Puškins Aleksandrs

Otrais sējums lirika 1826-1830 Pasakas Dramatiskie sacerējumi

ALEKSANDRS PUŠKINS

otrais sējums

LIRIKA 1826-1830

PASAKAS

DRAMATISKIE SACERĒJUMI

Aleksandrs Puškins.

V. Tropiņina portrets. 1827

.

PĒCTRIMDAS UN MŪŽA PĒDĒJO GADU LIRIKA MASKAVA — PETERBURGA

1 8 2 6

AUKLEI

Tu draugs man esi grūtās dienās,

Mans vecais, gurdais balodīt, —

Nu priežu silos skumsti viena

Un domā: kur viņš tagad mīt?

Pie loga istabiņā savā

Kā sardzē drūmi sēdies klāt —

Un sagrumbotās rokās tavās

Pat adāmadatas grib stāt.

Tu vārtus senaizmirstos vēro

Un ceļu — melns tas tālē zūd,

Gan nojausmās, gan bažās sēro —

Ik brīdi smagumu sirds jūt.

Un liekas tev …

Atdzejojusi Mirdza Ķempe

* * *

Cik laimīgs jūtos es, kad varu pamest

Šo pilsētu, kur apnicība kliedz,

Un aizbēgt prom uz tālām ozolbirzīm,

Kur klusos krastos viļņi lēni dūc.

Vai viņa drīz — vai tiešām drīz jau viņa

Kā zelta zivtiņa no dzelmes izkāps?

Kā pati daile viņa parādās

No rāmiem viļņiem pusnakts mēness gaismā!

Pār baltiem pleciem vijas zaļas cirtas,

Kad viņa stāvas kraujas malā sēd.

Pie slaidām kājām viļņi, putas metot,

Tik mīļi pieglaužas un šalc, un čukst.

No acīm pamirkšķina spirgta blāzma —

Kā zvaigžņu atblāzma no debess dzīlēm.

Nē, viņa neelpo, bet tomēr just

Ir labi viņas skūpsta vēso valgmi.

Tik salds un ilgu pilns pat medus malks

Nav vasarā, kad svelme uzkur slāpes.

Kad viņa rotaļājas pirkstu galiem

Un maniem matiem pieskaras, tad viss

Šis mirklis atbalso kā baisums salts

Man galvā, satraucot kā putnu sirdi,

Kas mīlas iztvīkumā pamirt vēlas.

Es priecīgs pamestu šo pasauli

Šai mirklī, gribu viņas glāstus dzert

Un balsi jaust… Ar ko lai salīdzina

Tās burvību? Ar bērna pirmām čalām,

Ar strautu gulgām, maija debess šalkām

Vai kokļu stīgu skanīgajām balsīm?

Atdzejojis Andris Vējāns

Deg jūdu istabiņā svece

Un tumšā kaktā vāji spīd.

Sēž svecei blakus ebrejs vecs

Un lasa bībeli. Pār lapām

Tā sirmo matu sprogas krīt.

Pie tukšā šūpulīša raudot

Līkst jaunas ebrejietes stāvs.

Tai pretī, skumjās liecis galvu,

Gumst otrā kaktā ebrejs jauns, —

Viņš nogrimis ir dziļās domās.

Šai bēdu būdā vecenīte

Steidz darbus vakariņām vēlām.

Beidz vecais lasīt svētos rakstus,

Slēdz vākus vara sprādzēm ciet.

Nu vecā klusi uzklāj galdu

Un vakariņot saimi sauc.

Bet ēdiens prātā nav nevienam.

Šai klusumā laiks gausi dilst.

Un visi dus nakts pavēnī,

Vien ebrejiem šai būdiņā

Miegs savu maigo glāstu liedz.

Klau, zvanu tornī pulkstens sit, —

Ir pusnakts. Pēkšņi roku smagu

Kāds pieklauvē. Top saime nemierīga,

Bet jaunais ebrejs cēlies iet

Un izbrīnījies atver durvis.

Nāk iekšā gājējs nepazīstams,

Tam rokā ceļinieka spieķis.

Atdzejojis Eižens Mindenborgs

# ,

** AI

Tu dievmāte, bet nevis tā,

Kas apbūra vien svēto garu

Ar savu skaisto acu varu, —

Tu visiem patīc, dievišķā.

Tu — nevis tā, kas Jēzu ir

Bez vīra ziņas dzemdējusi, —

Vēl zināms dievs, ko pielūdz klusi

Un kura balsi skaistums dzird,

Viņš Tibula un Parnī gans,

Mans mocītājs un mierinātājs,

Viņš Amors un tu — viņa māte,

Un tālab dievmāte tu man!

Atdzejojusi Ārija Elksne

ZIEMAS CEĻŠ

Miglas plūsmā viļņainajā

Pavīd mēness debesīs,

Skumīgajā sniega klajā

Blāva, skumja gaisma līst.

Ziemas ceļu apnicīgu

Mēro ašais trijjūgs mans,

Gurdinoši, vienmuļīgi

Zvārgulītis skan un skan.

Kaut ko dārgu, tuvu jaušu

Dziesmās, kuras vedējs dzied:

Brīžam tajās ilgas gaužas,

Brīžam skaļu līksmi vied . ..

Neredz uguntiņu spīdot,

Neredz māju … Sniegājs vien . .

Un man pretī, strauji slīdot,

Tikai verstu stabi skrien.

Skumji man .. . Rit, Ņina mīļā,

Atkal kopā būsim mēs.

Kamīns degs, un gaismā zvīļā

Tikai tevī vēršos es.

Sienas pulkstens stundas skaitīs,

Jāizklīst tad viesiem būs,

Apnicīgos projām raidīs

Pusnakts, nešķirdama mūs.

Skumji, garlaicīgi, Ņina:

Vedējs snauž, vien zvārgulis

Šķind bez mitas, nogurdina,

Apmiglojies mēness viz.

Atdzejojis Vladimirs Kal laks

STANCES

Uz labu cerēt gribas man

Un ticēt nākotnei paliesi:

Cars Pēteris ir arīdzan

Par dumpiniekiem spriedis tiesu.

Bet taisnības sirds alka tam,

Ar zinātnēm viņš draugos bija,

Ne streļcam, Dolgorukijam

Viņš augstu vietu ierādīja.

Ar patvaldnieka roku tas

It visur gara gaismu sēja

Un dzimtās zemes uzvaras

Jau toreiz gudri paredzēja.

Gan varonis, ko slava vij,

Gan zinātnieks, gan vienkāršs galdnieks,

Arvienu darbā aizrauts bij

Sis krievu zemes dižais valdnieks.

Ar savu dzimtu lepojies;

Lai lielais sencis atdzimst tevī,

Nevienam neliec velti ciest

Un nenes ilgi dusmas sevī.

Atdzejojusi Ārija Elksne

8

MORDVINOVAM

Jau paguris bij ērglis pēdējais,

Kam dižā Katrīna reiz uzticējās,

Un, spārnus nolaidis, viņš nedomāja vairs

Par Pindu nevaldāmiem vējiem.

Tad nāci tu, un, tavas gaismas skarts,

Viņš nogurušos spārnus atkal pleta

Un, skaļi gavilēdams, priecājās, ka var

No jauna lidot ritam pretim.

Mordvinov, ne jau velti mīlētu

Un cienītu tik ļoti Petrovs tevi, —

Kas dzejā pausts, to īstenoji tu

Un viņa sapņus nenodevi.

Cik spoži tagad piepildījies viss,

Ko viņa pareģojums noģiest ļāva;

Nu Domē, stingru vietu ieņēmis,

2

Tu — jaunais Dolgorukij — stāvi.

Tā, nogruvis no kalniem, ciets un spožs

Zviln sirmais granīts putojošā krācē,

Un velti pērkons grand un vilnis putojošs

Pret viņa sāniem šļācas.

Visgrūtākajam darbam izredzēts,

Par cara mantu nomodā tu stāvi,

Tev bāra sīkais devums tikpat svēts

Kā zelts, ko Sibīrija dāvā.

Atdzejojusi Ārija Elksne

Jūs Sibīrijas raktuvēs

Vēl pacietieties lepnā prātā,

Ne jūsu darbi iznīkt spēs,

Ne dižās domas izdomātās.

Iet cerība it visur līdz,

Kaut pazemē jūs smokat drūmā,

Tā iepriecinās stundās kļumās,

Un pienāks bridis sengaidīts:

Spēks draudzībai un mīlai būs

Jūs rast aiz restēm tēraudkaltām,

Kā katordznieku alās saltās

Šī brīvā balss jau sasniedz jūs.

Reiz smagās važas lauztas tiks,

Reiz sagrūs drupās cietumsienas,

Un zobenus tad brīves dienā

Jums brāļi atkal rokās liks.

Atdzejojusi Mirdza Bendrupe

ARIONS

Bij mūsu laivā ļaužu daudz;

Dažs buru platāk vējam vēra

Un citi dziļāk dzelmi tvēra

Ar dižiem airiem. Nesatrauc

Tie gudro stūrmani pie stūres,

Kas laivu vada nerunīgs.

Un es — es drosmē bezrūpīgs

Tiem dziedāju .. . Tad nevaldīgs

Vējš pēkšņi sabangoja jūru .. .

Zūd stūrmanis, zūd kuģinieks!

Un es vien, teiksmains dziesminieks,

Mests krastā viesuļvētrā straujā,

Tās pašas himnas skandinu,

Tad valgo tērpu attinu

Un saulē izžāvēju kraujā.

Atdzejojis Jānis Sudrabkaļus

DZEJNIEKS

Pirms Apolons nav aicinājis,

Lai viņam tiktu upurēts,

Šis dzīves raizēs niecīgajās

Slīgt mazdūšīgi dzejnieks mēdz;

Ir mēmas svētās liras stīgas,

Salts viņa dvēseli māc miegs,

Starp ļaudīm sīkajiem visslkāks

Varbūt tobrīd ir dziesminieks.

Bet, tiklīdz modro dzirdi skar

Vārds dievišķais, — tam atsaucoties,

Kā ērglis, kas no dusas modies,

Kļūst spārnots dziesminieka gars.

Ne burzmas skaļums saista prātu,

Ne izpriecas vairs baudu sniedz,

Viņš elkam, pūļa dievinātam,

Pie kājām galvu nenoliec.

Pilns skaņu, kuras dzimst bez stājas,

Pilns nemiera — viņš aizbēg tad

Uz klusu piekrasti viens pats,

Uz plašskanigu ozolāju …

Atdzejojusi Mirdza Bendrupe

lakstīgala un roze

Kad pavasaiis klāt un dārzā roze zied,

Nakts miglā, klusumā tai lakstīgala dzied.

Bet roze neklausās — ne jūtot ko, ne manot,

Zieds snaudā līgojas, šīm mīlas himnām skanot.

Vai nedziedi tāpat tu saltai skaistulei?

Ak dzejniek, atjēdzies! Pēc kā gan tiecies, teic?

Ne viņa ieklausās, ne tevi sapratusi;

Tu lūkojies — tā zied, bet sauksi — viņa klusē.

Atdzejojis VJadJmirs Kaijaks

TRIS AVOTI

Mums dzīves stepē bezgalīgā, sērā

Trīs avoti no zemes dīvi plūst.

Viens izverd jaunību — tas straujš bez mēra —

Un šalc, un mirdz, lai nemieru sirds gūst.

Bet Kastaļavots iedvesmai veļ vilni,

To dzīves stepē trimdinieki rod.

Bet trešais — vēsas aizmirstības pilni

Tam ūdeņi — vissaldāk veldzi dod.

Atdzejojusi Mirdza Ķempe

EŅĢELIS

Pie debess vārtiem, domās grimis,

Reiz eņģelis bij stājies maigs,

Bet dēmons — dumpīgs, nenorimis

Pār elles dzīlēm laidās baigs.

Gars noliedzējs, ko šaubas tirdī,

Uz šķīsto garu lūkojās,

Un neviļus karsts maigums sirdī

Tam pirmo reizi iezagās.

Viņš teica: «Piedod, ka te klīstu,

Man mirdzums tavs nav bijis velts:

Ne visu debesīs es nīstu,

Ne viss virs zemes manis pelts.»

Atdzejojusi Elīna Zāli

Cik krāšņa nakts

Cik krāšņa nakts! Pie debess saltās

Neviena mākonīša balta:

Kā zīda telts viss zilais loks,

Kur zvaigznes izkaisītas riekšām.

Bet lejā, ielās, tumšs ik logs

Un vārtiem smagas bultas priekšā,

Un katrai sētai apjozts žogs.

Sen rimis tirgus troksnis, strīdi,

Vien, māju sargādams, pa brīdim

Suns ievankšķas un ķēdi kuļ.

Un Maskava tik rāmi guļ

Pēc šausmu dienas miegu cietu.

Nakts bālu krēslas autu sedz

Pār laukumu ar soda vietu,

Kur svaigas moku pēdas redz:

Te līķis, cirtienā šķelts pušu,

Tur kāķis, dakšas, katls dažs,

Pilns darvas nu jau stingušas,

Pie bendes bluķa apkrituša.

Bet tālāk ķetnu tērauds ciets

Un apgruzduši kauli pelnos,

Vai miroņi, kam cauri miets

Ir izdurts, izķēmoti melnē.

Cik sen, kad nobrūnējis sniegs

Vēl kāri asins strūklas dzēra

Un plūda vaidi, iekams liegs

Pēc mokām nāca nāves miegs

Un savu laupījumu tvēra.

Kas tur? Kam pieder zirgs, kas trauc

Pār drūmo laukumu, cik jaudas?

Kas svilpo, runā, skaļi sauc

Nakts mijkrēslī, kur valda snauda?

Brašs opričņiks tur čalo, smej,

Uz slēpu tikšanos viņš traucas,

Tam krūtīs kaisles vētra jaucas,

Un runā viņš: «Mans kumeļ, hei,

Mans labais zirgs, kā bulta skrej!

Uz priekšu, marš!» Bet rumaks trinas,

Tad kuplās krēpes sapurina

Un apstājas. Netālu zib

Pie ozollīksts starp stabiem miglā

Kāds līķis. Jātnieks gaitā žiglā

Caur nāves vārtiem brāzties grib.

Bet aidinieks zem pletnes dīdās,

Krāc, kāpjas atpakaļ un mīdās.

«Mans brašuli, vai tu paties

No briesmu ainas nobijies?

Vai tu jau aizmirsi, kā jājām,

Kā vakar galvas sabradājām

Mēs, degot atriebībā, tiem,

Kas spītē cara likumiem,

Un pakavi kā šķieda paltis,

Kur recēt sāka asins šaltis.

Vai tagad viss tik svešs tev šķiet?

Mans brašais zirgs, uz priekšu, straujais!»

Tad rumaks pavēlniekam ļaujas

Un cauri karātavām iet.

Atdzejojis Paulis Kalva

KIPRENSKIM.

Tu tīkams modei vieglspārnotai —

Ne francūzis, ne anglis cēls,

Un atkal tavas burvju otas

Ir radīts skaidro mūzu dēls.

Tas es — man nemirstība dota,

Par kapu tagad smej mans tēls.

Kā spogulī es sevi pētu,

Bet spogulis šis glaimot prot.

Tas teic, ka mūžam neiespētu

Es augsto gaumi pazemot,

Ka Parīze un Roma svētā

Var mani tagad apbrīnot.

Atdzejojusi Mirdza Ķempe

GALVASKAUSS

Ņem, Delvig, galvaskausu šo

Kā senču mantojumu savu.

Tev, baron, stāstīšu kaut ko

Par viņa seno gotu slavu.

Šis godāts galvaskauss cikreiz

Ar Bakha tvaikiem svaidīts tika,

Un leišu šķēps ar kādureiz

Tam skaļi iedārdēties lika;

Bet Apolona gaisma tam

Nemūžam paurī neieurbās,

Jo bij viņš plecos baronam,

Lai smadzenes tam segtu skurbās.

Bargs barons Delvigs šis bij vīrs,

Brašs mednieks, glāzes draugs bez n

Bet vasaļiem un viņu sievām

Viņš bija posts un negals tīrs, —

Draugs, tāds bij laikmets nežēlīgais.

Un tavējs sencis cietpaurīgais,

Bez šaubām, blenztu izbrīnā

Uz tevi, redzot mazdēlā

Ne kaujas tērpā ģērbtu vīru:

Ar brillēm un ar zelta liru,

Bez šķēpa, miršu vainagā.

Viņš sen jau, draudzes aktu slejās

Par nomirušu ierakstīts,

Pie saviem senčiem atdusējās,

Zem Rīgas Doma apbedīts;

Bet barons par to nesūdzējās:

Bij mierā ar šo pagrabu,

Ar kapa zīmi feodālo,

Ar mācītāja runu bālo

Un sājo epitāfiju.

Tak mūsu dienās satrauktajās

Nav mirušajiem mierīgs miegs.

Lepns dabas bērns un dievinātājs,

Ar gariem matiem dziesminieks,

Labs kauslis, dziļdomīgs kā rudens,

Matemātiķis, filologs,

Ārsts, ideologs, fiziologs,

Teikt īsi, mūžīgs vācu students

Ar nūju, platā apmetnī,

Ar ūsām, zobos pīpīti,

Bij Rīgā ieradies. Tur sāka

Viņš alu tempt ar lepnu māku,

Pa kneipēm apkārt sāka klīst,

Vai jūrmalā gar krastu klejot,

Par Lothenu, pilns sapņu, dzejot

Un dažreiz skumjās žīdus sist.

Zem restorāna trepēm mita

Viņš vientuļš šaurā ūķītī,

Kur gleznu vietā kārti bij

īss mētelis un cepurīte,

Un rapieris — šis telpas gods;

Uz galda albums piesvltrots,

Bet, tīmekļotā kaktā likti,

Uz grīdas Platons bij ar Fihti

Un dažs labs austrumleksikons —

Šis divkāršs nodarbību klons

Gan pētniekam, gan žurku baram.

Mēs vienu droši sacīt varam:

Tukšs greznums gudrajam šķiet lieks,

Tam bagātība nenāk prātā,

Viņš mierīgs svilpo savā krātā,

Viss liekais viņam — smejams nieks.

Mums zintnieks māca: mērenība

Ir cēlu siržu atspīdums.

Tak studentam tā saimniecībā

Bij kāds jo svarīgs iztrūkums:

Tam bij kāds priekšmets nepieciešams,

Šis priekšmets saucās — ģindenis,

Kurš filozofs nav mīlējis

Šo lietu, tīkamu patiešām,

Kas sirdij tuva, prātam der?

Bet kur lai ģindeni viņš ķer?

Reiz skatās: ķesteris tur dzer!

Ar to nu viņam jāsaietas

Pēc sava rakstura un vietas,

Spriež students, tāds var noderēt.

Viņš iepazīties steidz, un raugi —

Pēc brīža tie jau blakus sēd

Un vēl pēc brīža ir jau draugi,

Un drīz vien mūsu sapņotājs

Pie alus glāzes putotās

Tam savas bēdas izsūdzēja

Un teica: «Mīļais draugs, vai tev,

Kad atliek stunda pavaļēja,

Nav iespējams ņemt līdzi sev

Un ievest mani akmens teltī,

Kur tik daudz skeletu guļ velti,

Un kādu no tiem palīdzēt

Man no šīm velvēm izšķūrēt?

Tev zvēru pie Aīda dzīlēm,

Šī piemiņa no drauga mīļā

Līdz dzīves stundai pēdējai

Būs rota manai istabai.»

Mēms ķesteris aiz pārsteiguma.

«Kas tev nāk prātā? Pasaulīti

Lauzt kapu miera svinīgumu,

Vērt svēto līķu patvērumu

Un vienu no tiem nolaupīt!

Un to lai es? … Es — apsargātājs!

Ko pēc tam līķi nesacīs?»

Tak alus — baiļu klīdinātājs

Un sirdsapziņas midzinātājs

Bij beidzot šaubas uzveicis …

«Nu, lai ir tā!» Un, vārdu dodams,

Viņš apsolās — pret nakti, protams,

Būt gatavs. Laiks tiek norunāts,

Un šķīrās tie.

Nakts dienu māc.

Klāt tumsa. Pledā ietīstljies,

Pie slēgtas kapu galerijas

Stāv mūsu students slavenais

Un ķesteris stāv grēcīgais,

Spert gatavs soli liktenīgo.

Tam rokā patumšs lukturs spīgo.

Klau, noskrapšķ aizslēgs rūsošais,

Smilkst spalgi durvis nodevīgās,

Un varoņpāris pārdrošais

Kāpj kapu ejās senlaicīgās.

'Zem akmens griestiem spriešļotiem,

Kas lukturgaismā blāv virs tiem,

Tie soļo. Gaismas izbiedēta,

Kā dziļu bezdibeņu vēda

Tiem pretī kapu atbalss dun.

Gar sienām zārkos līķi trun;

Vīd bruņas, vairogi un kroņi,

Šie lepnie trūdu pavadoņi

Uz nemošanos migušiem,

Šeit dusošajiem baroniem . ..

Es nekādā ziņā neuzdrošinātos šai poētiskajā mirklī atmest ilūziju, ja tavs sencis, kura zārks pirmais pagadījās pa rokai studentam, būtu iedomājies parādīt pretestību, saķerot studentu aiz apkakles vai padraudot tam ar kaula dūri, vai kaut kā citādi izpaužot savu nepatiku; diemžēl nolaupīšana noritēja gluži mierīgā garā. Students sadalīja baronu gabalos un sastūķēja viņa kaulus sev kabatās. Pārnācis mājās, viņš ļoti prasmīgi sasaistīja ar iil;iepli tos atkal kopā, tādējādi pagatavodams sev pavisam pieklājīgu ģindeni. Taču tenkas par barona kaulu pārvietošanos no pagraba uz restorāna patrepi drīz vien izplatījās pa pilsētu. Noziedzīgais ķesteris zaudēja savu vietu, bet students bija spiests bēgt no Rīgas, un, tā kā apstākļi neatļāva viņam paņemt līdzi savu nakamo, tad viņš sadalīja baronu atkal gabalos un izdāļāja gabalus saviem draugiem. Augstdzimušo kaulu lielākā tiesa tika aptieķniekam. Mans paziņa Vulfs saņēma dāvanā galvaskausu un turēja tajā tabaku. Viņš pastāstīja man galvaskausa vēsturi un, zinādams, cik tu man mīļš, atdeva man šo vienu no to cilvēku galvaskausiem, kuriem esmu pateicību parādā par tavu esību.

Nu, Delvig, galvaskausu šo

Nem sev kā senču mantojumu.

Tu viņu skaisti ietvaro

Ar pieklājīgu apkalumu.

Lai kapu dāvana tev kļūst

Par sirdi spirdzinošu prieku

Un dzirkstošs vīns no viņa plūst!

Līdz ar Korsara dziesminieku

To savās dzīrēs cilāt trauc,

Ar seno skandināvu tīksmi

Valhallas garus ciemā sauc

Vai tā kā Hamlets — Baratinskis

Uz viņu savus sapņus vērs:

Ar filozofa skatu svērts,

Šis nedzīvs dzīves sludinātājs

Kā dziļu runu līdzrunātājs

Ir allaž dzīvas galvas vērts.

Atdzejojis Kārlis Strāls

Cik cildens viesu pulkā spožā

Stāj caru priekšā dziesminieks,

Tā varā asaras un prieks,

Tā vārdos patiesība možā.

Pie galda lielmaņus viņš vēro

Un viņu uzpūtību mēro.

Pēc īstas slavas ilgojas

Viņš, kuplinādams dzīres šās.

Bet tajā pašā laikā tauta,

Kur žogs un melnais lievenis,

Prom sargu gaiņāta un rauta,

Dzird dziesminieku iztālis.

Atdzejojis Andrejs Balodis

1827. GADA 19. OKTOBRI

Lai dievs stāv klāt, ak draugi, jums,

Kad rūpes spiež, kad caram dienat,

Gan dzīrojot, gan tajā dienā,

Kad veras mīlas noslēpums!

Lai dievs stāv klāt, ak draugi, jums,

Kad vētra krāc, māc bēdas sūras,

Kad svešā malā jūs vai jūrā,

Kad zemes dzīles apkārt tumst!

Atdzejojis Vladimirs Kaijaks

TALISMANS

Kur uz krastu traukt un gulgot

Jūras viļņi nepārstāj,

Tur, kur mēness liegāk spulgo,

Silta migla klintis klāj,

Harēmos kur dienas laiskas

Musulmaņi baudīt prot,

Pieglaudās man burve draiska,

Talismanu dāvinot.

Teica glāstot burve jaunā:

«Paglabā to, mīļais mans, —

Sargās tevi stundā ļaunā

Mīlas dotais talismans.

Tas gan neliks rētām sadzīt,

Nedz no nāves izglābt spēs,

Briesmas kliedēt, vētras padzīt,

Kaites novērst nevarēs.

Nav šim talismanam spēju

Atklāt mantas paslēptās,

Muhameda piekritējus

Pakļaut nepalīdzēs tas;

Prom no dienvidzemes svešās

Tevi nenesīs tūlīt

Turp, kur sniega klaji plešas

Un kur tavi draugi mīt.. .

Bet, ja tevi acis citas

Mulsinātu, apburtu,

Nemīlot ja noskūpstītu

Citas lūpas naktī tu —

Lai nemūžam mani nevil,

Neaizmirsti, mīļais mans,

Glābs no nodevības tevi

Manis dotais talismans.»

Atdzejojis Vladimirs Kaijaks

* * *

Dzelmenis dziļš

Dzelmenis dziļš

Rāmi dus.

Cilvēks gudrs —

Allaž kluss.

Atdzejojis

Jāzeps Osmanis

Ai pavasari, mīlas laiks,

Cik man ar tevi tikties grūti,

Kāds mocošs satraukums plēš krūtis,

Kāds asinīs mīt nemiers baigs .. .

