, nopūta no pannas pulveri un nolika ieroci aizgājējam blakus. Vērši sāka soļot. Bērinieki brauca nopakaļ. Mirušo vajadzēja apglabāt kalnos, kādas trīsdesmit verstis no aula. Diemžēl neviens man nevarēja izskaidrot šo paradumu.

Osetīni ir visnabadzīgākie no visām tautām, kas apdzīvo Kaukāzu; viņu sievietes ir skaistas un, kā dzird, ļoti vēlīgas pret ceļiniekiem. Pie cietokšņa vārtiem sastapu kāda ieslodzīta osetīna sievu un meitu. Viņas nesa tam pusdienas. Abas izskatījās mierīgas un drošas; tomēr, man tuvojoties, viņas nodūra galvu un aizsedza seju ar savām noskrandušajām čadrām. Cietoksnī redzēju čerkesu amanatus[48], spriganus un skaistus zēnus. Viņi bez mitas draiskojas un skrien laukā no cietokšņa. Amanatu stāvoklis ir nožēlojams. Viņi staigā apkārt skrandās, puskaili un pretīgi netīri. Dažiem kājas ieslēgtas koka siekstās. Droši vien amanati, palaisti brīvībā, nemaz nenožēlo, ka vairs neatrodas Vladikaukāzā.

Lielgabals mūs pameta. Tālāk devāmies kājnieku un kazaku pavadībā. Kaukāzs mūs uzņēma savā svētnīcā. Izdzirdām dobju troksni un ieraudzījām Tereku, kuras straumes plūda uz dažādām pusēm. Braucām pa upes kreiso krastu. Tās čalojošie viļņi griež osetīnu zemo, suņu būdām līdzīgo sudmalu ratus. Jo dziļāk devāmies kalnos, jo aiza kļuva šaurāka. Klinšu iežņaugtā Tereka krākdama sviež duļķainos viļņus pāri akmens bluķiem, kas tai aizšķērso ceļu. Aiza izliecas līdztekus upes gultnei. Akmeņainās kalnu pakājes nogludinājuši Terekas viļņi. Es gāju kājām un ik brīdi apstājos, dabas drūmā krāšņuma pārsteigts. Debesis bija apmākušās; mākoņi gausi staipījās ap melnajām virsotnēm. Grāfs Puškins un Šernvals, raudzīdamies Terekā, atcerējās Imatru un pārāku atzina upi, kas Ziemeļos krāc. Bet es ne ar ko nevarēju salīdzināt ainavu, kas bija pavērta manam skatienam.

Netālu no Larsas es atpaliku no konvoja, aizrautīgi nolūkodamies milzīgajās klintīs, starp kurām ar neizprotamu niknumu brāžas Tereka. Pēkšņi pie manis skrien zaldāts, jau iztālēm saukdams: — Neapstājieties, jūsu labdzimtība, nošaus! — Nepieradušam man šāds brīdinājums likās ārkārtīgi dīvains. Izrādījās, ka osetīnu laupītāji, kas šajā šaurajā vietā nav bīstami, šauj uz ceļiniekiem no Terekas viņa krasta. Pirms mūsu pārgājiena osetīni tādā veidā bija uzbrukuši ģenerālim Bekovičam, kurš izauļojis cauri viņu ložu krusai. Uz klints redzamas kādas pils drupas: ap tām kā bezdelīgu ligzdas salipušas miermīlīgo osetīnu sakļas.

Larsā apmetāmies uz naktsguļu. Te mēs sastapām kādu franču ceļotāju, kurš mūs nobiedēja ar priekšā stāvošo ceļu. Viņš ieteica atstāt ekipāžas Kobi un doties tālāk jāšus. Kopā ar francūzi mēs pirmoreiz dzērām Kahetijas vīnu no smirdoša ādas maisa, atcerēdamies Iliādas dzīres:

Un vīnu, ko devusi zeme, pildītu kazādas maisā!

Te es atradu nosmulētu «Kaukāza gūstekņa» norakstu un, atzīstos, pārlasīju to ar lielu baudu. Tajā viss ir vājš, nenobriedis, nepilnīgs; tomēr daudz kas uzminēts un izteikts patiesi.

Nākamajā rītā devāmies tālāk. Turku gūstekņi būvēja ceļu. Tie sūdzējās par uzturu, ko tiem izsniedz. Turki nekādi nespēja pierast pie krievu rupjmaizes. Tas man atgādināja mana drauga Šeremetjeva vārdus pēc atgriešanās no Parīzes: «Parīzē, brālīt, grūti dzīvot: nav ko ēst; rupjmaizes nevar ne lūgšus izlūgties!»

Septiņas verstis no Larsas atrodas Darjalas postenis. Arī aizu sauc tāpat. Klintis abās pusēs slejas kā paralēlas sienas. Te ir tik šaurs, tik gaužām šaurs, raksta kāds ceļotājs, ka šaurību var ne vien saredzēt, bet, šķiet, arī sajust. Debesis zilgmo virs ceļinieka galvas kā šaura lenta. Strauti, kas no kalnu augstumiem gāzās lejup sīkās un izšļakstītās straumītēs, man atgādināja Ganimeda nolaupīšanu — dīvaino Rembranta gleznu. Pie tam apgaismojums aizā ir tieši viņa gaumē. Dažviet Tereka skalojas līdz pat klinšu pakājei un uz ceļa savelti akmeņi kā aizsprosts. Netālu no posteņa upei pāri drosmīgi uzcelts neliels tilts. Uz tā stāvot, cilvēks jūtas kā dzirnavās. Tiltiņš trīc un dreb, bet Tereka rūc kā rati, kas darbina dzirnakmeņus. Iepretī Darjalai uz stāvas klints redzamas cietokšņa drupas. Teiksma stāsta, ka tajā esot slēpusies kāda valdniece Darja, un aiza nosaukta viņas vārdā: pasaka. Darjala senajā persiešu valodā nozīmē vārtus. Kā apliecina Plīnijs, Kaukāza vārti, ko aplami dēvē par Kaspijas vārtiem, atradušies šeit. Aiza bijusi noslēgta ar īstiem no koka darinātiem un ar dzelzi apkaltiem vārtiem. Zem tiem, raksta Pilnijs, tek Diriodorisas upe. Te ticis uzcelts arī cietoksnis, lai apturētu mežonīgo cilšu uzbrukumus, utt. Palasiet, ko par saviem ceļojumiem raksta grāfs I. Potockis, kura zinātniskie pētījumi ir tikpat saistoši kā viņa spāniešu romāni.

No Darjalas mēs devāmies uz Kazbeku. Redzējām Troickas vārtus (ar pulveri klintī izspridzināta arka) — tiem cauri kādreiz vedis ceļš, bet tagad plūst Tereka, kas bieži maina savu gultni.

Netālu no Kazbeka ciemata šķērsojām Mežonīgo ieplaku, gravu, kas stipra lietus laikā pārvēršas nevaldāmā straumē. Pašlaik tā bija pilnīgi sausa un iespaidīgs likās vienīgi tās nosaukums.

Kazbeka ciemats atrodas pašā Kazbeka kalna pakājē un pieder kņazam Kazbekam. Kņazs, gadus četrdesmit piecus vecs vīrs, augumā pārspēja visgarāko zaldātu Preobraženskas pulkā. Mēs viņu atradām duhanā (tā sauc gruzīnu krogus, kas ir krietni trūcīgāki un nebūt nav tīrāki par krievu krogiem). Durvīs atradās vēderains burdjuks (vēršādas maiss) ar četrām izspīlētām kājām. Milzis sūca no tā čihīru un uzdeva man dažus jautājumus, uz kuriem es atbildēju ar cieņu, kas atbilda viņa titulam un augumam. Mēs šķīrāmies kā lieli draugi.

Iespaidi ātri zaudē asumu. Bija pagājusi tikai viena diena, un jau Terekas krākšana un tās baismīgie ūdenskritumi, klintis un bezdibeņi vairs nesaistīja manu uzmanību. Mani bija pārņēmusi vienīgi nepacietība drīzāk nokļūt Tiflisā. Garām Kazbekam devos tikpat vienaldzīgi, kā reiz biju braucis kuģī gar Čatirdagu. Tiesa gan, arī lietainais un miglainais laiks man traucēja vērot Kazbeka sniegotās smailes, kas, runājot dzejnieka vārdiem, debess velvi balsta.

Tika gaidīts Pērsijas princis. Ne visai tālu no Kazbeka mums pretī pagadījās vairāki pajūgi, ar kuriem šaurajā ceļā bija grūti pārmīties. Kamēr ekipāžas tika cita citai garām, konvoja virsnieks mums pavēstīja, ka viņš pavadot Persijas galma dzejnieku, un pēc manas vēlēšanās stādīja mani priekšā Fazil- hanam. Es ar tulka palīdzību uzsāku austrumniecisku apsveicināšanos augstā stilā; bet kāds kauns mani pārņēma, kad Fazilhans uz manu nevajadzīgo mākslo- tību atbildēja vienkārši, ar nopietna cilvēka gudro pieklājību! Viņš esot cerējis mani sastapt Pēterburgā; viņš nožēlojot, ka mēs iepazīstamies tikai uz īsu brīdi utt. Man ar kaunu bija jāatmet ironiski svinīgais tonis un jāpāriet uz parastajām eiropiešu frāzēm. Lūk, mācība par mums, krieviem, raksturīgo zobgalību. Turpmāk vairs nespriedīšu par cilvēku pēc viņa aitādu papahas[49] un krāsotajiem nagiem.

Kobi postenis atrodas pie paša Krusta kalna, kuram pāri mums būs jādodas. Te apstājāmies pārnakšņot un sākām prātot, kā lai veic šo šaušalīgo varoņdarbu: vai atstāt ekipāžas un sēsties mugurā kazaku zirgiem vai arī sūtīt pēc osetīnu vēršiem? Katram gadījumam es visas mūsu karavānas vārdā uzrakstīju oficiālu lūgumu šā novada priekšniekam Čiļajeva kgm, un mēs likāmies gulēt, gaidīdami pajūgus.

Nākamajā dienā ap pulksten divpadsmitiem izdzirdām troksni un klaigas un ieraudzījām neparastu skatu: astoņpadsmit pāri noliesējušu, sīku vēršu, ko dzina puskailu osetīnu bars, ar pūlēm vilka mana drauga O*** vieglo Vīnes karieti. Šī aina tūdaļ izgaisināja visas manas šaubas. Nolēmu savu smago Pēterburgas karieti sūtīt atpakaļ uz Vladikaukāzu un doties uz Tiflisu jāšus. Grāfs Puškins manam piemēram sekot nevēlējās. Viņš labāk gribēja aizjūgt savai ar dažnedažādiem krājumiem pieblīvētajai puskarietei priekšā veselu ganāmpulku vēršu un svinīgi šķērsot sniegoto virsotni. Mēs šķīrāmies, un es aizjāju kopā ar pulkvedi Ogarevu, kurš pārlūkoja šejienes ceļus.

Ceļš veda cauri nogruvumam, kas bija noticis 1827. gada jūnija beigās. Tādi parasti gadoties ik pa septiņiem gadiem. Milzīgs klints gabals nogāzdamies bija aizbēris aizu veselas versts garumā un aizsprostojis Tereku. Lejpus nogruvuma stāvošie sargi bija dzirdējuši drausmīgu dārdoņu un redzējuši, ka upe ātri kļūst seklāka un ceturtdaļstundas laikā pilnīgi apklust un izsīkst. Tereka izgrauzusies nogruvumam cauri tikai pēc divām stundām. Tad nu gan tā bijusi baismīga!

Mēs pa stāvo ceļu jājām arvien augstāk un augstāk. Zirgi stiga irdenajā sniegā, zem kura urdzēja strauti. Es pārsteigts vēroju ceļu un nesapratu, kā te iespējams tikt uz priekšu braukšus.

Tai brīdī izdzirdu dobju dārdoņu. — Tas ir nogruvums, — man teica Ogareva kgs. Atskatījos un iesāņus ieraudzīju nobrukušu sniega blāķi, kas lēni slīdēja lejup pa nogāzi. Nelieli nogruvumi te nav retums. Pagājušajā gadā kāds krievu važonis braucis pāri Krusta kalnam. Sācies nogruvums; drausmīgs sniega blāķis uzgāzies virsū viņa pajūgam, apracis ratus, zirgu un vīru, pārvēlies pāri ceļam un ar visu savu laupījumu ieripojis bezdibenī. Mēs sasniedzām pašu kalna virsotni. Te uzstādīts granīta krusts, sens piemineklis, ko atjaunojis Jermolovs.

Ceļotāji šai vietā parasti kāpj ārā no ekipāžām un iet kājām. Nesen te braucis kāds ārzemju konsuls: viņš bijis tik vārgs, ka licis sev aizsiet acis; konsuls vests zem rokām, un, kad tam noņemts apsējs, viņš nometies ceļos, pateicies dievam utt., par ko pavadoņi ļoti brīnījušies.

Brīnišķa ir spējā pāreja no skarbā Kaukāza uz piemīlīgo Gruziju. Ap ceļotāju piepeši sāk vēdīt dienvidu gaiss. No Huta kalna augstumiem paveras skats uz Kaišaūras ieleju ar tās apdzīvotajām klintīm, dārziem, gaišo Aragvu, kas aizvijas kā sudraba lenta, — un tas viss redzams samazinātos izmēros, trīs verstis dziļā bezdibenī, virs kura ved bīstams ceļš.

Mēs jājām lejup ielejā. Pie skaidrajām debesīm uzlēca jauns mēness. Vakara gaiss bija kluss un silts. Nakti pārgulēju Aragvas krastā Čiļajeva kga mājā. Nākošajā dienā atvadījos no laipnā saimnieka un devos tālāk.

Te sākas Gruzija. Drūmās aizas un draudīgo Tereku nomainīja gaišas ielejas, kam valgmi sniedz līksmā Aragva. Kailo klinšu vietā vēroju ap sevi zaļus kalnus un augļu pilnus kokus. Ūdensvadi liecināja par šā novada kultūru. Viens no tiem mani pārsteidza ar optisko maldu pilnību: šķiet, ka ūdens tecētu no kalna piekājes uz augšu.

Paisanaūrā apstājos, lai apmainītu zirgus. Te sastapu krievu virsnieku, kurš pavadīja persiešu princi.

Drīz vien izdzirdu zvaniņu skaņas, un pa ceļu aizlīgoja vesela virkne cits citam piesietu un pa aziātu paradumam apkrautu kataru (mūļu). Zirgus nesagaidījis, devos tālāk kājām; un ceļa pagriezienā, pus- versti no Ananuras, sastapu Hozreva mirzu. Viņa ekipāžas stāvēja. Princis paraudzījās laukā no savas karietes un pamāja man ar galvu. Dažas stundas pēc mūsu satikšanās viņam uzbrukuši kalnieši. Izdzirdis svilpjam lodes, Hozrevs meties laukā no karietes, uzlēcis zirgā un aizauļojis. Krievus, kas viņu pavadīja, pārsteidzis mirzas drosmīgums. Īstenībā jaunais aziāts, pie karietes nepierādīs, bija saskatījis tajā drīzāk slazdu nekā patvērumu.

Aizsoļoju līdz Ananurai, nogurumu nejuzdams. Mani zirgi vēl nebija pienākuši. Man teica, ka līdz Dušetas pilsētai palicis ne vairāk par desmit verstīm, un es turpināju ceļu kājām. Taču nezināju, ka ceļš ved pret kalnu. Šīs desmit verstis bija visu divdesmit vērtas.

Pienāca vakars; es soļoju tikai uz priekšu, kāpdams arvien augstāk un augstāk. Nomaldīties no ceļa nebija iespējams; bet vietumis mālainie dubļi, ko radīja avoti, sniedzās man līdz ceļiem. Es gaužām nomocījos. Kļuva tumšāks. Izdzirdu gaudojam un rejam suņus un priecājos, iedomādamies, ka tuvu pilsēta. Es tomēr kļūdījos: rēja gruzīnu ganu suņi, bet gaudoja šakāļi, šajā apvidū visai parasti zvēri. Nolādēju savu nepacietību, taču līdzēt te neko nevarēja. Beidzot ieraudzīju ugunis un ap pusnakti sasniedzu koku aizēnotas mājas. Pirmais pretimnācējs piedāvājās mani aizvest pie pilsētas priekšnieka un par to pieprasīja no manis abazu.

Ceļš bija tikpat jauks un gleznains, kaut arī cilvēku pēdas manījām reti. Dažas verstis no Garciska- las mēs pa senu tiltu, pieminekli no romiešu karagājienu laikiem, pārbraucām pār Kūras upi un slaidā riksī, bet palaikam pat auļos braucām uz Tiflisu, kur gluži nemanot ieradāmies ap vienpadsmitiem vakarā.

Otrā nodaļa

Tiflisa. Tautas pirtis. Bezdegunis Hasans. Gruzīnu tikumi. Dziesmas. Kahetijas vīns. Karstuma cēlonis. Dārdzība. Pilsētas apraksts. Aizbraukšana no Tiflisas. Gruzijas nakts. Armēnijas ainava. Divkāršā pāreja. Armēņu ciemats. Gergeri. Gribojedovs. Bezobdala. Minerālavots. Vētra kalnos. Pārnakšņošana Gumros. Ararats. Robeža. Turku viesmīlība. Karsa. Armēņu ģimene. Izbraukšana no Karsas. Grāfa Paskēviča nometne.

Apmetos traktierī, nākamajā dienā devos uz slavenajām Tiflisas pirtīm. Pilsēta man šķita cilvēku pilna. Aziātiskās celtnes un tirgus atgādināja Kišiņevu. Pa šaurām un greizām ieliņām skrēja ēzeļi ar mugurai pārmestiem groziem; ceļu aizšķērsoja arbas, ko vilka vērši. Nenoteiktas formas laukumā drūzmējās armēņi, gruzīni, čerkesi, persieši; viņu vidū uz Kara- bahas ērzeļiem jādelēja jaunie krievu ierēdņi. Pie ieejas pirtīs sēdēja saimnieks, vecs persietis. Viņš man atvēra durvis, es iegāju plašā telpā — un ko gan tur ieraudzīju? Vairāk nekā piecdesmit jaunu un vecu, puskailu un pilnīgi kailu sieviešu vilka drānas nost vai ģērba tās mugurā, stāvēdamas vai sēdēdamas uz soliem, kas bija novietoti gar sienām. Es apstājos. — Iesim, iesim, — saimnieks man teica, — šodien otrdiena: sieviešu diena. Nekas, nav liela nelaime. — Protams, nav nelaime, — es viņam atteicu, — gluži otrādi. — Vīriešu parādīšanās nevienu neuztrauca. Sievietes turpināja smieties un sarunāties. Neviena nesteidzās aizsegties ar savu čadru; neviena nepārtrauca izģērbšanos. Šķita, ka es būtu ienācis neredzams. Daudzas no tam patiesi bija skaistas un attaisnoja T. Mura iztēli:

a lovely Georgian maid, With all the bloom, the ireshen'd glow Of her own country maiden's looks, When warm they iise from Teilis'biooks.

Toties nezinu nekā pretīgāka par gruzīnu vecenēm: tās ir īstas raganas.

Persietis mani ieveda pirtī: dziļā vannā, kas bija izcirsta klintī, plūda karsts dzelzs un sēra avots. Savu mūžu ne Krievijā, ne Turcijā neesmu atradis neko lieliskāku par Tiflisas pirtīm. Aprakstīšu tās visos sīkumos.

Pēc bēršanas ar vīšķi Hasans man ļāva kāpt vannā; ar to arī ceremonija bija galā.

Tiflisā es cerēju atrast Rajevski, taču, uzzinājis, ka viņa pulks jau devies karagājienā, nolēmu lūgt grāfam Paskēvičam atļauju braukt pie armijas.

Tiflisā sabiju pāris nedēļu un iepazinos ar turienes sabiedrību. «Tiflisas Ziņu» izdevējs Sankovskis man pastāstīja daudz interesanta par šo pusi, par kņazu Cicianovu, par A. Jermolovu utt. Sankovskis mīl Gruziju un paredz tai spožu nākotni.

Gruzija nonāca Krievijas aizbildniecībā 1783. gadā, kas slaveno Aga Muhamedu nekavēja 1795. g. ieņemt un sagraut Tiflisu un aizvest gūstā divdesmit tūkstošu iedzīvotāju. 1802. gadā Gruzija pārgāja zem imperatora Aleksandra sceptera. Gruzīni ir kareivīga tauta. Savu vīrišķību tie pierādījuši zem mūsu karogiem. Viņu garīgās spējas gaida lielāku izglītību. Pēc dabas tie vispār ir jautri un sabiedriski. Svētkos vīrieši dzer un pastaigājas pa ielām. Melnacaini zēni dzied, lēkā un met kūleņus; sievietes dejo lezginku.

Gruzīnu dziesmas skan patīkami. Kādu no tām man pārtulkoja vārdu vārdā; tā, liekas, sacerēta pēdējā laikā; šai dziesmā ir kaut kādas austrumnieku aplamības, kam netrūkst zināmas poētiskas vērtības. Te tā ir:

Dvēsele, nesen paradīzē dzimusī! Dvēsele, kas radīta manai laimei! No tevis, nemirstīgā, gaidu dzīvību.

No tevis, ziedošais pavasar, divnedeju menesi, no tevis, mans sargeņģeli, no tevis gaidu dzīvību.

Tava seja staro, un tavs smaids ielīksmo, Negribu, lai man pieder pasaule; vēlos lavu acu skatienu. No tevis gaidu dzīvību.

Rasas spirdzinātā kalnu roze! Dabas izredzētais lolojums! Klusais, apslēptais dārgums! No tevis gaidu dzīvību.

Gruzīni nedzer tā kā mēs un ir apbrīnojami spēcīgi. Viņu vīni nav eksportējami un ātri bojājas, bet tepat tie ir burvīgi. Kahetijas un Karabahas vīni ir līdzvērtīgi dažiem Burgundijas vīniem. Vīnu uzglabā maranos — milzīgās zemē ieraktās krūkās. Tās atver ar svinīgām ceremonijām. Nesen kāds krievu dragūns, slepus atracis šādu krūku, iekritis tajā un noslīcis Kahetijas vīnā kā nelaimīgais Klarenss malagas mucā.

Tiflisā atrodas Kūras krastos, ielejā, ko ieskauj akmeņaini kalni. Tie pilsētu no visām pusēm aizsargā pret vējiem un, saulē sakarsuši, nevis sasilda, bet nokaitē nekustīgo gaisu. Tas ir par cēloni neciešamajam karstumam, kāds valda Tiflisā, kaut gan pilsēta atrodas vēl tikai zem četrdesmit pirmā platuma grāda. Pats tās nosaukums (Tbilis-kalak) nozīmē Karstā pilsēta.

Lielākā daļa pilsētas būvēta aziātu gaumē: mājas zemas, jumti lēzeni. Ziemeļu daļā redzamas ēkas, kas celtas pēc eiropiešu arhitektūras parauga, un tām līdzās sāk veidoties pareizas formas laukumi. Tirgus sadalās vairākās rindās; būdas ir pilnas ar turku un persiešu precēm, kas ir diezgan lētas, ja ņem vērā vispārējo dārdzību. Tiflisas ieročiem ir augsta vērtība visos Austrumos. Grāfs Samoilovs un V., kas te izdaudzināti par stipriniekiem, savus jaunos zobenus parasti izmēģināja, ar vienu vēzienu pāršķeldami uz pusēm aunu vai nocirzdami galvu vērsim.

Tiflisas iedzīvotāju lielākā daļa ir armēņi: 1825. gadā viņu te bijis līdz divtūkstoš piecsimt ģimeņu. Pašreizējo karu laikā armēņu skaits pilsētā vēl pieaudzis. Gruzīnu ģimeņu skaitās līdz tūkstoš piecsimt. Krievi sevi par šejienes iedzīvotājiem neuzskata. Militārpersonas dzīvo Gruzijā, izpildīdamas pienākumu, jo viņām tā pavēlēts. Jauniņie titulārpadomnieki brauc šurp, lai iegūtu asesora pakāpi, pēc kuras tīko. Kā vieni, tā otri uz Gruziju raugās kā uz trimdas vietu.

Stāsta, ka Tiflisas klimats neesot veselīgs. Šejienes drudzis esot šausmīgs; to ārstējot ar merkuriju, kura lietošana esot nekaitīga lielā karstuma dēļ. Dakteri saviem slimniekiem dodot to bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem. Ģenerālis Sipjagins, kā stāsta, esot nomiris tādēļ, ka viņa mājas dakteris, kas kopā ar ģenerāli atbraucis no Pēterburgas, nobijies no ārstēšanas paņēmiena, kuru ieteikuši vietējie dakteri, un neesot šo līdzekli slimajam devis. Šejienes drudzis ir līdzīgs Krimas un Moldāvijas drudzim un arī ārstēts tiek tāpat.