Cik svešas sirdij maigās jūtas . ..

Un viss, kas līksmojas un mirdz,

Šķiet tikai garlaicīga kļūda.

Kaut atkal sniegputenis būtu

Un gara, melna ziemas nakts!

Atdzejojusi Ārija Elksne

1 8 2 8 DRAUGIEM

Nē, ne jau lišķība tā ir,

Ja caru brīvi dziesmā sveicu.

Es droši savas jūtas teicu,

Kas plūst no neviltotas sirds.

Man viņu iemīlēt bij ļauts,

Jo gudri izmanto viņš varu

Un Krievzemi no snaudas sauc

Uz darbu, cerībām un karu.

Viņš jauns un straujš, bet tomēr prot

Būt mērens patvaldnieka godā;

Pat to, kas šodien nolemts sodam,

Rīt slepus steidz viņš apžēlot.

Es trimdā dienas vadīju

Un cietu atšķirtības mokas,

Bet pastiepa viņš savu roku —

Un, raug, es jūsu pulkā nu.

Viņš ciena mani dzejas dvesmu,

Viņš neliedz domu spārnus plest.

Vai tāpēc liekuļotājs esmu,

Ja dziedu viņam slavu es?

Vai lišķis es? Nē, lišķis glums

Krāj negaisus pār dižo galvu,

No visām cara balvām mums

Viņš aizliegs žēlastības balvu.

Viņš kūdīs: tauta nav tev draugs,

Būs nomākt dabas balsi biklo!

Viņš kūdīs: dumpība kā raugs

Rūgst skolās, samaitājot tiklos.

Posts zemei, kurā pulcēts tiek

Zems vergs un lišķis troņa pusē,

Bet mūzu svaidīts dziesminieks

Stāv, acis nodūris, un klusē.

Atdzejojis Paulis Kalva

Ak vai! Sl mīlas atzīšanās,

Viss tajā nepilnīgs un sīks,

Ar prozu, kurā seklums manāms,

Tās pļāpīgums tev apnicīgs.

Bet Apolonu godkārīgo

Tev patīk uzklausīt labprāt,

Ja vārdi melodiski līgo,

Ja rindām atskaņas ir klāt.

Tev mīlas atzīšanās netīk —

Tu saplēs vēstuli tūlīt,

Bet gluži it nekas nav pretī

To dzejas veidā izlasīt.

Lai slavēts liktenis, kas sniedzis

Šīs dabas dāvanas man līdz,

Ka varu atzīt nenoliedzis —

Caur tām es mūžam trimdā dzīts

Un tikai vajāšanas zinu,

Vai apmelots, vai nopaļāts

Vien nebrīvību iepazinu,

Bet labu teica reti kāds.

Atdzejojis Imants Lasmanis

TO D A W E, ESQr'

Kādēļ tev jāattēlo, draugs,

Mans melnīgsnējais mora profils?

To iemūžināt — nodoms jauks,

Bet gan to nosvilps Mefistofels.

OJeņinu, draugs, zīmē to!

Vien jaunība un daile cēlā,

Kad ģēnijs sirdi iedvesmo,

Tev jāpielūdz un jāattēlo.

Atdzejojis Imants Lasmanis

Dou kungam (eskvairam).

ATMIŅAS

Kad citiem mirstīgajiem dienas troksnis rimst

Un laukumos un ielās klusa

Nakts, gaismas cauraustā, kā palsa ēna grimst

Un dienas darbu alga — dusa, —

Tai laikā nomods grūts jau mani mocīt sāk

Un gausas stundas man ir lemtas:

Nakts bezdarbībā man vēl daudzkārt sūrstošāk

Sirds pārmetumu odze kremtas;

Un sapņi kūs; prāts gurst un sūri nokaujas

Ar grūtsirdīgu domu baru:

Lūk, klusēdamas tad sāk manas atmiņas

Tīt vaļā tīstokli jo garu:

Un, riebumā par savu dzīvi lasīdams,

Es drebu viss un lāstus dvešu,

Un rūgti žēlojos tad, asras slacīdams,

Bet skumjās rindas neizdzēšu.

Atdzejojusi Elīna Zālīte

TU UN J US

Reiz tukšo j ū s ar maigo t u

Tā pārteikdamās samainīja,

Lai sirdī laimi iedegtu

Un mīlu, kas tur slēpta bija.

Nu stāvu, dzijās domās mests,

Un tikai viņā acis raugās.

Es skaļi saku: — Cik jūs jauka!

Bet domās: — Tevi mīlu es!

Atdzejojusi Mirdza Ķempe

* * *

1828. gada 26. maijā

Velte nejaušā un liekā,

Dzīve, kam tu dota man?

Kādam liktenim par prieku

Nāvē tai reiz jāizskan?

Kas šis ļaunais gars, kam tika

Šurp no pīšļiem mani saukt,

Sirdī kaislības kas lika,

Ļāva šaubām domas jaukt? …

Sen jau tā bez mērķa klīstu,

Sirds man tukša, prāts man dīks,

Skumjās kļūst par slogu īstu

Dzīves troksnis vienmuļīgs.

Atdzejojis Paulis Kalva

Vēl jau pļavās klejo salti vēji

Un sev līdzi atnes rīta salnas,

Bet, kur vietām atkusuši sniegi,

Galvas paceļ paši pirmie ziedi.

Kā no vaska zemes pasakainas

Izlaižas no celles smaržojošās

Pati pirmā pamodusies bite,

Aizlaižas uz agrīnajiem ziediem

Izlūkot, vai pavasaris tuvu,

Vai jau drīzi jāgaida būs ciemā,

Vai jau drīzi sazaļot sāks pļavas,

Vai jau drīzi cirtainajā bērzā

Atraisīsies līpenlgās lapas,

Ziediem piebirs ieva smaržojošā.

Atdzejojis Imants Lasmanis

Ak daiļā, nedziedi nekad,

Man dzirdot, dziesmas, kuras dainot

Mēdz Gruzi jā, jo prātā tad

Sāk ataust citas dzīves ainas.

Kad cietsirdīgā dziesma skan,

Ir stepe naktī jāatceras

Un meitene, reiz mīļa man,

Kas mēness gaismā manī vērās …

Šis dārgais, liktenīgais tēls,

Kad tevī raugos, gaist bez miņas;

Bet tu sāc dziedāt — un diemžēl

Man atkal jādomā par viņu.

Ak daiļā, nedziedi nekad,

Man dzirdot, dziesmas, kuras dainot

Mēdz Gruzijā, jo prātā tad

Aust citas — tālas dzīves ainas. •

Atdzejojusi Mirdza Bendrupe

JAŽiKOVAM

Sen posos aizbraukt, mīļais draugs,

Uz Derptu, tevis daudzināto,

Lai kausus tukšotu, kā klātos

Tiem, ko par dzejniekiem mēdz saukt.

Sev līdzi mudināja doties,

Turp mani Kiseļovs arvien,

Es gribēju jau atbrīvoties

No važām, kas pie Ņevas sien.

Bet ko lai dara? Rūpju simti

Kā grožos mani šeitan tur

Pret paša gribu, neaprimti,

Ka aizbraukt nevaru nekur.

Ai zaļā jaunība, vai sēras

Par tevi nedrīkst sirdi mākt?

Kad parādi pār galvu svērās,

Kā tūces melnas vaļā vērās,

Sirds traucās lidojumus sākt. ..

Tas bija toreiz. Tagad eju

Pie sliņķiem parādniekiem pats

Un dusmās lāstu straumi leju:

Kā nauda smags man kļūst ik gads.

Nu piedod, dziesminieki Tavs prieks

Lai nezin, kā melš parādnieks,

Kam naudas mūžam nav un nebūs;

Kā krievu muižnieks nesteidzies

Pats kārtot parādus, tad ies

Tev allaž priecīgi ar Fēbu.

Atdzejojis Andris Vējāns

N. KISEĻOVAM

Kļūt gribi svešumā tu brīvs un vesels arī,

Bet ziemeļus grēks tāpēc pelt;

Dzer ātrāk Karlsbādē tos ūdeņus, lai vari

Mums līdzi vīna kausu celt!

Atdzejojis Laimonis Kamara

ĢĪMETNE

Deg liesmas viņai dvēselē,

Tā pilna strauju, kaislu dziņu.

Ai ziemeļsievas, ienāk viņa

Tik pēkšņi jūsu pasaulē

Un trauc, līdz pašai pagurst elpa,

Pār visiem jūsu tikumiem

Kā komēta pa zvaigžņu telpu,

Kur viss ir pakjauts likumiem.

Atdzejojis Jānis Sudrabkalns

SIRDSDRAUGS

Kad atzīsties tu mīlas raizēs,

Ik skaņu kāri tveru tad;

Cik tavam nemieram un kaislei

Ir aizraujoša valoda!

Bet tomēr labāk, ja vien vari,

Slēdz lūpas ciet ar klusumu,

Es baidos iekļūt liesmu varā

Un uzzināt, ko zini tu!

Atdzejojusi Ārija Elksne

Ir laimīgs tevis izraudzītais,

Pie kura tavi sapņi trauc.

Un kura acu kvēlais spīdums

Par savām tavas ilgas sauc.

Bet nožēlojams tas, kam slēpu

Pret tevi iedegusies sirds,

Kas vēro, greizsirdībā drebot,

Kā, citu minot, skats tev mirdz.

Atdzejojusi Ārija Elksne

NOJAUSMA

Atkal mākonis tumst draudīgs

Man pār galvu debesis;

Liktenis mans ļauns un skaudīgs

Jaunu likstu sola drīz …

Vai gan nicināt es spēšu

Likteni joprojām tā,

Lepni visu izturēšu

Nelokāms kā jaunībā?

Vienaldzīgi vētru gaidu,

Dzīves trauksmes gurdināts:

Varbūt vēlreiz laime smaida

Izglābties un ostā stāt..,

Tomēr jaušu — stundu bargo

Nenovērst, mēs šķirsimies,

Tāpēc, eņģeli mans dārgais,

Steidzu vēl tev roku spiest.

Labā, gaišā, tagad klusi

Sveiku vārdus saki tu,

Maigās acis nolaidusi,

Skumdama, ka aizeju;

Atmiņas par tevi skaistās

Dvēselei liks spēku rast,

Jauno dienu drosmi aizstās,

Lepnumu un cerības.

Atdzejojis

Vladimirs Katlaks

SLĪKONIS

Klaigādami pilnā rīklē,

Bērni tēvu meklēt skrien:

«Tēti, tēt! ar mūsu tikliem

Izvilkts mironis, nudien.» —

«Ko nu melšat skaidrus niekus,»

Zemnieks ņemas bērnus rāt,

«Ak tu tavus palaidniekus!

Kur nu mironis, vai prāts!

Sabrauks tiesas, sāksies tracis,

Prašņās, tirdīs — kas un kur;

Būs vien jāiet uzmest acis,

Sieva, padod vamzi šur …

Kur tas beigtais, rādiet žigli!» —

«Ekur, tēti, paveries!»

Krasta smiltīs slapji tīkli,

Tajos slīkonis — paties.

Sazilējis jau pagalam,

Uzpūsts, pretīgs .. . Kas viņš tāds

Nelaimnieks, kas viļņos galu

Sameklējis tīšuprāt,

Zvejnieks, vētras laikā slīcis,

Puisis, aplam piedzēries,

Tūļīgs tirgonis, kas ticis

Aplaupīts un dzelmē sviests, —

Kas gan daļas zemnieciņam?

Paglūn apkārt steidzīgi,

Sagrābj līķi, upē viņu

Velk aiz kājām veicīgi,

Vēl ar irkļa galu pastumj;

Tālāk, žiglas straumes nests,

Aizpeld slīkonis, lai rastu

Atdusu un kapenes.

Šūpojamies viļņu galos

It kā dzīvu viņu vied;

Brīdi raudzījies no malas,

Mūsu zemnieks projām iet.

«Kverpji, līdzi man, ko gaidiet!

Katram jums pa veģim tiks.

Tikai mutes nepalaidiet,

Tad būs sukas tā kā likts.»

Naktī vējš sāk blāzmot klajā,

Upe viļņus krastā dzen.

Istabiņā dūmainajā

Apdziest skals. Guļ bērni sen,

Sieva guļ. Bet laisties snaudā

Vīram nenesas vēl prāts;

Te — viņš dzird caur vētras gaudām:

Sāk pie loga klauvēt kāds.

«Kas tur ir?» — «Laid iekšā, klausies!»

«Nu, kas tev gan lēcies tur,

Ko tu, Kain, pa nakti dauzies,

Kādi jodi dzina šur?

Lai nu vēl ar tevi mokos

Tādā šaurībā, ka posts!»

Zemnieks laiski paver logu,

Pavīd mēness mākoņos.

Kas tad tas — kails cilvēks laukā:

Acis, plati ieplestās,

Nedzīvas un blāvas raugās,

Un no bārdas ūdens 1ās,

Rokas stingi nokarājas,

Miesas gluži stīvas šķiet,

Spīlēm iekniebušies tajās

Melni vēži dažuviet.

Zemnieks logu aizcērt spēji,

Pazīdams, kas viesis šis.

«Kaut tu būtu izčibējis!»

Nočukst, bailēs pamiris.

Sajūk domas, nomāc šausmas,

Vārdzinot kā drudzis grūts.

Dzird viņš klauvējam līdz ausmai

Gan pie vārtiem, gan pie rūts.

Valodas klīst apkārt baigas:

Katru gadu vēl pēc tam

Zemnieks zināmajā laikā

Gaida viesi atnākam.

Todien plosās vējš kopš rīta,

Naktī vētra krāc un dūc,

Klauvē slīkonis bez mitas

Gan pie vārtiem, gan pie rūts.

Atdzejojusi Miidza Dendrupe

Krauklis krauklim pretī trauc,

Krauklis krauklim skaļi krauc:

«Kraukli, mums ir viena bēda —

Kur gan pusdienas lai ēdam?»

Krauklis krauklim atkrauc tā:

«Pusdienosim atmatā,

Zinu — tur, zem vītolkoka,

Zālē spēkavīrs guļ nokauts.

Kas un kāpēc nokāvis,

Zināms vanagam tas viss

Un vēl ķēvei rikšotājai,

Un vēl jaunai sievai mājās.

Vanags birzī ielaidās,

Ķēvi tagad naidnieks jās,

Sieva mīļo gaida sētā,

Dzīvo — ne jau nogalēto.»

Atdzejojis Vladimirs Kuijaks

* * *

Pilsēt krāšņā, nabadzīgā,

Gars bez brīves, izskats stalts,

Debess bāli zaļganīgā,

Skumjas, aukstums, granīts salts, —

Tomēr sirds man tevi žēlo,

Jo te reizēm pastaigā

Redzu kājiņu es cēlo,

Vijas cirta zeltainā.

Atdzejojusi Elīna Zālīte

Kur fontāns irdz starp akmens sienām

Un lauru lapās lāses viz,

Ar vārsmu pērlēm senās dienās

Ir hanus dzejnieks priecējis.

Uz skaļo svētku līksmes stīgas

Ar veiklu roku vēra tas

Gan glaimu krelles caurspīdīgās,

Gan smagās zelta gudrības.

Bij Krimai mīļi Sādi dēli,

Un tālab nebrīnieties vis,

Ka dziesminieks ar savu kvēli

Bahčisaraju apbūris.

Viņš nostāstus un teiksmas klāja

Kā Erevānas paklājus

Un hanu dzīres kuplināja,

Lai viesus nemāc drūmums kluss.

Un tomēr austrumnieku dzejā,

Lai cik tā daiļrunīga šķiet,

Mēs tādu spēku neuzejam,

Ar kādu sirdis prot mums siet

Tas spārnotais un gudrais dzejnieks,

Ko izauklējis teiksmu krasts,

Kur vīri briesmām acīs smejas

Un sievas zied kā hūrijas.

Atdzejojusi Ārija Elksne

ANčARS

Kur tuksnesis snauž kails un liess,

Aug ančars smiltis kaistošajās,

Kā sargkareivis nostājies —

Drūms, bargs un vientuļš zemes klajā.

No stepes, kura slāpēs tvīkst,

Tas dzimis dusmu dienas bulā,

Ir dzirdīts sakņu vijums sīksts

Un zari tam ar indes sulām.

No nāveskoka inde lās,

Caur mizu spiežas, tveicē kūstot,

Un sarec vēsās naktsstundās,

Par caurspīdīgiem sveķiem kļūstot.

Ne tīģeris šurp atklaiņo,

Ne putnu mana atlidojam,

Vien smilšu vētra brāž ap to,

Tad trauc jau nāvējoša projām.

Ja lietus nolīst kādudien,

Pa lapām ritot, lāses gausās

Ar indi pieriet ātri vien,

Pil sazaļotas smiltīs sausās.

Bet cilvēks lika cilvēkam,

Lai atnes viņam nāveszāles;

Kalps, tūdaļ paklausīdams tam,

Viens devās tuksnesīgā tālē.

Kad atgriezās viņš citurīt

Ar indīgajiem sveķiem plaukstās,

Pār viņa pieri sāka līt

Jau nāves sviedru šaltis aukstās;

Tad nespēks lika smiltīs krist

Pie telts, kur viņu ēna klāja.

Drīz nabags vergs bij nomiris

Pie nežēlīgā kunga kājām.

Bet valdnieks varenais pēc tam

Mērkt indē bultas pavēlēja,

Pār robežām tās raidīdams,

Viņš kaimiņzemēs nāvi sēja.

Atdzejojusi Mirdza Bendrupe

ATBILDE A. GOTOVCEVAI

Gan alkaini, gan neticīgi

Uz taviem ziediem skatos es.

Kam, bargais stoiķi, nebūs tīkams

Tāds sveiciens, kuru daiļums nes?

Gan lepojos ar tiem, gan bīstos;

Tavs puķēs slēptais pārmetums

Man tomēr atminams nav īsti.

Vai tiešām vērts tev dusmās tumst?

Ai, kādas mokas izciest nāktos

Tam ķengātājam, kas jebkad

Melst nodevīgas runas sāktu

Par dzimumu, kam kalpo pats!

Ar mīlu urdošu un grūtu

Uz mūžu tiktu sodīts tas,

Bet tu kā pierādījums būtu,

Cik viņa nievas aplamas.

Atdzejojusi Ārija Elksne

ZIEDS

Zieds sakaltis, kam smarža gaisa,

Te aizmirsts vecā grāmatā,

Kam pēkšņi minējumus raisi

Un dvēselei liec sapņot tā?

Teic — kur un kādā pavasarī

Tev bija plaukt? Kāpēc tu lauzts?

Vai roku atcerēties vari,

Starp lappusēm kas lika snaust?

Lai satikšanos pieminētu

Vai šķiršanos, par ko sirds skumst;

Vai vienatnības mirkli svētu,

Kur klusē lauks un meži tumst?

Vai ir vēl dzīvi viņš un viņa,

Vai varbūt ceļš līdz galam iets?

Un novīluši tie bez miņas

Kā šeit šis dīvais, svešais zieds?

Atdzejojusi Mirdza Ķempe

Cik strauju soli gaitā staltā

Mans zirgs, no jauna apkalts, trauc!

Kā noskan zeme, ledū kaltā,

Kad pakavi tai pāri klaudz!

Cik krievu dabai tomēr vēlīgs

Šis rudens saltums spirdzinošs,

Kad vaigs, ko skāris aukstums dzēlīgs,

Kā rozes kvēlo sārti košs.

Jau skumīgs mežs, un vītums zālē,

Līdz diena aust, to vakars dzēš,

Kā ceļnieks vēls, kas devies tālē,

Pie loga dauzās rudens vējš …

Atdzejojis Imants Lasmanis

Tel j'etais autrelois et tel r.ais encore'

' Kāds biju agrāk es, tāds esmu tagad (Franču vai.).

Kāds biju agrāk jau, tāds esmu tagad es:

Gan bezrūpīgs, gan gatavs iemīlēties es.

Kā varu skaistumu ar vēsu prātu mērot,

Bez bikla maiguma, bez satraukuma vērot?

Vai reti gadījies man mīlas indi dzert,

Vai pirmo reizi es kā vanags tīklos tverts,

Ko gudrā Kiprīda man vienmēr ceļā stāda?

Kaut simtreiz pievīlies, bet nenāku pie prāta,

Un jaunus elkus, draugi, pielūgt eju es …

Atdzejojis Jānis Plolnieks

d Z E J N I E K S UN PŪLIS

Protu/ esle, prolani

Pie savas liras iedvesmīgās

Ar roku dzejnieks pieskārās,

Bet pūlis, tumsībā kas slīga,

Vien truli vērās liras stīgās

Un nesaprata skaņas tās.

Un stulbais pūlis sprieda gausi:

«Kāpēc tik skanīgi viņš dzied,

Mums velti piepūlēdams ausis?

Uz kādu mērķi liek viņš iet?

Ko māca mums? Kam satrauc dzirdi?

Kam saviļņo un moka sirdis

Kā burvis lepns, augstprātīgs?

Kā vējš skan viņa dziesma brīvi,

Kā vējš tā neapaugļo dzīvi, —

Kāds labums mums še ilgāk nīkt?»

Dzejnieks

Kam, trulais pūli, šurpu nāc?

Tu rūpju kalps, tev verga prāts!

1 Ejiet pie malas, nesaprašas! (Latiņu vai.)

Man tavi zaimi nepieskaras,

Tu zemes tārps, ne debess dēls,

Pat Belvederas svētais tēls

Tev vērtējams pēc viņa svara.

Kam derīgs tas? — sev prasi tu.

Bet tēls šis — dievs! Te runas liekas,

Tev māla pods daudz dārgāks liekas,

Jo tajā vāri barību.

Tumšais pūlis

Nē, ja tu debess sūtīts esi,

Tad veltes, ko sev līdzi nesi,

Par labu mums tev vajag dot

Un brāļu sirdis izlabot.

Mēs viltīgi un garā sīki,

Mēs Jauni, skopi, nekaunīgi,

Mums siržu vietā akmens dots,

Mums patīk tenkot, apmelot.

Daudz netikumu nesam sevī:

Tu vari, mīlot tuvāko,

Mums droši mācīt visu ko,

Mēs varam paklausīties tevī.

Dzejnieks

Prom vācieties — nekādas daļas

Nav īstam dzejniekam par jums!

Jums izvirst ļauta brīva vaļa,

Jūs glābt — nav liras uzdevums.

Jūs — trūdi, kuri zārku gaida,

Un jūsu mujķībai un naidam

Der cietumi un pātagas,

Un bendes cirvis baigi ass.

Nu diezgan runāts, vergu varza,

No ielām jūsu sakņu dārzā

Sviež mēslus — derīgs paradums!

Bet vai gan priesteri, kas svēti,

Kas pašas debess izredzēti,

Tie slotu rokās ņem pie jums?

Ne ikdienai, kas virsū mācas,

Ne cīņām — kāds mums prieks par tām! —

Mēs iedvesmai virs zemes nācām

Un saldām dziesmām, lūgšanām.

Atdzejojis Tālivaldis Brička

1829

/

KAUKAZS

Ir Kaukāzs zem manis. Kur augstienes spīd,

Es nostājos sniegā pie stāvākās kraujas,

Un ērglis no tālīnas virsotnes raujas

Uz augšu un nekustīgs blakus man slīd,

No šejienes redzu, kā avoti brāžas,

Kā draudīgas lavīnas pirmoreiz gāžas.

Zem kājām slīd mākonis lēnīgs un gauss,

Un ūdeņu kritumi cauri tam ve]as,

Kā atsegtas milzīgas klintis te ceļas,

Bet zemāk zeļ sūna un krūmājs aug sauss,

Vēl tālāk stāv birzis kā mājokļi zaļi,

Tur aizauļo brieži un putni dzied skaļi.

Kā ligzdas tur cilvēki mītnes sev slej,

Iet avju bars lodāt pa kraujām un gravām,

Gans aizdzen tās lejup uz priecīgām pļavām.

Un ēnainos krastos tur Aragva skrej.

Bet aizās sev nabaga jātnieks rod mājas,

Kur Tereka — mežone līksmo bez stājas.

Kā zvērēns jauns viņa tur lēkdama kauc, —

Kā zvērs, kas redz ēsmu no dzelžainā krāta,

Pret klintīm tā laužas kā dusmās bez sāta,

Vien akmeņus laizīt tās vilnim ir Jauts!

Viss velti! Ne ēsmu, ne prieku tai baudīt —

Visapkārt žņaudz mēmi to klintāju draudi.

Atdzejojusi Mirdza Ķempe

Puškins zirgā.

Autoportrets. 1829.

S Ļ U D O N I S

Pret klinšu šķautnēm sviezdamies

Šņāc trakie viļņi šķiezdamies,

Kliedz gaisā ērgļi griezdamies,

Mežs miglā slīd,

Bet, miglai cauri spiezdamies,

Balts kalnājs spīd.

Reiz šļūdonis tur sāka augt,

Uz leju slīdot, sniegu jaukt

Un traukdamies kā aukā kaukt —

Un klintsaizās,

Kur Terekai var teku raukt,

Tas nogāzās.

Kā šaubās, kur nu skriet, ko sākt,

Sāk Tereka jau rāmāk šņākt,

Bet kas var kalnu straumes mākt:

Tās sniegu grauž …

Tā skrien pār krastiem viļņus šļākt

Un ceļu lauž.

Bet šļūdonis, kaut plūdu rauts,

Guļ klinšu spraugā nesagrauts;

Drīz Tereka zem gāles kauc

Un jautri plūst,

Un putās straujos viļņus jauc,

Un lejā grūst.

Un bij kā tilts pār upi mests:

Tur tika jātnieks pāri nests,

Tur kamielis ar mantām vests,

Tur vērsis iet,

Kur tagad miglas auts vien plests

Un vējš var skriet.

Atdzejojis Kārlis Krūza

KLOSTERIS UZ KAZBEKA

Pār kalnu saimi augstākais

Stāv Kazbeks valdonīgi skaists

Zem stariem mūžīgiem un tāliem.

Un klosteris aiz mākoņvāliem

Kā šķirsts, kas debessjūrā rasts,

Tur pāri kalnājiem peld bāliem.

Ak senilgotais, tālais krasts!

No tumšās aizas atvadoties,

Turp vēlos augšup brīvē kļūt

Un klusā mākoņcellē doties,

Lai varu dievam blakus būt! . . .

Atdzejojusi Mirdza Ķempe

DELIBAŠS

Abās nometnēs redz ļaudis:

Pakalnā, kur troksnis ašs,

Kazakiem pa priekšu šaudās

Pārgalvīgais delibašs.

Delibaš! mazlietiņ rāmāk •—

Nāve tuvu, piesargies!

Joks var nobeigties ar «āmen» —

Var uz piķa uzdurties.

Kazaciņ, brāl! nelien kaujā —

Delibašam cirtiens drošs,

Nošņāps viņš tev galvu straujo,

Kas vēl turas kamiešos!

Traucas, kliedz, un — galu galā —

Paskatieties! Gatavs jau:

Delibašs ir piķa galā,

Kazakam vairs galvas nav.

.AJdze/o//s Jāzeps Osmon/s

Pār kalniem Gruzijā nakts migla nolaižas,

Aragva, tumsā šalcot, neviz.

Tik skumji man un viegli: gaišs ir mirklis tas,

Kad manas skumjas pilnas tevis,

Tik tevis, tevis vien … Gaist bēda ienīstā,

Kas mocītu, kas satraukt spētu;

Sirds atkal deg un mīl, jo tagad saprot tā,

Ka nemīlēt vairs nevarētu.

Atdzejojusi Mirdza Ķempe

NO HAFIZA

(Nometne pie E i i r a t a s)

Nedzenies pēc slavas karā —

Pārāk maigs ir skaistums tavs!

Neej cīnītāju barā

Asiņainus šķēpus lauzt.

Zinu: nāve ies tev secen.

Redzot, kāds tev skaistums dots,

Azrails pār tevi necels

Roku, daili saudzējot.

Bet uz mūžu kaujas laukos,

Bīstos, pazaudēsi tu

Savu bezrūpību jauko,

Valdzinošo biklumu.

Atdzejojusi Vizma Selševlca

DONA

Cauri plašiem laukiem, pļavām

Spoža, Dona, plūsti tu!

Es no tāliem dēliem taviem

Sveicienus tev atvedu.

Tālu daudzināt kā māsu

Kluso Donu upes steidz;

Araksa, kam dzidra krāsa,

Eifrata tev sveikas teic.

Vajāšanas atelsdamies,

Dzimtenē jau kāju sper

Donas zirgi. Noliekdamies

Arpačajas straumi dzer.

Sagādā jel, Dona cēlā,

Saviem brašiem jātniekiem

Sulas dzirkstīgās un kvēlās

Nu no saviem vlndārziem.

Atdzejojusi Austra Ddle

OĻEGA VAIROGS

Kad slāvu pulkiem senās dienās,

Ko vedi, bargais varjag, tu,

Pār Konstantinopoles sienām

Bij pacelt kaujas karogu,

Tad krievu ieročiem par slavu,

Par kaunu grieķiem spītīgiem

Kalt liki vairogu tu savu

Kā piemiņu pie vārtiem šiem.

Nu atkal asiņainā naidā

Mums tavu ceļu mērot lemts,

Un pulki jaunas slavas gaidās

Nāk Stambulu ar kauju ņemt,

Bet pēkšņi vaids tavs šķēpu šķindā

Kā greizsirdīga atbalss briest.

Pie Stambulas liek mūsu rindām

Tavs senais vairogs apstāties.

Atdzejojusi Vizma Relševlca

KALMIKIETE

Ardievu, kalmikiete labā!

Maz trūka, — būtu devies es

Tev līdz, kur kulbas rati glabā

Vēl smaržas tās, ko vēji nes

No tavu stepju pamales.

Nav, protams, tavas acis platas,

Bet pierei platuma par daudz;

Ja kāds uz tavām kājām skatās,

Redz: zīdā tu tās neiežņaudz;

Tev franču valoda ir sveša,

Par «Sen-Maru» tu nejūsmo.

Un Šekspīrs? Nedaudzini dvešot

Tu viņu, nē, — liec mierā to;

Tu ilgu sapņos neiegrimsti,

Tev «Ma dov'ē» lemts dziedāt nav.

Kad galvā domu tukšums jau

Vai galopu kad lēkāt rimsti…

Vai svarīgi tas? — Iekams post

Man tālam ceļam jaunus zirgus,

Šī mežonīgo skatu mirga

Kļūst mana laime un mans posts.

Ai draugi, vai tad nav vienalga:

Vai greznā zālē laimi just,

Vai kibitkā, kad stepe valga,

Tās aizmirstības rokās zust?

Atdzejojis Andris Vējāns

Bruņinieks šis bija nabags

Patiess, godprātīgs un drošs,

Drūms no skata, rāmas dabas,

Bāls un allaž klusējošs.

Skatīt parādību dīvu

Bruņinieks bij izredzēts,

Lai uz mūžu sirdī dzīvo

Brīnums pārdabīgs un svēts.

Viņš uz Zenēvu reiz jājis,

Pēkšņi raugās: mirdzošs, cēls

Ceļmalā pie krusta stājis

Pašas dieva mātes tēls.

Kopš tā brīža akls tapa

Viņš pret zemes daiļavām,

Nepārmija līdz pat kapam

Vārdu laipnīgu ar tām.

Kaklautu vairs nevalkāja,

Tikai rožukroņi vien,

Viņa skumjo vaigu klāja

Smagais vizīrs mūžudien.

Kvēlam sapnim uzticējies,

Kuram dzīvē veltīts viss,

Vārdus Ave Malcr Dei

Vairogā sev rakstījis

Paša asinīm viņš bija.

Raudot, pielūdzot no sirds,

Augas naktis noraudzījās

Svētbildē, kur viņa mirdz.

Suminot vien izredzēto,

Savādniekam bālajam

Tēvu, Dēlu, Garu svēto

Godāt piemirsās pa tam.

Kad pa Palestīnu trauca

Paladīni karojot,

Savu dāmu vārdus sauca,

Lai tie cīņā spēku dod.

«Lumen coelum, sancta rosa!»

Izsaucās viņš iedvesmots,

Allaž pirmais cīņā posās —

Musulmaņu bieds un sods.

Vēlāk atkal pilī drūmā

Viens, kā cietumsienās mests,

Mita, sirgdams ilgās kļūmās,

Nomira bez grēksūdzes.

Nāves brīdī bija sātans

Ieradies pēc dvēseles,

Tīkodams to savā prātā

Tūdaļ prom uz elli nest:

Viņš, sak, dievu lūgt nav jēdzis,

Nav pat gavējis, paties,

Un ap Kristus māti mēdzis

Piedauzīgi lakstoties.

Taču savam bruņiniekam

Dievmāte bij žēlīga,

Viņu paradīzes priekā

Ievadīja vēlīga.

Atdzejojis Vladimirs Kaljaks

Ak Grieķija, jel sacelies!

Nav veltas pūles grūtās, spriegās,

Kad cīņās drebēja, paties,

Pinds, Termopilas, Olimps sniegains.

Te, sirmo kalnu paēnā,

Nu jauna brīve piedzimusi,

Kur marmors . .. Atēnās,

Kur Periklam …

Šai zemē, kurā dievi mīt

Un varoņi, jūgs nosviests tika,

Un dziesmas skanēja tobrīd,

Ko daino Tirtejs, Bairons, Rigass.

Atdzejojis Vladimirs Kaijaks

J. POLTORACKAI

Ja debess tēvs būs žēlīgs mums

Un secen ies man bendes roka,

Tad gulēšu pie kājām jums

Es Ukrainā zem ķiršu koka.

Atdzejojis Paulis Kalva

Kad jau Ižora bij teju,

Gaisos pavēros un, skat,

Atcerējos jūsu seju,

Acis tumšzilās nupat.

Un, kaut jūsu daile šķistā

Liek man ilgoties un skumt,

Kaut es esot vampīrs īstais

Tveras guberņā pie mums,

Jūsu priekšā ce]os mesties

Neļāva man kautrais prāts

Un ar vārdiem, kaisli dvestiem,

Kaunējos jūs mulsināt.

Bet var būt, ka, ļaudams tīši

Sevi dzīves straumei nest,

Lētās baudās aizmirsīšu

Jūsu mīļos vaibstus es,

Vieglo stāvu, gaitu vingro,

Runu nosvērto un šo

Mieru nemāksloti stingro,

Skatu gudri šķelmīgo.

Bet ja ne .. . Kad gads būs galā,

Atkal braukšu šurp, ka dim,

Te, šai klusā miera malā,

Mīlā reibt līdz novembrim.

Atdzejojis Paulis Kaiva

ZĪMES

Pie jums es braucu: sapņu pulks

Aiz manis'vijās draiskā barā,

Un staroja man mēness spulgs

No labās puses novakarā.

Es braucu prom: cits sapņu laiks . . .

Sirds pilna skumju bij un sala,

Un blāvoja man mēness vaigs

No kreisās puses drūvs bez gala.

Mums, dzejniekiem, tā bridis kluss

Liek mūžbaltdien skart sapņu stīgas,

Tā sakrīt zīmes māņticīgas

Ar to, ko sirds spēj dziļi just.

Atdzejojis Laimonis Kamara

EPIGRAMMA

No žurnāliem daudz pārestību cietis,

Vīrs nolēma, ka smaidiem nav te vietas;

Viņš nosūdzēja cenzoru uzreiz;

Tak cenzors smej, bet pats viņš staigā greizs.

Dažs lamu vārds, bez šaubām, gadās riskants,

Tā nedrīkst teikt: «Lūk, vecis tāds un tāds

Ir āzis īsts, tam svešs ir goda prals,

Viņš stulbs un Jauns,» — tas viss būs personiski.

Bet, piemēram, jūs varat sacīt tā,

Ka mūzu vecticībnieks Parnasā

Mīl (savos rakstos) bezjēdzīgi prātot,

Ir reti vārgs un reti garlaicīgs,

Ir miesās smags, bet toties garā sīks;

Ne persona, bet tikai literātors.

Atdzejojis Harijs Heisiers

PAR I. VEĻIKOPOĻSKI

Ai Beverlej, pa pusei Horācij!

Ai dzejniek-spēlmani, kā kārtis tevi rij!

Ir tēva sudrabs nospēlēts un vārds,

Ne kučieris, ne zirgs nav pasargāts,

Pat savus dzejoļus tu nežēlotu

Un katrā mirkli liktu tos uz kārts,

Ja kāds par tiem kaut pliku grasi dotu.

Atdzejojis Laimonis Kamara

KURPNIEKS

Līdzība

Reiz kurpnieks, gleznu aplūkodams, teica,

Ka apavs aplam gleznots, redzot šis,

Un mākslinieks šo kļūdu labot steidza.

Bet kurpnieks, rokas sānos iespiedis,

Drošs turpināja: «Seja drusku šķība,

Un krūts par kailu maķenīt, vai ne?»

Te Apelesam zuda pacietība:

«Kas virspus zābaka, to nevērtē!»

Viens līdzīgs paziņa man ienāk prātā:

Vai viņš ir lietpratējs un jomā kādā —

Nav zināms, taču soģis bargs, paties,

It visu kritizēt to dīda sātans —

Kaut raudzītu par zābakiem viņš spriest!

Atdzejojis Vladimirs Kaiļaks

CEĻINIEKA ŽĒLABAS

Cik man vajadzēs vēl klejot —

Ratos braukt un jāšus jāt,

Un tāpat, ar kājām ejot,

Malu malas izstaigāt?

Nevis nomirt tēva namā,

Dzimtas kapos atpūsties, —

Laikam ceļā nebeidzamā

Dzīvi beigt man lēmis dievs.

Vai man spranda lūzīs pušu,

Kad pret bruģi kritiens trieks?

Vai zem tilta sagruvuša

Galva būs man jānoliek?

Sals vai sakals mūža mierā,

Vai sev mēris aizraus līdz?

Vai ar barjeru pa pieri

Gāzīs tūļīgs invalīds?

Vai kāds, izlēcis no krūmiem,

Nazi krūtīs iegrūdis?

Jebšu karantīnā drūmā

Skumjas mani kapā dzīs?

Vai pret savu gribu gavēt

Man vēl ilgi vajadzēs,

Trifeļus vien domās slavēt,

Aukstu teļa gaļu ēst?

Cik gan mājās dzīvot jauki,

Pa Mjasņicku braukt vai jāt

Un par līgavu un laukiem

Vaļas brīžos padomāti

Iebaudīt pa rumam labam,

Naktīs atpūsties, cik tīk …

Cita lieta mājās pabūt!…

Nu, laid rikšos, pietiek nīkt! .. .

Atdzejojusi Ārija F.lksne

(2. novembrī)

Ko laukos iesākt mums, kad ziema? Rītos kāri

Es kalpam jautāju, kas tēju nes: vai ārā

Ir šodien silts? vai rimt sāk sniegputeņa spars?

Ir sniedziņš jauns vai nav? vai mīksto gultu var

Pret segliem apmainīt, vai tomēr rakties labāk

Līdz pusdienai pa žurnāliem, ko kaimiņš glabā?

Jā, sniegs! Mēs ceļamies, un aidinieks tūlīt

Mūs pāri laukiem nes, kad tikko ausis rīts.

Svilpj rokās pātagas, un pēdās suņi seko,

Mēs sniegu vērojam, vai neredz zvēru tekas,

Un riņķojam un sirojam, līdz sāk jau tumst

Un divus zaķus palaimējies sadzīt mums.

Kāds prieks! Bet ārā vakars, auro sniegputenis,

Kvēp svece, atkal jau žņaudz sirdi sāpe sena.

Pa lāsei skumju inde lēni dzīslās līst.

Es lasīt gribu, acis burtiem pāri klīst.

Un domas aizmaldās . . . Tad grāmatu ciet veru

Un, spalvu satvēris, ar piespiešanos ceru

Kaut ko no mūzas gūt, kas miegā laižas jau.

Bet vārdi nesaistās … Un man vairs varas nav

Pār vieglo atskaņu, šo kalponīti žiglo:

Plūst gļēvi dzejas pants, plūst miegains, auksts un miglains.

Kad spēkus izsmēlis ar liru sāktais karš,

Es viesistabā izeju, kur pārmīt var

Par cukurfabrikām un vēlēšanām domas.

Bet tikmēr saimniece, kam atkal drūma oma,

Ar tēraudadatām jo žigli darbu steidz

Vai pūlas izzīlēt, ko kāravkungs tai teic.

Man apnīk viss, un tā iet vientulībā dienas.

Bet reiz pret vakaru, šais skumju pilnās sienās

Pie dambretes kad kaktā garlaikojos es,

Mums pēkšņi kamanas no tālas vietas nes

Šurp večiņu un divas meitas, daiļaviņas.

(Tik gaišmatainas un tik smuidras abas viņas!)

Kā tad sāk atmosties šis klusais nostūris,

Kā dzīve zeļ, ak dievs, un cik kļūst pilnīgs viss!

Pa skatam vērīgam vispirms, pa vārdam ašam,

Un tad pēc brīža vēl, un tad jau runas plašas,

Ko pārtrauc draudzīgs smaids, sirds krūtīs strauji pukst,

Skan dziesmas, valsi dej, pie galda kaut ko čukst,

Kļūst acis valgas, runas viegli tīksmas,

Un kāpnēs šaurajās gurst meičai kājas tvīksmē,

Drīz mijkrēslī uz balkona tā slepus iet,

Kails kakls, krūtis tai un sejā auka dzied!

Bet sniegputenī plaukst bez bailēm krievu roze.

Cik salā karsts šķiet skūpsts kā īsta saules goze!

Un krievu daiļava cik spirgta, sniegs kad dzeļ!

Atdzejojis Paulis Kalva

ZIEMAS RĪTS

Ir sals un saule — diena jauka.

Kāpēc vēl jādus manam draugam?

Tev, skaistulīte, mosties laiks!

Ver liegos plakstus laimes jausmā,

Kad ziemeļi mirdz baltā ausmā,

Nāc tu kā ziemeļzvaigznes zaigs.

Tu zini — vakar vētra traucās,

Ar zemi debess miglā jaucās

Un mēness, mākoņbirgās sviests,

Kā dzeltens plankums grima blāvi,

Tu skumjām sevi nomākt ļāvi, •—

Bet šodien — logā paskaties!

Zem gaiši zilā debess juma,

Zem saules skaidrā starojuma

Redz sniega krāšņos paklājus.

Tiem melni apkārt meži kailie,

Slej sarmā egles zaļās smailes,

Un upīte zem ledus dus.

Plūst dzintargaisma visā telpā,

Es klausos līksmā uguns elpā,

Sprakst krāsnī malka, liesmas dūc.

Šķiet, ka tās tumšas domas dzēstu, —

Bet ja nu kamanās mēs sēstu?

Lai bēro ķēvīti mums jūdz!

Pa rīta sniegu traucam auļos,

Draugs, mūsu sirdis laime sauļo,

Kad zirgs tik nevaldāmi skrej.

Gar acīm sniega klaji mijas

Ar mežiem, kas tik kupli bija,

Šis krasts tik mīļš man dvēselei.

Atdzejojusi Mirdza Ķempe

EPIGRAMMA

Zēns Fēbam himnu veltīt steidz.

«Gan gribas daudz, bet prātu rodiet!

Cik īsti gadu viņam, teic?» —

«Būs piecpadsmit.» — «Hei, rīkstes dodiet!»

Pēc tam kāds seminārists nāk

Ar disertāciju par dzeju,

Un, lūpā kozdams teju teju,

Fēbs pirmo lapu lasīt sāk.

Kā skurbs no tvana, balsi piktu

Viņš pārtrauc nejēga tūlīt

Un teic, ka nebūtu par sliktu

Tam duci koku uzskaitīt.

Atdzejojis Laimonis Kamara

Jūs mīlēju; un mīlestība mana

Varbūt vēl kvēl un nedzisīs nekad,

Lai nesatrauc jūs tāda atzīšanās,

Es nevēlos nebūt jūs skumdināt.

Jūs mīlēju es mēmā bezcerībā,

Gan greizsirdīgs, gan mulstot kautrībā,

Tik dedzīgā, tik maigā aizrautībā,

Ka dievs lai dod jūs citam mīlēt tā.

Atdzejojis Vladimirs Kaijaks

Es gatavs, varu braukt; kurp jūs, turp ari es,

Jums, draugi, sekošu uz visas pasaules,

Lai viņu, augstprātīgo, neredz diena sūra:

Kaut ceļi aizvestu pie tālās Ķīnas mūra,

Uz skaļo Parīzi kaut būtu jābrauc man,

Kur Taso laivinieka dziesmas neatskan,

Kur senās pilsētas guļ pelnos, gadu maltās,

Kur zaļās cipreses slien savas galvas staltās,

Es gatavs braukt. Bet, draugi, kā jums šķiet:

Vai mana kaislība rims ceļā kaut mazliet?

Vai tur es aizmirsīšu viņas lepno tēlu,

Vai arī, jūtot dusmas jaunavīgi kvēlās,

Pie kājām nolikšu es mīlestību tai?

Atdzejojis Imants Lasmanis

KUKAIŅU KOLEKCIJA

Cik maziņas šis dievgosniņas!

Par spraudes galviņu vēl niecīgākas viņas.

Krilovs

Es kukaiņus dažnedažādus

Sai kolekcijā draugiem rādu:

Cik raiba saime! Vākdams tos,

Es malu malās rakņājos,

Bet izvēle nu bagātīga:

Te** — dievgosniņa sīka,

Te**** — zirneklis,

Te** — vabole, bet šis,

Re,** — skudrai pielīdzināms,

Un** — mazkukainis, zināms.

Cik daudz jau viņu sameklēts!

Zem stikla visus virknē glītā

Uz epigrammu dzelkšņiem redz

Tos uzdurtus un izstādītus.

Atdzejojis Vladimirs Kaijaks

* * *

Kad nevalodās daždažādās

Tiek melsts par tavu jaunību

Kad mēlneši un pļāpas gādā,

Lai zaudē labo slavu tu,

Viens visā vienaldzīgo pūlī

Tev esmu gatavs līdzi ciest,

No bargā elka velti pūlos

Tev žēlastību izlūgties.

Jo pasaule — tā labprāt katram

Spriež tiesu vārdos netaisnos,

Nē, ne jau maldi viiiu satrauc,

Ir grēks, ja neprot noslēpt tos.

Ir vienlīdz nekrietna un sīka

Tās mīlestība godkārā

Un vajāšana svētulīgā:

Bēdz labāk prom no visa tā.

Beidz dzert šo indi nāvējošo,

Beidz sevi bezprātībās šķiest

Un pamet loku lepno, spožo:

Draugs tikai viens tev atlicies.

Atdzejojusi Ārija Elksne

IEKĀROTĀJĀ BISTEI

Nav kļūdas še, kas tevi baida:

Ir mākslinieka darināts

Gan vaigs, uz kura marmors smaida,

Gan piere, slēpts kur naida prāts.

Ne velti pretrunīgā dejā

Te mijas bardzība un smīns,

Tāds tiešām bijis viņš: gan sejā,

Gan ari dzīvē arlekīns.

Atdzejojis Laimonis Kamara

Vai skaļā ielu troksnī eju,

Vai ļaužu pulkā baznīcā,

Ar jauniem bezprāšiem kad smeju,

Man vienmēr mani sapņi māj.

Es saku sev: — Prom gadi steidzas,

Un, lai cik liels ir mūsu bars,

Reiz tomēr dzīvei jāizbeidzas,

Un drīz jau kādu nāve skars.

Kad sirmā ozolā es raugos,

Tad domāju: — Šis milzis vecs

Ar mūžību ir vairāk draugos

Kā es. Daudz paaudžu tas redz.

Kad bērnu mīļoto es glaužu,

—   Ardievu! — domās saku maigs

Un savu aiziešanu jaušu:

—   Man jāsatrūd, tev ziedēt laiks!

Tā katru dienu, katru gadu

Spēj domas tikai vienu paust:

Ka tuvāk nāvei dzīvi vadu, —

Es cenšos beigu stundu jaust.

Kur liktenis man nāvi sūtīs?

Vai kaujā, ceļā, ūdeņos?

Kad elpa beidzot norims krūtīs,

Šī ieleja man kapu dos?

Un kaut gan miesai nejūtīgai

Vienalga, kur tai jāsatrūd.

Bet, kad tā beigu mierā slīga,

Vien dzimtenē tai dusu gūt.

Un būs man kapā dusa laba,

Lai nāk to jauna dzīve vīt,

Pār mani vienaldzīgā daba

Lai nebeidzamā dailē spīd.

Atdzejojusi Mirdza Ķempe

1830

S O N E T S

Scorn nol the sonnet, crittc.

Wordsworth

Pat drūmais Dante sonetu nav pēlis,

Petrarka, mīlas pilns, tam piederēja viss.

Un Šekspīrs mīlēja tā rindu raito spēli,

Kamoenss sāpes tanī izteicis.

Vēl tagad dzejnieki tam uztic savu kvēli,

Tas noder Vordsvortam kā ierocis,

Kad, lauku klusumā no pilsētas prom cēlies,

Viņš neļauj ideāliem sirdī dzist.

Un Taurijā, kur augsta debess jumjas,

Tā rindās lietuviešu dzejnieks skumjas

Par savu dzimteni visnotaļ atbalso.

Mēs nepazinām formu neredzēto,

Kad Delvigs bij jau aizrāvies ar to

Un aizmirsa pat heksametru svēto.

Atdzejojis Jāzeps Osmanis

DZEJNIEKAM

S o n e t s

Klau, dzejniek, nedzenies pēc ļaužu mīlestības,

Jo cildinājums skaļš ir vīstošs mirkļa zieds;

Drīz pūļa smiekli dzels un muļķa pārgudrības,

Bet paliec neskarams un drūmā mierā ciets.

Tu valdnieks: dzīvo viens. Pilns prāta paļāvības,

Kurp vada brīves ceļš, turp drošu soli liec,

Lai domu nobriedums ir augļos, ko tu sniedz,

Par cēliem pūliņiem tev nealkt atlīdzības.

Sev alga esi pats. Tu pats savs tiesnesis,

Kas darbu paveikto visbargāk tiesājis.

Vai pats to atzīsti tu, vērtētāj visstingrais?

Vai atzīsti? Tad lai — lai pūlis tevi peļ,

Lai spļauj uz ziedokļa, ko tava liesma ceļ, —

Lai kņadā bērnišķā to rausta rokas vingras.

Atdzejojis Jānis Plaudis

MADONNA

S o n e t s

Ne senus meistarus, ne ari gleznu daudz

Es savai klusai mītnei vēlētos par rotu,

Lai viesi māņticīgā cieņā apbrīnotu

To, ko tik augstos vārdos lietpratēji sauc.

Pār savu darba galdu izlūgtos, ja ļauts,

Lai vienu audeklu man skopā dzīve dotu —

Un pestītājs tur, mātes roku skauts,

No gleznas debesīm lai mani uzlūkotu.

Lai viņam acīs prāts, bet viņai — maigums cēls,

Lai manī raugās tikai Madonna un dēls,

Bez palmām un bez erceņģeļu svītas.

Mans sapnis piepildīts. Tavs smaids pār mani līst.

Šķiet, paša radītāja tu man atsūtīta

Kā šķīstās dailes iemiesojums šķīsts.