Iedzīvotāji dzer duļķaino, bet pēc garšas patīkamo Kūras ūdeni. Visos avotos un akās ūdens stipri ož pēc sēra. Te gan tik plaši tiek lietots vīns, ka ūdens trūkums nemaz nebūtu manāms.

Tiflisā mani pārsteidza naudas mazvērtība. Nobraucis važoņa pajūgā divus kvartālus un atlaidis to pēc pusstundas, biju spiests samaksāt divus sudraba rubļus. Sākumā domāju, ka važonis grib izmantot manu iebraucēja nezināšanu; citi man tomēr apliecināja, ka tāda tiešām esot cena. Viss pārējais ir tikpat dārgs.

Aizbraucām uz vācu koloniju un tur ēdām pusdienas. Dzērām turpat darītu alu, kas bija gaužām negaršīgs, un aplam dārgi samaksājām par visai sliktām pusdienām. Traktierī mani baroja tikpat dārgi un slikti. Reiz ģenerālis Strekalovs, izdaudzināts gardēdis, ieaicināja mani pusdienās; par nelaimi, pie viņa ēdienus iznēsāja pēc dienesta pakāpēm, bet pie galda sēdēja angļu virsnieki ar ģenerāļu uzplečiem. Sulaiņi tik cītīgi gāja man garām, ka es piecēlos no galda nepaēdis. Velns lai parauj šo Tiflisas gardēdi!

Ar nepacietību gaidīju, kad izšķirsies mans liktenis. Beidzot saņēmu ziņu no Rajevska. Viņš man rakstīja, lai steidzos uz Karšu, jo pēc dažām dienām karaspēkam vajadzēja doties tālāk. Devos ceļā jau nākamajā dienā.

Ceļoju jāšus, mainīdams zirgus kazaku posteņos. Zeme visapkārt bija svelmē izdegusi. Gruzīnu ciemati iztālēm atgādināja lieliskus dārzus, taču, piejājis klāt, ieraudzīju dažas nabadzīgas sakļas, ko apēnoja noputējušas papeles. Saule norietēja, tomēr gaiss joprojām bija tveicīgs:

Naktis svelmainās!

Zvaigznes svešādās! …

Spīdēja mēness; viss bija kluss; nakts mieru iztraucēja vienīgi mana zirga pakavu dipoņa. Ilgi jāju, neredzēdams nevienu apdzīvotu vietu. Beidzot ieraudzīju vientuļu sakļu. Sāku klaudzināt pie durvīm.

Iznāca saimnieks. Palūdzu ūdeni vispirms krieviski, tad tatāriski. Viņš mani nesaprata. Apbrīnojama bezrūpība! Dzīvodams trīsdesmit verstis no Tiflisas pie ceļa uz Persiju un Turciju, viņš nesaprata ne vārda ne krievu, ne tatāru valodā.

Pārgulējis kazaku postenī, rītausmā devos tālāk. Ceļš veda pa kalniem un mežu. Sastapu tatāru ceļiniekus; viņu vidū bija vairākas sievietes. Tās sēdēja seglos, čadrās ietinušās; redzamas bija vienīgi viņu acis un papēži.

Sāku jāt Bezobdalā, kalnā, kas Gruziju atdala no senās Armēnijas. Gar kalnu vijas plats, koku apēnots ceļš. Bezobdala virsotnē izjāju cauri nelielai aizai, kuru sauc, liekas, par Vilku Vārtiem, un atrados uz Gruzijas dabiskās robežas. Manā priekšā izauga jauni kalni, jauns horizonts; zem manis pletās zaļas, auglīgas druvas. Uzmetu vēlreiz skatienu svelmainajai Gruzijai un sāku jāt pa kalna nolaideno nogāzi lejup uz Armēnijas svaigajiem līdzenumiem. Ar neizsakāmu prieku ievēroju, ka svelme pēkšņi kļuva mazāka: te jau bija cits klimats.

Mans kalpotājs ar nastu nesējiem zirgiem bija atpalicis. Es viens pats jāju pa ziedošo tuksnesi, ko tālumā ielenca kalni. Savā izklaidībā pajāju garām postenim, kur vajadzēja mainīt zirgus. Bija pagājušas vairāk nekā sešas stundas, un es sāku brīnīties par jājiena garumu. Pamanīju vienā pusē akmeņu grēdas, kas izskatījās pēc sakļām, un jāju tām tuvāk. Patiešām biju nokļuvis armēņu ciematā. Vairākas sievietes raibās skrandās sēdēja uz zemē ieraktas sakļas plakanā jumta. Es kaut kā paskaidroju savu vajadzību. Viena no tām nokāpa sakļā un iznesa man sieru un pienu. Brīdi atpūties, turpināju ceļu un uz augsta upes krasta ieraudzīju savā priekšā Gergeru cietoksni. Trīs straumes šalkdamas un putodamas gāzās lejup no stāvā krasta. Pārjāju upei pāri. Divi arbā iejūgti vērši kāpa augšup pa stāvo ceļu. Arbai nopakaļ soļoja vairāki gruzīni. — No kurienes nākdami? — es tiem pajautāju. — No Teherānas. — Ko vedat? — Gribojedu. — Tas bija nogalinātā Griboje- dova līķis, ko veda uz Tiflisu.

Iepazinos ar Gribojedovu 1817. gadā. Viņa melanholiskais raksturs, skaudrais prāts, viņa labsirdība, pat vājības un vainas, neizbēgamās cilvēku līdzgaitnieces, — viss viņā bija neparasti pievilcīgs. Jau no dzimšanas apveltīts ar godkārību, kas bija tikpat liela kā viņa apdāvinātība, Gribojedovs ilgi pinās sīku pienākumu valgos un dzīvoja nepazīts. Valstsvīra spējas tika atstātas novārtā; dzejnieka talants netika atzīts; pat viņa saltā un spožā drosme kādu laiku izraisīja aizdomas. Vienīgi daži draugi prata viņu novērtēt un redzēja cilvēku neuzticīgos smīnus, šos muļķīgos, neciešamos smīnus, ja viņiem gadījās runāt par Gribojedovu kā par neparastu personību. Cilvēki tic vienīgi slavai un nesaprot, ka viņu vidū var atrasties kāds Napoleons, kas nav komandējis nevienu jēgeru rotu, vai otrs Dekarts, kurš ne rindiņas nav iespiedis «Maskavas Telegrāfā». Cieņa, kādu mēs parādām slavai, varbūt tiešām ceļas no patmīlības: slavu taču rada arī mūsu teiktie cildinājumi.

Uz Gribojedova dzīvi meta ēnu daži mākoņi: nevaldāmu kaislību un iespaidīgu apstākļu sekas. Viņš juta, ka nepieciešams reizi par visām reizēm norēķināties ar savu jaunību un radīt savā dzīvē krasu pagriezienu. Gribojedovs pameta Pēterburgu un tukšo, dīko dzīvi un devās uz Gruziju, kur astoņus gadus pavadīja vientulīgās, neatslābstošās mācībās. Gribojedova ierašanās Maskavā 1824. gadā bija pagrieziens viņa liktenī un nepārtrauktu panākumu sākums. Viņa komēdijas «Gudra cilvēka nelaime» rokraksts radīja milzīgu iespaidu un piepeši nostādīja Gribojedovu līdzās mūsu pazīstamākajiem dzejniekiem. Pēc neilga laika tam jaunu darba lauku pavēra vispusīgās zināšanas par zemi, kur sākās karš; Gribojedovu iecēla par sūtni. Ieradies Gruzijā, viņš apprecēja sievieti, ko mīlēja… Nezinu nekā apskau- žamāka par viņa pēdējo gadu vētraino dzīvi. Pat nāve, ko šis cilvēks sagaidīja drosmīgā, nevienlīdzīgā cīņā, Gribojedovam nebija nekas šausmīgs, nekas mocošs. Tā bija acumirklīga un skaista.

Cik žēl, ka Gribojedovs nav atstājis savas piezīmes! Draugu pienākums būtu uzrakstīt viņa biogrāfiju; taču pie mums lieliski cilvēki pazūd aizmirstībā un no tiem nepaliek ne miņas. Mēs esam kūtri un netīkojam daudz zināt…

Gergeros sastapu Buturļinu, kurš, tāpat kā es, brauca uz armiju. Viņš ceļoja ar visām iespējamām ērtībām. Pie viņa paēdu pusdienas gluži kā Pēterburgā. Nolēmām ceļot kopā; taču mani atkal sāka urdīt nepacietības velns. Mans kalpotājs lūdza atļauju atpūsties. Devos ceļā viens, pat bez pavadoņa. Ceļš bija tikai viens, turklāt pilnīgi drošs.

Pārjājis pāri kalnam un laizdamies lejup koku apēnotajā ielejā, ieraudzīju minerālavotu, kas tecēja šķērsām pār ceļu. Pie tā sastapu armēņu popu, kurš brauca no Erivanas uz Ahalciku. — Kas jauns Eri- vanā? — es viņam apvaicājos. — Erivanā ir mēris, — viņš atbildēja, — bet ko dzird par Ahalciku? — Ahalcikā ir mēris, — es atteicu. Apmainījušies ar šādām patīkamām vēstīm, mēs izšķīrāmies.

Es jāju gar auglīgām druvām un ziedošām pļavām. Nobriedusi labība viļņoja, gaidīdama pļāvēju sirpjus. Es tīksminājos par skaisto zemi, kuras auglība Austrumos kļuvusi par sakāmvārdu. Uz vakarpusi nonācu Pernikē. Te bija kazaku postenis. Apakšvirsnieks pareģoja vētru un ieteica man turpat pārgulēt nakti, taču es gribēju katrā ziņā vēl todien sasniegt Humrus.

Man vajadzēja jāt pāri ne visai augstai kalnu grēdai, Karsas pašalika[54] dabiskajai robežai. Debesis aizsedza mākoņi; cerēju, ka vējš, kas ik brīdi pieņēmās spēkā, tos izkliedēs. Tomēr sāka smidzināt, un lietus lāses kļuva arvien rupjākas un krita biežāk. No Per- nikes līdz Humriem skaita divdesmit septiņas verstis. Savilku ciešāk apmetņa siksnas, pārvilku bašliku pāri cepurei un paļāvos savam liktenim.

Pagāja vairāk par divām stundām. Lietus nemitējās. No mana apmetņa, kas bija kļuvis smags, un piemirkušā bašlika ūdens plūda straumēm. Pēdīgi auksta straumīte sāka plūst man aiz kaklauta, un drīz vien lietus mani izmērcēja līdz beidzamai vīlītei. Nakts bija tumša; kazaks jāja pa priekšu, rādīdams ceļu. Sākām jāt kalnup, tikmēr lietus pārstāja un mākoņi izklīda. Līdz Humriem vēl bija verstis desmit. Vējš, kam nekas nestājās ceļā, bija tik spēcīgs, ka ceturtdaļstundas laikā mani pilnīgi izžāvēja. Spriedu, ka drudzis būs klāt kā likts. Beidzot ap pusnakti sasniedzu Humrus. Kazaks mani aizveda tieši pie posteņa. Apstājāmies pie telts, kurā es steigšus ielīdu. Te atradu divpadsmit kazakus, kas gulēja cits citam blakus. Ierādīja vietu arī man, nokritu zemē uz apmetņa, aiz noguruma neapjēgdams ne rīta, ne vakara. Todien biju nojājis septiņdesmit piecas verstis. Aizmigu kā nosists.

Gaismai austot, kazaki mani pamodināja. Pirmā doma bija — vai tikai man nav drudzis. Tomēr jutu, ka, paldies dievam, esmu sveiks un vesels; nemaz nerunājot par slimību, nejutu pat noguruma. Izgāju no telts spirgtajā rīta gaisā. Lēca saule. Pie skaidrajām debesīm baloja sniegiem klāts divgalvains kalns. — Kas tas par kalnu? — es staipīdamies apvaicājos un izdzirdēju atbildi: — Ararats. — Cik vareni iedarbojas skaņas! Es kāri raudzījos uz bībelē pieminēto kalnu, šķitu redzam šķirstu, kas piestājis pie kalna virsotnes cerībā uz atjaunošanos un dzīvi, un no šķirsta izlidojošo kraukli un dūju — ciešanu un samierināšanās simbolus.

Mans zirgs bija apseglots. Jāju kopā ar pavadoni. Rīts bija burvīgs. Mirdzēja saule. Mēs jājām pa plašu pļavu, pa biezu, zaļu zāli, kurā zaigoja rasa un vakarējā lietus lāses. Priekšā vizēja upīte, kurai mums bija jātiek pāri. — Rau, Arpačaja klāt, — kazaks man teica. Arpačaja! Mūsu robeža! Tā bija līdzvērtīga Araratam. Pieauļoju pie upes, neizskaidrojamu jūtu pārņemts. Nekad vēl nebiju redzējis svešu zemi. Robeža man šķita kaut kas noslēpumains; kopš bērnu dienām esmu lolojis sapni par ceļojumiem. Vēlāk ilgi dzīvoju klaidoņa dzīvi, izbraukādams gan dienvidus, gan ziemeļus, taču nekad vēl nebiju izkļuvis ārpus neaptverami plašās Krievijas. Es līksmi iejāju ilgotajā upē, un krietnais zirgs iznesa mani turku krastā. Taču šis krasts jau bija iekarots: es vēl arvien atrados Krievijā.

Līdz Karsai man bija atlikušas septiņdesmit piecas verstis. Pavakarē cerēju ieraudzīt mūsu karaspēka nometni. Es nekur neapstājos. Apmēram pusceļā, kādā armēņu ciematā, kas uzcelts kalnos, upes krastā, pusdienu vietā notiesāju sasodīto čureku, armēņu maizi, ar pelniem uz pusēm ceptu plāceni, pēc kāda tik ļoti ilgojās turku gūstekņi Darjalas aizā. Es būtu dārgi maksājis par riecienu krievu rupjmaizes, kas viņiem tā riebās. Mani pavadīja jauns, aplam runātīgs turks. Visu ceļu viņš pļāpāja savā valodā, neraizēdamies par to, vai es saprotu vai ne. Sasprindzināju uzmanību un pūlējos kaut ko saprast. Liekas, turks šķendējās par krieviem un, paradis tos redzēt tikai uniformās, mani pēc apģērba noturēja par ārzemnieku. Mums pretī gadījās krievu virsnieks. Tas jāja no mūsējo nometnes un man pavēstīja, ka armija Karšu jau atstājusi. Nemaz nespēju aprakstīt savu izmisumu: doma, ka vajadzēs atgriezties Tiflisā, veltīgi izvārgušām Armēnijas vientulīgajos ceļos, mani beidza vai nost. Virsnieks aizjāja savu ceļu; turks ātkal uzsāka savu monologu; bet nu man vairs nebija patikas viņā klausīties. Saskubināju zirgu krietnos rikšos un vakarā iejāju turku ciematā, kas atradās divdesmit verstis no Karsas.

Nolēcis no zirga, gribēju ieiet pirmajā sakļā, taču durvīs parādījās saimnieks un lādēdamies mani atgrūda. Uz šo apsveikumu es atbildēju ar pletni. Turks sāka kliegt; sapulcējās cilvēki. Mans pavadonis, šķiet, mani aizstāvēja. Man parādīja ceļinieku mītni; iegāju lielā sakļā, kas atgādināja kūti; nebija pat vietas, kur izklāt apmetni. Pieprasīju zirgu. Pie manis ieradās turku ciemata vecākais. Uz visu viņa nesaprotamo runāšanu es atbildēju tikai vienu: ver bana at (dod man zirgu). Turki nebija ar mieru. Beidzot man ienāca prātā parādīt tiem naudu (ar ko būtu vajadzējis sākt). Tūdaļ tika atvests zirgs un norīkots pavadonis.

Jāju tālāk pa plašu, kalnu apņemtu ieleju. Drīz vien uz viena no šiem kalniem ieraudzīju Karsas baltās celtnes. Mans turks rādīja uz to pusi un atkārtoja: — Karsa! Karsa! — un palaida savu zirgu auļos; es sekoju viņam, nemiera tirdīts: Karsā vajadzēja izšķirties manam liktenim. Tur man vajadzēja uzzināt, kur atrodas mūsu nometne un vai es vēl varēšu armiju panākt. Tikmēr pie debesīm sabiezēja mākoņi un atkal sāka līt; taču es par to vairs nebēdāju.

Sasniedzām Karšu. Piejājis pie pilsētas sienas vārtiem, es izdzirdu krievu bungas: tās vēstīja jundu. Sargkareivis paņēma manu ceļazīmi un aizgāja pie komandanta. Stāvēju lietū kādu pusstundu. Beidzot mani ielaida. Liku, lai pavadonis mani ved tieši uz pirti. Jājām pa līkumotām un stāvām ielām; uz nejaukā turku bruģa zirgiem slīdēja kājas. Apstājāmies pie kādas diezgan neizskatīgas mājas. Tā bija pirts. Turks notrausās no zirga un sāka klauvēt pie durvīm. Neviens neatsaucās. Lietus gāzās pār mani veselām straumēm. Beidzot no blakus mājas iznāca jauns armēnis un, apspriedies ar manu turku, pasauca mani pie sevis, runādams diezgan skaidrā krievu valodā. Viņš pa šaurām kāpnēm mani uzveda savas mājas otrajā stāvā. Istabā ar zemiem dīvāniem un veciem paklājiem sēdēja večiņa, armēņa māte. Viņa pienāca man klāt un noskūpstīja roku. Dēls viņai lika iekurt uguni un pagatavot man vakariņas. Es atģērbos un apsēdos pie uguns. Ienāca saimnieka jaunākais brālis, gadus septiņpadsmit vecs zēns. Abi brāļi pazina Tiflisu un bija tur dzīvojuši mēnešiem ilgi. Viņi man pateica, ka mūsu karaspēks devies ceļā iepriekšējā dienā un mūsējo nometne atrodoties divdesmit piecas verstis no Karsas. Es nomierinājos pavisam. Drīz vien sirmgalve man pagatavoja jēra gaļu ar sīpoliem, kas man šķita pavāru mākslas augstākais sasniegums. Gulēt likāmies visi vienā istabā; es atlaidos iepretī dziestošajam kamīnam un aizmigu ar patīkamām cerībām nākamajā dienā ieraudzīt grāfa Paskēviča nometni.

No rīta devos aplūkot pilsētu. Jaunākais no saimniekiem uzņēmās būt man par čičeronu[55]. Apskatot nocietinājumus un uz nepieejamas klints celto citadeli, nespēju aptvert, kā mūsējie bija varējuši Karšu ieņemt. Armēnis kā nu mācēdams skaidroja man uzbrukuma gaitu, jo pats bijis tā aculiecinieks. Manīdams, ka šie notikumi viņu aizrauj, uzaicināju viņu kopā ar mani doties uz armiju. Armēnis tūdaļ bija ar mieru. Aizsūtīju viņu pēc zirgiem. Puisis atgriezās kopā ar virsnieku, kurš man pieprasīja rakstisku rīkojumu. Redzēdams viņa aziātiskos sejas pantus, neuzskatīju par vajadzīgu rakņāties pa saviem dokumentiem un izvilku no kabatas pirmo papīra lapu, kas pagadījās. Virsnieks, cienīgi to izpētījis, tūdaļ pavēlēja atvest viņa labdzimtībai zirgus, kā noteikts rīkojumā, un atdeva man manu papīru; tas bija veltījums kalmikietei, ko biju uzkricelējis kādā Kaukāza stacijā. Pēc pusstundas es izjāju no Karsas, un Arte- mijs (tā sauca manu armēni) uz turku ērzeļa jau auļoja man blakus ar lokanu kurdu metamo šķēpu rokā, kinžalu aiz jostas, murgodams par turkiem un kaujām.

Es jāju pa zemi, kur visapkārt pletās apsēti labības lauki, visur slējās ciemati, taču tie izrādījās tukši: iedzīvotāji bija aizbēguši. Ceļš bija lielisks un staignās vietās izbruģēts — pāri strautiem uzcelti akmens tilti. Zeme jūtami cēlās uz augšu — sāka parādīties Saganlu kalnu grēdas, senā Taura priekškalnes. Pagāja pāris stundu; es uzjāju lēzenā paugurā un piepeši ieraudzīju mūsējo nometni, kas atradās Karsas upītes krastā; jau pec dažam minūtēm biju Rajevska teltī.

Trešā nodaļa

Ceļš par Saganlu. Apšaudīšanas. Nometnes dzīve. Jazidi. Kauja ar Arzrumas seraskiru. Uzspridzinātā sakļa.

Biju atjājis īstajā laikā. Tajā pašā dienā (13. jūnijā) armija saņēma pavēli doties uz priekšu. Pusdienodams pie Rajevska, klausījos jaunajos ģenerāļos, kas pārsprieda viņiem norādīto pārvietošanos. Ģenerālim Burcovam bija jāvirzās pa kreisi, pa lielo Arzrumas ceļu, tieši turku nometnes virzienā, kamēr visam pārējam karaspēkam vajadzēja doties uz labo pusi, apejot ienaidnieku.

Ap pieciem karaspēks devās ceļā. Es jāju kopā ar Ņižegorodas dragūnu pulku, tērzēdams ar Rajevski, ar kuru nebiju ticies jau vairākus gadus. Uznāca nakts; mēs apstājāmies ielejā, kur bija atpūtas vieta visam karaspēkam. Te man bija tas gods tikt iepazīstinātam ar ģenerāli Paskēviču.

Atradu grāfu viņa miteklī pie nometnes ugunskura, štāba virsnieku ielenktu. Viņš bija jautrs un mani saņēma laipni. Nepazīdams kara mākslu, nenojautu, ka karagājiena liktenis izšķiras šajā brīdī. Te es ieraudzīju mūsu Voļhovski, noputējušu no galvas līdz kājām, apaugušu ar bārdu, rūpju nomocītu. Viņš tomēr atrada laiku parunāties ar mani kā vecs biedrs. Te redzēju arī Mihailu Puščinu, ko pagājušajā gadā ievainoja. Viņu mīl un ciena kā krietnu biedru un drosmīgu karavīru. Daudzi mani vecie draugi sapulcējās man apkārt. Kā viņi pārvērtušies! Cik ātri aizrit laiks!

Heu! fugaces, Postume, Postume, Labuntur anni..

Atgriezos pie Rajevska un pārgulēju viņa teltī. Nakts vidū mani pamodināja šausmīgi kliedzieni: varēja domāt, ka nometnē pēkšņi iebrucis ienaidnieks. Rajevskis kādu aizsūtīja noskaidrot trauksmes cēloņus: vairāki tatāru zirgi, pārrāvuši pavadas, joņoja pa nometni, un musulmaņi (tā dēvē tatārus, kas dien mūsu karaspēkā) tos tvarstīja.

Gaismai austot, karaspēks devās tālāk. Mēs sasniedzām mežiem apaugušus kalnus. Iejājām aizā. Dragūni savā starpā runāja: — Tā vien, brāl, pielūko: gan uzbliezīs no kartečas. — Vieta patiesi bija slēpņiem kā radīta; taču turki, kuru uzmanību saistīja ģenerāļa Burcova tuvošanās, savas priekšrocības neizmantoja. Mēs netraucēti izgājām cauri bīstamajai aizai un nostājāmies uz Saganlu virsotnēm desmit verstis no ienaidnieka nometnes.

Daba mums visapkārt bija drūma. Gaiss auksts, kalni apauguši ar skumīgām priedēm. Ieplakās gulēja sniegs.

… nec Armeniis in oris, Amice Valgi, stat glacies iners Menses per omnes ..

Tikko paguvām atvilkt elpu un ieturēt azaidu, kad izdzirdām šauteņu sprakstus. Rajevskis aizsūtīja izzināt, kas notiek. Noskaidrojās, ka turki uzsākuši apšaudīšanos ar mūsu priekšējiem posteņiem. Kopā ar Semičevu aizjāju pavērot man neparasto ainu. Sastapām ievainotu kazaku: tas grīļodamies sēdēja seglos, bāls un asinīm noplūdis. Divi kazaki viņu pieturēja. — Vai turku daudz? — Semičevs apvaicājās. — Nāk kā melna nakts, jūsu labdzimtība, — viens no tiem atbildēja. Izjājuši cauri aizai, mēs priekšā uz kalna nogāzes pēkšņi ieraudzījām ap divsimt triecienam nostādītu kazaku un augstāk virs tiem ap piecsimt turku. Kazaki pamazām kāpās atpakaļ; turki sāka drošāk mākties virsū, tēmēja soļu divdesmit attālumā un izšāvuši auļoja atpakaļ. Viņu augstās čalmas, skaistās huzāru jakas un spožās zirglietas bija krasā pretstatā kazaku zilajām uniformām un vienkāršajām zirglietām. Kādi piecpadsmit mūsējie jau bija ievainoti. Apakšpulkvedis Basovs aizsūtīja pēc palīgspēkiem. Tikmēr viņu pašu ievainoja kājā. Kazaku rindas sāka šķobīties. Taču Basovs sēdās atkal zirgā un palika pie savas nodaļas. Piesteidzās palīgspēki. To pamanījuši, turki nozuda, atstādami uz kalna kailu kazaka līķi, bez galvas un sakropļotu. Nocirstās galvas turki sūta uz Konstantinopoli, bet ar asinīs apmērcētām roku delnām apzīmogo savus karogus. Šāvieni apklusa. Karapulku pavadoņi ērgļi sāka riņķot virs kalna, no augšas nolūkodami sev guvumu. Tajā brīdī parādījās pulciņš ģenerāļu un virsnieku: grāfs Paskēvičs piejājis devās augšā kalnā, aiz kura bija nozuduši turki. Tiem palejā un gravās bija noslēpts četrtūkstoš jātnieku liels pastiprinājums. No kalna virsotnes mums pavērās skats uz turku nometni, ko no mums šķīra gravas un augstienes. Nometnē atgriezāmies vēlu. Jājot cauri nometnei, redzēju mūsu ievainotos, no kuriem kādi pieci nomira tajā pašā naktī un nākamajā dienā. Vakarā apciemoju jauno Ostenu-Sakenu, kurš todien bija ievainots citā sadursmē.

Man ļoti patika nometnes dzīve. Rītausmā mūs cēla augšā ar lielgabala šāvienu. Miegs teltī ir ārkārtīgi spirdzinošs. Pusdienās pie aziātu šašlika dzērām angļu alu un Taura kalnu sniegos atdzesētu šampanieti. Mūsu sabiedrība bija daudzveidīga. Ģenerāļa Rajevska teltī bieži ieradās musulmaņu pulku beki; saruna risinājās ar tulka palīdzību. Mūsu karaspēkā bija arī tautas no mūsu Aizkaukāza apgabaliem un nesen iekaroto zemju iedzīvotāji. Starp tiem es ar ziņkāri vēroju jazidus, kas Austrumos izdaudzināti par velna pielūdzējiem. Ap trīssimt jazidu ģimeņu dzīvo Ararata piekājē. Tie atzinuši krievu valdnieka virskundzību. Viņu vecākais, garš, neglīts vīrs, tērpies sarkanā apmetnī un melnu cepuri galvā, reizēm ieradās apliecināt cieņu ģenerālim Rajevskim, visas kavalērijas priekšniekam. Centos no šā jazida izzināt patiesību par viņu ticību. Uz maniem jautājumiem tas atbildēja, ka valodas par jazidiem kā sātana pielūdzējiem esot tukšas baumas; tie ticot vienīgajam dievam; pēc jazidu likuma, nolādēt velnu patiesi skaitoties nepieklājīgi un nekrietni, jo viņš tagad esot nelaimīgs, taču ar laiku viņam varot tikt piedots, jo allaha žēlsirdībai neesot robežu. Šis paskaidrojums mani nomierināja. Man bija liels prieks par to, ka jazidi nepielūdz sātanu; un viņu maldi man jau šķita daudz piedodamāki.

Mans kalpotājs ieradās nometnē trīs dienas pēc manis. Viņš atbrauca reizē ar vezumniekiem, kas ienaidnieka acu priekšā veiksmīgi pievienojās armijai. NB: visā pārgājiena laikā ienaidnieks mums neatņēma nevienu no mūsu neskaitāmajiem pajūgiem. Kārtība, kādā vezumnieki sekoja karaspēkam, patiesi bija apbrīnojama.

Septiņpadsmitā jūnija rītā mēs atkal izdzirdējām apšaudīšanos un pēc divām stundām ieraudzījām Karabahas pulku atgriežamies ar astoņiem turku karogiem: pulkvedim Frideriksam bija iznākusi sadursme ar ienaidnieku, kas slēpies aiz nogruvušiem akmeņiem, pulkvedis to iztriecis no paslēptuves un padzinis; Osmans pašā, kurš komandēja turku kava- lēriju, tik tikko paguvis izglābties.

18. jūnijā nometne pārcēlās uz citu vietu. 19. datumā, tikko lielgabals bija mūs pamodinājis, visā nometnē sākās dzīva rosība. Ģenerāļi aizjāja uz saviem posteņiem. Pulki kārtojās gājienam; virsnieki nostājās pie saviem vadiem. Es paliku viens pats, nezinādams, uz kuru pusi jāt, un ļāvu zirgam iet, kurp acis rāda. Satiku ģenerāli Burcovu, kurš mani aicināja uz kreiso flangu. «Kas tas par kreiso flangu?» es prātoju un jāju tālāk. Ieraudzīju ģenerāli Muravjovu, viņa vadībā tika uzstādīti lielgabali. Drīz vien parādījās delibaši un sāka riņķot pa ieleju, apšaudīdamies ar mūsu kazakiem. Tikmēr viņu kājnieki blīvā masā virzījās pa ieplaku. Ģenerālis Muravjovs pavēlēja šaut. Karteča trāpīja pašā bara vidū. Turki metās sānis un paslēpās aiz paugura. Ieraudzīju grāfu Paskēviču, kuram apkārt pulcējās viņa štābs. Turki apgāja mūsu karaspēku, kuru no viņiem šķīra dziļa grava. Grāfs aizsūtīja Puščinu pārbaudīt gravu. Puš- čins aizauļoja. Turki noturēja to par uzbrucēju un raidīja zalvi. Visi sāka smieties. Grāfs pavēlēja uzstādīt lielgabalus un šaut. Ienaidnieki izklīda pa kalnu un pa ieplaku. Kreisajā flangā, kurp mani bija aicinājis Burcovs, gāja karsti. Uz mums (pret centru) auļoja turku kavalērija. Grāfs tai pretī sūtīja ģenerāli Rajevski, kurš veda triecienā savu Ņižegorodas pulku. Turki pazuda. Mūsu tatāri aplenca viņu ievainotos un veikli izģērba, atstādami tos kailus lauka vidū. Ģenerālis Rajevskis apstājās gravas malā. Divi eskadroni, atšķīrušies no pulka, noklīda, vajādami ienaidniekus. Tos izglāba pulkvedis Simoničs.

Kauja pierima; turki mūsu acu priekšā sāka rakt zemi un nest akmeņus, pa savam paradumam nocietinādamies. Viņus lika mierā. Mēs nokāpām no zirgiem un sākām ieturēt pusdienas, ēdām šo un to, kas nu gadījās pie rokas. Pa to laiku pie grāfa atveda vairākus gūstekņus. Viens no tiem bija smagi ievainots. Viņus nopratināja. Ap pulksten sešiem karaspēks atkal saņēma pavēli uzbrukt ienaidniekam. Turki aiz saviem nocietinājumiem sāka rosīties, sagaidīja mūs ar lielgabalu šāvieniem un drīz vien atkāpās. Mūsu kavalērija bija priekšā; sākām laisties lejup gravā; zem zirgu kājām zeme bruka un bira. Mans zirgs ik brīdi varēja paklupt, un tad Apvienotais ulānu pulks būtu pārjājis man pāri. Taču dievs bija man žēlīgs. Tikko izkļuvām uz plata ceļa, kas veda pa kalniem, kad visa mūsu kavalērija pilnā sparā aizauļoja uz priekšu. Turki bēga; mums garām joņoja kazaki, ar nagaikām plītēdami uz ceļa pamestos lielgabalus. Turki metās gravās, kas atradās abpus ceļa; viņi vairs nešāva; vismaz man gar ausīm ne- aizsvilpa neviena lode. Vajātāju priekšgalā bija mūsu tatāru pulki, kuru zirgi slaveni ar savu ātrumu un spēku. Mans zirgs, iekodis pavadu zobos, neatpalika no tiem; apvaldīt to man izdevās tikai ar lielām pūlēm. Zirgs apstājās pie kāda krituša jauna turka, kura līķis gulēja šķērsām pāri ceļam. Liekas, tam varēja būt gadu astoņpadsmit; bālā, meitenīgā seja nebija izķēmota. Viņa čalma mētājās putekļos; noskūto pakausi bija caururbusi lode. Sāku jāt soļos; drīz mani panāca Rajevskis. Viņš uz papīra strēmelītes ar zīmuli uzrakstīja grāfam Paskēvičam ziņojumu par ienaidnieka sakaušanu un aizjāja tālāk. Es viņam iztālēm sekoju. Iestājās nakts. Mans nogurušais zirgs sāka atpalikt un klupa ik uz soļa. Grāfs Paskēvičs pavēlēja turpināt vajāšanu un pats to vadīja. Man garām pajāja mūsu kavalērijas vienības;

ieraudzīju pulkvedi Poļakovu, kas komandēja kazaku artilēriju, kura šajā dienā bija veikusi svarīgu lomu, un kopā ar pulkvedi ierados pamestajā ciematā, kur bija apmeties grāfs Paskēvičs, pārtraukdams ienaidnieka vajāšanu, iestājoties naktij.

Mēs atradām grāfu uz zemē ieraktas sakļas jumta pie ugunskura. Pie viņa veda gūstekņus. Grāfs tos iztaujāja. Te atradās arī gandrīz visi komandieri. Viņu zirgus kazaki turēja aiz pavadām. Ugunskurs apgaismoja ainu, kas bija Salvatora Rozas cienīga, tumsā čaloja upīte. Šai brīdī grāfam ziņoja, ka ciematā noslēpti pulvera krājumi un draud eksplozija. Grāfs ar visu savu svītu atstāja sakļu. Jājām uz mūsējo nometni, kas nu jau atradās trīsdesmit verstis no vietas, kur bijām apmetušies pārnakšņot. Ceļu pieblīvēja kavalērijas vienības. Tikko paguvām nokļūt drošībā, kad piepeši debesis kļuva gaišas kā no meteora un mēs izdzirdējām dobju sprādzienu. Sakļa, ko atstājām pirms ceturtdaļstundas, bija uzsprāgusi gaisā: tajā bija atradies pulvera krājums. Eksplozijas izsvaidītie akmeņi nosita vairākus kazakus.

Tas arī ir viss, ko es pa šo laiku paguvu redzēt. Vakarā uzzināju, ka šajā kaujā sakauts Arzrumas seraskirs, kurš ar trīsdesmit tūkstošu vīru lielu armiju devies apvienoties ar Haki pašā. Seraskirs aizbēdzis uz Arzrumu; viņa karapulki, aiztriekti viņpus Saganlu, bija izklīdināti, artilērija kritusi gūstā un Haki pašā palicis viens pats mums pa ķērienam. Grāfs Paskēvičs viņam nedeva laika sagatavoties.

Ceturtā nodaļa

Kauja ar Haki pašā. Tatāru beka nāve. Hermafrodīts. Sagūstītais pašā. Araksa. Gana tilts. Hasankalē. Karstais avots. Karagājiens uz Arzrumu. Sarunas. Arzrumas ieņemšana. Turku gūstekņi. Dervišs.

Nākamajā rītā ap pulksten pieciem nometne pamodās un karaspēks saņēma pavēli doties ceļā. Izgājis no telts, sastapu grāfu Paskēviču, kurš bija piecēlies agrāk par visiem. Viņš mani ieraudzīja. — Etes-vous fatiguē de la journēe d'hier? — Mais un peu, m. le Comte. — J'en suis iāchē pour vous, car nous allons faire encore une marche pour joindre le Pacha, et puis il iaudra pour- suivre l'ennemi encore une trentaine de verstes

Devāmies ceļā un ap pulksten astoņiem nonācām augstienē, no kuras Haki pašā nometne bija redzama kā uz delnas. Turki no visām savām baterijām atklāja nekaitīgu uguni. Pa to laiku viņu nometnē varēja vērot dzīvu kustību. Nogurums un rīta svelme daudzus mūsējos piespieda nokāpt no zirgiem un atgulties svaigajā zālē. Aptinu pavadu ap roku un saldi aiz- snaudos, gaidīdams pavēli doties uz priekšu. Pēc stun- nas ceturkšņa mani pamodināja. Apkārt valdīja rosība. Pa vienu augstienes pusi kolonnas devās uz turku nometni; pa otru — kavalērija gatavojās ienaidnieka vajāšanai. Gribēju sekot Ņižegorodas pulkam, taču mans zirgs kliboja. Es atpaliku. Man garām aizauļoja ulānu pulks. Pēc tam Voļhovska baterija ar trim lielgabaliem. Es paliku viens pats mežainajos kalnos. Pretim nāca kāds dragūns, kurš pastāstīja, ka mežs esot pilns ar ienaidniekiem. Griezos atpakaļ. Sastapu ģenerāli Muravjovu ar kājnieku pulku. Viņš norīkoja vienu rotu iztīrīt mežu. Piejājot ieplakai, ieraudzīju neparastu ainu. Zem koka, nāvīgi ievainots, gulēja viens no mūsu tatāru bekiem. Līdzās skaļi raudāja viņa mīlulis. Mulla, tupēdams uz ceļgaliem, lasīja lūgsnas. Mirstošais beks bija ārkārtīgi mierīgs un ar stingu skatienu kavējās pie sava jaunā drauga. Ieplakā bija sapulcināti savi piecsimt gūstekņi. Vairāki ievainoti turki ar zīmēm aicināja mani pie sevis, droši vien uzskatīdami mani par ārstu un prasīdami palīdzību, ko es tiem nespēju sniegt. No meža iznāca turks, spiezdams pie sava ievainojuma asiņainu skrandu. Kareivji piegāja tam klāt, gribēdami laikam aiz cilvēkmīlestības turku nodurt. Tas nu bija man par daudz; es šo nabaga turku paglābu un ar pūlēm pievedu bezspēcīgo, noasiņojošo gūstekni pie kāda viņa biedru pūlīša. Tur stāvēja pulkvedis Anreps. Viņš draudzīgi uzvilka dūmu no turku pīpēm, kaut gan klīda baumas, ka turku nometnē uzliesmojis mēris. Gūstekņi sēdēja, savā starpā mierīgi sarunādamies. Tie gandrīz visi bija jauni cilvēki. Atpūtušies devāmies tālāk. Pa ceļam visur gulēja kritušie. Nojājis verstis piecpadsmit, atradu Ņižegorodas pulku, kas bija apstājies starp klintīm, upītes krastā. Ienaidnieka vajāšana vēl turpinājās vairākas stundas. Vakarpusē nonācām bieza meža apjoztā ielejā, un es, šais divi dienās nojājis vairāk par astoņdesmit verstīm, beidzot varēju izgulēties.

Nākamajā dienā karapulki, kas bija vajājuši ienaidnieku, saņēma pavēli atgriezties nometnē. Tur uzzinājām, ka gūstekņu vidū ir kāds hermafrodīts. Pēc mana lūguma Rajevskis lika viņu atvest. Ieraudzīju garu, krietni tuklu vīru ar vecas strupdegunainas somietes seju. Mēs viņu apskatījām ārsta klātbūtnē. Erat vir, mammosus ut iemina, habebat t. non evolu- tos, p. que parvum et pueiilem. Quaeiebamus, sit ne exsectus. — Deus, iespond.it, castravit me.[56] Šī jau Hipokrāta laikos pazīstamā slimība, pēc ceļotāju nostāstiem, bieži sastopama klejotāju tatāru un turku vidū. Turki šos šķietamos hermafrodītus sauc par hosiem.

Mūsu karaspēks bija apmeties iepriekšējā dienā turkiem atņemtajā nometnē. Grāfa Paskēviča telts atradās netālu no mūsu kazaku sagūstītā Haki pašā zaļās telts. Devos pie pašā un atradu to mūsu virsnieku pūļa vidū. Pašā sēdēja, kājas sakrustojis, un smēķēja pīpi. Viņš izskatījās gadus četrdesmit vecs. Skaistā seja pauda cienīgumu un dziļu mieru. Padevies gūstā, pašā lūdza, lai tam pasniedz tasīti kafijas un atbrīvo no iztaujas.

Bijām apmetušies ielejā. Sniegotie un mežainie Saganlu kalni jau atradās mums aiz muguras. Devāmies uz priekšu, nekur vairs nesastapdami ienaidnieku. Ciemati bija tukši. Apkārtne skumīga. Ierau- dzijām starp akmeņainajiem krastiem ātri plūstošo Araksas upi. Piecpadsmit verstis no Hasankalē atrodas lielisks tilts, kas drosmīgi uzbūvēts uz septiņiem nevienādiem spraišļiem. Leģenda stāsta, ka to uzcēlis kāds bagātībā iedzīvojies gans, kurš nomiris kā vientuļnieks kāda paugura virsotnē, kur vēl šodien ļaudis rāda viņa kapu divu vientulīgu priežu ēnā.

Apkārtējo ciematu iedzīvotāji nāk pie tā noskaitīt lūgsnas. Tiltu sauc par Čabankepri (gana tilts). Tam pāri ved ceļš uz Tebrizu.

Dažus soļus no tilta es apmeklēju ceļinieku mītnes tumšās drupas. Tur neatradu nekā, izņemot slimu ēzeli, ko laikam te bija pametuši bēgošie iedzīvotāji.

24. jūnija rītā devāmies uz Hasankalē, senu cietoksni, ko iepriekšējā dienā bija ieņēmis kņazs Bekovičs. Tas atradās piecpadsmit verstu attālumā no vietas, kur pārnakšņojām. Garie pārgājieni mani bija nogurdinājuši. Cerēju atpūsties; taču iznāca citādi.

Pirms kavalērija devās ceļā, mūsu nometnē ieradās kalnos dzīvojošie armēņi, pieprasīdami aizsardzību pret turkiem, kas pirms trim dienām aizdzinuši viņu lopus. īsti nenoskaidrojis, ko armēņi vēlas, pulkvedis Anreps iedomājās, ka turku vienība atrodas kalnos, un ar Ulānu pulka vienu eskadronu aizauļoja turp, padevis Rajevskim ziņu, ka trīstūkstoš turku atrodas kalnos. Rajevskis viņam sekoja, lai briesmu gadījumā sniegtu palīdzību. Es uzskatīju, ka esmu piekomandēts Ņižegorodas pulkam, un gaužām saīdzis auļoju atbrīvot armēņus. Nojājuši ap divdesmit verstu, nonācām ciematā un ieraudzījām dažus atpalikušus ulānus, kas, nokāpuši no zirgiem, ar kailiem zobeniem dzinās pakaļ pāris vistām. Te kāds no ciema iedzīvotājiem izskaidroja Rajevskim, ka runa ir par trīstūkstoš vēršiem, kurus pirms trim dienām aizdzinuši turki un kurus mēs pāris dienās it viegli varēšot panākt. Rajevskis ulāniem pavēlēja izbeigt vistu tvarstīšanu un nosūtīja pulkvedim Anrepam pavēli griezties atpakaļ. Jājām prom un, izkļuvuši no kalniem, nonācām pie Hasankalē. Taču šādā kārtā bijām apmetuši četrdesmit verstu līkumu, lai izglābtu dzīvību dažām armēņu vistām, un tas man nepavisam nelikās amizanti.

Hasankalē tiek uzskatīta par Arzrumas atslēgu. Pilsēta uzcelta pie klints, kuras virsotnē atrodas cietoksnis. Tajā dzīvoja ap simt armēņu ģimeņu. Mūsu nometne atradās plašā līdzenumā, kas pletās cietokšņa priekšā. Te es apmeklēju apaļu mūra ēku, kurā virda karsts sēra un dzelzs avots.

Apaļā baseina diametrs ir savas trīs asis. Divas reizes pārpeldēju baseinu un tad, piepeši sajutis galvas reiboni un nelabumu, tik tikko spēju izrausties uz baseina akmens malas. Šis minerālūdens austrumos ir izslavēts, taču kārtīgu ārstu trūkuma dēļ iedzīvotāji to izmanto uz labu laimi un, domājams, bez sevišķiem panākumiem.

Gar Hasankalē sienām tek Murcas upīte; tās krasti ir kā nosēti ar dzelzsavotiem, kas iztek no akmeņu apakšas un saplūst upē. Šo avotu ūdens nav tik patīkams kā Kaukāza narzāns, un tam ir vara piegarša.

Divdesmit piektajā jūnijā, imperatora dzimšanas dienā, mūsu nometnē pie cietokšņa sienām pulki noklausījās dievkalpojumu. Pusdienās pie grāfa Paskē- viča, kad tika tukšoti kausi uz valdnieka veselību, grāfs izsludināja karagājienu uz Arzrumu. Pulksten piecos pēc pusdienas pulki jau devās ceļā.

26. jūnijā mēs apstājāmies kalnos, piecas verstis no Arzrumas. Šos kalnus sauc par Akdagu (baltie kalni); tie ir krīta kalni. Balti, kodīgi putekļi grauza mums acis; kalnu skumīgā ainava modināja grūtsirdību. Mūs mierināja Arzrumas tuvums un pārliecība, ka drīz karagājiens beigsies.

Vakarā grāfs Paskēvičs jāja izlūkot apkārtni. Turku jātnieki, augu dienu grozījušies mūsu posteņu priekšā, sāka uz viņu šaut. Grāfs tiem vairākas reizes padraudēja ar nagaiku, nepārtraukdams apspriesties ar ģenerāli Muravjovu. Uz turku šāvieniem neviens neatbildēja.

Tikmēr Arzrumā sākās liels sajukums. Seraskirs, pēc savas sakāves atbēdzis uz pilsētu, bija izplatījis baumas, ka krievi pilnīgi sakauti. Drīz pēc tam atbrīvotie kara gūstekņi atnesa iedzīvotājiem grāfa Pas- kēviča uzsaukumu. Bēgļi atklāja seraskira melus. Drīz vien ļaudis uzzināja, ka krievi ātri tuvojas. Iedzīvotāji sāka runāt par padošanos. Seraskirs un karaspēks domāja aizstāvēties. Izcēlās nemieri. Saniknotais pūlis nogalināja vairākus svešzemniekus.

Mūsu nometnē (divdesmit sestajā datumā no rīta) ieradās gan tautas, gan seraskira deputāti; diena pagāja pārrunās; piecos pēc pusdienas deputāti atgriezās Arzrumā, un kopā ar viņiem turp devās ģenerālis kņazs Bekovičs, kurš labi pārzināja aziātu valodas un paradumus.

Nākamajā rītā mūsu karaspēks devās uz priekšu. Arzrumai austrumu pusē, Topdaga virsotnē, atradās turku baterija. Pulki devās turp, uz turku šāvieniem atbildēdami ar bungu rīboņu un mūziku. Turki bēga, un Topdags tika ieņemts. Aizjāju turp kopā ar dzejnieku Juzefoviču. Pie pamestās baterijas sastapām grāfu Paskēviču ar visu viņa svītu. No kalna virsotnes ielejā skatienam pavērās Arzrumā ar savu citadeli, minaretiem un zaļajiem jumtiem, kas gūzmējās cits uz cita. Grāfs sēdēja zirgā. Uz zemes viņa priekšā tupēja turku deputāti, kas bija ieradušies ar pilsētas atslēgām. Tomēr Arzrumā varēja manīt satraukumu. Pēkšņi uz pilsētas vaļņa pazibēja uguns, nokūpēja dūmi un uz Topdagu lidoja lielgabalu lodes. Vairākas no tām aizsvilpa grāfam Paskēvičam pār galvu.

—   Nu ir diezgan blēņojušies. — Tūliņ atveda lielgabalus, atklāja uguni, un ienaidnieka zalves pamazām apklusa. Mūsu pulki devās uz Arzrumu, un 27. jūnijā, Poltavas kaujas gadadienā, pulksten sešos vakarā virs Arzrumas citadeles uzvijās krievu karogs.

Rajevskis jāja uz pilsētu, es devos viņam līdzi; iejājām pilsētā, kur atklājās dīvains skats. Turki drūmi nolūkojās uz mums no saviem lēzenajiem jumtiem. Armēņi trokšņodami pulcējās šaurajās ieliņās. Viņu puišeļi skrēja mūsu zirgiem pa priekšu, mezdami krustus un klaigādami: — Kristietis! Kristietis! … — Piejājām pie cietokšņa, kurā pašlaik brauca iekšā mūsu artilērija; ārkārtīgi pārsteigts sastapu šeit savu Artemiju, kurš jau jādelēja pa pilsētu, neskatoties uz stingro rīkojumu, ka neviens bez īpašas atļaujas nedrīkst nometni atstāt.