Atdzejojusi Vizma Belševica

CIKLOPS

Kaut prāts un valoda bēg projām,

Acs vienīgā jūs aplūkoja;

Man pierē tikai viena acs.

Ja būtu lemts un jauns es dzimtu,

Un simtacains man būtu skats,

Uz jums es vērstu visu simtu.

Atdzejojis Jānis Sudrabkalns

Gan izpriecās, gan stundās dīkās

Man senāk tikās izraisīt

No liras skaņas bezrūpīgas,

Kur neprāts, laiskums, kaisle mīt.

Bet reizēm apklusa tai stīgas

Un skaņām valšķīgām bij gals,

Kad negaidīti valdonīga

Man atskanēja tava balss.

Tad asaras man straumēm lija

Un sāka sirdsapziņa kaist,

Kā skaidra veldze tīkams bija

Tavs vārdu balzams smaržīgais.

No augstumiem, kur gars tavs mājo,

Vēl tagad tu man roku sniedz.

Ar mīlas spēku neatstājot

Tu straujiem sapņiem norimt liec.

Deg dvēsele ar tavu liesmu,

Tā zemes tumsu atmest spēs.

Un serafima kokles dziesmu

Dzird dzejnieks svētās izbailēs.

Atdzejojusi Mirdza Ķempe

* * *

Ko gan mans vārds tev līdzēt spēs?

Tas mirs kā skumju vijņu čala

Pie tālas, nezināmas salas,

Kā skaņa tumsā izskanēs.

Vien paliks pēdas nedzīvas

Te, uz šās lapas iedzeltenās,

Kā svešā valodā sen senis

Uz kapa iekalts uzraksts mazs.

Kas tajā vairs? Tas aizmirsts tiks,

Nāks cita mīla, citas sāpes,

Un maigām atmiņām tas tāpēc

Diezin vai tevī mosties liks.

Bet, kad tev uzbruks nelaimes,

Tad manu vārdu klusu piesauc

Un teic: — Ir pasaulē patiesi

Vēl kāda sirds, kur dzīva es …

Atdzejojusi Ārija Elksne

EPIGRAMMA

Nav bēda, ka tu polis kāds:

Kostjuško tāds, Mickevičs tāds!

Pat tatārs vari būt tu varens,

Tur kauna neredzu nemaz;

Kaut esi žīds, — pat tas nekas;

Bet žēl, ka esi tu — Figļarins.

Atdzejojis Laimonis Kamara

EPIGRAMMA

Sirms zākātājs man teica lamas,

Lai sāktu skaisties es uz to,

Un nenocieties epigrammu

Tam preti devu atbildot.

Nu atkal, kārojot pēc slavas,

Šī verga dvēsele, šis nerrs

Vēl turpināt grib ķengas savas,

Vēl saņemt atbildi tas cer.

Nu nē! lai viņš kā velns pirms mesas

Nekur sev mieru neiegūst:

Sak, sēdi mierīgs, kalps vien esi,

Jo norēķins ar kungu būs!

Atdzejojis Imants Vanags

JAUNA MĪTNE

Labprāt es jauno mītni svētu,

Kurp mājas gars tavs pārcelts tiek,

Darbs brīvais, tevis izredzētais,

Tāpat kā tīkams miers un prieks.

Tu laimīgs: viss ar ziņu darīts,

Un apdrošināts namiņš tavs

Pret laiskumu un rūpēm arī

Ir kā pret ugunsgrēku jau.

Atdzejojis Vladimirs Kaijaks

* * *

Kad savos karstos skāvienos

Es tavu stalto stāvu kļauju

Un mīlas vārdos kvēlākos

Sirds karstai jūsmai izplūst ļauju,

Tev acu skatiens neatplaukst,

Tu vingri atrauj stāvu slaido

Un atbildi man, labais draugs,

Ar vāru, neticīgu smaidu.

Mans maigums šķiet tev nepatiess —

Daudz kļūmu soļu gaitās manās,

Un tu bez kādas atsaukšanās

Ar skumjām manī noklausies . . .

Es nolādu to viltus kvēli,

Kam ļāvos kādreiz jaunībā,

To satikšanās kairo spēli

Un čukstus dārzu klusumā.

Un nolādu es mīlas skumjas

Un dzejas vārsmas slepenās,

Un vieglprātīgās būtnes tās,

Kas raudot krāj jau pārmetumus.

Atdzejojis Jāzeps Osmanis

JODI

Padebešiem žigli traucot,

Mēness blāvā miglā viz;

Griežas kaucot, pārslas jaucot,

Ārēm pāri putenis.

Braucu, braucu laukā baltā,

Zvārgulītis šķind un skan …

Sniega klajā svešā, saltā

Neviļus kļūst baigi man!

«Vedēj, brauc!» — «Te lauzt var kaklu,

Nejaudā vairs zirgi skriet:

Sniegs līp acīs, dara aklu,

Vāliem aizvelk ceļu ciet;

Sit vai nost, nekādu pēdu;

Neredzu, kur zirgi brien.

Ko lai iesāk? Tavu bēdu,

Jods mūs vadā droši vien!

Paskat, paskat — tur viņš lēkā,

Elš un pūš, man acis spļauj;

Re — uz gravu, cik vien spēka,

Apstulbušo zirgu rauj;

Tur kā verstesstabs viņš stāja,

Kāds nav manīts šeit nekad;

Tur ar malduguni māja,

Dzirkstot izputēja tad.»

Padebešiem žigli traucot,

Mēness blāvā miglā viz;

Griežas kaucot, pārslas jaucot,

Ārēm pāri putenis.

Zirgi pagurst, netiek tālāk,

Apklust zvārgulis pie ilkss.

«Kas tur pavīd sniega vālā?» —

«Ej nu zini — celms vai vilks?»

Elso auka, trako auka;

Zirgi krāc un negrib iet;

Aizjož nelabais pa lauku,

Ļaunas acis tumsā vied.

Atgūst zvārgulītis balsi,

Atkal zirgi rikšot sāk . ..

Un es redzu: rēgi palsi

Sniega klajā kopā nāk.

Jodi ķēmīgi bez skaita,

Tikko pazib mēnesstars,

Spiežas, griežas dejā raitā

Tā kā rudens lapu bars …

Cik to daudz! Kurp viņi brāžas,

Ko tik žēli dzied, kas zin?

Vai uz velna bērēm drāžas,

Raganai vai kāzas svin?

Padebešiem žigli traucot,

Mēness blāvā miglā viz;

Griežas kaucot, pārslas jaucot,

Ārēm pāri putenis.

Virmo gaisos palsie tēli,

Vijas, mijas, trauc nez kur,

Smilkst un gaudo, sten tik žēli,

Ka man sirds sāk skumjās gurt.. .

Atdzejojis Vladimirs Kaijaks

ELĒĢIJA

Sl bezprātīgo gadu līksme tagad

Vien paģiras man atstājusi smagas,

Bet skumjas bijušās ir vīnam līdzīgas,

Kļūst vienmēr stiprākas — tāpat kā tas.

Ir drūms mans ceļš. Un nākamības jūra

Vien darbu sola man un bēdas sūras.

Bet nomirt, draugi, man vēl negribas,

Vēl dzīvots, domāts, izciests pārāk maz,

Vēl radīšanas priekā spēku gūšu,

Kad sirdēstu un raižu nomākts būšu,

Vēl reizēm daiļumā sirds veldzi atradīs,

Par izdomu vēl asaras man līs,

Un pāri manam skumjam novakaram

Varbūt vēl mīla atvadoties staros.

Atdzejojusi Ārija Elksne

ATBILDE ANONĪMAM

Lai esi tu vai kas, šo laipno vārdu teicēj,

Mans cēlo centienu un atdzimšanas sveicēj,

Silst rokā draudzīgs vēl tavs rokas spiediens ciets,

Tu ceļu rādi man un ceļa spieķi sniedz;

Lai būtu tu vai kas: vecs vīrs ar garu možu,

Kāds jaunu dienu draugs, kas staigā gaitu drošu,

Vai mūzu apsargāts un saudzēts pusaudzis,

Vai maigā dzimuma viskautrais eņģelis, —

Es pateicos tev, draugs, sirds dziļā aizgrābtībā.

Tik vāji ievērots un atstāts vientulībā,

Pie labvēlības es līdz šim vēl radis maz,

Tad laipnas valodas man liekas dīvainas.

Ir smieklīgs pasaulei, kas līdzcietībā tveras!

Šis pūlis dzejniekā ar aukstu skalu veras

Kā kādā jokdarī: ja dziļās skumjās grūts

Tam laužas sāpju vaids no izmocītās krūts

Un, bēdu izauklēts, skan pants ar smeldzi sēru,

Ja paist līdz sirdij tas un pāri plūst pār mēru —

Tad pūlis plaukstas sit un gavilē, vai ar

Vien nīgri pasmaidīt un galvu šūpot var.

Ja pēkšņi dzejniekam pavisam ļauni klājas,

Viņš padzīts, ieslodzīts, un posts tam līdzās stājas —

«Jo labāk,» saka tie, kas mākslas cienīt prot,

«Jo labāk spēs viņš just un jaunas domas dot,

Mēs tikai iegūsim.» Un laimē līdzdalību

Gan dzejnieks nesaņems, vien saltu vienaldzību,

Ko savā kautrībā tik klusi saņem tas . ..

Atdzejojis Jānis Plaudis

CARSKOJE SELO STATUJA

Jaunava, ūdeni nesot, reiz sasita krūzi pret klintīm.

Skumdama apsēdās tā, rokās bij pustukšais trauks.

Brīnums! un neizsīkst ūdens, plūst straume no sasistās krūzes;

Mūžam tur jaunava sēž, mūžīgi ūdens tur šalc.

Atdzejojusi Austra Dāle

JAUNEKLIS

Izplāja vadu reiz zvejnieks gar jūras tālsaltajās krastu; —

Tēvam bij palīgos dēls. Jaunekli, nav tas tavs darbs!

Citādi tīkli tev jāmet, un citādas lemtas tev rūpes —

Ļaudīm tev gudrību smelt, valdniekiem padomus dot.

Atdzejojis Jānis Plaudis

ATSKAŅA

Atbalss, vismodrlgā nimfa, reiz klīda gar Penejas krastu.

Tur viņu redzējis, Fēbs kaislībā iedegās kvēls.

Augli tad nēsāja nimfa — pēc dievišķā mīlnieka priekiem;

Pļāpīgs bij najādu bars, mokās kad dzemdēja tā

Mīlīgu meitu, ko prieks bija Mnemozīnai tad saņemt.

Jautrule uzauga tur, eonīdas kur dzied,

Līdzīga jūtīgai mātei un klausīga atmiņai stingrai,

Mūzām jo mīļa; nu to visi par Atskaņu sauc.

Atdzejojis Jānis Plaudis

DARBS

Gaidītais brīdis ir klāt: mans ilggadējs darbs beidzot galā.

Kādēļ tad skumības tārps sirdi man slepeni kremt?

Var būt, kad padarīts darbs, dīki stāvu kā dienderis liekais,

Kuram, kad samaksāts viss, pārējais darbs kļuvis svešs?

Varbūt darba man žēl, vēlo pusnakšu līdzbiedra klusā,

Aurorai daiļai kas draugs, penātiem svētiem tāpat?

Atdzejojis Imants Lasmanis

PAR ILIADAS TULKOJUMU

Dzirdu es helēņu valodas klusušas, dzisušās skaņas;

Varenā sentēva tēlu — bikla man dvēsele jauš.

Atdzejojis Jānis Plaudis

Pie kurla tiesneša nāk kurlais kurlo tiesāt,

Kliedz: «Šis man govi paņēma, ko nu lai iesāk?»

Bet otrais taurē pretī: «Ko tur stāsta šis?

To lauku apkopa tak vēl mans vectētiņš!»

Spriež kurlais tiesnesis: «Kam gan šīs nievas?

Jūs abi attaisnoti, vainīgas ir sievas!»

Atdzejojis Jāzeps Osmanis

ATVADAS

Vēl domās tavu mīļo tēlu

Glaust uzdrīkstos, pilns sirdsdedzes,

Sendienu sapnim mosties vēlu,

Vēl atceros ar tīksmi žēlu

Un kautru tavu mīlu es.

Cits citu nomij gads aiz gada,

Mūs, mainot visu, maina līdz.

Tu, kādreiz manis apdziedātā,

Jau šķieti kapa tumsas klāta,

Tev draugs tavs liekas apbedīts.

Jel pieņem, mīļā, tālā pusē

Sīs sveikas, ko teic dziesminieks,

Kā sieva, vīru zaudējusi,

Kā draugs, kas draugu apskauj klusi,

Pirms cietumā viņš iemests tiek.

Atdzejojusi Mirdza Bcndrupe

Es šeit, Ineziļa,

Es šeit, kur tavs logs.

Dus miegā Seviļa,

Nakts skavās tā plok.

Man drosmība sirdi,

Zem apmetņa plecs.

Vai ģitāru dzirdi?

Ass zobens to sedz!

Vai ģitāra necels?

Jel mosties, mans prieks!

Ja modīsies vecais,

Mans zobens to trieks.

Kar zīdauklu kāpnes

Pa logu!… Ko liedz? …

Vai cits pa tām rāpies,

Ka gaidīt man liec? …

Es šeit, Ineziļa,

Es šeit, kur tavs logs.

Dus miegā Seviļa,

Nakts skavās tā plok.

Atdzejojis Jūlijs Vanags

PĀŽS JEB PIECPADSMITAIS GADS

.

C'esl l'āge de Cherubin .

Drīz pienāks brīdis ilgots, svinīgs,

Būs pilns mans piecpadsmitais gads.

Kā priecāšos tad pašapzinīgs!

Kaut nelūkosies manī smīnīgs

Neviens jau šodien, zinu pats.

Kāds es vairs puišelis, ja varu

Pat sataustīt, ka ūsas dīgst;

Kā vecis cienīgs jūtos garā,

Grand bass mans dobjais jūsu barā:

Lai rauga pagrūst kāds, ja drīkst.

Es kautrīgs, tāpēc dāmām tīku,

Starp viņām viena … Acīs kvēl

Tāds lepnums, dedzīgs aizrautīgums,

Tik kaismīgs viņas vaigu tvīkums,

Ka mirt par viņu nav man žēl.

Gan valdonīga viņa Joti,

Bet brīnum gudra arīdzan,

Pārlieku greizsirdīga — toties,

No visiem lepni novēršoties,

Tā labvēlīga tikai man.

Bet vakar teica apburošā:

Ja es vēl acis metīšot

Uz citām, tad man nāve droša,

Šī pati mani nozāļošot;

Tik karsti mīlēt viņa prot!

Bēgs kaut uz tuksnesi, ja vēlos,

Man līdzi … Nosaukt vārdā to ■—

Šo grāfieni, šo dievi cēlo,

Šo manu seviļieti kvēlo? . . .

Nē! nesacīšu neparko!

Atdzejojis Vladimirs Kaijaks

Mans brangais kritiķi, mans smējēj piebriedušais,

Kas mūžam pūt un dves par mūzu, sadugušais,

Tad nāc un apsēdies pie manis tuvāk naigs,

Un sāksim papētīt, kāpēc man ēnots vaigs.

Nu paveries, kāds skats: te panīkušas mājas,

Un melnzeme aiz tām un leknas lejas klājas,

Bet pelēks mākonis pār galvām segu pleš.

Kur druvu auglība? Kur paēna un mežs?

Kur upe? Pagalmā pie zemās riķu sētas,

Kā skopā ainavā kad aizklāt censtos rētas,

Nīkst divi kociņi, un tad vēl viens no tiem

Jau rudens lietavās stāv zariem puskailiem,

Bet otrs, dzeltušais, vien gaida vēja slotu,

Lai pejķes sētmalē ar lapām piemēslotu.

Tas viss. Šai pagalmā pat suņa nav, kam riet.

Gan kustas zemnieciņš, un divas sievas iet;

Viņš, galvu atsedzis, nes sava bērna zārku

Un māj no tālienes ar roku un ar svārku,

Lai drīzāk popa dēls šurp savu tēvu sauc,

Lai atver baznīcu, — nav viņam laika daudzi

Par ko ta saviebies? — Vai labak nebeigt niekus,

Lai jautrā dziesmiņā mums sagādātu priekus?

Kurp steidz? — uz Maskavu, lai grāfa viesībās

Es nenokavētos.

— Bet karantīna kā?

Jo mūsu novadā var pielipt sērga kļūma.

Nu sēdi vien! Tāpat pie Kaukāza tik drūmā

Es kādreiz sēdēju, kā tagad sēdi tu;

Ko, bail? Tas nav vis joks, kļūst skumji — redzi nu!

Atdzejojis Jānis Plaudis

Kad atmiņas man nedod miera

Un klusām smelgt sirds krūtīs sāk,

Kad ciešanas pār manu pieri

Kā smaga, melna ēna nāk;

Kad, ļaužu pilnās ielās klīstot,

Es tuksnešvidū gribu būt,

Man, viņu vārgās balsis nīstot,

Visvieglāk aizmirstību gūt

Nav tur, nav tajā gaišā pusē,

Kur vienmēr zilas debesis,

Kur saulē silti viļņi viz

Un blāvo marmoru glauž klusi,

Kur brīvā dabā cipreses

Un zaļos laurus redzu es,

Kur dziedāja Torkvato Taso

Un kur vēl tagad atbalss zvans

Nakts miglā krasta klintīs skan

Un neļauj dziesmai tumsā pazust.

Man tādās reizēs gribas doties

Uz ziemeļiem, kur vētra šņāc;

Es redzu — viļņi satrakotie

Pret kailas salas klintīm šļāc,

Un skumjās salas krastu drūmo

Vien nokaltuši tundras krūmi

Un vārgi brūklenāji klāj,

Bet bangas putot nenostāj.

Uz šejieni paretam stūrē

Vien kāds no zvejas vīru ģints,

Met tīklus ledainajā jūrā

Un savu mītni ceļ uz klints.

Un pāri viļņiem vētra bargā

Surp manu veco laivu nes,

Atdzejojusi Ārija Elksne

Natālija Puškina.

A. Brillova akvarelis. 1831.

LUGUMS

Ja tiesa tas, ka pusnaktīs,

Kad dzīvie iegrimuši dusā

Un mēness blāvie stari līst

Pār krustiem sastingušiem klusiem,

Ja tiesa tas, ka mirušie

Tad tumšos kapus pamest traucas —

Es ēnu gaidu, Leilu saucu,

Nāc šurp, mans draugs, ko kavējies!

Nāc, dārgā ēna, šurp tūlīt,

Nāc, kāda biji, projām ejot, —

Kā stings un dzedrs ziemas rīts,

Ar nāves moku pēdām sejā.

Kā tālas zvaigznes starojums,

Kā klusa balss, kā liega šalka,

Kā briesmīgs rēgs — man viss vienalga,

Ļauj tikai vēlreiz tikties mums!

Ne tālab saucu es, lai viss

Tiem tiktu atriebts, kuru ļaunums

Ir manu draugu nokāvis,

Lai izzinātu kaut ko jaunu,

Lai žēlotos, ka sirdi māc

Man šaubu slogs … Vien lai tu nojaut,

Ka tevi mīlu vēl joprojām,

Ka esmu tavs, nāc, mīļā, nāc!

Atdzejojusi Ārija Elksne

Nenāk miegs, ap mani viss

Tumsībā un dusā grimis,

Tikai dzirdu — neaprimis

Tikšķ netālu pulkstenis.

Parces pļāpas, dzīves kņada

Peļu skraidīšanai rada,

Trīsas, ko šai naktī jūt. ..

Kāpēc liedz tās mieru gūt?

Ko jūs paužat, čuksti klusie?

Diena, velti pagājusī,

Pārmet man un kurn varbūt?

Ko jūs gribat, kālab skanat?

Pareģojat, saucat mani?

Gribu saprast jūs vismaz,

Gribu čukstos jēgu rast…

DZEJOLIS, KAS SACERĒTS NAKTI BEZMIEGA

Atdzejojis Vladimirs Kaijaks

VARONIS

Kas ir patiesība?

Draugs

Jā, slavai patīk niķoties.

Kā ugunsmēle viņa dies

Pār izredzēto galvām spoža,

No vienas aizbēgs, toties koša

Pie citas rīt jau kavēsies.

Ik jaunumam redz pakaļ traucam

Tos ļautiņus, kam jēgas maz,

Bet mēs to pieri svētu saucam,

Pār kuru liesma iedegas.

Kas tronī, asiņainā kaujā,

Starp pilsoņiem, kas citur mīt, —

No izredzētiem šiem visstraujāk

Spēj tavu sirdi sagūstīt?

Dzejnieks

Vien viņš, vien viņš — šis svešnieks drošais,

Kā priekšā caru ienaids gaist,

Kā ausmas ēna izzūdošais,

Šis kaujnieks, brīves kronētais.

Draugs

Kad gan viņš tavu prātu spētu

Kā brīnumzvaigzne piesaistīt?

Vai kad pār Itāliju svēto

No Alpiem viņa skatiens slīd;

Vai tad, kad karogu viņš tvēris,

Kad diktatora zizli ceļ

Vai kad pret tālumiem ved ceļš

Tā karapulkus, kam viņš vēris

Ir spārnus lielām uzvarām,

Kas iet pa pēdām visur tam;

Vai tad, kad varoņpulki brāzmā

Pret piramīdām durkļus griež,

Vai Maskava kad tukša blāzmo,

To sagaidot, un — klusu cieš?

Dzejnieks

Nē — ne jau laimes vainagotu

To redzu, neiet kaujā tas,

Nav kļuvis valdniekam par znotu;

Uz savas klints viņš nesēžas,

Kur klusums nomāc viņa prātu,

Par varoni kur nolamātu

To redz; kur pamazām viņš dziest,

Ar kaujas drānām apsedzies.

Mans skatiens citu ainu tvēris:

Es redzu dzīvus miroņus,

Kas izvārguši cisās dus.

Tos apzīmogojis ir mēris —

Sis sērgu valdnieks … Tikai viens,

Kaut nāve simtus kauj ikdien,

Iet garām cisu rindām gausi

Un nicīgs mērim spītēt prot,

Un možumu vēl prātam dod,

Kas bojā iet… Jel, debess, klausi,

Es zvēru: tas, kurš nebijās

Likt savu dzīvību par ķīlu,

Lai drošs kļūst skatiens dziestošais,

Es zvēru, tas gūs debess mīlu,

Kaut zemei būtu spriedums baiss

Jau padomā . ..

Draugs

Ak dzejniek, sapņi —

Bargs vēsturnieks tos pīšļos mals!

Ak vai! jau atskan viņa balss[1] —

Kur burvīgums, kas zemi apņems!

Dzejnieks

Lai nolādēta tiesa tad,

Ja viduvējībai, kas tiecas

Gan vilt, gan skaust, tā akli liecas

Un iztop glaimīgi! — Nekad!

Par taisnību šo dārgāks, dzirdi,

Māns, kas spēj lielus darīt mūs …

Jel atstāj varonim, draugs, sirdi!

Bez tās viņš tikai tirāns būs .. .

Draugs

Jel rimsties …

Maskavā

1830. gada 29. septembri

Atdzejojis Harijs Skuja

Lai tālos dzimtos krastos kļūtu,

Tu pameti šo svešumu;

Tai sāpju brīdī sirdi grūtu

Pie tevis ilgi raudāju.

Un manas sastingušās rokas

Vēl centās tevi turēt ciet,

Un baigās atvadību mokas

Es lūdzos ildzināt mazliet.

Bet lūpas liedzi, izvairoties

No mana rūgtā skūpsta tu;

No trimdas mani sauci doties

Uz citu zemi jaukāku.

Tu teici: «Satikšanās dienā

Tur, mūžam zils kur debess lauks,

Zem olīvām mēs skūpstā vienā

Tad lūpas savienosim, draugs.»

Bet tur, ak vai, kur dabā rēnā

Viz augstu debess zilums liegs,

Kur ūdeņos gulst olīvēna,

Tev acis slēdza mūža miegs.

Un daiļums zuda līdz ar vaidu

Tev kapa urnā šaurajā.

Bet satikšanās skūpstu gaidu,

Es gaidu… To tu parādā.

Atdzejojusi Elīna Zālīte

MANI RADU RAKSTI

Par pašu brāli smiet ar prieku

Pulks skribentu, šķiet, aicināts —

Es esot augstmanis. Ko niekus!

Ne virsnieks esmu šāds vai tāds,

Ne uzkūlies par asesoru,

Ne akadēmiķis nudien,

Ne godināms par profesoru:

Es krievu sīkpilsonis vien.

Jā, laiki mainās. Ņemt to ļaunā

Pat nedomāju es nemaz:

Aristokrātija mums jauna,

Tādēļ jo vairāk dižojas.

No dzimtas cēlies, kura panīkst

(Un tāds jau neesmu es viens),

Kaut bajāri bij senči mani,

Es necils sīkpilsonis vien.

Nav galma korī dziedāt gājis,

Nav vīžu kņazs mans vectētiņš,

Nav caram kurpes spodrinājis,

Nedz tirgojies ar bliņām viņš.

No vācu pulkiem pūderētiem

Nav dezertējis viņš, paties.

Kā augstmanis gan būt es spētu?

Es sīkpilsonis, slavēts dievs.

Mans sencis Rača kādreiz bijis

Ir svētā Ņevska cīnītājs,

Un viņa bērnus pataupījis

Pats bargais Jānis Ceturtais.

Pie cariem Puškini bij godā

Un laurus daži vākuši,

Kad sīkpilsoņi Nižgorodā

Ar poļiem ķildas sākuši.

Kad tauta, izkarojot karus

Un pieveikusi intrigas,

Ar rakstu piedāvāja vaiu

Romanoviem, kā zināms tas,

Šo pasākumu atbalstīja

Cilts mana un par nopelniem

Reiz galmā iecienīta bija,

Reiz … bet es sīkpilsonis vien.

Palaikam postā negaidītā

Mūs iegrūž nepakļāvīgs gars:

Ar Pēteri mans vectēvs nīdās,

Un viņu pakārt lika cars.

Sis piemērs pamācība daudziem:

Kurš valdnieks cietīs ķīviņus!

Kņazs Dolgorukijs, laimīgs saucams,

Ir prātīgs sīkpilsonis kluss.

Kad galminieki sadumpojās,

Gāzts Pēterhofā tapa cars,

Vēl viņam uzticams joprojām,

Kā Minihs, bij mans vectēvs ar.

Bet Orlovi tad varu guva,

Aiz restēm vectēvs tika mests.

Un rimtāka šī dzimta kļuva, ■—

Kā sīkpilsonis dzimu es.

Nost vecos goda rakstus lieku,

Mans dzimtas zīmogs uzspiests tiem

Un lepnums apsaukts. Nesatiekos

Ar jaunizceptiem augstmaņiem.

Es grāmatnieks- un dzejnieks šodien,

Ne Musins, Puškins vārdā man.

Pats jūtos dižs bez galma godiem,

Jo sīkpilsonis es, jā gan.

POST SCRIPTUM

Figļarins gvelž bez apnikuma,

Ka Hanibals, mans vectētiņš,

Reiz esot pirkts par blašķi ruma,

Un kalpībā tā ticis viņš.

Pie šķipera: jā, pie tā paša,

Kas jaunus ceļus prata rast,

Lai dižas gaitas jūrās plašās

Krievzemes kuģim pašķiras.

Ar vectēvu tas bijis draudzīgs.

Un lēti pirktais moris šis

Drošs, centīgs, neuzpērkams audzis,

Draugs, nevis vergs un dienderis.

Viņš bija tēvs tam Hanibalam,

Kurš jūras kaujā uzveicis,

Kad dega kuģi tuvu, tālu

Un Navarinai nācās krist.

Figļarins klāsta iedvesmoti:

Es — sīkpilsonis vien diemžēl

Starp muižniekiem. Bet viņš? Viņš, proti,

Meščanskas ielā muižnieks cēls.

Atdzejojis Vladimirs Kaijaks

ČIGĀNI

No angļu valodas

Kad pār mežainajiem krastiem

Satumst vakars, kluss un vēls,

Līdz ar dziesmām neparastām

Ugunskuri tumsā kvēl.

Sveika, prieka pilnā saime!

Liesmu spīdums, esi sveikts!

Citreiz pašam būtu laime

Klejotājiem līdzi steigt.

Rīt, kad ausmas stari stīdzēs,

Brīvais ceļš jums tālāk ies.

Brauksiet prom — bet jums vairs līdzi

Jūsu dzejnieks nedosies.

Nakšņošanu klaidā brīvā,

Kad pār galvu vakars mēļš,

Aizmirsis viņš lauku dzīves

Un šā mājas miera dēļ.

Atdzejojis Harijs Heislers

1831

.

ATBALSS

Vai mežā zvēra rēciens skan,

Vai taure pūš, vai pērkons grand,

Vai kalnos maiga dziesma san

Un pēkšņi rimst —

It visam gaisā atbalss pland.

Tā mirklī dzimst.

Kas pērkoņbalsīs izrunāts,

Ko vētras nestie viļņi krāc,

Ko gani klaigā — katrs vārds

Saukts vēlreiz tiek.

Vien atbalsij nav atbalss … Tāds

Tu — dziesminieki

Atdzejojusi Mirdza Ķempe

Kur svētās kapenēs viņš dus,

Es, galvu liecis, stāvu kluss . . .

Visapkārt miers. Ar mirgu blāvu

Vien sveces tempļa tumsā spīd,

Kur milzu stabu granītstāvus

Un karogus var saskatīt.

Šeit viņu skāvis mūža miegs,

Dus ziemeļpulku pavēlnieks.

Viņš sargs bij zemei varenajai,

Un satriekts krita naidnieks baiss.

No taviem ērgļiem slavenajiem

Viņš, Katrīna, bij pēdējais.

Bet kaps šis dzīvību pauž man,

Šķiet, krievu zemes balss te skan,

Es atceros to posta gadu,

Kam, svēti ticot, tautas balss

Tev, sirmais, sauca: glāb un vadi!

Tu glābi — briesmām bija gals.

Un atkal balss šī skaņu gūst:

Jel celies, caru glāb un mūs!

Ak bargais sirmgalvi, jel brīdi

Uz kapa sliekšņa parādies,

Kā dzīva, stipra saule spīdi,

Kur tavi karapulki ies.

Ar roku stingri pacelto

Starp vadoņiem mums rādi to,

Kam tavam pēcniekam būt klājas.

Bet templī klusums valda svēts,

Un, kapā dusot, karotājam

Miegs mūžīgs ir un netraucēts.

Atdzejojusi Mirdza Ķempe

KRIEVIJAS PELEJIEM

Ko, gudrie spriedēji, jūs tādu troksni ceļat,

Kam draudat Krievijai, to nolādat un peļat?

Kas jūs tā satraucis? Vai nemiers Lietuvā?

Jel rimstieties! Jo tas ir strīds starp pašiem slāviem,

Sens iekšējs strīds, kas likts uz likteņsvariem saviem;

Šai jautājumā jums gan neizlemt nekā.

Sen mūsu ķildas nevar klusēt,

Jo brāļu ciltis nesatiek;

Un pārmaiņus bij abām pusēm

Šai naida vētrā galvas liekt.

Kas pārsvaru gūs cīņā sūrā?

Vai lepnais polis? Krietnais krievs?

Vai ieplūdīs reiz slāvu upes krievu jūrā?

Vai izsīks tā? — to zin vien dievs.

Mūs lieciet mierā! Netaisījāt

Šo vēsturi, kur asins lija.

Kā svešs un dīvains pārpratums

Šīs dzimtās ķildas liekas jums.

Vai Kremlis, Prāga jums ko saka?

Vien bezjēdzīgu prieku gūst

Jums sirds, kad niknā cīņa trako, —

Pret mums vien naidu jūtat jūs.

Par ko? Jel atbildiet, — lai zinām!

Par to, ka Maskava bij jādod liesmām mums?

Ka varmāku mēs neatzinām,

Kas lika visiem drebēt jums?

Ka bezdibenī iegāzt spējām

To elku smago, kas bij karaļvalstu sods,

Ka savas asinis mēs lējām,

Lai Eiropai ir brīve, miers un gods?

Pie darbiem ķerieties, — ko tukšiem vārdiem draudat!

Vai vecais spēkavīrs jau pārāk ilgi snauda

Un Izmailas durkli celt vairs nevar spēt?

Vai krievu cara vārds ir pazaudējis varu?

Vai nebija ar Eiropu mums karu?

Vai krievs vairs neprot uzvarēt?

Vai mazs mums skaits? Tūlīt no Permas līdz pat Taurijai,

No somu klintājiem līdz kvēlai Kolhidai,

No Kremļa sienas dunošās

Līdz sastingušās Ķīnas mūrim

Tad, ceļot spožu tērauddūri,

Jums krievu zeme pretim stās.

Šurp sūtiet, pēlēji jūs sīvie,

Mums savus dēlus niknākos,

Un Krievijā tiem vietu dzīvie

Starp pazīstamiem kapiem dos.

Atdzejojusi Mirdza Ķempe

Jo biežāk mūsu licejs var

Mūs ciemos lūgt uz gadadienu,

Jo rāmāks seno draugu bars,

Kas pulcējas te saimē vienā,

Jo retāks tas; jo skumīgāk

Mēs satiekamies svētkos savos;

Jo biklāk glāzes skanēt sāk

Un mazāk dziesmas prieku slavē.

Tā zemes vētru brāzmojums

Ir neviļus mūs arī skāris,

Pie dzīru galda bieži mums

Tumšs mākonis slīd pierei pāri.

Par vīriem pārkalis mūs laiks,

Mēs rūpes pazīstam un raizes,

Un dažus nāves klusums baigs

Jau paspējis sev līdzi aiznest.

Vairs sešos krēslos viesu nav,

Trūkst mūsu vidū sešu draugu,

Guļ zemes klēpī viņi jau

Gan šeit, gan kaut kur kaujas laukā,

Gan dzimtenē, gan svešatnē.

Gan slimības, gan bēdas smagas

Ir uzveikušas tos, un mēs

Par viņiem visiem skumstam tagad.

Varbūt pie sevis drīz vien sauks

Mans mīļais Delvigs mani arī, •—

Mans grūto dienu labais draugs,

Mans biedrs dzīves pavasarī

Un dzejas soļos pirmajos,

Mans dzīru un mans domu brālis,

Tur, ēnu valstī sirmajā,

Man tagad nesniedzami tālais.

Vēl ciešāk, draugi mīļotie,

Vēl ciešāk rokas sadot steigsim,

Tiem, kuru nav, skan vārdi šie,

Bet tagad, draugi, dzīvos sveiksim

Ar cerību vēl kājas aut

Un atkal šurp uz dzīrēm doties,

Un visus vecos draugus skaut,

No upuriem vairs nebaidoties.

Atdzejojusi Ārija Elksne

1832

.

DAIĻAVA

(G. albumā)

Kā harmonijā apgarotā,

Kur pāri kaislēm pacelts viss,

Stāv viņa kautra savā rotā

Kā brīnums, visus apbūris;

Nav sāncenses nevienā zālē,

Kur griežas viņas skatiens spulgs,

Tur mūsu skaistuļu viss pulks

Jau viņas dailes spozmē bālē.

Lai kur tu steigties gribētu,

Kaut savu mīļo satikt ietu,

Lai visudārgās ilgas tu

Sev dziļi dziļi krūtīs sietu, —

Ja tevi ceļā satiek tā,

Sirds stājas, pēkšņi apmulsusi,

Un acis godbijībā klusi

Tev raugās dailes svētnīcā.

Atdzejojis Andris Vējāns

Nē, nē — nedz vēlos es, nedz drīkstu nodoties

Tai trauksmei, neprātam, ko lemj mums mīlestība;

Liegts sirdij aizmirsties, liegts iedegties un ciest,

Jo cieši nosargāt es savu mieru gribu;

Nē, mīlēts diezgan šķiet; bet kāpēc dažkārt gan

Lai neaizsapņojos, kad, iepriecinot acis,

Iet būtne brīnišķa un jauna garām man,

Tēls skaidrs, it kā šurp no paradīzes nācis,

Un atkal drūzmā gaist? … Vai sirds tad jāapsauc,

Vai daiļo jaunavu man grūtsirdīgā tīksmē

Ar skatu pavadīt un apbrīnot nav Jauts,

Un svētīt, novēlot no visas sirds tai līksmi,

It visu labāko, ko dzīvē rodam mēs,

Sirds mieru priecīgu un bezrūpību arī,

Pat to — lai laimīgs kļūst viņš, ko tā izredzēs,

Kas mīļo jaunavu par sievu nosaukt varēs.

Atdzejojis Vladimirs Kaijaks

No Maskavas kad padzīs projām

Reiz liktenis mans patvarīgs,

To vietu, kur jūs piemājojat

Un ziedat, pieminēt man tiks.

Par skaļu lielpilsētas kņada;

Tur allaž gars mans skumīgs kļūst,

Man Maskava vēl ienāks prātā

Vien tad, kad atcerēšos jūs.

Atdzejojis Vladimirs Kaijaks

Ilgi lapas izraudzītās

Spalva nevēlējās skart;

Esmu vainīgs: vai tad var

Tā bez rindu virknes glītās

Albums iegult. Šovakar

Piepildīt to dzeja mana

Tavā svētku dienā trauc.

Lai tev salda prieka gana,

Visvisādas veiksmes daudz!

Daudz lai Parnass dāvā dziņu,

Dzīve — dienas mierīgas.

Un kā nosodījums ass

Lai tev negrauž sirdsapziņu

Drauga dzejas albums mazs.

Atdzejojis Laimonis Kamara

1833

.

HUZĀRS

Viņš, savu zirgu tīrīdams,

Ik brīdi dusmīgs nomurmina:

«Lai trīskārt nolādēts šis nams,

Pats nelabais šurp mani dzina!

Te apsargāts tu labāk tiec

Kā apšaudē no turku lodēm.

Te gavēņkāpostus gan sniedz,

Bet sīvo piedāvāt nav modē.

Te saimnieks blenž kā zvērs ikbrīd,

Sev līdzi viņa sievu sārtu

Pat nemēģini izmānīt

Ne draudiem, ne ar mīļu vārdu.

Bet Kijevā! Tur neapnīk!

Tev klimpas mutē lien vai pašas.

Un vīns! Nu temp, cik vien tev tīk,

Bet meičas — kā nekur tik brašasl

Pat dvēseli nav atdot žēl

Par melnacītes skalu kvēlo,

Bet ir kas ļauns tām visām vēl…» —

«Nu kas? Jel teic, es dzirdēt vēlos.»

Viņš ūsas virpināja možs

Un stāstīja no laba prāta:

«Tu puisis varbūt esi drošs,

Bet zaļš, nav pieredzes tev tādas.

Tad klau: pie Dņepras novietots

Bij mūsu pulks, un, tavu prieku,

Man saimniece bij — gods kam gods,

Un atraitne, tas vērā liekams!

Mēs draugi kļuvām ātri gan

Un satikām kā satiek reti.

Ja piekauju — Marusja man

Ne vārda rupji neteiks pretim.

Ja apdzeros — steigs gultu klāt

Un pati paģirām sniegs malku;

Vien pamirkšķinu — un man klāt

Jau pienests viss, pēc kā es alku.

Nu kāpēc tagad skumjam būt,

Ja dzīvot var, kā prāts tev tīko?

Nē! greizsirdību sirds man jūt!

Ko nu? Pats nelabais to rīko.

«Kādēļ gan,» sāku domāt, «redz,

Grib nakti tā pret dienu mainīt?

Priekš gaiļiem jau no miega lec!

Kāds velns no mājas prom to gainī?

Nu ņemos viņu uzmanīt.

Reiz guļu … mazliet vaļā acis,

(Nakts piķa melnums apkārt slīd,

Un nerimst laukā vētras tracis),

Te — Marusja jau posties sāk,

No krāsns klusi kāpj bez bailēm,

Man guļu pačubināt nāk,

Blenž krāsnī, vai vēl ogles gailē.

Tad paņem sveci, aizdedz to,

Pie plauktiņa klusītēm dodas,

Tver pudelīti plakano,

Pie krāsns apsēstas uz slotas,

Tur viņa kaila izģērbjas …

Un, trīsreiz kad no blašķes dzēra,

Uz slotas jāšus — kas tad tas! —

Trauc dūmenī — ne vēsts, kur tvērās!

Ehē! es nojaušu tūlīt:

Marusjai — paša velna ķēriens!

Nu, pagaidi man, mīlulīt!…

No krāsns nokāpju — re, dzēriens!

Es paostu: skābs, draņķis vien!

Uz grīdas šļakstu: brīnos dikti —

Drāž toveris, un piesta skrien,

Lec abi krāsnī. Šķiet, būs slikti!

Zem gultas runcis spalvu bož,

Tam arī virsū dziru slaku —

Viņš sprauslā. Saucu: «Šķic!» — un jož

Mans runcis lielai piestai blakus.

Bet es nu ņemos slacināt

It visu, kas tik acu priekšā.

Lec galdi, soli krāsnij klāt •—

Marš! marš! — un dūmenī jau iekšā.

«Pie joda!» nodomāju. «Nu

Mēs arī mēģināsim!» Lūk, kā, —

Vai tici — netici, es dzēru —

Un gaisā pacēlos kā pūka.

Nu traucos ātrāk nekā vējš,

Bet kurp — to gan vairs neatminu.

«Griezt ceļu! . ..» zvaigznēm saucu spējš .

Tad zemē nokritu — to zinu.

Es skatos: kalns, uz kalna tā

Kūp katli; dziesmas, dejas raisās.

Tur, svelpjot ļaunā jautrībā,

Ar vardi žīdu laulāt taisās…

Es nospļāvos, prāts teikt ko liek . . .

Bet Mārus ja jau atskrien moži:

«Uz mājām! Dzirdi, palaidniek?

Tev slikti būs!» Nu es šai droši:

«Uz mājām? Velns parāvis! Kam

Te prasīt ceļu!» — «Re, kāds svētais, —

Lūk, kruķis, sēsties virsū tam

Un lasies projām, nolādētais!» —

«Ko? Jāšanai man kruķi dos?

Man — īstam huzāram! Pie joda!

Vai naidniekam es padevos?

Vai tev ne kripatas nav goda?

Dod zirgu!» — «Muļķis! te būs zirgs!»

Un tiešām — kumeļš, pievests klātu,

Jau kārpās — spožā spalva dzirkst,

Liec kaklu, kuplām krēpēm klātu.

«Kāp zirgā!» — Kāpu arī es.

Kur iemaukti? To nav! Es rājos —

Bet zirgs kā vētra mani nes,

Un mirklī mēs … pie krāsns jau mājās.

Es skatos: pazīstams te viss,

Bet bēris mans — nu, traka aina! —

Nav zirgs — ir koka ķeblītis.

Jā, notiek lietas brīnumainas!»

Viņš ūsas virpināja možs

Un piebilda bez ļauna prāta:

«Tu puisis varbūt esi drošs,

Bet zaļš, nav pieredzes tev tādas!»

Atdzejojis Eižens Mindenbergs

1

Tu, franču rīmjkaļus kas ņēmies bargi rāt,

Depreo, klasiķi, man šodien stāvi klāt:

Kaut arī tēvzeme tev rūgti sariebt prata

Un tur par pravieti vairs tevi neuzskata,

Kaut prātvēders dažs labs pēc lauriem roku sniedz,

Kas vij tev parūku, un tu tā pluinīts tiec,

Ka skolai jaunajai, kur vaļīgs pantmērs cienā,

Vien kailais pakausis tavs pievērsts šajās dienās;

Es, sens tavs cienītājs, tev tomēr palūgšu

Kļūt man par ceļvedi, jo uzdrošinos nu

Kāpt tajā katedrā, uz kuras tu reiz stāji

Un stingro sonetu pārlieku cildināji,

Kaut godam pieveica tavs spriedums trāpīgs, ass

Tā laika melus, jā, tā laika nejēgas.

Bet pļāpas mūsdienās jau vecos pārspēt manās

Un pārāk kaitināt sāk viņu muldēšana.

Vai tiešām klusu ciest un klausīties? . .. Kāds posts!

Nē, visu pasacīt tiem acīs apņemos.

Jūs, kuriem iedoma, kas pirmā skrien caur galvu,

Liek paķert papīru un naski dīdīt spalvu,

Un steigā meklēties, kur rakstu iespiest var,

Jel pagaidiet, vispirms kaut pārbaudiet, vai gars

Patiešām iedvesmā spēj liesmot īstenajā,

Jeb sīka godkāre jūs urda, gumda, vajā

Un roka tālab vien uz rakstīšanu knieš.

Varbūt jums naudas nav un aizdevēji spiež?

Vai kļūt par ierēdņiem jūs labāk nevarētu,

Vai dienēt armijā, kur uzkalpoties spētu,

Vai pārdot tabaku, kā veiklais Zukovs prot,

Ar darbu naudiņu un godu nopelnot,

Ne visiem žurnāliem stiept smērējumus bālus,

Melst glaimus augstmaņiem, cept sājus madrigālus

Un vaiga sviedros pelt vien brāli mazāko,

Vai, vērā neņemot, kā ļaudis vērtēs to,

Vākt parakstītājus (kā skribents dažs jau dara)

Tam, ko vēl samuldēt jūs nākamībā varat. . .

Atdzejojusi Mirdza Bertdrupe

Pāri sniega klātiem laukiem

Mēness sidrabaini spīd,

Un pa lielceļu kā auka

Apsarmojis trijjūgs slīd.

Dziedi, kad no ceļa dīkā

Skumji kļūst un nenāk miegs,

Lai no dziesmas pārgalvīgās

Man ap sirdi siltāk tiek.

Kučier, dziedi dziesmu savu

Šovakar par prieku man,

Ledains mēness mirdz pār gravu,

Tālē vēja elsas skan.

Dziedi: «Skaliņ, manu skaliņ,

Kādēļ degi kūpēdams?»

Atdzejojusi Ārija Elksne

BUDRIS UN VIŅA DELI

Treji Budrim ir dēli, visi lietuvji cēli,

Un viņš atnāk ar brašajiem runāt:

«Bērni! Seglus šurp dodiet, zirgus raženus rodiet,

Lai skan asinot zobenu duna!

Teikšu, nevaru klusēt: uz trim debesu pusēm

Viļņas kareivju pulki nu dodas.

Pazs ar poļiem grib kauties, prūsos Oļģerts ies rauties,

Bet pret krieviem pats Ķeistuts trauc godam.

Puiši visi jūs ņipri, tagad jauni un stipri

(Lai nu sarga jūs lietuvju veļi!),

Pats jau nespēku jūtu, karā dēlus es sūtu;

Treji jūs, tālab treji jums ceļi.

Visiem dāvanas dodu: viens lai veic Novgorodu, —

Visai brangi var Krievzemē laupīt.

Viņu sievas nav plānas, tās nes dārgākās drānas,

Mājas labumu pilnas: ko taupīt!

Otrais dēls var no prūšiem — nīstiem mums uz mūžmūžiem

Arī iegūt sev dārgumus raiti.

Nauda pārpilnām rausta, spilgtas vadmalas austas,

Dzintars kā smiltis tur spulgo bez skaita.

Bet ar Pazu pret poļiem trešais ies drošiem soļiem,

Lai gan Poliju trūcība saista.

Tiem gan zobeni spoži, bet es ticu, ka droši

Viņš man vedeklu pārvedīs skaistu.

It kā carienes cēlas poļu meitenes kvēlas,

Tās kā kaķēni līksmas prot tecēt.

Tā kā rozes zied staltas un kā krējums tik baltas —

Acis spoži tām zibsnī kā sveces!

Būtu jaunāks — ko teiktu! Pats uz Poliju steigtu

Un sev atvestu sievu jaukjauko.

Visu mūžu ik dienu tur es atceros vienu,

Kad uz Poļzemes pusi vien raugos.»

Dēli ardievas teica, projām aizjāt tad steidza,

Gaidot sirmgalvis ilgām nu ļaujas.

Dienas aizrit bez miņas, nav ne dēlu, ne ziņas,

Budris domā: tie krituši kaujās!

Sniegs pār zemi krīt birgā, šurpu dēls auļo zirgā,

Un zem apmetņa liela tam pauna.

«Ko tu ieguvis esi? Smagus rubļus man nesi?» —

«Tēvs, es polieti atvedu jaunu.»

Sniegs krīt griezdamies vāliem, atkal jātnieks no tālēm;

Tam zem apmetņa melnā vīd nasta.

«Kas zem apmetņa tava? Vai tā vadmala nava?» —

«Tēvs, tev poliete vedekla rasta!»

Sniegs no debesīm gāžas, trešais auļodams brāžas,

Ir zem apmetņa guvums patiesi!

Vecais Budris sit saujas, ko viņš velti vairs taujās —

Uz trim kāzām nu jāsauc ir viesil

Atdzejojusi Mirdza Ķempe

VOJEVODA

Nakts tik tumša — kā pēc joda,

Nāk no kara vojevoda.

Pavēl kalpiem klusēt tas

Un pie gultas metas tieši,

Atrauj segas … Skatās cieši:

Tukša! — redzams nav nekas.

Piere viņam raucas barga,

Acis niknas — dievs lai sarga!

Sāk viņš sirmo ūsu plūkt.. .

Aproces tad augšā raukdams,

Aizsit durvis, skaļi saukdams:

«Hei, tu velns, ka neizsprūk!

Vai pie vārtiem nav neviena,

Vaļā tie, vai nakts vai diena?

Es jums, nelgas! … Panāc tu,

Atnes maisu man un virvi,

Paņem šauteni un cirvi!

Nāc man līdz! . .. Tai rādīšu!»

Pans un kalps gar sētu zogas,

Kalpam bailēs ceļi ļogās.

Ieiet dārzā — tērps kāds blāv

Tur pie strūklakas aiz krūma;

Sēž uz sola pane drūma,

Svešnieks viņas priekšā stāv.

Saka viņš: «Ir beigta mīla!

Tai es ticēju — tā vīla,

Tagad man ir atņemts viss,

Tavas rokas maigās, baltās,

Tavas gulbja krūtis staltās

Vojevoda nopircis.

Tevis dēļ es gadiem cietu,

Tevis dēļ es nāvē ietu!

Tu no manis novērsies.

Viņam viss daudz vieglāk tika,

Sudrabam viņš skanēt lika,

Un tu viņam atdevies.

Bet es šonakt tumsā jāju

Šurp uz tavu tālo māju —

Tavas acis redzēt vēl,

Skatīt tavu mīļo seju,

Iekām es uz mūžu eju —

Man tev laimes jānovēl.»

Viņa raud un neatraujas,

Kad ap viņu rokas skaujas,

Kad tai ceļus skūpstiem klāj.

Bet aiz krūma divi vēro,

Stobri laistās, acis zvēro …

Pans ar roku kalpam māj.

Pienāk tie pavisam tuvu,

«Pan, es mērķēt nepaguvu,»

Nočukst kalps, viss drebēdams,

«Acis asaro no vēja,

Roka trāpīt nevarēja,

Pulveris kad uzberams.»

«Vai tu, pagāns, muldēt stāsi!

Gan tu man vēl paraudāsi!

Uzber pulveri.. . Lūk, tā!

Mērķē pierē! … Ne par zemu!

Panu pats uz grauda ņemu;

Pirmāk tas un vēlāk tā!»