Pilsētas ielas ir šauras un līkumotas. Mājas diezgan augstas. Ļaužu milzums, veikaliņi bija slēgti. Pāris stundu pavadījis pilsētā, es atgriezos nometnē: seraskirs un četri gūstā saņemtie pašā jau atradās te. Viens pašā, ārkārtīgi rosīgs sausnējs večuks, visai dzīvi kaut ko stāstīja mūsu ģenerāļiem. Ieraudzījis mani frakā, viņš apvaicājās, kas es tāds esot. Puščins mani apveltīja ar dzejnieka titulu. Pašā sakrustoja rokas uz krūtīm un paklanījās pret mani, ar tulka starpniecību teikdams: — Lai svētīta stunda, kad sastopam dzejnieku. Dzejnieks ir brālis dervišam. Tam nav nedz tēvzemes, nedz šīs pasaules labumu; un, kamēr mēs, nožēlojamie, dzenamies pēc slavas, pēc varas un bagātības, dzejnieks stāv līdzās zemes varenajiem, un ļaudis to dziļi cienī.

Piektā nodaļa

Arzrumā. Aziātiskā greznība. Klimats. Kapsēta. Satīriskie dzejoļi. Seraskira pils. Turku pašā harēms. Mēris. Burcova nāve. Izbraukšana no Arzrumas. Atceļš. Krievu žurnāls.

Arzrumā (ko aplam dēvē par Arzerumu, Erzrumu, Erzronu) dibināta ap 415. gadu, Teodosija Otrā laikā, un nosaukta par Teodosiopoli. Nekādas vēsturiskas atmiņas ar tās vārdu nesaistās. Es par šo pilsētu zināju vienīgi to, ka šeit, kā apliecina Hadži Baba, Pērsijas sūtnim kā gandarījumu par kādu apvainojumu cilvēka ausu vietā pasnieguši teļa ausis.

Arzrumu uzskata par ievērojamāko pilsētu Turcijas valsts Āzijas daļā. Tiek uzskatīts, ka tajā ir ap simttūkstoš iedzīvotāju, tomēr šis skaitlis liekas stipri pārspīlēts. Mājas pilsētā ir mūra, jumti klāti ar velēnām, kas pilsētas kopainu, ja raugās no augšas, dara ārkārtīgi īpatnēju.

Galvenais sauszemes tirdzniecības ceļš starp Eiropu un Austrumiem ved caur Arzrumu. Tomēr pilsētā

pārdod maz preču; tās šeit neizsaiņo; to ievērojis ari Turnfors, kurš raksta, ka Arzrumā slimnieks var nomirt tādēļ, ka nav iespējams dabūt karoti rabarberu, kaut gan pilsētā to ir veseliem maisiem.

Nezinu izteiciena, kas būtu bezjēdzīgāks par vārdiem: aziātiskā greznība. Tas laikam būs radies krusta karu laikā, kad nabaga bruņinieki, pametuši savu piļu kailās sienas un ozola krēslus, pirmo reizi ieraudzīja sarkanos dīvānus, raibos paklājus un kinžalus ar krāsainiem akmentiņiem rokturī. Mūsdienās varētu teikt: aziātiskā nabadzība, aziātiskā cūcība utt., bet greznība, bez šaubām, piemīt Eiropai. Arzrumā ne par kādu naudu nevar nopirkt to, kas Ples- kavas guberņā dabūjams jebkurā apriņķa pilsēteles sīkpreču bodītē.

Klimats Arzrumā skarbs. Pilsēta uzcelta iedobē, kas atrodas septiņtūkstoš pēdu virs jūras līmeņa. Kalnus tai apkārt gada lielāko daļu klāj sniegs. Mežu tur nav, bet zeme ir auglīga. Mitrumu tai dod liels daudzums avotu, un laukus visos virzienos šķērso ūdensvadi. Ar savu ūdeni Arzrumā ir slavena. Trīs verstis no pilsētas tek Eifratas upe. Turklāt visur ir liels daudzums strūklaku. Pie katras ķēdītē pakārts skārda kausiņš, un krietnie musulmaņi dzer un nevar vien beigt slavēt ūdeni. Kokus ved no Saganlu.

Arzrumas arsenālā tika atrasts liels daudzums senu ieroču, bruņu cepuru, bruņu, zobenu, kas droši vien te rūsējuši kopš Gotfrīda laikiem. Mošejas te zemas un tumšas. Aiz pilsētas atrodas kapsēta. Visbiežāk sastopamie pieminekļi ir stabi, ko rotā akmens čalma. Divu vai triju pašā kapenes atšķiras ar sarežģītāku veidojumu, taču arī tajās nav nekā skaista: ne vēsts no gaumes, nekādas izdomas … Kāds ceļotājs raksta, ka no visām Āzijas pilsētām vienīgi Arzrumā viņš atradis torņa pulksteni, un arī tas bijis sabojāts.

Sultāna uzsāktie jaunievedumi Arzrumā vēl nav ieviesušies. Karavīri vēl arvien valkā savus krāšņos austrumnieku tērpus. Starp Arzrumu un Konstanti- nopoli pastāv tāda pati sacensība kā starp Kazaņu un Maskavu. Lūk, janičāra Aminaglu sacerētās poēmas sākums:

Gan Stambulu mēdz gjauri slavēt, Bet rit jau viņus vairs nekas So čūsku samīt neaizkavēs Un pamest posta darbu savu. Guļ Stambula pirms nestundas.

Tur pravieti vairs netur godā, Un patiesību viņa doto Sen Rietumi tur ēnā tin. Un, netikumos prieku rodot, Tur ļaudis lūgsnas neatmin, Nav Stambulai vairs cīņas spara, Vīns vīrus mazdūšīgus dara.

Tur ticība un tikums gaist, Tur sievas netiklībā dzīvo — Pēc svešiem glāstiem viņas kaist, Un vīriešus laiž iekšā brīvi Pie viņām einuhs uzpirktais.

Bet citādi ir mūsu mājās, •— Cits likums Arzrumā pie mums, Mūs greznums nepadara vājus, Mūs nav pie sevis vilinājis Vīns, izvirtība, netikums.

Un ticību mēs protam cienīt, Mums lūpas veldzē ūdens svēts,

Un mūsu džigitus nevienam Nav izdevies vēl iebiedēt; Nav pieejami mūsu nami, Un einuhi nav uzpērkami, Un sievas rātni mājā sēž.[59]

Es dzīvoju seraskira pils istabās, kur atradies harēms. Visu dienu klaiņoju pa neskaitāmajām ejām no istabas istabā, no lieveņa lievenī, no kāpnēm kāpnēs. Pils šķita kā izlaupīta; seraskirs, gatavodamies bēgt, bija no tās aizvedis visu, ko vien iespējams aizvest. Dīvāniem bija noplēsta virsdrēbe, sienu segas noņemtas. Kad pastaigājos pa pilsētu, turki aicināja mani klāt un rādīja mēli. (Katru sveštautieti tie uzskata par ārstu.) Man tas apnika, es būtu varējis viņiem atbildēt ar to pašu. Vakarus pavadīju kopā ar gudro un laipno Suhorukovu; radniecīgā nodarbošanās mūs tuvināja. Suhorukovs man stāstīja par saviem literārajiem nodomiem un vēsturiskajiem pētījumiem, ko viņš reiz bija iesācis ar tādu dedzību un panākumiem. Šā cilvēka niecīgās vēlmes un prasības patiešām aizkustina. Būtu žēl, ja tās netiktu izpildītas.

Seraskira pilī tagad valdīja nerimstoša rosība: tur, kur senāk drūmais pašā klusēdams sūca pīpi savu sievu un negodīgo pusaudžu vidū, tagad viņa uzvarētājs pieņēma ziņas par savu ģenerāļu uzvarām, izdalīja pašalikus, sprieda par jaunākajiem romāniem. Mušas pilsētas pašā ieradās pie grāfa Paskēviča izlūgties no tā sava radinieka vietu. Staigādams pa pili, augstprātīgais turks kādā istabā apstājās, ātri nobēra dažus vārdus un tad iegrima domās: šai pašā telpā i pēc seraskira pavēles tika nocirsta galva viņa tēvam. Lūk, īsti austrumnieciski iespaidi! Slavenais Bej- bulats, kas iedveš bailes visam Kaukāzam, atjāja uz Arzrumu kopā ar divu čerkesu ciematu vecākajiem; šie ciemati pēdējo karu laikā bija dumpojušies. Viesi ēda pusdienas pie grāfa Paskēviča. Bejbulats bija gadus trīsdesmit piecus vecs maza auguma vīrietis ar platiem pleciem. Krieviski viņš neprata vai arī izlikās neprotam. Viņa ierašanās Arzrumā mani ļoti iepriecināja: tā man garantēja drošību, jājot pāri kalniem un cauri Kabardai.

Pie Arzrumas gūstā saņemtais un kopā ar seraskiru uz Tiflisu aizsūtītais Osmans pašā bija lūdzis grāfu Paskēviču aizsargāt Arzrumā atstāto harēmu. Pirmajās dienās šo lūgumu piemirsa. Reiz pie pusdienu galda, runājot par to, cik klusa šī musulmaņu pilsēta, kurā uzturas desmittūkstoš karavīru un neviens iedzīvotājs ne reizi nav sūdzējies par kareivju varasdar- biem, grāfs atcerējās Osmana pašā harēmu un pavēlēja Abramoviča kgm aizjāt uz pašā māju un apvaicāties viņa sievām, vai tās ir apmierinātas un vai tām nav nodarīta kāda pārestība. Es palūdzu atļauju A. kgu pavadīt. Devāmies ceļā. A. kgs par tulku paņēma līdzi kādu krievu virsnieku, kura dzīves stāsts ir interesants. Astoņpadsmit gadu vecumā viņš nokļuvis persiešu gūstā. Tur viņš kastrēts un vairāk nekā divdesmit gadus kalpojis par einuhu kāda šaha dēla harēmā. Par savu nelaimi un dzīvi Persijā šis cilvēks stāstīja ar aizkustinošu atklātību. No fizioloģijas viedokļa viņa stāstījumam bija liela vērtība.

Nonācām pie Osmana pašā mājas; mūs ieveda vaļējā istabā, kas bija saposta ļoti glīti, pat ar gaumi: uz krāsainajiem logu stikliem bija uzrakstīti korāna izteicieni. Viens no tiem man šķita musulmaņu harēmā pārāk samākslots: «Tavā varā ir gan savienot, gan šķirt.» Mums pasniedza kafiju tasītēs ar sudraba ietvariem. Sievu vārdā pateikties grāfam Paskēvičam ieradās Osmana pašā tēvs, sirmgalvis ar baltu, cienīgu bārdu, — tomēr A. kgs asi atteica, ka esot sūtīts pie Osmana pašā sievām un vēloties tās redzēt, lai no sievām pašām uzzinātu, vai tās vīra prombūtnes laikā ir ar visu apmierinātas. Tikko persiešu gūsteknis to visu pārtulkoja, sirmgalvis par zīmi, ka ir sašutis, sāka klakšķināt ar mēli un paziņoja, ka nekādi nevarot piekrist mūsu prasībai, jo pašā, atgriezies un uzzinājis, ka viņa sievas redzējuši sveši vīrieši, pavēlēšot viņam, vecam vīram, un visiem harēma kalpotājiem nocirst galvu. Sulaiņi, kuru vidū nebija neviena einuha, sirmgalvja vārdus apstiprināja, taču A. kgs palika nelokāms. — Jūs baidāties no sava pašā, — viņš tiem teica, — bet es no sava seraskira, un neuzdrīkstos nepaklausīt viņa pavēlēm. — Nekas nelīdzēja. Mūs veda caur dārzu, kur šļācās divas tievas strūklakas. Tuvojāmies nelielai mūra ēkai. Sirmgalvis nostājās starp mums un durvīm, uzmanīgi tās atvēra, neizlaizdams no rokām aizšaujamo, un mēs ieraudzījām sievieti, kas no galvas līdz dzeltenajām kurpēm bija aizsegusies ar baltu čadru. Mūsu tulks viņai atkārtoja jautājumu: mēs izdzirdām septiņdesmitgadī- gas večiņas čamstināšanu; A. kgs sievieti pārtrauca: — Tā ir pašā māte, — viņš teica, — bet mani sūtīja pie sievām, atvediet vienu no tām. — Visi bija pārsteigti par gjauru attapību; vecā aizgāja un pēc brīža atgriezās kopā ar sievieti, kas bija tāpat aizsegusies kā viņa, — taču šoreiz no čadras apakšas atskanēja jauna, patīkama balstiņa. Tā pateicās grāfam par uzmanību pret nabaga atraitnēm un cildināja krievu izturēšanos. A. kgm veicās uzsākt ar viņu tālāku sarunu. Pa to laiku, skatīdamies apkārt, pēkšņi ieraudzīju tieši virs durvīm apaļu lodziņu un tajā piecas sešas apaļas galvas ar melnām, ziņkārīgām acīm. Grasījos savu atklājumu pavēstīt A. kgm, taču galviņas sāka man māt un mirkšķināt ar acīm. un vairāki pirkstiņi man piedraudēja, likdami manīt, ka jāklusē. Es paklausīju un savu atklājumu neizpaudu. Sejas viņām visām bija jaukas, taču nevienu nevarēja saukt par skaistuli; tā, kura pie durvīm sarunājās ar A kgu, laikam bija harēma pavēlniece, siržu karaliene, mīlas zieds — vismaz es tā iedomājos.

Beidzot A. kgs savu aptauju pārtrauca. Durvis aizvērās. Sejas no lodziņa pazuda. Mēs apskatījām dārzu un māju un atgriezāmies ļoti apmierināti ar savu gājienu.

Tā man laimējās redzēt harēmu: tas izdevies tikai- retam eiropietim. Te nu jums ir ierosinājums austrumu romānam.

Karš šķita beidzies. Es posos atceļam. 14. jūlijā aizgāju uz tautas pirti un piedzīvoju vilšanos. Lādēju netīros palagus, stulbos kalpotājus un visu citu. Vai maz iespējams salīdzināt Arzrumas pirtis ar Tiflisas pirtīm!

Kad atgriezos pilī, Konovņicins, kurš stāvēja sardzē, man pateica, ka Arzrumā sācies mēris. Man

tūdaļ acu priekšā nostājās šausmīgā karantīna, un es nolēmu tai pašā dienā doties prom no armijas. Doma, ka tuvumā plosās mēris, nepieradušam ir ļoti nepatīkama. Vēlēdamies izdzēst šo iespaidu, devos klaiņot pa tirgu. Apstājies pie ieroču meistara būdas, sāku aplūkot iepatikušos kinžalu, kad pēkšņi kāds man uzsita uz pleca. Es atskatījos: man aiz muguras stāvēja atbaidošs ubags. Viņš bija bāls kā nāve; no sarkanajām, pūžņainajām acīm riesās asaras. Man prātā atkal iešāvās doma par mēri. Ar neizskaidrojamu riebumu atgrūdu ubagu nost un atgriezos mājās ar pastaigu ļoti neapmierināts.

Ziņkārība tomēr guva virsroku; nākamajā dienā kopā ar ārstu devos uz nometni, kur atradās mēra slimnieki. No zirga zemē nekāpu un piesardzīgi izvairījos nostāties pa vējam. No telts pie mums izveda slimnieku; tas bija neparasti bāls un grīļojās kā piedzēries. Kāds cits slimnieks gulēja nesamaņā. Apskatījis mēra slimnieku un apsolījis šim nelaimīgajam drīzu izveseļošanos, pievērsu uzmanību diviem turkiem, kas slimo izveda, paņēmuši zem rokām, un taustīja to, it kā mēris nebūtu nekas vairāk par iesnām. Jāatzīstas, ka, redzot šādu vienaldzību, man kļuva kauns par savu eiropeisko kautrību, un es pasteidzos atgriezties pilsētā.

19. jūlijā, ieradies atvadīties no grāfa Paskēviča, sastapu viņu ļoti sarūgtinātu. Bija saņemta skumja vēsts, ka pie Baj burtas nogalināts ģenerālis Burcovs. Bija žēl drosmīgā Burcova, taču šis notikums varēja izvērsties par bojā eju arī visam mūsu skaitā nelielajam karaspēkam, kas bija iegājis dziļi svešā zemē un kam visapkārt bija naidīgas tautas, kuras varēja sacelties, padzirdušas par mūsu vismazāko neveiksmi. Tātad karš sākās no jauna! Grāfs mani uzaicināja būt par liecinieku ari tālākajiem notikumiem. Taču es steidzos uz Krieviju… Atmiņai grāfs man uzdāvināja turku zobenu. To es glabāju, atcerēdamies savu ceļojumu pa iekarotās Armēnijas klajumiem, turoties kopā ar šo spožo varoni. Tajā pašā dienā es izbraucu no Arzrumas.

Atpakaļ uz Tiflisu braucu pa pazīstamu ceļu. Vietas, pa kurām vēl nesen virzījās piecpadsmit tūkstošu vīru liels karaspēks, bija klusas un skumīgas. Braucu pāri Saganlu un tikko spēju pazīt vietu, kur bija atradusies mūsu nometne. Humros trīs dienas aizkavējos karantīnas dēļ. Es atkal ieraudzīju Bezobdalu un atstāju vēsās Armēnijas augstos līdzenumus, lai dotos uz tveicīgo Gruziju. Tiflisā ierados pirmajā augustā. Te dažas dienas uzturējos laipnā un jautrā sabiedrībā. Vairākus vakarus pavadīju dārzos, gruzīnu mūzikai un dziesmām skanot. Devos tālāk. Brauciens pāri kalniem bija ievērojams ar to, ka netālu no Kobi mani naktī pārsteidza negaiss. No rīta, braukdams gar Kazbeku, ieraudzīju brīnišķīgu skatu. Atsevišķas baltu mākoņu salas staipīdamās slīdēja pār kalna virsotni, un vientuļais, saules staru apmirdzētais klosteris šķita peldam gaisā virs mākoņiem. Arī Mežonīgā Ieplaka man atklājās visā savā varenumā: lietus ūdeņu pārplūdinātā grava bija kļuvusi vēl negantāka par pašu Tereku, kas draudīgi krāca tepat blakus. Krastus tā bija izgrauzusi; milzīgi akmeņi bija izkustināti no savas vietas un aizšķērsoja straumi. Liels bars osetīnu laboja ceļu. Es tiku pāri veiksmīgi. Beidzot no šaurās aizas izbraucu Lielās

Kabardas plašajos līdzenumos. Vladikaukāzā atradu Dorohovu un Puščinu. Abi brauca uz minerālūdeņiem ārstēt ievainojumus, ko bija dabūjuši tikko notikušajos karagājienos. Pie Puščina atradu uz galda krievu žurnālus. Pirmais raksts, kas man pagadījās, bija kāda mana sacerējuma iztirzājums. Mani un manas dzejas tur gānīja kā vien mācēdami. Sāku lasīt skaļi. Puščins mani pārtrauca, pieprasīdams, lai lasu ar lielāku mīmikas izteiksmi. Der zināt, ka iztirzājums bija izpušķots ar parastajām mūsu kritikas blēņām: tā bija djaka un dievmaizīšu cepējas saruna ar tipogrāfijas korektoru, šīs mazās komēdijas Veselo Saprātu. Puščina prasība man likās tik amizanta, ka pilnīgi izzuda īgnums, kas mani bija pārņēmis, lasot žurnāla rakstu, un mēs sākām no visas sirds smieties.

Tāds bija pirmais apsveikums, ko saņēmu mīļajā tēvijā.

PIELIKUMI «CEĻOJUMAM UZ ARZRUMU»1

I PIEZĪMES PAR JEZIDU SEKTU

No daudzajām sektām, kas radās Mezopotāmijas musulmaņu vidū pēc viņu pravieša nāves, nav nevienas, ko visas pārējās tā ienīstu kā jezidu sektu. Jezidu nosaukums cēlies no šīs sektas dibinātāja un Ali cilts niknākā ienaidnieka šeiha Jezida vārda. Viņu mācībā ir sajaucies maniisms, muhamedānisms un seno persiešu ticējumi. Tā saglabājas jezidu vidū leģendu veidā un pāriet no tēva uz dēlu bez jebkādu grāmatu palīdzības, jo sektas piederīgajiem ir aizliegts mācīties lasīt un rakstīt. Tieši grāmatu trūkums, bez šaubām, ir par cēloni tam, ka muhamedāņu vēsturnieki šo sektu piemin tikai garām ejot, nosaukdami par jezidiem cilvēkus, kas iestiguši dieva zaimošanā, cietsirdīgus, mežonīgus, dieva nolādētus radījumus, kas nodevuši sava pravieša ticību. Aiz šā iemesla par jezidu ticējumiem nav iespējams iegūt nekādas noteiktas ziņas, izņemot to, ko mūsdienās var novērot viņu pašu vidū.

Jezidu pirmais likums — nodrošināt sev velna draudzību un ar šķēpu rokā nostāties tam par aizstāvi. Tādēļ jezidi ne tikai atturas pieminēt velna vārdu, bet vairās pat lietot izteicienus, kas skan līdzīgi šim vārdam. Piemēram, upi parastajā valodā apzīmē vārds šatt, un, tā kā šim vārdam ir attāla līdzība ar vārdu šaitan (velns), jezidi upi dēvē par ave māzeri, t. i., lielo ūdeni. Bez tam turki bieži nolād velnu, šai nolūkā lietodami vārdu nal, t. i., lāsts. Jezidi cītīgi izsargājas no visiem vārdiem, kam ir kāds sakars ar šo vārdu. Tādēļ vārdu nal, kuram ir arī nozīme pakavs, tie aizstāj ar sol, t. i., zirga zābaku pazole, un parastā vārda nalbenda (kalējs) vietā lieto vārdu solker, t. i., kurpnieks. Ikvienam, kas apmeklē jezidu apdzīvotas vietas, visai rūpīgi jāsargās izteikt vārdus velns un nolādēts, un it īpaši nolādētais velns; pretējā gadījumā tam draud nopietnas briesmas tikt piekautam vai pat nogalinātam. Kad jezidi kādās darīšanās apmeklē turku pilsētas, nav iespējams viņus briesmīgāk apvainot, kā viņu klātbūtnē nolādot velnu, bet, ja to, kurš šo neuzmanību pieļāvis, jezidi sastaps ceļā un pazīs, tad šis cilvēks ir pakļauts lielām briesmām izbaudīt viņu atriebību. Vairākkārt gadījies, ka šīs sektas locekļi, ko turku varas orgāni kāda nozieguma dēļ apcietinājuši un notiesājuši uz nāvi, labāk izvēlējušies nāves sodu nekā viņiem piedāvāto iespēju izbēgt no tā, nolādot velnu.

Jezidu valodā velnam vārda nav. Ārkārtējos gadījumos viņi to apzīmē alegoriski: šeih mazen, lielais priekšnieks. Tie atzīst visus praviešus un visus svētos, kurus godā kristieši un kuru vārdos nosaukti klosteri tuvākajā apkaimē. Jezidi tic, ka visi šie svētie savā laicīgajā dzīvē atšķīrušies no citiem cilvēkiem atbilstoši tam, cik lielā mērā viņos iemājojis velns. Sevišķi stipri tā spēks, pēc viņu domām, izpaudies Mozū, Jēzū Kristū un Muhamedā. Vārdu sakot, jezidi domā, ka pavēles dod dievs, bet savu pavēļu izpildīšanu uztic velnam.

Rītos, tiklīdz parādās saule, tie basām kājām metas ceļos un, pievērsuši seju spīdeklim, lūdz dievu, sizdami pieri pie zemes. So rituālu izpildot, jezidi cenšas atrasties savrup no cilvēkiem; viņi dara visu iespējamo, lai neviens neredzētu šā pienākuma pildīšanu, no kura jezidi sevi pat atbrīvo, ja apstākļi nav piemēroti.

Tiem nav ne gavēņu, ne lūgsnu, un, lai šo reliģisko rituālu trūkumu attaisnotu, jezidi apgalvo, ka šeihs Jezids esot tos izpildījis līdz pat pasaules galam visu to vietā, kas sludinās viņa mācību, un ka viņš par šādas rīcības pareizību guvis drošu apliecinājumu savās atklāsmēs; tādēļ jezidiem arī esot aizliegts mācīties lasīt un rakstīt. Visi cilšu un lielu ciematu vecākie tomēr algo muhamedāņu rakstu pratējus, lai tie izlasītu un izskaidrotu viņiem adresētās turku augstmaņu un pašā vēstules, kā arī atbildētu uz tām. Turpretī, kārtojot savas personiskās darīšanas, viņi nekad neaicina palīgā citas ticības pārstāvi: visas pavēles un rīkojumus viņi nodod mutvārdiem ar savas sektas piederīgo starpniecību.