Šāviens dārzā noskanēja.

Kalps te pirmais izšaut spēja;

Vojevoda iekliedzās . ..

Kalps, kā redzams, garām sitis:

Vojevoda guļ, kā kritis,

Brūce pierē rēgojas.

Atdzejojusi Mirdzu Ķempe

Dievs, neliec sajukt prātā man,

Tad labāk ubagspieķis gan

Un verga darbs, un bads,

Kaut prāts man nav nemaz tik dārgs

Un nekļūšu es garā vārgs,

Ja to man atņems kāds.

Kaut tikai varētu būt brīvs!

Es tumšos mežos būšu dzīvs

Un prieka pilns un možs.

Es sapņu tvanā aizmirstos,

Un degtu murgos liesmainos

Pār mani brīnums spožs.

Es klausītos, kā jūra rēc,

Kā stāvus balti viļņi lēc

Un šalc, un mani sauc.

Un manī spēka būtu daudz

Kā viesulim, kas mežos kauc

Un stepē smiltis jauc.

Bet mēģini vien prātā jukt,

Nekur tev nebūs vairs kur mukt —

Tie tevi ķers un lenks.

Aiz restēm tev kā zvēram sals,

Tie tevi mūža ķēdēs kals

Un ķircinās, un trenks.

Tu mūžam nedzirdēsi vairs,

Kā atnāk pavasaris kairs

Un klusi meži tvan.

Vien kaut kur vārtu eņģes spiedz,

Naktsuzraugs lamājoties kliedz

Un roku dzelži skan.

Atdzejojis Imants Ziedonis

RUDENS

(Fragments)

Kas prātā sapņainā tad neiešaujas gan . . .

Deržavins

I

Ir klātu oktobris; no zariem birzīs skrajās

Birst lapas pēdējās, kas pazarēs vēl māj;

Jau ceļi grambainie sāk piesalt aukstā klajā,

Uz dzirnavām rit strauts un čalot nepārstāj,

Bet dīķi ledus klāj; uz pļavām nomaļajām

Mans kaimiņš medībās ar lielu 9kubu jāj,

Tur, mīdot ziemājus, iet traka kņada vaļā,

Un mostas ozolājs no suņu rejām skaļām.

II

Šis ir mans īstais laiks: man netīk ziedonis

Vai dubļains atkusnis; slims jūtos pavasarī;

Jūk domas, asinīs mulss nemiers negrib dzist.

Pat ziemā jaukāk šķiet, kaut tā mūs saldē arī.

Pa prātam man ir sniegs; kad naktī mēness viz,

Tu vieglās kamanās ar mīļo traukties vari.

Tai silti kažokā, vaigs svaigais piemīlīgs,

Tev roku viņa spiež un pati dreb un tvīkst!

Cik jautri, kad tu sien pie kājām slidas spožas,

Pa ledus spoguli tad nebēdīgi skrien!

Bet ziemas izpriecas un svētki valdzinošie? …

Reiz tomēr jāprot gods: pusgadu sniegi vien,

Kaut lācis alā mīt labprāt, bet beidzot droši

Pat viņam apniks tas. Un kuram mūžadien

Ar jaunām Armīdām tiks kamaniņās sēdēt

Vai, sildoties pie krāsns, aiz dubultlogiem dēdēt.

IV

Tu, krāšņā vasara, man patiktu varbūt,

Ja mušas, putekļi un odi nevajātu

Un karstums nespiestu; gars nomākts, spēki zūd,

Slāpst tīrumiem, slāpst mums; it viss, kas tad vēl

prātā —

Kā slāpes remdināt, ko nemitīgi jūt,

Kā atsvaidzināties; žēl ziemas tveicē šādā —

Ar bliņām, vīnu to sen aizvadījām mēs,

Nu, viņu pieminot, tīk saldējumu ēst.

V

Par vēlu rudeni gan ļaudis allaž baras,

Bet mani, lasītāj, tas savaldzināt mēdz

Ar rāmu daiļumu, kas pazemīgi staro.

Tā mīļš man dažkārt bērns, ko dzimtā neieredz.

No gadalaikiem, teikt jums vaļsirdīgi varu,

Tik rudeni aizvien ar prieku acis redz,

Es esmu mīlētājs ar pieticīgu dabu,

Mans sapnis patvaļīgs rod rudenī daudz laba.

Kā to lai izskaidro? Man dārgs ir rudens vēls

Kā meitene, kas sirgst ar diloni, man liekas,

Var patikt. Daiļums vārs, jau nāvei lemts diemžēl,

Bez kurnēšanas vīst un pazemībā liegā

Vēl smaida sirdzēja, šķiet nenojaušam vēl,

Cik drīz tai jāiemieg būs saltā nāves miegā;

Tvīkst kvēli viņas vaigs, kaut dzīvot pasaulē

Ir šodien atvēlēts, bet rīt varbūt vairs nē.

VII

Ai grūtsirdīgais laiks! Kā apbur acis manas

Tavs daiļums, šķiioties no mums tik brīnumkošs, —

Šī dabas svinīgā un krāšņā novīšana,

Mežs, tumšā purpurā un zeltā blāzmojošs,

Vēss vējš, ko žvīgojot pa zaru zariem mana,

Un migla augstienēs, un saulstars lāsmojošs

Pār zemi izretis. Tīk sala dvaša pirmā

Un draudi notālēm, ka nāk jau ziema sirmā.

VIII

Ikkatrs rudens man no jauna atplaukt liek;

Bargs krievu zemes sals šķiet veselīgs palaikam;

Un krietnas parašas no jauna mīļas tiek:

Miegs savā laikā nāk, ēst gribas savā laikā,

Rit raiti asinis, ir atgūts dzīvotprieks,

Un vēlēšanās verd; kā jaunās dienās svaiga

Un līksma noskaņa: tāds organisms ir man

(Šis liekais prozisms jums būs jāatvaino gan).

Man zirgu pieved klāt; plīv krēpes auļotājam,

Kad strauji jātnieku tas plašās ārēs nes.

Spožs ledus saplaisā zem pakavotām kājām,

Dun, salā stingušas, visnotaļ zemienes.

Drīz īsai dienai gals, laiks atgriezties uz mājām.

Un veco kamīnu tur iekurinu es —

Gan uguns žirgti gail, gan tikko plēnē blāvi —

Es lasu grāmatu vai sēžu, domām ļāvies.

X

Man pagaist apkārtne — tik patīkami šķiet

Šai saldā klusumā slīgt saldā sapņošanā,

Un krūtīs iedvesmu drīz pamostamies vied:

Kļūst saviļņojumam šim liriskajam manam

Par šauru dvēselē, tas palo, šalko, dzied,

Alkst izlīt atskaņās, ko saklausu jau skanam, —

Tad sērst nāk viesu pulks, ko redzēt nevar acs,

Kam tikai iztēlē es dzīvot lieku pats.

XI

Dzimst domas drosmīgas, un atskaņās tās kļaujas,

Kas nepiespiestas rit un kārtojas tūlīt,

Alkst roka spalvu tvert, alkst rakstīt spalva straujā,

Vēl acumirklis viens — sāks vārsmas lltin līt.

Tā līcī mierīgā dižs kuģis snaudai ļaujas,

Te — matroži jau klāt, skrien buras atraisīt,

Tās piepūš varens vējš — drīz zilā ūdens klaidā

Šķeļ viļņus milzenis un dodas tālā gaitā.

XII

Tas peld. Kurp vedīs ceļš?………………………………..

Atdzejojusi Mirdza Bendrupe

1 834

.

RIETUMSLĀVU DZIESMAS

PRIEKŠVĀRDS

Lielāko daļu šo dziesmu esmu ņēmis no 1827. gada beigās Parīzē iznākušās grāmatas, kas saucas La Guzla, ou choix de Poesies Ulyriques, recueillies dans la Dalmatie, la Bosnie, la Croatie et 1'HercēgovineK Nepazīstamais izdevējs savā priekšvārdā pastāstīja, ka, vākdams kādreiz pusmežonīgās tautas vienkāršās dziesmas, viņš neesot domājis tās publicēt, bet vēlāk, ievērojis aizvien vairāk un vairāk pieaugošo interesi par cittautu dzejdarbiem, it īpaši par tādiem, kas formas ziņā novirzās no klasiskajiem paraugiem, atcerējies šo savu krājumu un, paklausīdams draugu padomam, dažas no šīm poēmām pārtulkojis, utt. Sis nepazīstamais dziesmu vācējs nebija neviens cits kā Merimē, dzēlīgais un oriģinālais rakstnieks, Klāras Gazulas teātra, Kārla IX laikmeta hronikas, Divkāršās kļūdas un citu visai izcilu darbu autors pašreizējās franču literatūras dziļajā un nožēlojamajā pagrimuma laikā. Dzejnieks Mickevičs, vērīgais, smalkais kritiķis un slāvu dzejas labs pazinējs, neapšaubīja šo dziesmu pareizumu, un kāds vācu zinātnieks uzrakstīja par tām plašu disertāciju. Man ļoti gribējās zināt, kāds pamats bijis šo dīvaino dziesmu sacerēšanai; pēc mana lūguma S. Soboļevskis aizrakstīja par to Merimē, ar kuru viņš bija tuvu pazīstams, un kā atbildi saņēma šādu vēstuli:

1 Guzla jeb Dalmācijā, Bosriijā, Horvātijā un Hercegovinā savākto ilīriešu dzejoļu krājums (franču val.j.

«Parīzē, 1835. gada 18. janvāri

Cienītais kungs, es domāju, ka Guzlai bijuši tikai septiņi lasītāji, ieskaitot Jūs, mani un korektoru; ļoti priecājos, uzzinādams, ka šiem lasītājiem varu pieskaitīt klāt vēl divus, kas gala iznākumā dod jauku devītnieku un apstiprina parunu, ka pravietis savā zemē netiek cienīts. Uz Jūsu jautājumiem atbildēšu vaļsirdīgi. Guzlu es sarakstīju aiz diviem iemesliem, no kuriem pirmais iemesls bija — pazoboties par «vietējo kolorītu», kurā pa galvu pa kaklu mēs metāmies 1827. gada vasarā pēc Kristus dzimšanas.

Lai paskaidrotu otro iemeslu, man Jums kaut kas jāpastāsta. Tai pašā 1827. gadā kopā ar kādu draugu mēs sadomājām apceļot Itāliju. Ar zīmuli uzmetuši uz kartes savu maršrutu, mēs nonācām Venēcijā, — protams, uz kartes, — kur mums tā apnika sastaptie angļi un vācieši, ka es ierosināju braukt uz Triestu un pēc tam no turienes uz Ragūzu. Priekšlikums tika pieņemts, bet mēs bijām galīgi tukši no naudas, un šīs «nepārspējamās bēdas», kā mēdza teikt Rablē, apturēja mūs pusceļā. Tad es ierosināju mūsu ceļojumu papriekšu aprakstīt, aprakstu pārdot grāmattirgotājam un saņemto naudu izlietot, lai pārliecinātos, vai bijām ļoti maldījušies. Es apņēmos savākt tautas dziesmas un tās pārtulkot; man gan tika izteikta neuzticība, taču nākamajā dienā es atnesu savam ceļabiedram piecus vai sešus tulkojumus. Rudeni es pavadīju uz laukiem. Brokastis mēs ēdām dienas vidū, bet es cēlos augšā pulksten desmitos: izpīpēju vienu vai divus cigārus un, nezinādams, ko sadarīt, kamēr viesistabā ieradīsies dāmas, rakstīju balādi. No tām man sanāca vesels krājumiņš, ko izdevu lielā slepenībā un ar ko mistificēju divas trīs personas. Avoti, no kuriem smēlos tik ļoti saslavēto «vietējo kolorītu», bija šādi: pirmkārt, maza brošūriņa, ko sarakstījis kāds franču konsuls Banalukā. Tās nosaukumu gan esmu aizmirsis, bet izklāstīt tās saturu nav grūti. Autors cenšas pierādīt, ka bosnieši ir briesmīgi cūkas, un min diezgan pārliecinošus argumentus. Šur tur autors lieto vienu otru ilīriešu vārdu, gribēdams izrādīt savas zināšanas (kaut gan īstenībā šos vārdus varbūt zināja tikpat daudz, cik es). Visus šos vārdus es rūpīgi savācu un ievietoju savās piezīmēs. Pēc tam no Fortisa ceļojuma apraksta pa Dalmāciju izlasīju vienu nodaļu ar virsrakstu Dei costumi dei MorlachiK Šai nodaļā Fortiss ir sniedzis Hasana Agas sievas īstu ilīriešu raudu dziesmu un tās tulkojumu; bet šis tulkojums bija dzejā. Man vajadzēja pielikt ļoti lielas pūles, lai iegūtu burtisku tulkojumu, salīdzinot oriģināltekstā atkārtotos vārdus ar abata Fortisa interpretējumu. Pacietīgi strādādams, pārtulkoju visu dziesmu vārds vārdā, taču dažas vietas vēl joprojām radīja grūtības. Griezos pie kāda sava drauga, kas prata krievu valodu.

Nolasīju viņam oriģināltekstu, izrunādams to ar itāliešu akcentu, un viņš gandrīz visu saprata. Visjocīgākais bija tas, ka Nodjē,uzgājis Fortisu un Hasana Agas balādi un pārtulkojis abata dzejisko tulkojumu vēl dzejiskākā prozā, ņēmās kladzināt, ka es viņu esot aplaupījis. Pirmo vārsmu ilīriešu tekstā Scto se bieli u gorje zelenoi2 Fortiss bija pārtulkojis Che mai biancheggia nel verde boscoi. Vārdu bosco Nodjē pārtulkoja zaļojošs līdzenums-, tas ir aplams tulkojums, jo man paskaidroja, ka goije nozīmē kalns. Ar to tad arī mans stāsts ir galā, Atvainojieties manā vietā Puškina kungam. Jūtos lepns un reizē nokaunējies, ka arī viņš pievīlās, utt.»

' Par morlaku paražām (itāl. vai.).

2 Kas balto zaļajā kalnā (serbu).

3 Kas gan balto zaļajā birzi (itāl.).

!3* 195

KARAĻA SAPNIS1

Šonakt karalis ar lieliem soļiem staigā

Šurp un turp pa savām telpām,

Ļaudis guļ, vien karalim nav miera.

Turku ielenkts viņš, un sultāns

Draud, ka nocirtīšot viņam galvu

Un uz Stambulu to nosūtīšot.

Brīžam karalis pie loga pieiet,

Klausās, vai nav ārā viežams troksnis?

Dzird — kāds putns tumsā klaigā,

It kā tuvo nedienu tas jaustu.

Drīz tam saviem bērniem grūtdienīšiem

Nāksies jaunu patvērumu meklēt.

Ne jau pūču klaigas Kļučgorodu biedē,

Ne jau mēness Kļučgorodai pāri mirgo,

Dieva namā grandoši rīb bungas,

Dieva nams viss laistās sveču gaismā.

Bet nevienas ausis bungu rību nedzird,

Bet nevienas acis sveču gaismu neredz,

Tikai karalis dzird bungas un redz gaismu,

Savas klusās istabas viņš atstāj

Un viens pats uz dieva namu dodas.

Nostājies uz sliekšņa, ver viņš durvis,

Šausmās sirds tam krūtīs pamirst,

Taču garu lūgšanu viņš skaita

Un tad mierīgi iet dieva namā iekšā.

Tur viņš baismu parādību skata:

Kaudzēm vāļājas uz grīdas līķi,

Un starp viņiem asins strauti viļņo

Tā kā ūdens straumes rudens lietos.

Iet viņš tālāk, kāpdams pāri līķiem

Un pa asinīm līdz lieliem brizdams . ..

Šausmas! Pilns ar tatāriem un turkiem

Un ar nodevējiem bogumiliem2 .

Kancelē pats bezdievīgais sultāns;

Rokā viņam mirgo zobens,

Un pa zobenu no roktura līdz smailei

Tek uz leju siltas asins strūklas.

Pēkšņi karalim kļūst nelabi ap sirdi:

Ienaidnieku vidū tēvs un brālis,

Vārgais sirmgalvis no sultāna pa labi,

Nokritis kā dievlūdzējs uz ceļiem,

Savu kroni sniedz tam pazemīgi;

Bet pa kreisi arīdzan uz ceļiem

Karalis redz brāli Radivoju.

(Galvu sedz tam basurmanu čalma,

Novīta no virves tās, ar kuru

Nožņaudza viņš nelaimīgo tēvu.)

Un kā kalps, ar falangu3 kas sodīts,

Sultānam viņš svārku malu skūpsta.

Bezdievīgais sultāns pasmiedamies

Kroni zemē met, ar kājām samin

Un, uz Radivoju rādot, saka:

«Savā Bosnijā tev valdīt ļauju,

Esi beglerbejs4 pār gjauriem kristīgajiem.»

Atkritējs, līdz zemei klanīdamies,

Trīsreiz asiņaino tērpa malu skūpsta.

Un tad sultāns saviem kalpiem pavēl:

«Dodiet kaftānu5 jūs Radivojam,

Ne no samta, ne no brokātdrēbes,

Bet šim kaftānam jūs nodīrājiet

Viņa miesīgajam brālim ādu.»

Karalim nu basurmani uzklūp

Un pavisam pliku viņu izģērbj,

Tad ar liku dunci ādu pāršķeļ,

Sāk ar rokām un ar zobiem dīrāt,

Atkailina muskuļus un dzīslas,

Plēšus ņoplēš līdz pat pašiem kauliem,

Ādu Radivojam plecos uzsedz,

Moceklis cik spēdams dievu piesauc:

«Dievs es taisnīgi nu sodīts tieku,

Manu miesu mocītājiem atdod,

Tikai dvēseli vien paglāb, Jēzu!»

Dievu minot, nodrebēja dievnams,

Piepeši viss apklusa un dzisa,

It kā nebijis — viss pēkšņi zuda.

Karalis, pa tumsu taustīdamies,

Lēnām aizvilkās līdz durvīm,

Dievu lūgdams, izgrīļojās ārā.

Apkārt klusums. Vien no augstās debess,

Mēness baltos namus apspīdēja.

Un no tumsas bumba augšup šāvās,

Basurmani sāka uzbrukumu.

Atdzejojusi Ārija Elhsne

JANKO MARNAVlCS

Kam vienmēr ceļa bejs Janko Marnavičs?

.Kam viņam miera nav mājās?

Kādēļ vairāk par nakti

Zem viena jumta viņš neapstājas?

Vai viņa nedraugiem vara pieder?

Vai viņu asinsatriebe biedē?

Nebīstas bejs Janko Marnavičs

Ne asinsatriebes, ne ienaidnieku savu,

Bet viņš klaiņo kā haiduks bez pajumtes,

Kopš vairs starp dzīvajiem Kirila nava.

Dieva priekšā viņi brāļi bija,

Jo Spasa baznīcā brālību līga6 ,

Bet no paša izraudzītā brāļa rokas

Krita Kirils nelaimīgais.

Daudz saldā un rūgtā tika izdzerts,

Bija priecīgas dzīres;

Reiba, prāti sagriezās viesiem,

Strīdā karsa divi varenie vīri.

Janko izrāva pistoli dusmās,

Bet skurbumā notēmēt bij grūti.

Lode pretiniekam pagāja garām,

Lode ieurbās drauga krūtīs.

Kopš tā laika viņš apkārt klīst

Kā vērsis, čūskas dzēlums kam nesadzīst.

Beidzot viņš tomēr atgriezās dzimtenē

Un tūdaļ Spasa baznīcā gāja.

Tur veselu dienu dievu lūdza,

Rūgti raudot un vaimanājot.

Vēlu naktī pāiradies mājās,

Viņš pēc azaida ģimenē savā,

Gulēt ejot, vaicāja sievai:

«Sieva, skaties, — vai saredzams nava

Spasa baznīcas tornis caur logu?»

Sieva ilgi raudzījās rūtīs,

Tad sacīja: «Tumsā viss sedzies.

No upes kāpj bieza migla.

Aiz miglas nekas nav redzams.»

Janko Marnavičs pret sienas pusi

Iesāka lūgšanu skaitīt klusi.

Lūgsnu beidzis, viņš vaicāja atkal:

«Vai kaut ko neieraugi?»

Un sieva atbildēja: «Redzu

Mazu uguntiņu tālumā augam,

Aiz upes blāvi spīgojam.»

Janko Marnavičs pasmaidīja rūgti

Un sāka no jauna lūgties.

Pēc brīža viņš sacīja vēlreiz:

«Ver, sieviņ, logu līdz galam vaļā

Un skaties: kas vēl tur redzams?»

Tad sieva iesaucās skaļi:

«Redzu — mirdzums virs upes krājas,

Tas tuvojas mūsu mājām.»

Bejs nopūtās, no gultas krītot.

Tā arī nāve bij sagaidīta.

Atdzejojis Valdis Rīija

KAUJA PIE Z E Ņ I C A S-V EĻIKAJAS7

Radivojs pacēla dzelteno karogu:

Karā ies viņš pret basurmaniem.

Bet dalmācieši, ieraugot mūsu pulku,

Garās ūsas savirpināja,

Savas cepures pakausi pastūma,

Braši sacīja: «Ņemiet mūs līdzi;8

Gribam kauties ar basurmaniem!»

Radivojs laipni tos uzklausīja

Un teica, sak: «Laipni lūdzam!»

Drīz mēs pārgājām viņēju upīti,

Sākām svēpināt turku ciemus,

Kārt žīdus kokos pēc kārtas.9

Beglerbejs niknais no Banalukas,10

Atvedis bošnakus, nāca mums pretim;

Līdzko vien iekrācās bošnaku zirgi

Un saulē viņu zobeni līkie

Pie Zeņices-Veļikajas pasāka zibsnīt,

Aizmuka dalmācieši, nodevēji;

Tad mēs Radivoju ielencām cieši

Un sacījām viņam: «Ar dievpalīgu

Mēs vēl pārnāksim mājās ar tevi

Un par kauju šo stāstīsim bērniem.»

Toreiz kāvāmies nežēlīgi,

Katrs bijām trīs vīru vērti;

Mūsu zobeni asinīm klāti

Bij no smailes līdz roktverim pašam.

Bet, kad viņējo upītei pāri

Atkāpties sākām mēs ciešā pulkā,

Selihtars" triecienā devās no spārna

Ar jauniem spēkiem, ar jātniekiem svaigiem.

Radivojs mums teica tad: «Zēni,

Pārāk daudz suņu — basurmanu,

Mēs ar viņiem vis netiksim galā:

Kas nav ievainots, bēdziet vien mežā —

Tur no Selihtara būs glābiņš.»

Cik mēs bijām — vairs divi desmiti,

Visi draugi, Radivoja cīņbiedri,

Bet šeit krita deviņpadsmiti.

Uzsauca Georgijs Radivojam:

«Nāc un pārsēdies aši, Radivoj,

Manā zirgā, kumeļā straujā;

Peldi upei pāri un nebēdā,

Zirgs no nestundas tevi iznesīs.»

Radivojs Georgiju nepaklausīja,

Zemē apsēdās, kājas krustām salika,

Viņu naidnieki tūlīt pat ielenca,

Galvu nocirta Radivojam.

Atdzejojis Jāzeps Osmanis

FEODORS UN JEĻENA

Stamati bija vecs jau un nevaris,

Bet Jeļena jauna un tvirta;

Viņa atgrūda veco grabastu

Tā, ka šis atsprāga atkūlenis.

Tā tev vajadzēja, nekauņa vecais!

Ekur sievišķis! aplauzi nagus!

Sāka perināt domas Stamati,

Kā nomaitāt Jeļenu jauno?

Pie žida — riebēja aizgāja

Un prasīja padomu gudru.

Teica riebējs: «Uz kapsētu aizstaigā,

Zem akmeņiem sameklē krupi12

Un podā to atgādā šurpu.»

Stamati uz kapsētu gāja,

Zem akmeņiem atrada krupi

Un podā to atnesa žīdam.

Riebējs to aplaistīja ar ūdeni,

Dodams krupim Ivana vārdu

(Grēka darbs dot kristītu vārdu

Tādam nešķīstam radījumam!).

Tad tie adatam durstīja krupi,

Paša asinis lika tam uzsūkt.

Kad tas kļuva kā asins kamols,

Lika laizīt tam sulīgu plūmi.

Un Stamati sacīja zēnam:

«Jeļenai tu aiznes šo plūmi,

Mana krustmeita viņai to sūta.»

Aizskrēja zēns pie Jeļenas,

Un Jeļena apēda plūmi.

Kolīdz apēda nelabo plūmi,

Sāka likties tad jaunajai sievai,

Ka vēderā čūska sāk lodāt.

Pārbijās nabaga jaunule,

Pasauca mazāko māsu.

Māsa atnesa padzerties pienu,

Bet čūska nerimās lodāt.

Sāka piebriest Jeļena daiļā.

Sāka valodas klīst: gaida bērnu.

Kā nu būs, kā Jeļenai klāsies,

Kad no jūras nāks vīrs viņai mājās!

Ai! Jeļena lej asaras rūgtas

Un aiz kauna vairs nerādās ļaudīs,

Acu neaizver dienu, ne nakti,

Katru brīsniņu māsai vien prasa:

«Ko es sacīšu vīram, kad pārnāks?»

Paiet gads, un pēc gada Feodors,

Ilgi gaidīts, pārrodas mājās.

Ciema ļaudis skrien visi tam pretim,

Apsveic laipni, ka pārradies beidzot.

Bet Jeļenu viņš nemana pūli,

Un nemierīgs klīst viņa skatiens.

«Kur Jeļena?» viņš prasa ļaudīm.

Vieni samulst, bet citi smīkņā,

Nesaka viņam ne vārda.

Ienāk Feodors mājās un rauga,

Sēž uz gultas Jeļena un klusē.

«Celies kājās, Jeļena!» viņš uzsauc.

Sieva pieceļas, Feodors nodreb.

«Tu — mans pavēlniek, zvēru pie dieva

Un pie dievmātes svētās vārda,

Biju godīga sieva tev, dārgais,

Ļauni ļaudis mani iegrūda postā.»

Bet Feodors neticēja

Un Jeļenai nocirta galvu

Līdz pat pleciem, tad teica sevim:

«Bērns nav vainīgs, to nedrīkstu maitāt,

Es to paņemšu dzīvu no viņas,

Paņemšu, uzaudzināšu,

Tad vēl redzēšu, kam viņš būs līdzīgs,

Varbūt pazīšu nelieti tēvu

Un tam ļaundarim atdarīšu.»

Tad viņš uzšķērda nedzīvo miesu.

Dievs ak augstais! — bērniņa vietā

Melnu krupi viņš atrada tikai,

Baisi iekliedzās: «Ak, es slepkava!

Kam es Jeļenu nomaitāju!

Viņa bija man godīga sieva,

Ļauni ļaudis to grūduši postā!»

Pacēla Jeļenas galvu Feodors,

Sāk mutēt to karsti kā lūgšus,

Un pavērās stingušās lūpas,

Un Jeļenas galva tam pauda:

«Biju godīga. Zīds un Stamati

Melno krupi man piebūra naidā.»

Lūpas sakļāvās atkal un sastinga,

Vairs neizdvesa ne skaņas.

Un Feodors Stamati nokāva,

Riebēju nosita tā kā suni

Un par godīgo sievu aizlūdza.

Atdzejojis Jāzeps Osmanis

VLAHS VENĒCIJA13

Kad mani pameta Paraskovja

Un skumjās es noplītēju visu,

Kāds dalmācietis man teica viltīgs:

«Uz jūras pilsētu vajag tev doties.

Tur tik daudz cehinu, cik pie mums o]u.

Smalkos svārkos tur kareivji soļo.

Un kur vīni vēl gardāki būtu!

Tur tu iekļūsi bagātos ļaudīs

Un drīz pārbrauksi ar mundieri šūtu,

Ar kinžalu sudraba saitē.

Tad strinkšķini gusļu; bez skaita

Nāks skaistules — pārpilnu pūru —

Un dāvanām apmētās tevi.

Eh, paklausi, laidies pār jūru;

Kad kļūsi turīgs, atgriezies mājās!»

Toreiz svešumā projām gāju.

Marmora laivā dzīvoju tagad,

Bet man vēl skumjāk. Jūtos kā ķēdē,

Viņu maize kā akmens tik smaga!

Par mani sievietes tikai smejas,

Kad runāju valodā savā,

Ko mūsējie aizmirsuši te sen —

Tāpat kā parašas; tās cieņā nava.

Kā pārstādīts krūms es te vīstu.

Kā pie mums kādreiz — sveicienu īstu:

«Kā tev, Dmitrij Aleksejevič, klājas?» —

Te nedzird, nav laipnu vārdu,

Kad ar paziņām sarunājas.

Šeit es esmu kā skudra, kas dzīta

Ezerā — vētras savandītā.

Atdzejojis Valdis Rūja

HAIDUKS HRIZlCS

Slēpās drosmīgais haiduks Hrizičs14

Starp akmens klintīm dziļdziļi alā.

Kopā ar viņu sieva Katrīna,

Abi dēli, mīļi bez gala.

Viņi nedrīkstēja no alas iznākt,

Tos lenca četrdesmit melni stobri.

Kolīdz tikai galvu viņi paceltu,

Saltie ieroči runāt sāktu tobrīd!

Trīs dienas, trīs naktis neēduši,

Tikai lietus ūdeni dzēra,

Kas sapilēja akmens dobumā.

Ceturtajā dienā mākoņi vērās,

Un ūdens izžuva saules tveicē,

Tad teica Katrīna, slāpēs cietusi:

«Dievs kungs! Musu dvēseles žēlo!»

Un mirusi zemē nokrita klusi.

Hrizičs, to redzot, nevaimanāja,

Arī dēli raudāt neuzdrīkstējās;

Kad Hrizičs mirkli aizgriezās sānis,

Viņi tikai acis izberza spēji.

Piektajā dienā vecākajam pēkšņi

Kā vilkam sāka skatiens gailēt,

Skatot uz klona mirušo māti.

Viņa brālis iekliedzās bailēs,

Aizkavējot izmisuma soli:

«Nepazudini dvēseli savu;

Labāk padzeries asinis manas,

No bada nāves mums glābiņa nava.

Iziesim laukā no akmens kapa,

Atriebsim naidniekam mūsu sāpes.»

Hrizičs cēlās un sauca: «Diezgan!

Labāk lode nekā bads un slāpes.»

Un visi trīs kā saniknoti vilki

Drāzās lejup no klintīm stāvām,

Katrs no viņiem nosita septiņus,

Katru no viņiem septiņām lodēm pļāva;

Viņu nocirstās galvas

Uz pīķiem uzdūra,

Bet arī tad uz tām skatīties bijās,

Tik briesmīgs tiem Hrizičs ar dēliem bija.

Atdzejojis Valdis Rāja

HIACINTA MAGLANOVIČA SĒRU DZIESMA

Ceļam dievpalīgu saku!

Nakts ir dzidra, tālo laku

Mēness vizma atrast ļaus;

Izdzerts ir līdz mielēm kauss.

Lode nezin, kas ir raudas, —

Mirt tu prati drošs un cēls.

Naidnieks bēga, cik vien jaudas,

Bet to pieveica tavs dēls.

Atceries mūs saulē viņā

Un, ja lemts ar tēvu jums

Satikties, tad katrā ziņā

Pasveicini to no mums!

Pasaki, ka brūce mana

Aizdzijusi tiešām gan.

Un ka krietnu dēlu — Janu

Sieva dzemdējusi man.

Zēns ir brašs, to sauc par Janu,

Vectētiņu godinot.

Veikli cērt ar jataganu,

Šaut ar bisi ari prot.

Meita Lizgorā pie vīra

Dzīvo, — nu jau kurais gads.

Tvarks uz kuģiem kalnus svīrē,

Dzīvs vai — uzzināsi pats.

Ceļam dievpalīgu saku!

Nakts ir dzidra, tālo taku

Mēness vizma atrast ļaus;

Izdzerts ir līdz mielēm kauss.

Atdzejojis Eižens Mindenbergs

MARKO JAKUBOVlCS

Sēdēja pie vārtiem Marko Jakubovičs,

Viņam līdzās bija sieva Zoja.

Viņu mazais dēlēns spēlējās uz sliekšņa.

Nāca svešinieks gar viņiem garām.

Bāls viņš bija ļoti, tikko kājas vilka,

Lūdza — dieva dēļ lai padzert dodot.

Zoja cēlās augšā un pēc ūdens gāja,

Atnesusi svešiniekam sniedza.

Svešais krūzi kāri iztukšoja sausu,

Lūk, ko padzēris viņš teica Marko:

«Kas tur kalna kraujā, kur tie kuplie koki?»

Atbildēja Marko Jakubovičs:

«Tur uz kalna kraujas — mūsu dzimtas kapi.»

Svešais garāmgājējs atkal bilda:

«Dodiet man pēc nāves savos kapos vietu!

Gaužām maz man atlicis vairs dzīvot.»

Tad viņš atraisīja vaļā savu jostu,

Parādīdams asiņainu brūci.

«Nu jau trešā diena, kopš zem sirds sev nesu

Basurmana kalto svina lodi.

Kad es miris būsu, aproc manas miesas

Tur, zem vītola uz zaļā kalna,

Un man kapā līdzi ieliec manu šķēpu,

Karavīrs es vienmēr biju drosmīgs.»

Zoja svešinieku balstīja aiz pleciem,

Kamēr Marko apskatīja brūci.

Pēkšņi jaunā Zoja savam vīram teica:

«Palīdzi jel, Marko, nav man spēka,

Nespēju vairs ilgāk noturēt es viesi!»

Marko Jakubovičs redzēja, ka svešais

Viņas rokās nomiris jau bija.

Marko apsegloja savu melno zirgu,

Piesēja pie segliem nomirušo vīru

Un uz kapiem veda svešinieka līķi,

Izraka tur viņam dziļu bedri,

Noskaitīja lūgsnu, apbēra ar smiltīm.

Taču pāris nedēļu pēc bērēm

Marko mazais dēlēns sāka sirgt un izdilt,

Negribēja skriet un rotaļāties,

Augu dienu kunkstot gulēja uz cisām.

Ieradās pie Marko sirmais dziednieks,

Apskatījis bērnu, sacīja viņš tēvam:

— Dēls tavs sasirdzis ar grūtu kaiti;

Vai tu aplūkoji viņa bālo kaklu?

Redz tur mazu, asiņainu brūci —

Tas ir negantnieka vampīra16 , lūk, kodiens!

Dziedniekam pa pēdām ciema ļaudis

Tūdaļ steigšus devās prom uz kapiem kalnā,

Atrakuši svešinieka kapu,

Skatās — nomirušais guļ ar sārtiem vaigiem,

Nagi izauguši tam kā krauklim,

Seju pārklājusi ruda, gara bārda,

Gluži svaigas asinis uz lūpām,

Asinis līdz malām pilda dziļo kapu.

Marko drūmi atvēzēja mietu,

Līķis iekaukdamies izlēca no kapa,

Skriešus bēga prom uz meža pusi,

Ātrāk aizjoņoja viņš par strauju zirgu,

Kuram sānos duras asi pieši,

Krūmi tam zem kājām brīkšķēja un liecās,

Koku zaļie zari zemē krita,

Lūzdami kā salā sastingušas rīkstes.

Dziednieks pagrāba no kapa zemi17

Un ar smiltīm zēnu labi noberzēja,

Un par viņu augu dienu lūdza.

Kad aiz kalniem dzisa sārtā vakarblāzma,

Zoja ierunājās savam vīram:

«Tieši šodien paiet četrpadsmitā diena,

Kopš pie mūsu durvīm mira svešais.»

Pēkšņi iegaudojās suns pie sētas vārtiem,

Durvis pašas vaļā atdarījās,

Saliecies tur iekšā nāca milzis,

Skardamies ar pakausi pie griestiem;

Kājas sakrustojis, atsēdās uz grīdas.

Nekustīgi vērās viņš uz Marko,

Marko nekustīgi vērās milzī,

Sastindzis no viņa baismi ļaunā skata,

Taču dziednieks, noskaitījis lūgsnu,

Zaļam cipreszaram pielaida klāt guni

Un uz milža pusi dūmus pūta.

Pēkšņi sāka drebēt vampīrs tā kā apse,

Izskrējis pa durvīm, projām metās,

It kā vilks viņš būtu, kuru suņi dzenā.

Otrā dienā tajā pašā laikā,

Sunim nikni rejot, durvis atdarījās,

Iekšā nāca nepazīstams cilvēks,

Augumā tas bija tāds kā cara rekrūts.

Atsēdies viņš skatījās uz Marko,

Atkal lūgsnu skaitot, padzina to vecais.

Trešā dienā nāca pundurītis —

Tāds, kas itin viegli spētu jāt uz žurkas,

Tikai acīs tāpat dega Jauna uguns.

Dziednieks trešo reizi projām viņu dzina.

Kopš tās reizes tas vairs nerādījās.

Atdzejojusi Ārija Elksne

BONAPARTS UN MELNKALNIEŠI

«Kas gan ir šie melnkalnieši?»

Bonaparts teic noskaities:

«Ļaunā cilts, kas var tik cieši

Mūsu spēkam pretoties?

Bezkauņas lai sev par bēdām

Pilda manas pavēles:

Dunčus, šautenes uz pēdām

Lai pie manām kājām nes.»

Kājniekus uz mums viņš raida,

Lielgabali seko tiem,

Un ar mamelukiem baida,

Kirasieriem pinkainiem.

Padoties mums nav pa priekam,

Tāds ir melnkalniešu gars!

Kājniekam un zirdziniekam

Klintīs, bedrēs zudīs spars …

Salīdām mēs savās alās,

Viesi nelūgtie lai nāk, —

Lūk, jau viņi kalnu malā

Visu graut un postīt sāk.

*

Soļo viņi aizās cieši,

Pēkšņi samulst! Kas tad tas:

Tur virs viņu galvām tieši

Cepures zib sarkanas.

«Stāt un šaut! Te jātriec lejā

Katram melnkalnietis viens.

Naidniekam nav baiļu sejā,

Žēlots netiks it neviens!»

Nodārd šāvieni, un aši

Cepures no mietiem krīt:

Zemē gulējām mēs paši,

Ko mums krūmos padarīt!

Mūsu zalve krietni sveica

Francūžus. — «Ko te lai zinV»

Izbrīnījušies tie teica.

«Vai tā atbalss?» Velti min!

Viņu pulkvedis ir kritis,

Simts un divdesmit vēl brūk.

Stipri samulsa nu citi,

Kā nu kurais projām mūk.

Kopš tā laika min ar naidu

Franči mūsu brlvkalnus,

Mūsu cepure tos baida,

Nosarkst viņi neviļus.

Atdzejojis

Jānis Sudrabkaļus

LAKSTĪGALA

Lakstīgala, lakstīgaliņ,

Manu meža mazputniņ!

Manu dziesminiecīt skaļo,

Tev ir allaž trejas dziesmas,

Man ir, nelaimīgam puisim,

Trejas lielum lielas bēdas!

Pati pirmā mana bēda —

Agri lika sievu apņemt;

Bet tā otra mana bēda —

Brašais kumeļš ceļā stāja;

Nu bet trešā mana bēda —

Daiļo jaunuvīti manu

Ļauni ļaudis šķir no manis.

Rociet, ļautiņi, man kapu

Viņā plašā lauka malā

Un tur galvgalī man stādiet

Koši sārtu rožu krūmu,

Bet pie kājām lieciet tecēt

Vēsam avotam no kalna.

Garām staigās daiļas meitas,

Nopīs sevim vainadziņus.

Staigās garām veci ļaudis,

Pasmels dzidru ūdentiņu.

Atdzejojis Imants Lasmanis

DZIESMA PAR MELNO GEORGIJU

Tie nav divi vilki, kas gravā plēšas, —

Tēvs ar dēlu kalnu alā rājas.

Vecais Petro dēlam dusmīgs pārmet:

«Ļaundaris un dumpinieks tu esi,

Paša dieva negribi vairs bīties!

Kā pret sultānu tu drīksti celties,

Belgradas pašā tev lauzīs sprandu!

Domā, ka tev divas galvas plecos?

Nolādētais, meklē pats sev galu,

Kāpēc visu Serbiju dzen postā?»

Georgijs drūms nikni atcērt tēvam:

«Izkūkojis prātu esi, vecais,

Ka tik stulbas riet tu vari runas!» —

Tikai bargāks kļūst vēl vecais Petro,

Tikai vairāk dēlu rāj un sodās.

Grib viņš pats uz Belgiadu nu doties,

Turkiem izdot dumpinieku dēlu,

Atklāt serbu paslēptuvi kalnos.

Metas viņš no drūmās alas laukā,

Georgijs to steigšus cenšas panākt:

«Atpakaļ, tēvs, atpakaļ jel griezies,

Piedod vārdus negribētos manus!»

Vecais Petro dusmīgāks vēl piedraud:

«Tagad, nelieti, tu dabūsi reiz trūkties!»

Ātri aizsteidzas dēls viņam priekšā,

Līdz pat zemei paklanās un lūdzas.

Vecais Petro nepaskatās pat uz dēlu.

Vēlreiz Georgijs tad viņu panāk.

Satvert mēģina aiz sirmās pīnes.

«Dieva dēj, tēt, atpakaļ tu griezies,

Neizaicini jel likteni pār mani!»

Vecais atgrūž viņu straujās dusmās,

Prom uz Belgradu pa ceļu dodas.

Rūgtām asarām pār vaigiem plūstot,

Georgijs tver pistoli un tēmē —

Kalnos atbalsodamies rīb šāviens.

Iekliedzas un sagrīļojas Petro:

«Palīdzi man, Georgij, es mirstu!»

Un bez elpas nogāžas uz ceļa.

Skriešus steidzas Georgijs uz alu,

Iznāk sirmā māte viņam pretī:

«Saki, dēls, — kas noticis ar tēvu?»

Georgijs bargs atbild savai mātei:

«Apdzēries pēc pusdienām ir vecais,

Nāves miegā guļ viņš ceļa vidu.»18

Nojauš patiesību māte, raudot

Kliedz tā: «Esi nolādēts tu, melnais,

Ja pats savu tēvu nonāvēji!»

No tā laika arī ļaudis visi

Viņu sauc par Melno Georgiju.

Atdzejojis Andrejs Balodis

VOJEVODA MILOŠS

Dievs, esi Serbijai žēlīgs!

Vilki janičāri mūs plosa!

Galvas nevainīgiem cērt nost,

Mūsu sievas met kaunā un apsmej,

Dēlus aizdzen nebrīves gūstā,

Bet jaunavas izsmieklam atdod,

Liekot dziedāt negoda dziesmas

Un dejot basurmanu priekšā.

Pat vecie ar mums vienis prātis:

Mūs apvaldīt beiguši viņi, —

Ciest ilgāk vairs nespēj tie spaidus.

Bet dziesminieki acīs jau saka:

Cik ilgi ļausieties janičāriem?

Cik ilgi sitienus cietīsiet?

Vai čigāni esat — ne serbi?

Vai arī vecenes un — ne vīri?

Drīzāk pametiet mājas baltās,

Uz Veļiskas aizu nāciet, —

Melns negaiss tur briest pret turkiem,

Tur savus karapulkus pulcē

Sirmais serbs vojevoda Milošs.

Atdzejojis Andrejs Balodis

VILKATIS

Vaņa — puisis drosmi vāju,

Arī vientiesis mazliet.

Nācās vakarā uz māju

Tam caur kapsētu reiz iet.

Vaņa, izbailēs vai mirdams,

Tumsā tikko ceļu jauš.

Pēkšņi klausās — kapos dzirdams:

Ņurdēdams kāds kaulu grauž.

Sastingst Vaņa. Sviedriem plūstot,

Domā, šausmu pārņemts viss:

Līķus plosa, kauliem lūstot,

Asinskārais vilkatis.

Tavu postu — kā lai ļauju

Nezvēram šim, sevi plēst!

Glābt var kapu zemes sauja, —

Lūgsnu skaitot, to būs ēst.

Nu — un kā? Ak, muļķu dzimta, —

Liels bij puisim, niknums, kauns:

Kapos suns tur kaulu krimta,

Nevis vilkatis kāds ļauns.

Atdzejojis Andrejs Balodis

MĀSA UN BRĀĻI19

Divi ozoliņi auga blakām,

Viņu vidū egle auga smuidra.

Ne jau ozoliņi blakus auga —

Divi brāļi saderībā mita:

Radula un Pāvels bij tiem vārdā,

Un ar viņiem Jeļica — to māsa.

Brāļi mīlēja ar visu sirdi viņu,

Visādu tai sagādāja prieku,

Beidzot nazi dāvināja māsai,

Spals kam sudraba un asmens spoži zeltīts.

Tas nu derdzās jaunai Pāvelienei.

Kļūst uz vīramāšu viņa pikta,

Un reiz Radulienei tā nu saka:

«Svainenīt, tu esi man kā māsai

Vai nav padomā tev zāles tādas,

Kas no brāļiem atsvešina māsu?»

Viņai Raduliene atbild šādi:

«Tu man, svainenīt, tikpat kā māsa.

Zināt nezinu es tādas zāles.

Un — kaut zinājusi — nesacītu tomēr.

Saviem brāļiem ari mīļa biju,

Visādi tie lutināja mani.»

Iet nu Pāveliene vēlāk zirgus dzirdīt

Un tur nokauj vīra zirgu — melni.

Steidz pie vīra tad un viņam saka:

«Sev par nelaimi tu māsu mīli,

Sev par postu dāvanas tai dodi:

Tavu melnīti, lūk, nobendēja viņa.»

Pāvels Je|icu nu sāka bargi tirdīt:

«Kāpēc darīji tik ļaunu darbu, saki!»

Māsa atbild brālim, raudot gauži:

«Tā nav mana vaina, brālīt, zvēru

Es pie dzīvības, pie tavas un pie manas!»

Tobrīd notic brālis māsai mīļai.

Bet tad Pāveliene zaļā dārzā dodas,

Nokauj vanagu tur slepus viņa

Un tad pavēlniekam savam žēli sūdzas:

«Sev par nelaimi tu māsu mīli,

Sev par postu dāvanas tai dodi:

Viņa nodūrusi vanagu, lūk, skaisto.»

Pāvels Jeļicu nu atkal bargi tirda:

«Kāpēc darīji tik ļaunu darbu, saki!»

Māsa atbild brālim, raudot gauži:

«Tā nav mana vaina, brālīt, zvēru

Es pie dzīvības, pie tavas un pie manas!»

Notic arī šoreiz brālis m-asai savai.

Bet tad Pāveliene krēslas stundā vēlā

Iet un nozog nazi vīramāsai,

Un tad nodur pati savu bērnu,

Kas jau šūpulītī apzeltītā snauda.

Rītā agri pieskrēja pie vīra,

Rokas lauzot, vaimanājot skaļi:

«Sev par nelaimi tu māsu mīli,

Sev par postu dāvanas tai dodi:

Viņa nokāvusi mūsu mīļo bērnu.

Un, ja vēl tu varbūt neticētu,

Pameklē tās apzeltīto nazi.»

Pāvels satrūkstas, šos vārdus dzirdot,

Steidz pie māsas viņas istabiņā.

Jeļica tur atdusas uz pēļa —

Nazis galvgalī pie sienas redzams.

Izrauj to no maksts tad Pāvels —

Asmens zeltītais ir asins traipos.

Satver brālis māsas maigo roku.

«Dievs lai tev, ai māsa, nāvi sūta!

Mūsu melni nobendēt tu spēji,

Arī vanagu, kas dārzā mita,

Bet jel teic man, — kāpēc kāvi bērnu?»

Māsa, gauži raudot, atbild brālim:

«Tā nav mana vaina, brālīt, zvēru

Es pie dzīvības, pie tavas un pie manas!

Bet, ja zvērestam tu tomēr neticētu,

Aizved mani tad uz klaja lauka

Un tur piesaisti pie četru zirgu astēm,

Lai tad zirgi trauc uz visām pusēm,

Sarausta tad mani četrās daļās.»

Šoreiz netic brālis savi māsai.

Viņu aizveda uz klaja laukar

Zirgiem straujajiem pie astēm sēja,

Dzina aulekšos tos laukam pāri.

Kur vien krita māsas asins lāses,

Izauga tur ziedi koši sārti,

Bet, kur viņas miesas mieru guva,

Tajā vietā baznīciņa radās.

Nedaudz dienu aiztecēja mūžos,

Smagi saļimst brāļa sieva ļaunā;

Gadus deviņus tā viņa slimo.

Izaug zāle viņas kauliem cauri,

Zālē midzenis ir ļaunam pūķim;

Sūc tas asinis tai dienu nakti.

Gaužas mokas izcieš brāļa sieva

Un reiz vīram šādus vārdus saka:

«Klausies, Pāvel, tu mans gādniek,

Ved līdz svaines baznīciņai mani,

Tur tad varbūt vesela vēl kļūšu.»

Pāvels dara tā, kā sieva vēlas.

Bet, kad viņi mērķim ir jau tuvu,

Balss no baznīcas sauc pēkšņi pretī:

«Nenāc baznīcā, tu slimā sieva,

Arī šeit tev veselību negūt!»

Tikko izdzirda to Pāveliene,

Tūlīt arī bilda vīram savam:

«Vīrs un gādniek mans! No sirds es lūdzu,

Neved mani šinī baltā namā,

Bet pie astēm piesien taviem zirgiem

Un tad liec tiem auļot laukiem pāri!»

Dara Pāvels tā, kā vēlas sieva,

Sien pie zirgu astēm cieši viņu

Un liek zirgiem pāri laukiem aujot. . .

Kur vien krita sievas asins lāses,

Izauga tur ērkšķi, dadži, nātres,

Un kuš palika tās baltās miesas —

Zeme iegrima un ezers cēlās.

Šurpu peld pa ezeru zirgs — melnis,

Viņa vilkts, peld šūpulltis zeltīts,

Sēž uz šupulīša pelēks vanags,

Pašā šūpuli dus bērniņš — mazulītis,

Tam zem kakla ļaunās mātes roka,

Rokā lāsmo asmens apzeltītais.

Atdzejojis Eižens Mindenbergs

JANISS KARAĻDĒLS20

Iemīlēja karaļdēls Janišs

Jeļicu — jaunavu skaisto,

Mīlēja to divi laimes gadi,

Trešajā nolēma Ļubusju precēt —

Čehu valsts karaļa meitu.

Iet viņš, lai mīļotai ardievas teiktu,

Veltes tai nes viņš — dukātus smagus,

Pērļu rotas, ap kaklu kam vīties,

Zelta auskarus, dzidri kas skan;

Ar tiem pats viņš mīļoto greznoja,

Pats tai aplika rotas ap kaklu,

Deva dukātus, cik vien to bija,

Noskūpstīja vēl uz abiem vaigiem

Un aizjāja savu ceļu.

Kad Jeļica palika viena,

Zemē nosvieda zelta naudu,

Dārgos auskarus un pērļu rotas

Pirkstiem saplosīja, rūgti raudot.

Tad uz Morāvu tā izmisusi

Skrēja — upē patvērumu rast;

Dzelmju valdniece nu viņa kļuva,

Dzemdēja tur mazu meitenīti,

Skumjo Vāravas vārdu tai deva.