Tā kā jezidi nepazīst lūgsnas, gavēņus un upurēšanas, viņiem nav ari nekādu svētku. Tomēr augustā, jauna mēness desmitajā dienā, tie sapulcējas netālu no šeiha Adi kapa. Šī saiešana, uz kuru saplūst kopā liels daudzums jezidu no attālākiem novadiem, turpinās visu dienu un nākamo nakti. Piecas vai sešas dienas pirms un pēc šādas saiešanas Mosulas un Kurdistanas līdzenumos nelielām karavānām draud briesmas, jo tām var uzbrukt svētceļnieki, kas arvien dodas ceļā pa vairākiem kopā, un reti gadās tādi gadi, kad šis svētceļojums nekļūtu par cēloni kādam bēdīgam notikumam. Stāsta, ka daudzas jezidu sievietes, izņemot tomēr neprecētās meitenes, no apkārtējiem ciematiem ierodoties uz šo saiešanu un ka šajā naktī pēc pamatīgas ēšanas un dzeršanas izdzēšot visas ugunis un vairs nerunājot līdz rītausmai — brīdim, kad visi izklīst. Var iedomāties, kas tumsas aizsegā notiek pa šo klusēšanas laiku.

Jezidiem nav aizliegts nekāds ēdiens, izņemot salātus un ķirbjus. Mājās tie nekad necep kviešu maizi, bet vienīgi miežu; nezinu, kāds tam iemesls.

Zvērestu dodot, viņi lieto tos pašus izteicienus, ko turki, kristieši un ebreji, tomēr pats stiprākais viņu acīs ir zvērests pie Jezida karoga, t. i., pie viņu ticības.

Šie sektanti jūt ļoti lielu cieņu pret apkārtējiem kristiešu klosteriem. Apmeklējot klosteri, jezidi jau ārpus nožogojuma novelk apavus, un, ejot basām kājām, skūpsta durvis un sienas: tā viņi cer iemantot sev par aizstāvi svēto, kura vārdā klosteris nosaukts. Ja tiem slimības laikā gadās sapnī redzēt kādu klosteri, tad pēc izveseļošanās tie nekavējoties dodas uz turieni ar dāvanām — vīraku, vasku, medu vai ko citu. Jezidi klosterī uzturas kādu ceturtdaļstundu un pirms aiziešanas atkal skūpsta sienas. Nešaubīdamies viņi skūpsta roku patriarham vai bīskapam — klostera priekšniekam. Kas attiecas uz turku mošejām, tad tajās ieiet jezidi izvairās.

Par savas ticības galvu jezidi atzīst tās cilts šeihu, kurai uzticēta viņu sektas atjaunotāja — šeiha Adi kapa apsargāšana. Kaps atrodas Amadi kņaza novadā. Šīs cilts vadonis vienmēr jāizvēlē no šeiha Jezida pēcnācējiem; amatā viņu apstiprina Amadi kņazs, pēc jezidu ierašām apliecinādams vadoņa iecelšanu ar dāvanām — vairākiem tabakas makiem. Sektantu cieņa pret savu garīgo vadoni ir tik liela, ka viņi uzskata par lielu laimi dabūt vienu no vadoņa vecajiem krekliem sev par līķautu: jezidi tic, ka tas nodrošina labāku vietu viņā saulē. Daži par šādu relikviju maksā līdz četrdesmit piastru un, ja nevar dabūt visu kreklu, samierinās ar daļu no tā. Reizēm šeihs pats kādu no saviem krekliem nosūta par dāvanu. Jezidi šim augstākajam vadonim slepeni nogādā daļu no visādām salaupītām mantām, lai atlīdzinātu izdevumus, ko sagādā viesmīlība, kādu vadonis izrāda savas sektas locekļiem.

Jezidu vadonis vienmēr tur pie sevis otru personu, tā saucamo kočeku, bez kura padoma vadonis neko neuzsāk. Kočeks tiek uzskatīts par vadoņa orākulu, jo viņam dotas spējas saņemt vēstis no paša velna. Tādēļ gadījumos, kad jezids šaubās — uzsākt vai neuzsākt kaut ko viņam svarīgu, viņš dodas pie kočeka un prasa tam padomu, ko gan nav iespējams dabūt bez zināmas samaksas. Lai savu atbildi padarītu iespaidīgāku, kočeks iepriekš noguļas zemē un, izstiepies visā augumā un apsedzies, aizmieg vai izliekas aizmidzis, bet pēc tam paziņo, ka miegā viņam augstāka vara iedvesusi tādu vai citādu lēmumu; dažreiz kočeks atbildes došanu novilcina par divām vai trim naktīm. Sekojošais piemērs parādīs, cik lielu uzticību bauda kočeka atklāsmes. Vēl pirms gadiem četrdesmit jezidu sievietes, tāpat kā arābietes, valkāja zilus, ar indigo krāsotus kreklus, lai taupītu ziepes. Kādu rītu gluži negaidot kočeks ieradās pie sektas vadoņa un paziņoja tam, ka iepriekšējā naktī viņš saņēmis vēsti: zilā krāsa esot ļaunas zīmes krāsa un velnam netīkama. Ar to pietika, lai nekavējoties visām ciltīm tiktu ar vēstnesi izsūtīta pavēle izskaust visur zilo krāsu, iznīcināt visas šīs krāsas drēbes un aizstāt tās ar baltām. Šis rīkojums tika izpildīts tik precīzi, ka tagad jezids, apmeties pie turka vai kristieša un dabūjis zilu segu, labāk gulētu tikai ar savām drēbēm mugurā nekā lietotu tādu segu, kaut arī būtu visaukstākais gadalaiks.

Jezidiem aizliegts apcirpt ūsas, tām jāļauj brīvi augt: tādēļ viņu vidū atgadās tādi, kam mute gandrīz nav redzama.

Šai sektai ir arī savi satrapi, ko Alepo rajonā dēvē par lakira- niem; tauta tos sauc par karabašiem, jo tie valkā melnu cepuri ar tādas pašas krāsas apsēju. Arī viņu apmetņi jeb aba ir melnā krāsā, bet apakšdrēbes — baltas. Satrapu ir ļoti maz; lai kur viņi parādītos, viņiem skūpsta rokas un viņus sagaida kā svētības un veiksmes priekšvēstnešus. Kad karabašus aicina pie slimnieka, viņi uzliek tam rokas uz kakla un pleciem un par savām pūlēm saņem labu atlīdzību. Ja karabašus ataicina, lai mirušajam viņā saulē nodrošinātu svētlaimi, viņi līķi pirms apģērbšanas nostāda uz kājām un vieglītēm pieskaras tā kaklam un pleciem; pēc tam viņi mironim iesit ar labās rokas plaukstu, tai pašā laikā uzrunādami to kurdu valodā šādiem vārdiem: ara behešt, t. i., ej uz paradīzi. Par šo rituālu karabašiem dārgi samaksā, ar pieticīgu atlīdzību tie nesamierinās.

Jezidi tic, ka mirušo dvēseles dodas uz nomierināšanās vietu, kur tās pēc katra nopelniem bauda svētlaimi lielākā vai mazākā mērā un, reizēm parādīdamās radiem un draugiem sapņos, paziņo savas vēlēšanās. Šis ticējums viņiem ir tāds pats kā turkiem. Tāpat viņi ir pārliecināti, ka pastarās tiesas dienā iekļūs paradīzē ar ieroci rokās.

Jezidi iedalās vairākās tautībās vai ciltīs, kas ir pilnīgi neatkarīgas cita no citas. Sektas augstākajam vadonim laicīgā vara ir vienīgi pār viņa cilti; tomēr, ja vairākas ciltis naidojas savā starpā, vadoņa pienākums ir uzņemties samierinātāja lomu; un tikai retos gadījumos viņa pūles nevainagojas ar panākumiem. Dažas jezidu ciltis dzīvo Džulemeras kņaza novados, citas Džezire- has kņaza zemēs, vēl citas kalnos, kas pakļaujas Diarbekiras kņazam, bet daudzas apdzīvo Amadi kņaza apgabalu. Pie pēdējām pieder arī pati dižciltīgākā no visām ciltīm, kas pazīstama ar nosaukumu šeihan; šīs cilts šeihs, ko viņi dēvē par mir, t. i., par valdnieku, ir jezidu augstākais garīgais vadonis un šeiha Adi kapa sargātājs. Visu šīs cilts ciematu vecākie cēlušies no vienas ģimenes un nesaprašanās gadījumā varētu apstrīdēt cits cita pirmtiesības uz varu. Tomēr visvarenākā un bargākā no visām ciltīm ir tā, kas dzīvo Sindžara kalnā starp Mosulu un Haburas upi; tā ir sadalīta starp diviem šeihiem, no kuriem viens pārvalda austrumu daļu, otrs dienvidu dalu. Sindžara kalns ir bagāts ar visādiem augļiem un grūti pieejams, bet cilts, kas to apdzīvo, spēj sapulcināt vairāk par sešiem tūkstošiem strēlnieku, neskaitot jātniekus, kas bruņoti ar šķēpiem. Nepaiet neviens gads, kad šī cilts neaplaupītu kādu lielāku karavānu. Jezidi, kas apdzīvo šo kalnu, ir izturējuši vairākus karus pret Mosulas un Bagdādes pašā; tādos gadījumos pēc lielas abpusējas asinsizliešanas galu galā visu nokārto ar naudas palīdzību. Šie jezidi visur iedveš bailes ar savu nežēlību: uzsākuši savus sirojumus, viņi neierobežojas vienīgi ar aplaupīšanu, bet arī nogalina itin visus, kas tiem nonāk rokās; un, ja šo nelaimīgo vidū ir šerifi, Muhameda pēcteči, vai ari musulmaņu ticības sludinātāji, viņi tos nogalina ar sevišķi nežēlīgiem paņēmieniem un ar īpašu labpatiku, uzskatīdami, ka veic svētīgu darbu.

Sultāns pacieš jezidus savā zemē tādēļ, ka, pēc muhamedāņu svēto tēvu domām, par īstu ticīgo ir jāuzskata katrs, kurš atzīst galvenās dogmas — Nav cita dieva kā vien allahs, un Muhameds ir viņa pravietis, kaut arī šis cilvēks neievēro nevienu no pārējiem musulmaņu ticības priekšrakstiem.

Bet kurdu kņazi jezidus pacieš tādēļ, ka tas viņiem izdevīgi; viņi pat cenšas iesaistīt savās zemēs pēc iespējas vairāk šīs tautas cilšu, jo jezidi slaveni ar pārbaudītu drošsirdību, ir labi karotāji gan kājniekos, gan jātniekos un ļoti noderīgi visādiem pārdrošiem pasākumiem, kā arī sādžu un ciematu aplaupīšanai naktī; lūk, kādēļ šiem kņaziem ir visai izdevīgi izmantot jezidus gan nepakļāvīgo muhamedāņu cilšu nomierināšanai savos novados, gan arī karojot ar citiem kņaziem. Turklāt vēl muhamedāņi ir cieši pārliecināti, ka ikviens, kas mirst no šo sektantu rokas, mirst kā moceklis: tādēļ Amadi kņazs pastāvīgi tur savā tuvumā bendi no jezidiem, lai tas izpildītu nāves sodus turkiem. Jezidiem ir tādi paši uzskati par turkiem, un šajā ziņā starp tiem vērojama mijiedarbība: turks, nogalinādams jezidu, izdara dievam visai tīkamu darbu, bet jezids, nogalinādams turku, ir paveicis kaut ko ievērības cienīgu lielā šeiha, t. i., velna acīs. Nokalpojis dažus gadus kņazam, Amadi bende atstāj amatu, lai arī savam pēctecim dotu iespēju izpelnīties velna labvēlību; un bende pēc savu pienākumu izbeigšanas var iet kurp iedams, jezidi viņu visur uzņem ar cieņu, skūpsta viņam rokas, ko turku asinis padarījušas svētas. Turpretī persieši un visi Ali sektas muhamedāņi necieš jezidus savās zemēs; vēl vairāk — tiem aizliegts šos sektantus atstāt dzīvus.

Karojot ar jezidiem, turkiem ir atļauts ņemt par vergiem pretinieku sievas un bērnus un vai nu paturēt tos sev, vai arī pārdot; jezidiem attiecībā uz turkiem šādas atļaujas nav, tādēļ viņi visus nogalina. Ja gadījumā jezids vēlas pāriet turku ticībā, pietiek ar to, ja viņš dažādu ticības apliecinājumu vietā nolād velnu, bet pēc tam mierīgi mācās skaitīt lūgsnas pēc turku paraduma, jo jezidus apgraiza astotajā dienā pēc dzimšanas.

Visi jezidi runā kurdu valodā; daudzi prot turku vai arābu valodas, jo tiem bieži iznāk saskare ar cilvēkiem, kas runā šajās valodās, bez tam jezidi ir pārliecināti, ka daudz izdevīgāk un drošāk visus darījumus kārtot bez tulku palīdzības.

Jezidiem, bez šaubām, ir vēl daudz citu maldīgu mācību un māņticīgu aizspriedumu, bet, tā kā viņiem nav nekādu grāmatu, šeit pārstāstītie ir vienīgie, par ko man izdevās iegūt ziņas. Bez tam jezidu ierašās daudz kas ir pakļauts izmaiņām sakarā ar viņu kočeka tā saucamajām atklāsmēm, kas vēl jo vairāk apgrūtina viņu ticības pamatīgu izpēti.

MARŠRUTS NO TIFLISAS LIDZ ARZRUMAI

Teleti………………………………………………. 14 verstis

Kodi……………………………………………….. 11

Lielie Sulaveri………………………………….. 27 „

Samisi postenis………………………………… 20 „

Akzebijikas postenis…………………………. 19'/2 verstu

Dželaloglu nocietinātā vieta …. 19'/2 >,

Gergeru postenis………………………………. 13 verstis

Kišlakas………………………………………….. 16 „ \ Brauciens

Amamli…………………………………………… 13 „ /•pāri

Bekanta…………………………………………… 15 „ ļ Bezobdalam

Humru nocietinātā vieta…………………….. 27 vr

Džamumli ciemats…………………………….. 28 „

Halivogli ciemats………………………………. 18 V2 verstu

Karsa………………………………………………. 21 versts

Kotanli ciemats………………………………… 24 verstis

Čirihli drupas…………………………………… 22 • ,,

Inžasu upīte…………………………………….. 12 „

(kur Saganlu virsotnē no 14. līdz 18. jūnijam atradās mūsu nometne)

Hunkersu upīte………………………………… 13 verstis

Zaginsu upīte…………………………………….. 16 „

Zivinas pils……………………………………… 12 „

Ardosas ciemats……………………………….. 24 „

Kepri ciemats…………………………………… 26 „

(tilts pār Araksu)

Hasankala ciemats…………………………….. 14'/2 verstu

Arzrumā………………………………………….. 35 verstis

/

OTRS CEĻŠ NO KARSAS CAUR MILLĪ LĪDZENUMU LĪDZ KEPRI CIEMAM

Kotanli ciemats…………………………………. 24 verstis

Deli Mūsas zemes rags………………………. 30 „

Ceļinieku mītnes drupas Saganlu kalnu

virsotnē …»………….. 12 „

Milli līdzenuma savrupiene, kur atradās Haki pašā nometne …. 7 „

Mindžegertas pils……………………………………… 9 „

Cermikas upīte, pie tās siltie dzelzs

avoti………………………………………….. IOV2 verstu

Horosanas ciemats……………………………. 12 verstis

Kepri ciemats…………………………………… 25 „

FRAGMENTS NO VĒSTULES D-A M

No Āzijas uz Eiropu1 mēs pārcēlāmies ar kuģi. Es tūdaļ devos uz tā saucamajām Mitridāta kapenēm (uz kāda torņa drupām); tur es par piemiņu noplūcu puķīti, bet otrā dienā to bez kādas nožēlas pazaudēju. Lielāku iespaidu uz manu iztēli neatstāja arī Pantikapejas drupas. Es redzēju ielu pēdas, pa pusei aizaugušu grāvi, vecus ķieģeļus un vairāk neko. No Feodosijas līdz pat Jurzufai braucu pa jūru. Visu nakti negulēju. Mēness nebija, mirdzēja zvaigznes; tumsā man priekšā stiepās dienvidu kalni…

— Tas ir Čatirdags, — kapteinis sacīja. Es to nevarēju saskatīt, un mani tas arī neinteresēja. Pirms ausmas es aizmigu. Pa šo laiku kuģis bija apstājies netālu no Jurzufas. Pamodies ieraudzīju valdzinošu ainu: zaigoja daudzkrāsainie kalni, tatāru mājiņas ar saviem plakanajiem jumtiem no tālienes izskatījās kā bišu stropi, kas pielipināti pie kalniem; starp tām kā zaļas kolonnas slaiki slējās papeles, pa labi milzīgais Ajudags … un visapkārt šīs zilās, tīrās debesis un gaišā jūra, un spožums, un dienvidu gaiss . ..

Es apbraukāju dienvidu krastu, un M. ceļojums atdzīvināja manī daudz atmiņu; bet viņa briesmu pilnais pārgājiens pāri Kikeneisa klintīm nebija atstājis manā prātā nekādas pēdas. Mēs kājām kāpām augšup pa Kalnu Kāpnēm, turēdamies pie astēm mūsu tatāru zirdziņiem. Tas mani ārkārtīgi uzjautrināja un atgādināja kādu noslēpumainu austrumu ceremoniju. Mēs pārgājām pāri kalniem, un pirmā lieta, kas mani pārsteidza, bija bērzs, ziemeļu bērzs! Mana sirds sažņaudzās: es jau sāku ilgoties pēc mīļajiem dienvidiem, kaut gan vēl aizvien atrados Tauri jā, vēl aizvien redzēju gan papeles, gan vīnogulāju stīgas. Georgija klosteris un tā stāvās kāpnes uz jūru atstāja manī dziļu iespaidu. Turpat es redzēju arī Diānas tempļa teiksmainās drupas. Acīm redzot, mitoloģiski nostāsti mani ierosina vairāk nekā vēsturiskas atmiņas: vismaz šeit mani apciemoja atskaņas. Es domāju vārsmās. Te tās būs:

Lai vēsās šaubas izkūp vējā, Man tagad skaidri zināms viss: Šeit dievi dzēra asinis, Tiem dzīvus ļaudis upurēja; Pār Tauriju bargs templis slējās, Kur Emenīdai rima naids, Un tālu aizskanēja vaids, . Kad māsa brāli nonāvēja; Šeit draugi veica nāves varu, Viens otra vietā nomirstot, Bet dievi lika godu dot Par svēto radītāju garu.

Vai atceries, draugs, tālās dienas? Lai tava sirds man vienmēr tic: No jaunības man alkas vienas — Lai drupās grūtu templis cits! Bet gadi sirdij spēku zaga, Guļ rāmā miegā cīņas lauks, Un tomēr, cērtot dziļas vagas, Uz divu draugu akmens tagad Es mūsu vārdus rakstu, draugs![61]

Bahčisarajā es ierados slims. Biju jau agrāk dzirdējis par savādo pieminekli, ko uzcēlis mīlestības spārnotais hans. K** man poētiski to aprakstīja, nosaukdams par la iontairie des laimes\ Iegājis pilī, ieraudzīju sabojāto strūklaku; no sarūsējušas dzelzs caurules pa pilītei tecēja ūdens. Es apstaigāju pili un dziļi sašutu gan par nevērību, kuras dēļ tā iet bojā, gan par dažu istabu eiropeisko pārbūvi. NN gandrīz ar varu aizvilka mani pa senlaicīgām kāpnēm uz harēma drupām un uz hanu kapsētu,

bet ne jau tas Man sirdi tobrīd piepildīja:

mani mocīja drudzis.

Kas attiecas uz hana mīļākās pieminekli, par kuru runā M., es, rakstīdams savu poēmu, biju par to aizmirsis, citādi noteikti to būtu izmantojis.

Izskaidro man tagad — kālab dienvidu krastam un Bahčisarajai manā uztverē piemīt neizskaidrojama pievilcība? Kālab tik ļoti vēlos atkal apmeklēt vietas, ko pametu ar tādu vienaldzību? Vai varbūt atmiņas ir mūsu dvēseles visspēcīgākās izjūtas un tās piešķir burvību visam, kas tām pakļauts?

AUTOBIOGRĀFISKIE RAKSTI

.

ATMIŅAS

.

DERŽAVINS

Deržavinu esmu redzējis tikai vienu reizi dzīvē, bet nekad to neaizmirsīšu. Tas bija 1815. gadā licejā publiskā eksāmena laikā. Līdzko uzzinājām, ka pie mums ieradīsies Deržavins, mēs visi uztraucāmies. Delvigs izgāja kāpnēs, lai viņu sagaidītu un noskūpstītu viņam roku, to pašu roku, kas uzrakstījusi «Ūdenskritumu». Deržavins atbrauca. Viņš ienāca priekštelpā, un Delvigs izdzirda, ka viņš jautāja šveicaram: saki, brāl, — kur te ir mazā mājiņa? Šis prozaiskais jautājums sagādāja Delvigam lielu vilšanos, viņš grozīja savu nodomu un atgriezās zālē. Delvigs

man stāstīja par to ar apbrīnojamu vaļsirdību un humora izjūtu. Deržavins bija ļoti vecs. Viņš bija tērpies mundierī un zamšādas zābakos. Mūsu eksāmens viņu ļoti nogurdināja. Viņš sēdēja, galvu rokā atbalstījis. Viņa sej-a bija bez izteiksmes, acis blāvas, lūpas ļenganas; Deržavina portrets (kurā viņš uzgleznots naktsmicē un rītasvārkos) ir viņam ļoti līdzīgs. Viņš snauda tikmēr, kamēr sākās eksāmens krievu literatūrā. Pēkšņi viņš atdzīvojās, acis iemirdzējās; viņš pavisam pārvērtās. Protams, tika runāti viņa dzejoļi, tika analizēti viņa dzejoļi, visu laiku slavēja viņa dzejoļus. Viņš klausījās ar neparastu možumu. Beidzot izsauca mani. Es nolasīju savu dzejojumu «Atmiņas par Carskoje Selo», stāvēdams divus soļus no Deržavina. Neesmu spējīgs aprakstīt, ko toreiz izjutu: kad nonācu līdz rindām, kur minēts Deržavina vārds, mana zēniskā balss ieskanējās kā zvans, bet sirds satraukti pukstēja, aiz pacilātības apskurbusi… Neatceros, kā norunāju dzejoli līdz galam, neatceros, uz kurieni aizbēgu. Deržavins bija sajūsmināts; viņš prasīja pēc manis, gribēja mani apkampt.. . Mani meklēja, bet neatrada .. .

KARAMZINS

……………………. ar brīvdomības zīmogu.

Slimības dēļ biju spiests uz laiku pārtraukt ierasto dzīves veidu. Es mocījos ar ilgstošu drudzi. Leitons par mani negalvoja. Mana ģimene bija izmisusi, bet pēc sešām nedēļām es izveseļojos. Šī slimība ir atstājusi mani patīkamas atmiņas. Draugi mani apmeklēja diezgan bieži; viņu sarunas īsināja garos vakarus. Izveseļošanās sajūta ir viena no visjaukākām sajūtām. Atceros nepacietību, ar kādu gaidīju pavasari, kaut gan šis gadalaiks parasti padara mani skumju un pat kaitē manai veselībai. Bet sasmakušais gaiss un aizvērtie logi man slimības laikā bija tā apnikuši, ka mana iztēle pavasarim piedēvēja visu iespējamo poētisko skaistumu. Tas bija 1818. gada februārī. Bija iznākuši Karamzina «Krievu vēstures» pirmie astoņi sējumi. Es tos izlasīju, savā gultā gulēdams, ar lielu aizrautību un uzmanību. Šīs grāmatas iznākšana (tā tam arī vajadzēja būt) sacēla lielu troksni un atstāja dziļu iespaidu, 3000 eksemplāru tika izpirkti vienā mēnesī (ko nekādā ziņā nebija gaidījis arī pats Karamzins) — vienīgais tāds piemērs mūsu zemē. Visi, pat sabiedrības dāmas, steidzās lasīt savas tēvijas vēsturi, kuru līdz šim nebija pazinuši. Tā viņiem bija jauns atklājums. Šķita, ka Karamzins atklājis Seno Krieviju tāpat kā Kolumbs — Ameriku. Kādu laiku ne par ko citu vairs nerunāja. Kad, veselību atguvis, es atkal parādījos sabiedrībā, šīs pārrunas kūsāt kūsāja. Jāatzīst, ka tās varēja katram atņemt vēlēšanos kļūt slavenam. Nevaru iedomāties neko muļķīgāku par sabiedrības spriedumiem, kurus man nācās dzirdēt par Karamzina «Vēstures» saturu un stilu. Kāda dāma, starp citu, visai cienījama, manā klātienē, otro daļu atvērusi, skaļi nolasīja: — «Vladimirs pieņēma sev par dēlu Svjatopolku, taču nemīlēja viņu …» Taču!… Kāpēc ne «be.U? Taču! Cik tas muļķīgi! Vai jūs nejūtat, cik jūsu Karamzins nenozīmīgs? Taču! — Žurnālos Karamzinu nekritizēja. Kačenovskis uzbruka tikai priekšvārdam.

Pie mums neviens nav spējīgs izpētīt milzīgo Karamzina veikumu — tāpēc neviens nepateica paldies cilvēkam, kurš ieslēdzās zinātnieka kabinetā pašu spožāko panākumu laikā un veltīja nemanāmam un nenogurstošam darbam divpadsmit mūža gadus. «Krievu vēstures» komentāri liecina par Karamzina milzīgajām zināšanām, kas iegūtas jau tajā vecumā, kad parastiem ļaudīm izglītības un zinību paplašināšanas loks sen noslēdzies un dienesta rūpes aizstāj tieksmi papildināt izglītību. — Jaunie jakobīnieši bija sašutuši: dažas domas, kas runā par labu patvaldībai un ko daiļrunīgi apgāž patiess notikumu atstāstījums, viņiem likās barbarisma un zemiskuma virsotne. Viņi aizmirsa, ka savu «Vēsturi» Karamzins publicēja Krievijā; ka valdnieks, atbrīvodams viņu no cenzūras un parādīdams šādu uzticību, uzlika Karam- zinam par pienākumu pēc iespējas ievērot lēnprātību un mērenību. Viņa stāstījumā visnotaļ turēts godā vēsturnieka patiesīgums, viņš visur atsaucās uz pirmavotiem — ko no viņa var vairāk prasīt? Atkārtoju, ka «Krievu valsts vēsture» ir ne tikai liela rakstnieka veikums, bet arī godīga cilvēka varoņdarbs.

Daži no sabiedrības darbiniekiem rakstiski kritizēja Karamzinu. Ņikita Muravjovs, gudrs un dedzīgs jauns cilvēks, analizēja priekšvārdu jeb ievadu: priekšvārdu! … M. Orlovs vēstulē Vjazemskim pārmeta Karamzinam, kāpēc viņš «Vēstures» sākumā neesot ievietojis kādu spožu hipotēzi par slāvu izcelsmi, tātad prasīja ieaust vēsturē romānu — svaigi un drosmīgi! Daži zobgaļi pie vakariņām pārfrāzē ja Tita

Līvija pirmās nodaļas Karamzina valodā. Tarkvīnija laiku romieši, kas neizprata patvaldības labdarīgo nozīmi, un Bruts, kas piesprieda nāves sodu saviem dēliem, jebšu republikas dibinātāji retumis tiek daudzināti maiga jūtīguma dēļ, — protams, likās ļoti smieklīgi. Man tiek piedēvēta viena no labākām krievu epigrammām; tā nav manas dzīves labākā īpatnība.

Un tomēr tā ir brīnišķīga īpatnība. Reiz Karamzins manā klātienē sāka teikt savus iemīļotos paradoksus. Viņu apstrīdēdams, sacīju: — Tātad jūs uzskatāt, ka verdzība labāka par brīvību? — Karamzins aizsvilās un nosauca mani par savu apmelotāju. Es apklusu, cienīdams šīs cildenās dvēseles dusmas. Saruna pārsviedās uz citu tematu. Drīz vien Karamzins savu pārsteidzību nožēloja un, no manis atvadīdamies un it kā atvainodamies par savu pārsteidzību, kā parasti, pārmeta man: — Jūs šodien man pateicāt kaut ko tādu, ko pat Šihmatovs, ne Kutuzovs nav par mani sacījuši. — Sešos pazīšanās gados viņš tikai šinī gadījumā ieminējās man par saviem nedraugiem, pret kuriem, liekas, viņam nebija nekādu dusmu, nemaz nerunājot par Šiškovu, kuru viņš vienkārši mīlēja. Reiz, posdamies uz Pavlovsku un aplikdams savu lentu, viņš no sāniem uz mani paskatījās un nevarēja savaldīt smieklus. Es iespurdzos, un mēs abi sākām smieties…

IEDOMĀTĀ SARUNA AR ALEKSANDRU PIRMO

Ja es būtu cars, tad pasauktu Aleksandru Puškinu un sacītu viņam: — Aleksandr Sergejevič, jūs rakstāt tīri jaukus dzejoļus. — Aleksandrs Puškins samulsis man paklanītos, bet es turpinātu: — Lasīju jūsu odu «Brīvība». Tā uzrakstīta mazliet juceklīgi, diezgan nepārdomāti, bet tajā ir trīs ļoti labi panti. Izturēdamies visai pārsteidzīgi, jūs tomēr neesat nomelnojis mani tautas acīs ar muļķīgām tenkām. Jūsu domas var būt nepamatotas, bet es redzu, ka jūs cienāt patiesību un pat cara personisko godu. — Ak, jūsu majestāte, kāpēc pieminēt šo bērnišķīgo odu? Labāk izlasiet kādus trīs četrus «Ruslana un Ludmilas» dziedājumus, ja ne visu poēmu, vai «Kaukāza gūstekņa» pirmo daļu, vai «Bahčisarajas strūklaku». «Oņeginu» pašlaik iespiež: būšu pagodināts, ja drīkstēšu nosūtīt divus eksemplārus Iv. Andr. Krilovam, jūsu majestātes bibliotēkai, un, ja jūsu majestātei būs laiks … — Apžēlojieties, Aleksandr Sergejevič. Mūsu cariskais likums: darbs nav zaķis — neaizbēgs. Sakiet — kā jūs varējāt satikt ar Inzovu, bet nesati- kāt ar grāfu Voroncovu? — Jūsu majestāte, ģenerālis Inzovs ir labsirdīgs un cienījams sirmgalvis, viņš ir īsts krievs; viņš neciena jebkuru angļu delveri vairāk par visiem saviem slaveniem un neslaveniem tautiešiem; viņš vairs neskrien pakaļ sievietēm, viņam nav astoņpadsmit gadu; ja arī viņā ir bijušas kaislības, tad tās sen jau izdzisušas. Viņš tic jūtu cildenumam, jo viņa paša jūtas ir cildenas, viņš nebaidās izsmiekla, jo stāv tam pāri, viņš nekad neizpelnās dzēlīgas piezīmes, jo pret visiem izturas pieklājīgi, nav pārsteidzīgs, netic naidīgām paskvilām. Jūsu majestāte, atcerieties, ka ikvienu brīvu vārdu, ikvienu pretvalstisku sacerējumu mēdz piedēvēt man, tāpat kā katru asprātīgu izdomu kņazam Cicianovam. No sliktiem dzejoļiem es neatsakos, paļaudamies uz sava vārda krietno slavu, bet no labiem, jāatzīstas, nemaz nespēju atteikties. Nepiedodama vājība. — Bet jūs taču esat bezdievis? Tas nu gan nav labi. — Jūsu majestāte, kā var spriest tiesu par cilvēku pēc vēstules, kas rakstīta biedram; vai tad skolniecisku joku var pielīdzināt noziegumam, bet divas tukšas frāzes nosodīt kā visai tautai teiktu sprediķi? Es vienmēr cienīju un cienu jūs kā labāko no pašreizējiem Eiropas valdniekiem (paskatīsimies, kas iznāks no Kārļa X), bet jūsu pēdējā rīcība ar mani — es droši atsaucos uz jūsu paša sirdi — runā pretim jūsu paradumiem un gaišajam domāšanas veidam … — Atzīstieties — jūs vienmēr cerējāt uz manu augstsirdību? — Tas jūsu majestāti nevarētu apvainot, bet, kā redzat, esmu savos aprēķinos kļūdījies.

Tad Puškins iekaistu un sarunātu man daudz lieka, es sadusmotos un izsūtītu viņu uz Sibīriju, kur viņš uzrakstītu poēmu «Jermaks» vai «Kočums» tautas dziesmu pantmērā ar atskaņām.

HOLERA

1826. gada beigās es bieži satikos ar kādu Tērbatas studentu (tagad viņš ir huzāru virsnieks un izmainījis savas vācu grāmatas, savu alu, savas jauneklīgās divkaujas pret bēru zirgu un poļu dubļiem). Viņam bija lielas zināšanas, ko studenti gūst universitātēs pa to laiku, kamēr mēs ar jums mācāmies dejot. Viņa valoda bija vienkārša un nopietna. Viņš zināja vispārpieņemtos spriedumus un gaidīja, kad pats varēs tos pārbaudīt. Viņu nodarbināja tādas lietas, kas man nenāca ne prātā. Reiz, spēlēdams ar mani šahu un ar zirgu dodams matu manam karalim un karalienei, viņš man sacīja: — Cholera morbus pievirzījusies mūsu robežām un pēc pieciem gadiem būs pie mums.

Par holeru man bija diezgan neskaidrs priekšstats, kaut gan 1822. gadā veca moldāvu kņaziene, nobalsināta un nopūderēta, nomira no šīs slimības manā klātienē. Es sāku studentu izjautāt. Viņš man paskaidroja, ka holera esot epidēmija, ka Indijā tā uzbrūkot ne tikai cilvēkiem, bet arī dzīvniekiem un pat stādiem, ka tā stiepjoties augšup pa upes straumi kā dzeltena svēdra, ka, pēc dažu zinātnieku domām, tā rodoties no sapuvušiem augļiem un tā tālāk, — ar vārdu sakot, visu, ko mēs dabūjām dzirdēt vēlāk.

Tādā kārtā tālā Pleskavas guberņas apriņķī kāds jauns students un jūsu padevīgais kalps, droši vien vienīgie visā Krievijā, runāja par sērgu, par kuru pēc pieciem gadiem domāja visa Eiropa.

Pēc šiem pieciem gadiem es atrados Maskavā, un sakarā ar mājas apstākļiem man katrā ziņā bija nepieciešams ierasties Ņižegorodas muižā. Pirms manas aizbraukšanas Vjazemskis parādīja man vēstuli, kuru nupat bija saņēmis: viņam rakstīja par holeru, kas jau pārsviedusies no Astrahaņas guberņas uz Sara- tovas guberņu. Pēc visa varēja spriest, ka tā nepaies garām arī Ņižegorodai (par Maskavu mēs vēl neuztraucāmies). Es aizbraucu pilnīgi vienaldzīgs, kāds biju kļuvis, dzīvodams starp aziātiem. Viņi nebaidās no mēra, paļaudamies uz likteni un uz zināmu piesardzību, bet manā iztēlē holera salīdzinājumā ar mēri bija kā elēģija pret ditirambiem.

Draugi, kuru saimniecības bija kārtībā (vai ari pierastā nekārtībā, kas ir gluži tas pats), man par to pārmeta un cienīgi runāja, ka vieglprātīgs trulums vēl nav īsta vīrišķība.

Pa ceļam es satiku Makarjevas tirgu, ko bija padzinuši holera. Nabaga tirgus! Tas bēga kā pieķerts zaglis, izmētājis pusi no savām precēm, nepaguvis saskaitīt savu naudu!

Manuprāt, griezties atpakaļ būtu mazdūšība; braucu tālāk, kā jums varbūt ir gadījies braukt uz divkauju: ar īgnumu un lielu nepatiku.

Līdzko biju atbraucis, tūdaļ uzzināju, ka tepat manā tuvumā tiek aplenktas sādžas, ierīkotas karan- tēnas. Ļaudis kurnēja, nesaprazdami bargo nepieciešamību un būdami pārliecināti, ka ļaunums labāks par nezināmo un noslēpumainais — par neierasto šaurību. Šur un tur uzliesmoja nemieri.

Es kārtoju savas darīšanas, pārlasīdams Kolridžu, sacerēdams pasakas un nebraukdams pie kaimiņiem. Pa to laiku sāku domāt par atgriešanos un uztraukties par karantēnu. Pēkšņi 2. oktobrī saņemu ziņu, ka holera Maskavā. Mani pārņēma šausmas — Maskavā . .. bet par to kādā citā reizē. Es tūdaļ saposos ceļā un auļoju projām. Nobraucu divdesmit verstis, važonis apstājas: postenis!

Vairāki zemnieki ar rungām apsargāja pārbrauktuvi pār kādu upīti. Sāku viņus iztaujāt. Ne viņi, ne es lāgā nesapratām, kāpēc viņiem tur jāstāv ar rungām un ar pavēli nelaist nevienu pāri. Centos iestāstīt viņiem, ka droši vien kaut kur ir ierīkota karan- tēna, ka es tur nokļūšu ja ne šodien, tad rīt, un par pierādījumu piedāvāju viņiem sudraba rubli. Zemnieki man piekrita, pārcēla mani pāri un novēlēja ilgu mūžu.

PAR DUROVU

Durovs — tās Durovas brālis, kura 1807. gadā iestājās karadienestā, tika apbalvota ar Jura krustu un tagad publicē savas atmiņas. Brālis savā ziņā ir tikpat dīvains kā māsa. Es iepazinos ar viņu Kaukāzā 1829. gadā, atgriezdamies no Arzruma. Viņš ārstējās no kaut kādas savādas slimības, kas bija līdzīga katalepsijai, un no rīta līdz naktij spēlēja kārtis. Beidzot viņš paspēlēja visu savu naudu, un es vedu viņu uz Maskavu savā karietē. Durovu vajāja kāda traka iedoma: viņam katrā ziņā gribējās tikt pie simttūkstoš rubļiem. Viņš bija izdomājis un pārdomājis visus iespējamos veidus, kā tos dabūt. Ceļojuma laikā viņš dažkārt mani naktī modināja un jautāja: — Aleksandr Sergejevič! Aleksandr Sergejevič! Kā, pēc jūsu domām, man dabūt simts tūkstošus? — Reiz es viņam teicu, ka, ja jau šie simts tūkstoši būtu tik nepieciešami manam mieram un labklājībai, es viņa vietā tos nozagtu. — Esmu par to domājis, — Durovs man atbildēja. — Un tad? — Grūti: ne jau katram kabatā var atrast simts tūkstošus, bet nogalināt vai aplaupīt cilvēku par niekiem es negribu: man ir sirdsapziņa. — Nu tad nozodziet pulka kasi. — Esmu par to domājis. — Un tad? — To varētu izdarīt vasarā, kad pulks nometnē un ore ar kasi stāv pie pulka komandiera telts. Būtu jāuzmet uz dīseles gara virve un kaut kur patālāk jāpaslēpj zirgs, un tad ar to jāauļo projām: sargs, ieraudzījis, ka rati kustas bez zirga, droši vien izbīsies un nezinās, ko darīt; pēc divām trim verstīm varētu ori sadauzīt un ar kasi aizbēgt. Tomēr arī tas ir ļoti grūti. Vai jūs nezināt citu paņēmienu? — Lūdziet naudu valdniekam. — Esmu par to domājis. — Un tad?

—    Esmu pat lūdzis. — Kā! Bez kādām tiesībām?

—   Tieši uz to es atsaucos: jūsu majestāte! Man nav nekādu tiesību lūgt jums to, kas varētu kļūt par manas dzīves laimi; bet, jūsu majestāte, žēlsirdībai nav jāmeklē loģika un tā tālāk. — Ko jums atbildēja?

Saderēju uz desmit tūkstošiem rubļu, ka jūs neatteiksities aizdot man simts tūkstošus. Augsti godājamie angļi! Nelieciet man zaudēt derības, kurās iepinos, paļaudamies uz jūsu visai pasaulei pazīstamo augstsirdību.» Durovs lūdza mani parūpēties par to Pēterburgā ar angļu sūtņa starpniecību, bet savu projektu atklāja man tikai pēc tam, kad bija dabūjis no manis godavārdu, ka es pats to neizmantošu. Viņš vienmēr bija gatavs derēt — vienalga, par ko. Visviens, vai tika runāts par sievieti, — gribat, saderēsim, — Durovs pārtrauca, — ka pēc trim dienām būšu viņu ieguvis! — Visviens, vai tika šauts ar pistoli mērķī, — Durovs piedāvājās nostāties divdesmit piecu soļu attālumā un derēja uz tūkstoš rubļiem, ka jūs viņam netrāpīsit. Arī viņa kaislība pret sievietēm bija ļoti dīvaina. Dienēdams par pilsētas priekšnieku Jelabugā, Durovs iemīlējies kādā sarkanmatainā sievā, kas tikusi sodīta ar pātagošanu, — tas noticis tieši tajā brīdī, kad viņa jau bijusi piesieta pie staba un Durovs, dienesta pienākumu pildīdams, ieradies uz sodīšanu. Viņš iečukstējis bendem, lai sievišķi pasaudzējot un neaiztiekot viņas baltos un apaļos daiļumus; tas arī ticis izpildīts, pēc tam Durovs vairākas dienas dzīvojis ar skaisto katordznieci. Nesen saņēmu no viņa vēstuli; viņš man raksta: «Mans stāsts ir īss: esmu apprecējies, bet naudas vēl aizvien nav.» Es viņam atbildēju: «2ēl, ka no simttūkstoš paņēmieniem, kā tikt pie simttūkstoš rubļiem, Jums, acīm redzot, neviens vēl nav izdevies.»

1835. gada 8. oktobrī

AUTOBIOGRĀFIJAS SAKUMS

Vairākas reizes esmu sācis atzīmēt dienas notikumus un vienmēr aiz slinkuma pārtraucis. 1821. gadā ķēros pie savas autobiogrāfijas un turpināju to vairākus gadus pēc kārtas. 1825. gada beigās, kad tika atklāta nelaimīgā sazvērestība, biju spiests sadedzināt savas piezīmes. Tās varēja iegāzt daudzus cilvēkus un varbūt pavairot upuru skaitu. Man žēl šā zaudējuma, es savās piezīmēs runāju par cilvēkiem, kas vēlāk kļuva par vēstures varoņiem, ar draudzības vai īsas pazīšanās vaļsirdību. Tagad viņus apņem zināms teatrāls neikdienišķums, un tas droši vien ietekmēs manu valodu un domu gaitu.

Toties savos izteikumos būšu apdomīgāks, un, ja arī piezīmes nebūs tik dzīvas, tad tajās būs vairāk īstenības.

Izvēlējies sevi par personu, ap kuru centīšos pulcēt citus, kas vairāk ievērības cienīgi, mazliet pastāstīšu par savu izcelsmi.

Mūsu dzimta cēlusies no prūšu ieceļotāja Radši vai Rači (no goda vīra, kā raksta hronists, tas ir, no dižciltīga, augstdzimuša vīra), kurš ieradies Krievijā Aleksandra Jaroslaviča Ņevska valdīšanas laikā. Viņš ir ciltstēvs Musiniem, Bobriščeviem, Mjatļe- viem, Povodoviem, Kamenskiem, Buturļiniem, Kolo- grivoviem, Šerefedinoviem un Tovarkoviem. Manu priekšteču vārds bieži sastopams mūsu vēsturē. Starp nedaudzajām dižciltīgajām dzimtām, kas paglābās no Ivana Bargā asiņainās nežēlības, vēsturnieks min arī Puškinus. Grigorijs Gavrilovičs Puškins ir viens no visinteresantākiem cilvēkiem viltvāržu laikos. Cits Puškins bezvaldnieku laikā, komandēdams atsevišķu karaspēka vienību, kopā ar Izmailovu, pēc Karamzina vārdiem, godam veicis savu pienākumu. Četri Puškini parakstījušies zem raksta par Romanovu kronēšanu, bet viens no viņiem, apkārtnieks Matvejs Stepano- vičs, zem kopīga aicinājuma iznīcināt ciltsvietību, (kas viņam godu nedara). Cara Pētera I valdīšanas laikā viņa dēls, galdzinis Fjodors Matvejevičs, tika pieķerts sazvērestībā pret valdnieku un sodīts kopā ar Cikleru un Sokovņinu. Mans vecvectēvs Aleksandrs Petrovičs bija precējies ar grāfa Golovina — Andreja ordeņa pirmā kavaliera jaunāko meitu. Viņš nomira diezgan agri, trakuma lēkmē nogalinājis savu sievu, kura pašlaik dzemdēja. Viņa vienīgais dēls, Ļevs Aleksandrovičs, dienēja artilērijā un 1762. gada nemieru laikā palika uzticīgs Pēterim III. Viņu ieslodzīja cietoksnī un atbrīvoja pēc diviem gadiem. No tā laika viņš vairs armijā nedienēja un dzīvoja Maskavā vai savās lauku muižās.

Mans vectēvs bija ātrs un cietsirdīgs. Viņa pirmā sieva, dzimusi Vojeikova, nomira salmos, mājas cietumā, kur vīrs viņu bija ieslodzījis par šķietamiem vai īstiem sakariem ar francūzi, vectēva dēlu bijušo skolotāju, kuru viņš visai feodālā kārtā pakāra turpat pagalmā. Viņa otrā sieva, dzimusi Čičerina, arī dabūja no viņa diezgan izciest. Reiz viņš lika tai apģērbties un braukt ar viņu kaut kur viesos. Vecmāmiņa bija cerībās un jutās nevesela, bet neuzdrīkstējās atteikties. Pa ceļam viņai uznāca dzemdību sāpes. Mans vectēvs pavēlēja kučierim apstāties, un viņa karietē gandrīz vai dzemdēja manu tēvu. Dzemdētāju atveda mājās pusdzīvu un noguldīja gultā greznā apģērbā, ar briljantiem izgreznojušos. Par visu to es zinu diezgan maz. Mans tēvs nekad nerunāja par vectēva dīvainībām, bet vecie kalpotāji jau sen miruši.

Manas mātes ciltsraksti ir vēl interesantāki. Viņas vectēvs bija nēģeris, kāda neliela valdnieka dēls. Krievu sūtnis Konstantinopolē bija viņu kaut kā izdabūjis ārā no seraļa, kur viņš tika turēts kā ķīlnieks, un kopā ar diviem citiem morīšiem atsūtīja viņu Pēterim Pirmajam. Valdnieks kopā ar poļu karalieni, Augusta dzīvesbiedri, kristīja mazo Ibrahimu Viļņā 1707. gadā un deva viņam uzvārdu Hanibals. Pie kristībām viņš dabūja vārdu Pēteris; bet, tā kā zēns ļoti raudāja un negribēja pieņemt jauno vārdu, tad viņu līdz pat nāvei sauca par Ābramu. Viņa vecākais brālis atbrauca uz Pēterburgu un piedāvāja par viņu izpirkuma naudu. Bet Pēteris neatdeva savu krustdēlu. Līdz 1716. gadam Hanibals atradās tieši pie valdnieka, gulēja viņa virpotavā, pavadīja viņu visos ceļojumos; pēc tam viņu aizsūtīja uz Parīzi, kur viņš kādu laiku mācījās karaskolā, tad iestājās franču armijā, spāņu kara laikā kādā pazemes kaujā tika ievainots galvā (tā teikts viņa biogrāfijas manuskriptā) un atgriezās Parīzē, kur ilgu laiku nodevās augstākās sabiedrības izpriecām. Pēteris I vairākas reizes sauca viņu pie sevis, bet Hanibals nesteidzās, aizbildinādamies ar dažādiem iemesliem. Beidzot valdnieks viņam aizrakstīja, ka viņš nedomājot to piespiest, ka ļaujot viņam pašam brīvi izvēlēties — atgriezties Krievijā vai palikt Francijā, bet katrā ziņā viņš savu bijušo audzēkni nekad nepametīšot. Aizkustinātais Hanibals tūdaļ devās uz Pēterburgu. Valdnieks izbrauca viņu sagaidīt un deva savu svētību, uzdāvinādams Pētera un Pāvila svētbildi, kas glabājās pie Hanibala dēliem, bet ko es vairs nevarēju sameklēt. Valdnieks iecēla Hanibalu par Preobražen- skas pulka bombardieru rotas kapteini leitnantu. Cik zināms, pats Pēteris bija dienējis tajā par kapteini. Tas notika 1722. gadā.

Pēc Pētera Lielā nāves Hanibala liktenis mainījās. Meņšikovs, baidīdamies no viņa ietekmes uz imperatoru Pēteri II, atrada veidu, kā dabūt viņu projām no galma. Hanibals tika pārcelts par majoru Toboļ- skas garnizonā un nosūtīts uz Sibīriju mērīt Ķīnas mūri. Hanibals nodzīvoja tur kādu laiku, tad, uzzinājis par Meņšikova krišanu un cerēdams uz viņam labvēlīgo kņazu Dolgorukiju atbalstu, ilgu dzīts, patvarīgi atgriezās Pēterburgā. Dolgorukiju liktenis mums zināms. Minihs izglāba Hanibalu, slepeni nosūtīdams viņu uz kādu Rēveles muižu, kur viņš nodzīvoja apmēram desmit gadus pastāvīgā satraukumā. Līdz pat savai nāvei viņš drebēja, līdzko izdzirda zvārguļu šķindu. Kad tronī uzkāpa imperatrise Elizabete, Hanibals aizrakstīja viņai evaņģēlija vārdus: «Atceries mani, kad nāksi savā godībā!» Elizabete tūdaļ aicināja viņu uz galmu, iecēla par brigadieri un drīz pēc tam par ģenerālmajoru un par ģenerāl- anšefu, uzdāvināja viņam vairākas sādžas Pleskavas un Pēterburgas guberņās, pirmajā — Zujevu, Boru, Petrovsku un citas, otrajā — Kobrino, Suijdu un Tancus, turklāt vēl Ragolu netālu no Rēveles, kur viņš kādu laiku bija virskomandants. Pētera III valdīšanas laikā viņš aizgāja no dienesta un nomira, filozofijas apskaidrots (tā stāsta kāds viņa biogrāfs, vācietis), 1781. gadā, sasniedzis 93 gadu vecumu. Viņš bija uzrakstījis savas atmiņas franču valodā, bet panisku baiļu lēkmē, kas viņam mēdza uznākt, lika tās līdz ar citiem vērtīgiem dokumentiem savā klātienē sadedzināt.

Ģimenes dzīvē mans vectēvs Hanibals bija tikpat nelaimīgs kā mans vectēvs Puškins. Viņa pirmā sieva bija skaistule, pēc tautības grieķiete, un dzemdēja tam baltu meitu. Viņš no tās šķīrās un piespieda viņu iestāties Tihvinas klosterī, bet viņas meitu Poliksenu paturēja pie sevis, deva tai labu audzināšanu, lielu pūru, taču nekad negribēja viņu redzēt. Viņa otrā sieva Hristina Regīna fon Šeberha izgāja pie viņa, kad viņš dienēja par Rēveles virskomandantu, un dzemdēja viņam daudz melnu abu dzimumu bērnu.

Viņa vecākais dēls, Ivans Abramovičs, ir tikpat ievērības cienīgs kā viņa tēvs. Viņš pret tēva gribu iestājās karadienestā, izcēlās ar savām spējām un, uz ceļiem nometies, izlūdzās tēvam piedošanu. Pie Česrnas viņš komandēja branderus un bija viens no tiem, kas izglābās pēc kuģa eksplozijas. 1770. gadā viņš ieņēma Navarinu, 1779. gadā uzcēla Hersonu. Viņa izdotie likumi vēl tagad tiek turēti godā Krievijas dienvidu daļā. 1821. gadā es tur satiku sirmgalvjus, kuri viņu vēl labi atcerējās. Viņš saķildojās ar Potjomkinu. Valdniece attaisnoja Hanibalu un apbalvoja viņu ar Aleksandra lentu; bet viņš aizgāja no dienesta un no tā laika lielāko tiesu dzīvoja Suijdā, viņu cienīja visi ievērojamākie šā slavenā gadu simteņa cilvēki, arī Suvorovs, kurš viņa klātienē pārtrauca dzīt savus jokus un kuru viņš pieņēma, neaizklādams spoguļus un neievērodams nekādas līdzīgas ceremonijas.

Mans vectēvs Osips Abramovičs (viņa īstais vārds bija Januarijs, bet vecvecmāmiņa nebija ar mieru saukt viņu šinī vārdā, kas bija pārāk grūts viņas vācu mēlei: «Mels vels,» viņa mēdza sacīt, «tais man mels pērns un dod tēm veln vārds.») — mans vectēvs kalpoja flotē un apprecējās ar Mariju Aleksejevnu Puškinu, Tambovas vojevodas meitu. Viņas tēvs bija mana tēva vectēva brālis, kurš manai mātei iznāk otrās paaudzes brālēns. Arī šīs laulības bija nelaimīgas. Sievas greizsirdība un vīra neuzticība bija par iemeslu neapmierinātībai un ķildām, kas beidzās ar šķiršanos. Mana vectēva afrikāniskais raksturs, viņa nevaldāmās kaislības, turklāt vēl ārkārtīgā vieglprātība noveda viņu dīvainos neceļos. Viņš apprecējās otrreiz, uzrādīdams viltotu apliecību par pirmās sievas nāvi. Vecmāmuļa bija spiesta iesniegt lūgumu imperatrisei, kura šinī lietā enerģiski iejaucās. Vectēva jauno laulību izsludināja par nelikumīgu, manai vecmāmiņai tika atdota viņas trīs gadus vecā meitiņa, bet vectēvu aizsūtīja dienēt Melnās jūras flotē. Trīsdesmit gadus viņi dzīvoja šķirti. Mans vectēvs nomira no negausības sekām 1807. gadā savā Pleskavas dzimtmuižā. Pēc vienpadsmit gadiem vecmāmiņa šķīrās no dzīves tajā pašā muižā. Nāve viņus savienoja. Viņi atdusas viens otram blakus Svjatogorskas klosterī.

KOMENTĀRI

PĒTERA LIELA MORIS

Puškina rokrakstos šim romānam virsraksta nav. Publicējot fragmentus, Puškins tos apzīmēja: «Vēsturiska romāna nodaļas». Virsrakstu «Pētera Lielā moris» devuši redaktori, publicējot sacerējumu 1837. gadā — jau pēc Puškina nāves.

Romāna tapšanas laiks secināms pēc atzīmes, kas izdarīta pirmās nodaļas sākumā: 1827. gada 31. jūlijā (Mihailovskā).

Tuvāk par romāna ieceri liecina ieraksts A. Vulfa dienasgrāmatā 1827. gada 16. septembrī:

«Parādīja man nupat rakstītās divas pirmās romāna nodaļas prozā, kur galvenā persona ir viņa sencis Hanibals, Abesīnijas emīra dēls, kuru nolaupījuši turki; krievu vēstnieks Konstanti- nopolē atsūtījis viņu kā dāvanu Pēterim Pirmajam; Pēteris zēnu pats audzinājis un ļoti mīlējis. Romāna galvenais samezglojums būšot — kā Puškins pats saka — šā mora sievas neuzticība: viņa tam dzemdējusi baltu bērnu un tāpēc ieslodzīta klosterī. Tāds ir šā sacerējuma vēsturiskais pamats.»

Ziņas par sava vecvectēva dzīvi (Ābrama Hanibala dēls Osips bija Puškina mātes Nadeždas Osipovnas tēvs) dzejnieks, acīm redzot, dabūjis no viņa dēla Pētera, kurš sirmā vecumā dzīvojis savā muižā Petrovskā, kaimiņos Mihailovskai. Domājams, ka no viņa Puškins dabūjis vācu valodā rakstītu Ābrama Hanibala biogrāfiju. Tajā ne vienmēr ievērota vēsturiskā patiesība, Hanibala dzīve tur dažviet izpušķota. Romānā Puškins šos izpušķojumus neviļus atkārtojis. Gan jāsaka, ka viņš nav arī uzskatījis savu romānu par precīzu vecvectēva dzīves izklāstu un ar nolūku izmainījis vairākus apstākļus. Galvenā izmaiņa ir tā, ka patiesībā Hanibals apprecējās nevis Pētera Pirmā, bet ķeizarienes Annas valdīšanas laikā un apprecēja nevis krievu bajāra meitu, bet gan grieķieti Jevdokiju Dioperi, jūrnieka meitu.

Puškins romānā savu varoni dēvē par Le Negre du czai (cara nēģeri), jo viņš domāja, ka Ābrams (Ibrahims) Hanibals bijis nēģeris. Patiesībā tas bija abesīnietis, tātad no arābiem radniecīgas cilts (kaut gan ar nēģeru asiņu piejaukumu).

ROMĀNS VĒSTULĒS

Šis nepabeigtais romāns saglabājies melnrakstā (tīrrakstā pārrakstīta tikai pirmās vēstules puse). Virsrakstu devis Puškina rakstu redaktors. Domā, ka romāns rakstīts 1829. gadā, ar kuru datēta 5. vēstule. Pirmoreiz publicēts — ar lieliem izlaidumiem — 1857. gadā ar nosaukumu «Fragmenti no romāna vēstulēs».

Klarisa Harlova — S. Ričardsona romāna varone, godprātīga jaunava, ko ļaunprātīgi vajā izvirtis jauns cilvēks Lovelass.

180 7. gada aizsmakulis. «Aizsmakulis» — deviņpadsmitā gadsimta sākumā virsnieku žargonā lietots vārds. Ar to apzīmēja augstprātīgus, lielīgus un priekšnieciski bļaustīgus oficierus, kas mēdza izkliegt savas pavēles piesmakušā balsī.

«…atgriezusies no Romas, kur iemīlējusies pāvestā.» — Deviņpadsmitā gadsimta divdesmitajos gados krievu augstākajā sabiedrībā bija modē aizraušanās ar katolicismu. Viena no kvēlākajām katolicisma piekritējām bija Zinaida Vol- konska, kas 1829. gadā pat pārcēlās uz dzīvi Romā.

NELAIĶA IVANA PETROVlCA BELKINA NOVELES

«Belkina noveles» ir pirmie Puškina prozas sacerējumi, ko viņš galīgi pabeidzis un publicējis. Cikls iecerēts jau agrāk, taču rak- stlts 1830. gada rudenī Boldinā. Iespiešanai «Belkina noveles» sakārtotas 1831. gadā Carskoje Selo un izdotas tā paša gada oktobrī atsevišķā grāmatā ar virsrakstu: «A. P. izdotās nelaiķa Ivana Pet- roviča Belkina noveles». Puškinam vēl dzīvam esot, noveles atkārtoti izdotas 1834. gadā Puškina prozas sacerējumu krājumā.

Priekšvārds, kas satur iedomātā noveju autora biogrāfiju, uzmests jau 1829. gada rudenī, taču pilnīgs melnraksts, tuvs galīgajam variantam, rakstīts 1830. gada 14. septembrī Boldinā, kad pabeigta novele «Stacijas uzraugs».

Šāviens

Novelē sākumā bija tikai viena vienīga pirmā nodaļa. Pabeidzis to 1830. gada 12. oktobrī, Puškins pierakstīja: «Beigas nozaudētas,» — ar to it kā atsacīdamies no nodoma stāstījumu turpināt. Tādā veidā novelei bija autobiogrāfisks raksturs: bija aprakstīta paša Puškina divkauja Kišiņevā (1822. gada jūnijā) ar oficieri Zubovu. Par šo divkauju stāsta: «Uz divkauju ar Zubovu Puškins ieradās ar ķiršu sauju un ēda tos, kamēr pretinieks šāva. Zubovs šāva pirmais un netrāpīja.» Puškins gāja projām neizšāvis, taču arī neizlīdzis ar Zubovu. Rakstot noveli, Puškins pēc divām dienām tomēr pārlēma un 14. oktobrī pirmajai nodaļai pierakstīja klāt vēl arī otru. Noveli iespiežot, Puškins tās tekstā vairs neizdarīja nekādus ievērojamus labojumus.

Putenis

Ir saglabājies noveles plāns, kas dažviet nesaskan ar galīgo izveidi. Šis plāns rakstīts 1830. gada 16. oktobrī, tātad tikai trīs dienas pirms noveles rakstīšanas (19. vai 20. oktobrī).

Zarcinieks

Par šīs noveles galvenā varoņa prototipu Puškins izraudzījies zārcinieku Adrianu, kas dzīvoja Maskavā, Gončarovu nama tuvumā. Tas redzams no dzejnieka 1830. gada 4. novembrī Boldinā rakstītās vēstules N. Gončarovai. Gončarovi dzīvoja Ņikitas ielā (tagadējā Hercena, 50. namā). Seit arī norisinās noveles darbība. Tuvumā atrodas arī novelē pieminētā baznīca (pie Ņikitas vārtiem).

Brigadieris — tālaika militāra dienesta pakāpe — augstāka par pulkvedi, taču zemāka par ģenerāli.

Stacijas uzraugs

Noveles sākotnējais plāns saglabājies starp «Zārcinieka» rokraksta lappusēm. Šis plāns daudzējādā ziņā nesakrīt ar noveles galīgo tekstu:

«Prātojums par uzraugiem. Tie vispār ir labi un nelaimīgi cilvēki. Mans draugs uzraugs ir atraitnis. Meita. Tagad šis lielceļš likvidēts. Nesen es pa to braucu. Viņa meitu neatradu. Stāsts par meitu. Viņā iemīlējies rakstvedis. Rakstvedis dodas viņas pēdās uz Pēterburgu. Redz viņu zaļumballē. Atgriezies atrod viņas tēvu mirušu. Kaps ciema nomalē. Braucu prom. Rakstvedis miris. Vedējs man stāsta par uzrauga meitu.»

Novele datēta ar 13. septembri, taču jau nākamajā dienā Puškins novelē vairākas vietas labo un uzraksta pat jaunu epizodi — kur kāds jauns cilvēks piesavinās stacijas uzrauga nomestās naudas zīmes. Pēc šiem labojumiem Puškins arī noveles pabeigšanas datumu pārlabo no 13. uz 14.

Jaunkundze zemnieces lomā

Šīs noveles pabeigšanas brīdis datēts ļoti precīzi: «20. sept., Bold., pīkst. 9 vak.» Novele veidota ar tādiem pašiem romantis- kiera noslēpumiem un atklājumiem kā «Putenis», turklāt abas noveles pavada piezīme, ka tās stāstījusi «jaunava K. I. T.».

«179 7. gada sākumā atvaļinājies.» — 1796. gada 6. novembrī mira Katrīna Otrā. Tronī nāca Pāvels Pirmais. Tas pulcināja ap sevi jaunu galmu, visādi vajādams Katrīnas piekritējus, tai skaitā arī gvardes virsniekus.

Angļu dārzs. — Pretstatā franču dārzam — ģeometriski pareizās līnijās veidotam — angļu dārzs atdarināja dabisku mežu.

«Bet krievu maize gan pēc svešas vīzes neaug» — rinda no A. Šahovskoja satīras «Moljēr! Tavs talants ne ar ko šai pasaulē nav salīdzināms!» (1808).

«Anglomāns uzņēma kritiku tikpat neiecietīgi kā mūsu žurnālisti.» — Domāts Bulgarins, žurnāla «Severnaja pčela» izdevējs, romānu «Ivans Vižigins» un «Dmitrijs Viltvārdis» autors. Uz negatīvajām recenzijām, kas parādījās «Literatūras Avīzē», Bulgarins atbildēja ar paskvilām, lamām, politiskām denunciācijām u. tml.

«…katram gadījumam uzaudzējis ūsas.» — Pretstatā valsts civilā dienesta ierēdņiem militārā dienesta kalpotājiem obligāti bija jāaudzē ūsas.

GORJUHINAS CIEMA VĒSTURE

«Gorjuhinas ciema vēsture» minēta jau Belkina autobiogrāfijas sākotnējā variantā, kas rakstīts 1829. gadā Pavlovskā. Šajā variantā Belkins tēlots kā divu manuskriptu autors; viens no manuskriptiem izveidots kā noveļu cikls, otrs — kā viņa dzimtā ciema vēsture.

«Gorjuhinas ciema vēstures» manuskripts datēts ar 31. oktobri un 1. novembri. Abi datumi, protams, 1830. gada.

«Vēsture» palikusi nepabeigta. Pilnīgāku priekšstatu par autora ieceri sniedz tās plāns. Atsevišķu daļu plāna uzmetumi atrodami manuskripta lappusēs. No tiem redzams, ka «vēsturē» aprakstīti Boldinas ciema apstākļi un notikumi. 1774. gadā Boldinā un apkaimes sādžās notikusi zemnieku sacelšanās. Puškins gribējis to aprakstīt savā stāstā.

ROSLAVĻEVS

1831. gada jūnijā izdots M. Zagoskina otrs vēsturisks romāns «Roslavļevs». Pēc Zagoskina pirmā romāna «Jurijs Miloslavskis» lielajiem panākumiem otrs romāns nav attaisnojis lasītāju cerības. Daļēji tas noticis tāpēc, ka romāns «Roslavļevs» piesātināts ar kroņa šovinisma garā rakstītiem prātojumiem, kaut gan tajā aprakstītie notikumi pamatojas uz vēsturiskiem faktiem: karš ar Napoleonu vēl nebija beidzies, kad presē jau parādījās ziņas par krievu muižniekmeitu laulībām ar gūstekņiem frančiem. Puškins savā romānā ar tādu pašu virsrakstu bija nodomājis Zagoskinu labot un parādīt šo vēsturisko īstenību patiesā gaismā. Tālaika sarežģītā politiskā situācija — krievu karaspēka neveiksmes kaujās pret poļu sacelsmes dalībniekiem, holeras izraisītie dumpji, revolucionārie notikumi Rietumeiropā — tas viss vedināja Puškinu uz domām, kuras viņš gribēja izsacīt romānā, polemiski vērstā pret Zagoskina šovinistiskajiem uzskatiem. Kā vienu no galvenajām problēmām romānā Puškins bija nodomājis izvirzīt īstena patriotisma ideju — pretstatā Zagoskina tarkšķētājam šovinismam.

Savu «Roslavļevu» Puškins aizsācis 1831. gada jūnijā. Līdz mums nonākuši divi romāna manuskripti — melnraksts un nepabeigts tīrraksts, kas publicēts Puškina rakstu izdevumā 1841. gadā.

DUBROVSKIS

Romāna tapšanas laiks nosakāms ļoti precīzi, jo autors rokrakstā datējis katru nodaļu un dažkārt pat atsevišķus fragmentus. Romāns aizsākts 1832. gada 21. oktobrī, bet pēdējā nodaļa apzīmēta ar 1833. gada 6. februāri. Iespiests pēc Puškina nāves 1841. gada izdevumā ar daudziem izlaidumiem un izkropļojumiem.

Par romāna ierosmi liecina Naščokina stāstījums, ko pierakstījis Barteņevs: «Romāna «Dubrovskis» ierosmi devis Naščokins. Tas stāstījis Puškinam par kādu trūcīgu baltkrievu muižnieku, uzvārdā Ostrovski (sākumā tā dēvēts arī romāns), kurš prāvojies ar kaimiņu par zemi, ticis izspiests no muižas un, palicis tikai zemnieku īpašnieks, sācis laupīt — sākumā netaisnos tiesas vīrus, vēlāk ari citus. Naščokins redzējis šo Ostrovski cietumā.»

Romāna vielai turklāt izmantota arī prāva starp apakšpulkvedi Krjakovu un poručiku Muratovu, kura iztiesāta Kozlovas apriņķa tiesā 1832. gada oktobrī. Tiesas lēmumu Puškins ietilpinājis romānā bez jebkādiem grozījumiem, pat nepārrakstot iegūto lēmuma norakstu. Tādā kārtā tiesas lēmums prāvā starp Trojekurovu un Dub- rovski īstenībā ir dokumentārs.

Salīdzinot romāna tekstu ar plānu, redzams, ka «Dubrovskis» palicis nepabeigts. Viņš to atlicis, jo sācis strādāt pie citas ieceres, kuras rezultātā vēlāk radies romāns «Kapteiņa meitiņa».

VIENTUĻA MĀJIŅA VASILIJA SALĀ

Stāsts bija iespiests A. Delviga almanahā «Severnije cveti» 1829. gadā ar parakstu «Tits Kosmokratovs». Šis paraksts ir Puškina paziņas Vladimira Titova pseidonīms. Pats V. Titovs 1879. gada 29. augusta vēstulē A. Golovņinam raksta: «Aplūkojot stingri vēsturiski, tas nemaz nav Kosmokratova, bet gan Aleksandra Serge- jeviča Puškina sacerējums, jo viņš visu šo velnišķīgo stāstu par vientuļo mājiņu Vasilija salā meistariski izstāstīja reiz vēlu vakarā pie Karamziniem visām dāmām, kas tur bija klāt, par slepenu trīcēšanu … Apokaliptiskais skaitlis 666, velni spēlmaņi ar ragiem, kas paslēpti zem veikli uzsukātām parūkām, velnu spēle, kur liek uz kārts simtiem dvēseļu, — tas viss līdz ar galveno stāsta pavedienu pieder Puškinam. Kosmokratovs, kas sēdēja tajā pašā istabā, pārnācis mājās, augu nakti nevarēja aizmigt un pēc neilga laika visu dzirdēto pēc atmiņas izlika uz papīra. Taču, negribēdams pārkāpt senseno bausli «tev nebūs zagt», viņš ar pierakstīto burtnīcu devās uz Demuta viesnīcu pie Puškina, pierunāja viņu noklausīties visu uzrakstīto no viena gala līdz otram, izdarīja daudzus viņa norādītos labojumus un pēc neatlaidīgas Delviga vēlēšanās nodeva stāstu almanaham «Severnije cveti» …

Ar Puškina vārdu stāsts publicēts 1912. gadā.

PĪĶA DĀMA

«Pīķa dāmas» manuskripts nav saglabājies, tāpēc nav arī precīzu ziņu par stāsta tapšanas laiku. Domājams, ka stāsts rakstīts 1833. gada rudenī Boldinā. Puškins lasījis stāstu Naščokinam un teicis tam, ka stāsta galvenā intriga neesot izdomāta. Vecā grāfiene esot N. Goļicina, Maskavas ģenerālgubernatora māte, kas patiešām dzīvojusi Parīzē. Viņas mazdēls Goļicins stāstījis, ka reiz, galīgi nospēlējies uz kārtīm, aizgājis pie vecmāmuļas lūgt naudu. Naudu tā neesot devusi, bet pateikusi trīs kārtis, ko viņai savā laikā Parīzē ieteicis Senžermēns. «Pamēģini,» teikusi vecmāmuļa. Mazdēls izmēģinājis — un atguvis pametumu. Visa pārējā darbība stāstā izdomāta.

Grāfs Senžermēns — avantūrists, kas parādījies Parīzes augstajā sabiedrībā astoņpadsmitā gadsimta piecdesmitajos gados. Miris 1784. gadā.

M-meLebrun — franču gleznotāja portretiste Vižē Leb- rēna (1755—1842).

Leroy — Ziljēns Leruā (1686—1759) — slavens franču pulksteņmeistars. Ne mazāk populārs bijis arī viņa dēls un darba turpinātājs Pjērs (1717—1785).

Rulete — rotaļlietiņa; auklā iestiprināts krāsains aplītis, kas tekā augšup lejup. Līdzīga rotaļlieta bija izplatīta Latvijā divdesmitajos gados ar nosaukumu «ju-ju».

Oubli ou regret?[63] — dāmas, kas ballē uzdeva šādu jautājumu kavalierim, iepriekš norunāja, kāds kurai vārds piederēs. Kavalierim, kas vārdu izvēlējās, bija jādejo ar to dāmu, kura zem šā vārda slēpās.

Svedenborgs — zviedru rakstnieks, mistiķis (1688—1772).

A t a n d e — rusificēta franču vārda attendez izruna, kāršu spēlmaņu žargona termins, kas nozīmēja «uz šo kārti nelieciet» jeb «šoreiz nespēlējiet, nogaidiet».

KIRDŽALI

Stāsta manuskripts nav saglabājies. Aptuvens tā rakstīšanas laiks — 1834. gada oktobris — novembris. Stāsts publicēts žurnāla «Bibļioteka dļa čteņija» 1834. gada decembra numurā.

Pie tēmas par Kirdžali Puškins strādājis vairākkārt. Vēl dienvidos būdams, viņš uzrakstīja dzejoli «Ierēdnis un dzejnieks» (1. sēj., 468. lpp.), tad 1828. gadā aizsāka episka rakstura dzejoli «Kirdžali»:

Zaļajās Budžaka stepēs,

Kur Pruta, likteņupe,

Krievu zemēm aplīk plūst,

Pie sīka strauta ietekas

Ir ciemats nezināms.

Te mežonīgā bezrūpībā

Mīt dažas bulgārdzimtas;

Tās senču tikumus it svēti glabā,

No … darba pārtiek

Un galvu nelauza par to, Ka lielās valstis savā starpā karo Un bargi noteic viņu likteņus.[64]

Vielu šai tēmai Puškins smēlis no ziņām par A. Ipsilanti sacelšanās gaitu un no nostāstiem par šīs sacelšanās dalībniekiem, kas apmetušies uz dzīvi Kišiņevā.

«Kirdžali» turku valodā nozīmē «varonis», «nebēdnieks».

Sis vārds cēlies Adrianopoles apgabalā, kur četrpadsmitajā gadsimtā bijis karavadonis Kirdža Ali. Astoņpadsmitajā gadsimtā šai apvidū parādījušies laupītāju bari, kurus sākuši dēvēt par «kirdžali». Šo laupītāju pulkiem dažkārt bijis politisks raksturs, jo tautas nemieru gadījumos tie arvien nostājušies zemnieku pusē.

Kauja pie Skuļaniem notika 1821. gada 17. jūnijā.

Ņekrasovieši — krievu kazaki — vecticībnieki, kas, glābdamies no vajāšanas ticības dēļ, bija pārcēlušies uz dzīvi Turcijā. Viņu vadonis bija Ignats Ņekrasa.

«Kirdžali tagad laupa Jasu apkārtnē.» — Pēc dažām ziņām Kirdžali tur notverts un Jasos 1834. gada 24. septembrī pakārts.

ĒĢIPTES NAKTIS

Šā stāsta rakstīšanas laiks precīzi nav noteikts, jo uz manuskripta datuma nav. Domājams, ka stāsts rakstīts Mihailovskā 1835. gada septembrī — oktobrī, pēc tam kad Puškins pametis aizsākto stāstu «Mēs vadījām vakaru vasarnīcā», jo «Ēģiptes naktis» īstenībā ir jauns minētā sižeta izveides mēģinājums.

Čarska raksturojumā daudz autobiogrāfisku vaibstu. Stāsts pirmoreiz publicēts žurnālā «Sovremeņņik» 1837. gada 8. numurā.

KAPTEIŅA MEITIŅA

Šā romāna iecere radusies 1833. gadā. Pirmais plāns datēts ar 1833. gada 31. janvāri. Tajā pašā laikā Puškins lūdz atļauju piekļūt pie arhīva materiāliem par Pugačova dumpi (1833. gada 8. februāra vēstule A. Černišovam). Kopš tā laika Puškins sāk vākt materiālus par Pugačova kustības vēsturi. 1833. gada jūlijā lūdz atvaļinājumu, lai varētu apceļot notikumu vietas. Ap šo laiku jau melnrakstā uzmests «Pugačova dumpja vēstures» pirmais variants, un abi varianti — romāns un vēsture — tiek rakstīti paralēli.

Galīgo romāna apdari autors bija nodomājis veikt Boldinā, taču strādāja pie tā vēl arī Pēterburgā. 1836. gada septembrī galīgais teksts tika iesniegts cenzūrai.

Romāns iespiests žurnāla «Sovremeņņik» 1836. gada ceturtajā numurā.

«Kapteiņa meitiņa», acīm redzot, iecerēta jau tad, kad Puškins rakstīja «Dubrovski». Vēsturiskais fons — Pugačova kustība — piešķīra šā sižeta izveidei sevišķu pievilcību: Puškins redzēja iespēju skart šai romānā jautājumus, kas viņu nodarbināja, domājot par krievu zemniecības un muižniecības likteņiem, par zemnieku revolūciju, par Krievijas patvaldības birokrātisko sistēmu.

Beloborodovs Ivans — viens no galvenajiem Pugačova kustības vadoņiem; no 1759. gada dienējis cara karaspēkā, vēlāk — Ohtas pulvera rūpnīcā. 1766. gadā atvaļinājies no dienesta un dzīvojis Bogorodskoje ciemā pie Krasnoufimskas. 1774. gada janvārī, kad pugačovieši ienākuši viņa ciemā, Beloborodovs tiem pievienojies un noorganizējis savu pulku — galvenokārt no kalnrūpniecības strādniekiem. Šis pulks piedalījies kaujās pie Jekate- rinburgas. Ar Pugačovu Beloborodovs pirmoreiz saticies Magņit- najas cietoksnī 1774. gada maijā. Tādā kārtā Beloborodova notēlo- jums romānā (Berdas apmetnē) ir pretrunā ar vēstures faktiem.

Afanasijs Sokolovs (Hlopuša) — 1773. gadā bijis Orenburgas cietumā; Reinsdorps viņu sūtījis pie Pugačova ar pārliecināšanas manifestu, taču Sokolovs tūdaļ pārgājis Pugačova pusē, iecelts par pulkvedi un turpmākajās gaitās bijis viens no galvenajiem Pugačova palīgiem.

Volinskis un Hruščovs — apvainoti valsts apvērsuma gatavošanā un sodīti ar nāvi 1740. gadā.

CEĻOJUMS UZ ARZRUMU

1829. gadā braucot uz Tiflisu (tag. Tbilisi) un tālāk uz Paskē- viča komandēto krievu armiju, kas karoja ar Turciju, Puškins rakstīja dienasgrāmatu, sākumā katru dienu un ļoti sīki, vēlāk — fragmentāri. Jau 1830. gadā viņš «Literatūras Avīzes» 6. numurā publicēja šo piezīmju fragmentu ar virsrakstu «Gruzijas karaceļš». 1835. gadā Puškins ceļojuma piezīmes apdarināja un papildināja, lai tās izdotu atsevišķā grāmatā, «Ceļojums» tomēr tika publicēts žurnāla «Sovremeņņik» 1836. gada pirmajā numurā, izdarot dažus svītrojumus cenzūras dēļ, kas vēlāk atjaunoti pēc manuskripta.

«…Dou gleznotais portrets.» — Dou darinātais ģenerāļa A. Jermolova portrets Ziemas pilī, 1812. gadam veltītajā galerijā.

«…grāfa Tolstoja vārdi…» — Grāfs F. Tolstojs (1782—1846), iesaukts par «amerikāni». 1828.—1829. gadā Puškins un F. Tolstojs bija ļoti draudzīgās attiecībās. Ar F. Tolstoja starpniecību Puškins bildināja Nataliju Gončarovu.

«… sastapu grāfu Puškinu…» — V. Musins-Puškins (1798—1854). Bija dekabristu Ziemeļu biedrības loceklis. Pēc aresta 1826. gadā ieslodzīts cietoksnī, taču, būdams maz iejaukts dekabristu dumpī, sodīts mīksti: pārcelts no gvardes armijā, Pētera pulkā, kas atradās Aizkaukāzā.

«Mežonīgu ķēvju bari…» — citāts no Riļejeva dzejojuma «Pēteris Lielais Ostrogožskā».

«… li ke a w a i r i o r …» angļu dzejnieka Č. Vulfa dzejoļa «Sera Džona Mura apbedīšana» rindas.

Šernvals — grāfs E. Šernvals (1809—1890), V. Musina-Puš- kina sievas Emīlijas brālis, Paskēviča ģenerālštābā oficieris.

«… upi, kas Ziemeļos krāc» — ņemts no Deržavina odas «Ūdenskritums», kur aprakstīts Kivaču ūdenskritums uz Sūnas upes:

Ir māte ūdenskritumiem Tā upe, Ziemeļos kas krāc!

«Un vīnu, ko devusi zeme, pildītu kazādas maisā!» Citāts no Iliādas trešā dziedājuma.

«…debess velvi balsta» — no D. Davidova dzejoļa «Puszaldāts» (1826):

Tam Kaukāzs saista skatienus, Kur Kazbeks, sniegiem sedzies, kluss Ar pleciem debess velvi balsta.

«Tika gaidīts Pērsi jas princis.» — Persijas troņmantnieks Hozrevas mirza tajā laikā brauca uz Krieviju sakarā ar notikumiem Teherānā 1829. gada 30. janvārī, kad uzbrukumā Krievijas sūtniecībai nogalināja Gribojedovu.

«Dvēsele, nesen paradīzē dzimusī…» — gruzīnu dzejnieka Dimitrija Tumanišvili (miris 1821. g.) dzejoļa «Pavasara dziesma» vārsmas.

«Gergeros sastapu Buturļinu…» — H. Butur- ļins (1801 — 1867), kara ministra grāfa Černišova adjutants. Atgriezdamies 1829. gadā no armijas, viņš denuncēja Rajevski, ziņodams, ka tas esot pusdienojis kopā ar degradētajiem dekabristiem.

Ģenerālis I. Burcovs (1794—1829) — dekabrists; gadu bija ieslodzīts cietoksnī, bet 1827. gadā nosūtīts uz Kaukāzu. Puikins viņu pazina jau licejā, kad kopā ar dažiem citiem licejis- tiem (Delvigu, Kihelbekeru) apmeklēja Burcova organizētu politisku pulciņu.

«…ieraudzījis mūsu Voļhovski…» — V. Voļ- hovskis (1798—1841), Puškina skolas biedrs no liceja laikiem, dekabrists; 1826. gadā nosūtīts uz Kaukāzu, kur ieņēma atbildīgu posteni Paskēviča štābā.

«…te redzēju arī Mihailu Puščinu…» — M. Puščins (1800—1869), Puškina liceja laika skolas biedra brālis, dekabrists; bija degradēts par zaldātu un nosūtīts uz Kaukāzu. Laikā, kad Puškins ieradās tur aktīvajā armijā, M. Puščins jau bija paaugstināts par poručiku un dienēja kara inženieru daļā.

«Heu! fugaces, P o s t u m e, Pos tume…» — Horācija odas rinda (otrā grāmata, 14. oda).

« . .. n e c A i m e n i i s i n o r i s …» — citāts no Horācija odas Rzfam Valgijam (otrā grāmata, 9. oda).

«Kopā ar Semičevu aizjāja pavērot…» — N. Semičevs (1792—1830) dekabrists; pēc pusotra gada ieslodzījuma cietoksnī nosūtīts uz Kaukāzu kapteiņa pakāpē Ņižegorodas dragūnu pulkā; par drošsirdību paaugstināts par majoru un iecelts par eskadrona komandieri.

«Izjājuši cauri aizai…» — šeit aprakstīta 1829. gada 14. jūnija kauja, kurā piedalījies arī Puškins. N. Ušakova grāmatā «1828. un 1829. g. kara darbības norise Turcijā» teikts: «Dzejiskā aizrautībā viņš (Puškins) tūdaļ izskrēja no štāba, sēdās zirgā un pēc īsa brīža jau bija pie priekšējiem posteņiem. Pieredzējušais majors Semičevs, kuru ģenerālis Rajevskis sūtīja dzejniekam pakaļ, tikko spēja viņu panākt un izveda no kazaku priekšējās ķēdes tajā brīdī, kad Puškins, jaunkareivjiem piemītošas drosmes aizrauts, jau bija paķēris kāda krituša kazaka pīķi un traucās pretim ienaidnieka jātniekiem.»

Ostens-Sakens — Ņižegorodas dragūnu pulka štāba kapteinis, Atsevišķā Kaukāza korpusa štāba priekšnieka brālis.

Ģenerālis N. Muravjovs (1794—1866) — tajā laikā bija N. Rajevska tiešais priekšnieks. Muravjovs, tāpat kā Rajev- skis un Ostens-Sakens, bija no tiem, pret kuriem Paskēvičs izturējās naidīgi; vēlāk viņš tos denuncēja, ziņodams, ka tie Kaukāza armijā esot atbalstījuši tur izsūtītos dekabristus. Denuncētie visi bija spiesti atvaļināties no armijas.

Maršruts no Tiflisas līdz Arzrumai saglabājies norakstā, ko izdarījis Delvigs, domājams, jau 1830. gadā.

FRAGMENTS NO VĒSTULES D-AM

Te Puškins apraksta savu ceļojumu uz Krimu, kurp viņš brauca 1820. gadā. Apraksts gan rakstīts tikai 1824. gadā un domāts Del- viga izdotajam almanaham «Severnije cveti». Nosūtot aprakstu Delvigam, Puškins rakstīja: «Lūdzu, nerādi šo vēstuli nevienam, pat maniem draugiem (varbūt vienīgi tad, kad būsi jau pārrakstījis), bet sākums patiešām nav vajadzīgs.» Sākums, par ko te runāts, ir apraksta pirmā rindkopa, kas nav tikusi publicēta:

««Ceļojumu pa Tauriju» izlasīju ar lielu patiku. Tajā pašā gadā pussalu apceļoju arī pats un gandrīz vienā laikā ar I. Murav- jovu-Apostolu. Ļoti žēl, ka mēs nesatikāmies. Nepieskaros viņa asprātīgajiem secinājumiem; lai tos pārbaudītu, arī pašam nepieciešamas plašas izziņas. Bet vai zini, kas mani šajā grāmatā pārsteidza visvairāk? — Musu iespaidu atšķirība. Spried pats.»

«Ceļojums pa Tauriju» ir I. Muravjova-Apostola grāmata, kurā viņš aprakstījis savu Krimas ceļojumu laikā no 1820. gada 11. septembra līdz 25. oktobrim. Grāmatas saturā ir galvenām kārtām vēsturiski un arheoloģiski secinājumi.

ATMIŅAS Deržavins

Piezīmes izdarītas 1835. gada beigās. Acīm redzot, tā ir daļa no tām piezīmēm, ko Puškins pēc 1825. gada 14. decembra notikumiem iznicināja.

Karamzins

Šis fragments, domājams, ir no tiem atmiņu skicējumiem, ko Puškins rakstīja Mihailovskā un 1826. gadā pēc dekabristu sacelšanās bija spiests iznīcināt.

«… ar brīvdomības zīmi.» Acīm redzot, te runāts par dzejoļiem, kas rakstīti pirms 1820. gada trimdas un bijuši «apzīmogoti ar brīvdomības zīmi».

Slimība — Puškins bija smagi slims 1818. gada janvārī — februārī, šķiet, ar tīfu.

Kāda dāma — liekas, kņaziene Jevdokija Goļicina.

K. Kačenovskis (1775—1842) — profesors, vēsturnieks, tulkotājs un žurnālists, žurnāla «Vestņik Jevropi» redaktors. Savā žurnālā asi kritizēja Karamzina «Vēstures» ievada tulkojumu franciski.

Ņikita Muravjovs (1796—1843) — dekabrists, ievērojamākais slepenās Ziemeļu biedrības darbonis, konstitūcijas projekta autors; kādā rakstā, kas tika izplatīts rokrakstos, sīki iztirzāja Karamzina «Vēstures» ievadu.

Iedomātā saruna ar Aleksandru Pirmo

Manuskriptā šim skicējumam virsraksta nav; tas saglabājies melnrakstā, kas rakstīts, liekas, 1824. gada nogalē vai 1825. gada sākumā, kad bija nosūtīta publicēšanai «Jevgeņija Oņegina» pirmā nodaja.

SATURS

Romāni un stāsti

Pētera Lielā moris. Tulkojusi Marija Šūmane . 9

Romāns vēstulēs. Tulkojis Valdis Grēviņš . . 53

Nelaiķa Ivana Petroviča Belkina noveles. Tul- 53

kojusi Marija Šūmane……………………………………….. 71

Šāviens………………………………………………………… 76

Putenis…………………………………………………… 92

Zārcinieks……………………………………………… 107

Stacijas uzraugs………………………………………. 116

Jaunkundze zemnieces lomā . . . . 130

Gorjuhinas ciema vēsture. Tulkojis Kārlis Egle . 154

Roslavjevs. Tulkojusi Arija Elksne . . . . 176

Dubrovskis. Tulkojis Kārlis Egle …. 191

Vientuļā mājiņa Vasilija salā. Tulkojusi Ārija Elksne288

Pīķa dāma. Tulkojis Valdis Grēviņš . . ………………… 320

Kirdžali. Tulkojusi Ārija Elksne …. 354

Ēģiptes naktis. Tulkojis Kārlis Egle. Atdzejojusi Elīna Zālīte……………………………………. 363

Kapteiņa meitiņa. Tulkojusi Ārija Elksne 381

Ceļojumu apraksti

Ceļojums uz Arzrumu. Tulkojis Eižens Rauh-vargers535

Fragments no vēstules D-am. Tulkojusi Ārija Elksne

Autobiogrāfiskie raksti

Atmiņas. Tulkojusi Ārija Elksne …. 613

Deržavins………………………………………………. 613

Karamzins……………………………………………… 614

Iedomātā saruna ar Aleksandru Pirmo . . 618

Holera…………………………………………………… 619

Par Durovu…………………………………………….. 622

Autobiogrāfijas sākums. Tulkojusi Ārija Elksne 625

Komentāri…………………………………………………… 633

A. Puškins KOPOTI RAKSTI

Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore

G. Slepkova. Korektore B. Kalniņa. Nodota salikšanai 1969. g. 6. jūnijā. Parakstīta iespiešanai 1969. g. 28. oktobrī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1, formāts 70Xl00'/32- 21,01 fiz. iespiedi.; 27,31 uzsk. iespiedi.; 26,10 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 99 kap. Izdevniecība «Liesma» 1969Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 22847-D203. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes Dobspiedes un poligrāfisko krāsu fabrikā un 2. tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pašūt. Nr. 1687. 7—3—1

1 Lai dzīvo Henrihs Ceturtais! (Fr.)

8 — 1687

1 Mana dārgā (angl.).

1 «Nejēdzīgi» (šauras piedurknes ar platu uzkrokojumu pie pleciem).

147

1 Asprātīgās divdomības (fr.).

1 Tāpēc ka lielajai valdniecei bija daudz mīļāko.

1 … kā kareivi, kurš atpūšas, ietinies sava kara meteh (angl.).

1 Ak, Postum, Postum, ātri steigdamies, aiztrauc gadi. .. (latln.).

1 … un Armēnijas zeme, draugs Valgij, visu gadu nesnauž zem stingās ledus segas … (latīn.).

1 — Vai pēc vakardienas neesat noguris? — Mazliet, grāfa kgs. — Jūtu jums līdzi, jo mums priekšā vēl viens pārgājiens, lai panāktu pašā, bet pēc tam vajadzēs dzīties pakaļ ienaidniekiem vēl kādas trīsdesmit verstis (fr.).

PASKAIDROJUMI

1 Asaru strūklaka (fr.). 39 - 1687

[1] laimīgais laiks, tikumu brīvības apzīmogots, Kad neprāts, zvārguli skandinot, Viegliem soliem apskraida visu Franciju,

Kad nevienam mirstīgajam netīk būt dievticīgam, Kad ļaudis gatavi visam, tikai ne grēku nožēlai.

[2] cara nēģeri.

[2] Ar labu nakti (fr.).

[3] starp mums (fr.).

[4] kas tie tādi par spokiem? (fr.)

[5] es uzspļautu (fr.).

[6] ar vāju veselību (fr.).

[7] koķetē (fr.).

[8] kaujas paņemiens ar šauteni (tulk.).

[9] seko anekdote, kuru mēs neievietojam, uzskatīdami to par nevajadzīgu; tomēr apgalvojam lasītājam, ka Ivana Petroviča Belkina piemiņai nekā peļama tur nav.

[10] un paliesi belkina kunga manuskriptos virs katras noveles ar autora roku uzrakstīts: dzirdēju no tāda un tāda (čina vai dienesta pakāpe un vārda un uzvārda iniciāļi). Izrakstām zinātkārajiem pētniekiem: «Stacijas uzraugu» viņam pastāstījis titulārais padomnieks A. G. N., «Šāvienu» — apakšpulkvedis I. L. P., «Zārcinieku» — muižas pārvaldnieks B. V., «Puteni» un «Jaunkundzi» — jaunava K. I. T.

[11] policijas cepure (fr.).

[11] Medus mēnesi (angl.).

[11] — 1687

[12] antonijs pogorejskis — a. perovska pseidonīms (1787—1836); sarakstījis stāstus «Līdzinieks jeb mani vakari Mazkrievijā» un romānu «Klostera māsa» (tulk.).

[13] mierā, Sbogār, šurp! … (Fr.)

[14] lieciet mani mierā, kungs, vai jūs prātu esat zaudējis? (Fr.)

[15] nolādētais pārvaldnieks ielika dzelžos Antonu Timofejevu — bet vecais Timofejevs izpirka dēlu par 100 rubļiem; bet pārvaldnieks iekala Petrušku Jeremejevu, un arī to tēvs izpirka par 68 r. — un nolādētais vēl gribēja sakalt Ļehu Tarasovu, bet tas aizbēga mežā — un pārvaldnieks par to pukojās un šķendējās visādiem vārdiem — bet uz pilsētu aizveda un rekrūšos nodeva dzērāju Vaņku,

(Gorjuhinas zemnieku ziņojums)

[16] de stal kundze, franču rakstniece.

179

[17] mana dārgā (fr.).

[18] «mans dārgais bērns, es esmu gluži slima. Būtu ļoti laipni no Jums, ja Jūs iegrieztos mani uzjautrināt. Papūlieties saņemt uz to savas mātes atļauju un nododiet viņai sveicienus no Jūs mīlošās de S.» (Fr.)

[19] ko kungs vēlas?

[20] es gribu gulēt pie jums.

[21] Ļoti lūdzu, kungs, varbūt jūs dotu attiecīgus rīkojumus.

[22] kāpēc jus nodzēsāt, kāpēc jūs nodzēsāt?

[23] gulēt.

[24] es gribu ar jums runāt.

[25] ko tas nozīmē, kungs, kas tas?

[26] pareizi, virsnieka kungs …

[27] sveiki!

[28] izdevumus.

[29] atdzejojis jūlijs Vanags.

[30] — kas ir šis cilvēks? — O, tas ir liels talants, viņš taisa no savas balss visu, ko vien vēlas. — Viņam derētu, kundze, iztaisīt no tās sev bikses (fr.).

[31] — kas ir šis cilvēks? — O, tas ir liels talants, viņš taisa no savas balss visu, ko vien vēlas. — Viņam derētu, kundze, iztaisīt no tās sev bikses (fr.).

[32] siņjor, piedodiet man, lūdzu, ja .. . (itāl.)

[33] siņjor … es domāju … man likās … jūsu gaišība, piedodiet man … (Itāl.)

[34] libretu (itāl.).

[35] dendiju (švītu) (angl.).

[36] ekselence (itāl.).

24 — 1687

[37] velns lai parauj! (Itāl.)

[38] katalani kundze (ital.).

[39] cenči ģimene. — pompejas pēdējās dienas. — Kleopatra un viņas mljākie. — Pavasaris, kas redzams no cietuma celles. — Taso triumfs (itāl.).

[40] lai kļutu par skolotāju (fr.).

[41] sirri vietā sākas «Izlaistā noda|a», no kuras Puškins atteicies un kura saglabājusies tikai melnrakstā. (Sk. 517. lpp.)

[42] Šī nodaļa nav uzņemta «Kapteiņa meitiņas» galīgajā variantā un saglabājusies melnrakstā, kur nosaukta «Izlaistā nodaļa». Šīs nodaļas tekstā Griņovs saukts par Bulaņinu, bet Zurins par Griņovu.

[43] «franču valdības uzdevumā veiktie ceļojumi uz Austrumiem» (fr.).

[44] kāds ar lielisku iztēli apveltīts dzejnieks daudzajos ievērojamajos notikumos, kuru aculiecinieks viņš bija, atrada sižetu nevis poēmai, bet gan satīrai (fr.).

[45] starp priekšniekiem, kas to (kņaza Paskēviča armiju) komandēja, izcēlās ģenerālis Muravjovs … gruzīnu kņazs Cičevadze … armēņu kņazs Bebutovs… kņazs Potjomkins, ģenerālis Rajevskis un, beidzot, Puškina kgs… kurš atstāja galvaspilsētu, lai apdziedātu savu tautas brāļu varoņdarbus (fr.).

[46] ar aizrautību (itāl.).

[47] tamga vai tanga — cills zīme (tulk.).

[48] Ķīlnieks (tulk.).

[49] tā sauc persiešu cepures (Puškina piez.).

[50] par tik gaužām vaļīgu izturēšanos (fr.).

[51] apburoša gruzīnu meiča ar košu sārtumu sejā un svaigi tvīkstoša, kādas arvien viņas dzimtenē ir meitenes, kad tās sakarsušas dodas prom no Tiflisas avotiem. Laila Ruka (angl.).

[52] un tas ir lieliski (itāl.).

[53] jūs šos ļaudis vēl nepazīstat: gan redzēsit, ka galu galā tie ķersies pie nažiem (fr.).

[54] apgabals, ko parvaldīja turku pašā (tulk.).

[55] pavadonis (ilal.).

[56] tas bija vīrietis ar sievietes krūtīm, rudimentāriem dzimumdziedzeriem un mazu dzimumorgānu kā bērnam. Apvaicājāmies, vai viņš nav ticis kastrēts. — Mani, — viņš atbildēja, — ir kastrējis dievs (latīn.).

[57] redzat, kādi tie turki ir… tiem nekad nevar uzticeties (fr.).

[58] adas maiss vīna uzglabāšanai (fr.).

[59] atdzejojusi Ārija Elksne.

[59] Teksts, ko Puškins nav ietilpinājis «Ceļojumā uz Arzrumu», publicējot aprakstu žurnālā «Sovremeņņik».

[59] No Tamaņas uz Kerču.

[60] ubags (itāl.).

[61] atdzejojis j. Plotnieks.

[62] runu.

[63] aizmirstību vai skumjas? (Fr.)

643

[64] atdz. j. vanags.

Content

Puškins Aleksandrs ceturtais sējums Proza

ROMĀNI UN STĀSTI

PĒTERA LIELĀ MORIS

ROMĀNS VĒSTULĒS

NELAIĶA IVANA PETROVIČA BELKINA NOVELES

GORJUHINAS CIEMA VĒSTURE

DUBROVSKIS

VIENTUĻA MAJIŅA VASILIJA SALĀ STĀSTS

PĪĶA DĀMA

KIRDŽALI

ĒĢIPTES NAKTIS

KAPTEIŅA MEITIŅA

CEĻOJUMU APRAKSTI

CEĻOJUMS UZ ARZRUMU 1829. GADA KARAGĀJIENA LAIKĀ

FRAGMENTS NO VĒSTULES D-A M

AUTOBIOGRĀFISKIE RAKSTI

ATMIŅAS

AUTOBIOGRĀFIJAS SAKUMS

KOMENTĀRI

SATURS

PASKAIDROJUMI