Pagāja trīs gadi — varbūt vairāk,

Karaļdēls uz medībām reiz jāja,

Jāj gar Morāvu, pa lēzno krastu;

Piepeši viņš soļus gausināja,

Asās slāpes melnim veldzēt ļāva.

Bet, tiklīdz ar purnu, putām klātu,

Zirgs pie vēsā ūdens kāri kļāvās,

Maza roka, viļņu balināta,

Melni satvēra aiz zelta pavadām!

Izbailēs tas galvu augšup slēja,

Līdzi velkot Vāravu no dzelmes —

Kā pie auklas zivi makšķerējot.

Auļiem zirgs pa klajo pļavu skrēja,

Iemauktus bez stājas purinādams;

Tomēr nomest meiču nevarēja.

Karaļdēls pats tikko seglos tvērās,

Kamēr melni, kas jau sāka nokust,

Spēja savaldīt ar stipru roku.

Vārava kad beidzot zemē lēca,

Vaicāja tai Janišs karaļdēls:

«Teic, kāds radījums tu īsti esi:

Vai tev māte sieviete bij vāra,

Jeb vai dievu nolādēta Nāra?»

Saka Vārava, tai skatiens kvēl:

«Jaunā Jeļica ir mana māte,

Bet mans tēvs ir Janišs karaļdēls,

Un par Vāravu sauc mani pašu.»

Janišs karaļdēls, to padzirdējis,

Strauji nolēca no zirga melnā,

Savu meitu skavās slēdza spēji, —

Teica, acis izberzēdams delnā:

«Kur ir Jeļica? Vai tiešām viņa

Noslīkusi? Bij man tāda ziņa.»

Atbild Vārava: «Ir māte mana

Dzelmju valdniece; pār visām upēm

Šajā zemē viņai vaia ļauta,

Visās upēs, ezeros tā valda,

Tai vien zilā jūra nepakļauta,

Jūrā zilajā sen valda Brīnumzivs.»

Karaļdēls tad Vāravai tā teica:

«Nu tad ej pie dzelmju valdnieces,

Labdienas no manis viņai nes,

Pasaki, ka Janišs karaļdēls

Kaut uz mirkli redzēt viņu vēlas —

Šeit, pie Morāvas, to gaidu es.

Rītu atjāšu pēc atbildes.»

Pēc šīs sarunas tie abi šķirās.

Karaļdēls jau agri bija klāt,

Tikko ausmā rīta krēsla ira;

Pēkšņi viļņos krūtīm atsegtām

Dzelmju valdniece no upes nira,

Sacīdama: «Janiš karaļdēls,

Biji lūdzis tu šo satikšanos;

Runā — ko tev vajag vēl no manis?»

Līdz ko Jeļicu viņš ieraudzīja,

Atkal senās ilgas iekvēlojās,

Sauktin sauc viņš atkal to pie sevis:

«Dārga tu un mīļa man joprojām,

Iznāc brīdi šeit uz zaļā krasta,

Tikpat saldi skūpsti vēl un skauj,

Tikpat cieši sevi mīlēt ļauj.»

Tomēr karaļdēlam nepaklausa

Jeļica, vairs negrib malā doties:

«Es pie tevis, Janiš karaļdēls,

Zaļajā vairs neiziešu krastā.

Saldo skūpstu agrāko vairs nebūs.

Kur gan mīlu agrāko vairs rastu?

Labāk pastāsti man, kā tu dzīvo,

Kā ar mīļo, pārvedi ko mājās, —

Kā ar jauno sievu tagad klājas?»

Atbild skumji Janišs karaļdēls:

«Mēness nobāl tad, kad saule laistās!

Kura sieva mīļoto gan aizstās?»

Atdzejojis Valdis Rūja

KUMEĻŠ

«Ko, mans kumeļ, bēdīgs zviedzi,

Ko tu kaklam nolīkt Jauj,

KādēJ krēpes vējiem liedzi,

KādēJ laužņus nekod straujš?

Vai par maz tu manis saudzēts,

Tīrām auzām barots, audzēts,

Seglojums vai skaists nav dots?

Pavadas no zīda vītas,

Siksnu sprādzes apzeltītas,

Kāju kalums sudrabots?»

Klusi zviegdams kumeļš runā:

«Skumjš un bēdīgs esmu gan —

Dzirdu: tālu auļu dunā

Bultas sīc un taures skan;

Tādēļ zviedzu drūmās jausmās,

Ka, pirms nedēļa šī ies,

Liegts jau būs man rītu ausmās

Krāšņiem segliem lepoties;

ienaidnieks driz sprādzes spožās

Stev par laupījumu gūs,

Raus no kājām žiglām, možām

Sudrabkaltos pakavus;

Tādēļ jūtu smeldzi šādu,

Ka uz.spalvas sviedrainās

Drīzi vien viņš tavu ādu

Man par seglu segu klās.»

Atdzejojis Andrejs Balodis

PIEZĪMES

1   Fomu I slepus nogalināja viņa abi dēli — Stefans un Radivojs 1460. gadā. Troni uzkāpa Stefans. Radivojs, sašutis par to, kabrālis sagrābis varu savās rokās, izpauda briesmīgo noslēpumu un aizbēga uz Turciju pie Muhameda II. Pāvesta legāta sakūdīts, Stefans uzsāka karu pret turkiem. Viņš tika sakauts un bēga uz Kļučgorodu, kur Muhameds viņu ielenca. Saņemts gūstā, viņš nebija ar mieru pāriet muhamedāņu ticībā, un viņam dzīvam nodīrāja ādu.

2   Tā sevi dēvē daži ilīriešu vecticībnieki.

3   Falanga — rungas sitieni pa papēžiem.

4   Radivojs nekad nav ieņēmis šo augsto amatu; un visus karaļa ģimenes locekļus sultāns iznīcināja.

5   Kaftāns — parasta sultānu dāvana.

c Aizkustinošo brājošanās paražu serbi un citi rietumslāvi apsvētī ar garīgām ceremonijām.

7   Nav zināms, sakarā ar kādu notikumu šī dziesma sacerēta.

8   Kaujas zaudējums tiek piedēvēts vlahu ienīstajiem dalmā-

ciešiem.

9   Zīdus Turcijas novados mūžīgi vajā un neieredz. Kara laikā

viņiem bija ko turēt gan no musulmaņiem, gan no kristīgajiem.

Viņu liktenis, aizrāda V. Skots, atgādina lidojošo zivju likteni. —

Merimē.

10  Banaluka — Bosnijas pašalika kādreizējā galvaspilsēta.

11   Selihtaīs — šķēpnesis.

12   Krupi visas tautas uzskatīja par indīgu dzīvnieku.

13  Mickevičs šo dziesmu pārtulkoja un izskaistināja.

14  Haiduks — vadonis, priekšnieks. Haidukiem nav pastāvīgas

dzīves vietas, un viņi pārtiek no laupīšanas.

15  Savas Guzlas sākumā Merimē ievietojis ziņas par veco

gusļu spēlētāju Hiacintu Maglanoviču; vai viņš kādreiz ir dzīvo-

jis, nav zināms; bet viņa biogrāfa raksts ir neparasti skaists savas

oriģinalitātes un ticamības dēļ. Merimē grāmata ir liels retums, un

lasītāji, manuprāt, tajā atradīs slāvu dzejnieka dzīves aprakstu.

ĪSS APRAKSTS PAR HIACINTU MAGLANOVIČU

Hiacints Maglanovičs ir vienīgais man zināmais gusļu spēlē-

tājs, kas bija arī dzejnieks; gusļu spēlētāju vairākums tikai at-

kārto vecas dziesmas vai — lielākais — sacer imitācijas, ņemdami

divdesmit vārsmu no vienas balādes, tikpat daudz no kādas citas

un sasaistīdami to visu kopā ar draņķīgām pašdarinātām vārsmām.

Mūsu dzejnieks ir dzimis Zvonigradā, kā viņš pats izteicies

savā balādē «Veliko mežroze». Viņš bija kurpnieka dēls, un viņa

vecāki, šķiet, neko daudz neraizējās par dēla skološanu, jo viņš

neprot ne lasīt, ne rakstīt. Astoņu gadu vecumā viņu nozaga čin-

ženegī jeb čigāni. Šie ļaudis aizveda viņu uz Bosniju, kur iemācīja

viņam savus trikus un bez kādām grūtībām piegrieza viņu isla-

mam, pie kura lielākoties paši piederēja'. Kāds Livno aijans jeb

amatkungs izrāva viņu no čigānu rokām un pieņēma pie sevis

kalpībā, kurā viņš sabija vairākus gadus.

Hiacintam bija piecpadsmit gadu, kad viejlam katoļu mūkam

izdevās viņu atgriezt atpakaļ kristīgajā ticībā, kaut arī mūks

riskēja, ka tiks uzdurts uz mieta, ja to atklās, jo turki nepavisam

neatbalsta misionāru darbu. Jaunais Hiacints, daudz negudrodams,

nolēma pamest savu kungu, kas, tāpat kā vairākums bosniešu,

bija diezgan bargs vīrs; bet, mukdams prpm no kunga nama, viņš

gribēja atriebties par slikto izturēšanos. Kādā negaisa naktī Hia-

cints atstāja Livno, paņēmis līdzi sava kunga kažoku un zobenu,

kā arī dažus cekinus, ko bija izdevies nočiept. Mūks, kas viņu

bija kristījis, pavadīja viņu bēgšanā, kas droši vien bija izdarīta

pēc mūka padoma.

No Livno līdz Siņai Dalmācijā ir kādas divpadsmit jūdzes.

Bēgļi drīz vien atradās Venēcijas valdības aizsardzībā un bija

droši no aijana vajāšanām. Šai pilsētā tad arī Maglanovičs sace-

rēja savu pirmo dziesmu: viņš apdziedāja savu bēgšanu balādē,

kam radās daži apbrīnotāji un ar ko sākās viņa slava[2].

Bet viņam nebija nekādu līdzekļu iztikai, un pēc dabas viņš

nebija nekāds strādīgais. Morlaku viesmīlība palīdzēja viņam kādu

laiku pārtikt no laucinieku žēlastības dāvanām, par kurām viņš

tiem atmaksāja ar kādu vecu romanci, ko zināja no galvas un

dziedāja gusļu pavadījumā. Drīz viņš pats sāka sacerēt dziesmas

kāzu un bēru gadījumiem un iemanījās kļūt tik nepieciešams, ka

vairs nevieni svētki netika uzskatīti par jaukiem, ja tajos nebija

klāt Maglanovičs ar saviem gusļiem.

Tā viņš dzīvoja Siņas apkaimē, neko daudz nebēdādams par

saviem tuviniekiem, par kuru likteni vēl tagad nekā nezina, jo

kopš savas nolaupīšanas nav ne reizes bijis Zvonigradā.

Divdesmit piecu gadu vecumā Maglanovičs bija skaists jau-

neklis, spēcīgs, veikls, labs mednieks, turklāt slavens dzejnieks un

muzikants; visi viņu labi ieredzēja, it īpaši meičas. To, kura viņam

vislabāk patika, sauca par Mariju, un tās tēvs bija bagāts morlaks,

vārdā Zlarinovičs. Puisis viegli iekaroja meitenes pretmīlestību un,

pēc turienes paražas, nozaga viņu. Maglanovičam bija sāncensis,

kaut kas līdzīgs turienes senjoram, vārdā Uļjans, un tas bija uzzi-

nājis par līgavas zagšanas nodomu. Pēc ilīriešu paraduma atstum-

tais mīļotais viegli samierinās un neskatās šķībi uz laimīgo sān-

censi; bet šis Uļjans sadomāja būt greizsirdīgs un Maglanoviča

laimei likt ceļā šķēršļus. Līgavas zagšanas naktī viņš ieradās kopā

ar diviem kalpiem tieši tai brīdī, kad Marija jau bija zirgam mu-

gurā un gribēja sekot savam iemīļotajam. Uļjans draudpilnā balsī

uzsauca, lai viņi apstājas. Abi sāncenši, kā tas parasts, bija apbru-

ņojušies. Maglanovičs izšāva pirmais un nogalināja senjoru Uļ-

janu. Bijusi Maglanovičam ģimene, tā būtu par viņu iestājusies

un tāda nieka dēļ viņš nebūtu atstājis to novadu; bet viņam nebija

radinieku, kas viņu atbalstītu, un viņš viens pats bija pakļauts

visas nelaiķa ģimenes atriebībai. Viņš aši pieņēma lēmumu un

kopā ar sievu aizbēga kalnos, kur pievienojās haidukiem'.

Viņš ilgi nodzīvoja ar tiem kopā un tika pat ievainots sejā

kādā sadursmē ar pandūriem2 . Beidzot, sapelnījies kaut cik nau-

das, kā man šķiet, ne visai godīgā ceļā, viņš pameta kalnus, no-

pirka lopus un kopā ar sievu un vairākiem bērniem apmetās uz

dzīvi Kataro. Viņa māja ir Smokovičas tuvumā, Vrana ezerā iete-

košas upītes vai strauta malā. Viņa sieva un bērni noņemas ar

govīm un nelielo fermu; bet viņš pastāvīgi ceļo; viņš bieži apmeklē savus agrākos draugus haidukus, taču viņu bīstamajā amatā vairs nepiedalās.

Pirmo reizi es viņu satiku Zarā 1816. gadā. Tai laikā es pa-

visam brīvi runāju ilīriešu valodā un ļoti vēlējos dzirdēt kādu

slavenu dzejnieku. Mans draugs, cienījamais vojevoda Nikolajs,

bija sastapis Belgradā, kur viņš dzīvoja, Hiacintu Maglanoviču, ko

jau agrāk pazina, un, zinādams, ka tas dodas uz Zaru, iedeva tam

man adresētu vēstuli.

1 īpaši laupītāji.

2 Policijas zaldāti.

Viņš man rakstīja, ja es gribot kaut ko izdabūt no gusļu spēl-

maņa, tad vajagot to piedzirdīt; jo iedvesma pār viņu nākot tikai

tad, kad viņš esot gandrīz piedzēries.

Tai laikā Hiacintam bija ap sešdesmit gadu. Viņš bija liela

auguma vīrs, ievērojot viņa vecumu, vēl zaļoksnējs un spēcīgs,

platiem pleciem un stipri resnu kaklu; seja viņam apbrīnojami

iedegusi; acis mazas, ar mazliet uz augšu uzrautiem kaktiņiem;

viņa ērgļa deguns, diezgan sarkans no stipru dzērienu lietošanas,

garās, baltās ūsas un kuplās, melnās uzacis — tas viss kopā rada

tēlu, ko grūti aizmirst, ja tas kaut reizi redzēts. Tam visam pievie-

nojiet klāt garu rētu pāri uzacij un vaigam. Pavisam dīvaini, kā

viņš nepazaudēja aci no tāda ievainojuma. Galva viņam bija no-

skūta pēc gandrīz vispārēja paraduma, un viņš valkāja melnu

jērenīcu; apģērbs viņam bija visai apdilis, bet vēl ļoti tīrs.

Ienācis manā istabā, viņš pasniedza vojevodas vēstuli un bez

kādas ceremonēšanās apsēdās. Kad biju beidzis lasīt, viņš man

šaubu pilnā balsī diezgan nicīgi sacīja: — Tātad jūs runājat ilī-

riski. — Es tūdaļ atbildēju šai valodā, ka ilīriešu valodu saprotu

pietiekami labi, lai spētu novērtēt viņa dziesmas, kas man ārkār-

tīgi saslavētas. — Labi, labi, — viņš atbildēja, — bet es esmu

izsalcis un izslāpis: es dziedāšu, kad bušu paēdis. — Mēs kopā

ieturējām pusdienas. Man šķita, ka viņš vismaz kādas četras die-

nas ir badojies — tik kāri viņš ēda. Pēc vojevodas ieteikuma es

skubināju viņu uz dzeršanu, un mani draugi, kas, padzirdējuši par

viņa ierašanos, sanāca pie manis, ik brīdi piepildīja viņa glāzi.

Mēs cerējām, ka pēc tam, kad šis ārkārtīgais izsalkums un slāpes

tiks remdētas, mūsu viesis būs ar mieru nodziedāt kādu savu

dziesmu. Bet šis cerības mūs pievīla. Pēkšņi viņš piecēlās lio

galda un, atlaidies uz paklāja pie uguns (tas notika decembrī), ne-

pilnās piecās minūtēs aizmiga, un viņu neparko nevarēja uz-

modināt.

Kādu citu reizi man vairāk laimējās: es viņam devu dzert

tikai tik daudz, lai viņu iedvesmotu, un tad viņš mums nodziedāja

vairākas balādes, kas atrodamas šai krājumā.

Agrāk viņam laikam bijusi ļoti skaista balss, bet toreiz tā bija

mazliet ieplaisājusi. Kad viņš, spēlēdams gusļus, dziedāja, viņa

acis atdzīvojās un sejā radās mežonīga skaistuma izteiksme, ko

tik labprāt savos audeklos mēdz attēlot gleznotāji.

Viņa šķiršanās no manis bija dīvaina: piecas dienas pie ma-

nis nodzīvojis, no rīta viņš kaut kur izgāja, un es velti viņu

izgaidījos līdz vakaram. Uzzināju, ka Zaru viņš pametis un devies

uz mājām; bet tai pašā laikā ievēroju, ka man nozudušas pāris

angļu pistoles, kas pirms viņa steidzīgās aiziešanas bija karājušās

manā istabā. Viņam par godu man jāteic, ka tikpat labi viņš būtu

varējis paņemt līdzi manu naudas maku un zelta pulksteni, kas

bija desmitreiz dārgāks par aiznestajām pistolēm.

1817. gadā es nodzīvoju divas dienas viņa mājās, kur viņš

mani saņēma, izrādīdams ļoti lielu prieku. Viņa sieva un visi

bērni un mazbērni metās man ap kaklu, bet, kad devos no viņa

prom, vecākais dēls nāca man līdzi par pavadoni kalnos, kur mēs

pavadījām vairākas dienas, un man neizdevās viņu pierunāt, lai

viņš pieņem no manis kādu atlīdzību.

16   Vampīri — miroņi, kas nāk ārā no saviem kapiem un sūc

dzīvu cilvēku asinis.

17   Par zālēm pret vampīra kodumu noder zeme, kas ņemta no vampīra kapa.

is Kāda cita teiksma stāsta, ka Georgijs sacījis saviem biedriem: «Mans vecais ir miris; novāciet viņu no ceļa.»

19  So skaisto poēmu esmu paņēmis no Vuka Stefanoviča Serbu dziesmu krājuma.

20   Dziesma par karaļdēlu Janišu oriģinālā ir ļoti gara un sadalīta vairākās daļās. Esmu pārtulkojis tikai pirmo daļu un arī ne gluži visu.

Sakiet, — kas tur spīd uz zaļā kalna?

Vai tur redzams sniegs vai balti gulbji?

Sniegs sen būtu izkusis no saules,

Gulbji būtu aizlaidušies projām;

Tas nav sniegs, nav baltspārnaini gulbji,

Tās ir Agas Asan-agas teltis.

Smagi ievainots viņš teltī mokās,

Apmeklēja māte to un māsa,

Tikai sievai kauns bij nākt pie viņa.

Kad mazlietiņ pierimt sāka sāpes,

Pavēlēja Aga savai mīļai:

«Nemeklē vairs mani manā baltā mājā,

Manā baltā mājā, visā manā dzimtā.»

Kuduna ar izmisumu dziļu

Vīra bargos vārdus noklausījās.

izdzirdusi sētā zirgus zviedzam,

Baiļu dzīta, Asan-agas sieva

Gribēja pa logu mesties ārā,

Viņu atturēja divas mīļas meitas:

«Atjēdzies jel, mūsu dārgā māte,

Sētā nezviedz tava vira zirgi,

Ieradies tavs brālis Pintorovičs!»

Atjēdzās tad Asan-agas sieva,

Raudot brālim apķērās ap kaklu:

«Mīļais brāli, kāds man kauns un negods!

Mani projām dzen no pieciem bērniem.»

Atdzejojusi Ārija Elksne

Es sāpju aukās tagad rūdīts vīrs,

Un manu dienu straumē duļķainajā

Jūt rāmumu, un, duļķēm gulstot, tajā

Uz brīdi pavīd debess zilums tīrs.

Vai ilgs būs miers? Varbūt ir beigušās

Man dzīves vētru, rūgto maldu dienas?

Atdzejojis Paulis Kalva

Ir laiks, mans draugs, ir laiks! pēc miera esmu tvīcis,

Aiz dienas diena trauc, un katra aiznes līdzi

No mūža daļiņu, kaut dzīvot alkstam mēs.

Bet rau — viss pīšļos irst: mums nomirt vajadzēs!

Nav laimes pasaulē, ir miers un brīve toties.

Par tādu likteni sen mēdzu aizsapņoties,

Vergs gurdais, — tiecos sen uz tālu mītni steigt,

Kur gaišus priekus rod, var savu darbu veikt . . .

Atdzejojis Vladimirs Kaijaks

Viņš dzīvoja starp mums,

Šai ciltī, viņam svešā; ļaunas jūtas

Pret mums viņš neloloja dvēselē;

Mēs viņu mīlējām. Rāms, labvēlīgs

Viņš apmeklēja mūsu sanaksmes.

Ar viņu dalījāmies skaidros sapņos

Un dziesmās (apdāvināts, iedvesmots

No augstienēm viņš raudzījās uz dzīvi).

Nereti runāja par nākamību,

Kad tautas senos strīdus aizmirsīs

Un dižā saimē savienosies. Toreiz

Labprāt mēs klausījāmies dzejniekā.

Uz rietumiem tad ceļā izvadījām

Ar svētību. Par mūsu naidnieku

Nu kļuvis kādreiz miermīlīgais viesis

Un, trakojošam pūlim izdabādams,

Pauž dzejā naidu; dzirdam notālēm

Mēs skanam ļauni dziesminieka balsi,

Mums pazīstamo. .. Dievs, jel atgūt liec

Tu mieru viņa saniknotam garam

Un………..

Atdzejojis VladimiRs Kaijaks

1835

PĒTERA PIRMĀ DZĪRES

Pāri Ņevai mundri plīvo

Kuģu raibo flagu daudz,

Laivās atskan dziesma brīva,

Airētājus kopā sauc;

Cara nams skan dzīru runās,

Galvai mēle noreibst līdz;

Smagā lielgabalu dunā

Līdz pat grīvai Ņeva trīc.

Kas par svētkiem dižam caram

Piterburgas mazmiestā?

Kam tās zalves, klaigas garas,

Eskadra kam upē stāv?

Vai būs celts ar jaunu godu

Krievu karogs, durklis ass?

Bargais zviedrs vai guvis sodu?

Naidnieks mieru izlūdzas?

Varbūt zviedram ņemtā pusē

Trauslais Branta kuģis steidz,

Veco tēvu satikusi,

Jaunā flote viņu sveic,

Drosmes pilnie dēludēli

Vecā priekšā rindu kļauj,

Zinātnei skan dziesmas kvēli,

Lielgabalu pērkons grauj!?

Valdniekam vai šobrīd straujāks,

Svinot Poltavu, būs gars,

Kur no Kārļa glāba kaujā

Savu valsti krievu cars?

Katrīnu vai sveic ar dēlu?

Vārda diena valdniecei,

Teiksmu cara, milža cēlā

Mīļai sievai melnacei?

Nē! Ar savu pavalstnieku

Mieru līgst viņš, žēlo to;

Piedod vainu, pats jūt prieku,

Kopā kausus saputo;

Skūpsta to kā draugu savu,

Sirdij, sejai starojot;

Piedošanu svin ar slavu,

It kā kaujā uzvarot.

Tāpēc dziesmas, skaņi vārdi

Piterburgas mazmiestā,

Mūzika un zalvju dārdi,

Tāpēc kuģi upē stāv;

Tāpēc šodien līksme runā,

Cara kauss pārpiepildīts,

Smagā lielgabalu dunā

Līdz pat grīvai Ņeva trīc.

Atdzejojis

Jānis Sudrabkolns

ODA LVI

(No Anakreona)

Kļūst jau sirmas, kļūst jau retas

Cirtas, manas galvas gods.

Baltie zobi cauri metas,

Acu spožums aptumšots.

Saldās dzīves priekus baudīt

Dienu palicis nav daudz:

Parcēm rēķins ciets un skaudīgs,

Tartars manu ēnu sauc.

Ko zem kapu kopas zaļās

Nogulda — tas aizmirsts jau.

Turpuceļš ir visiem vaļā,

Atceļa nevienam nav.

Atdzejojusi Vizma Belševica

ODA LVII

Kāpēc kausam dibens sauss?

Puisēn, neļauj traukam susēt!

Tikai gribu, lai šis kauss

Liets ar ūdeni uz pusēm.

Skits es neesmu, un man

Netīk dzīrēs zaudēt sātu.

Lai mums dzerot dziesma skan,

Sarunas lai veldzē prātu!

Atdzejojusi Vizma Belševica

KARAVADONIS

Ir pili diženajā zāle krievu caram

Ne zeltu mirdzošo, ne samtu redzēt varam,

Ne kroņa dimants tur zem stikla paglabāts, —

No griestiem augstajiem līdz grīdai gleznām klāts

Viss zāles plašums mirdz. Ar drošu, brīvu otu

Šeit nācis mākslinieks, lai sienas apgleznotu.

Ne lauku nimfas redz, ne šķistas dievmātes,

Ne sievu krūtis spīd, ne fauni kausus nes,

Nav deju, medību — šeit zobeni vien zvēro

Un sejas drosmīgas mūs kareivīgi vēro.

Kas tautas armiju reiz kaujās vadīja,

To spožos attēlus šeit meistars radīja;

Tie visi pušķoti ar kara brīnumslavu,

Tiem divpadsmitais gads dod nemirstību savu.

Nereti staigāju es lēni garām tiem

Un ilgi noraugos uz dārgiem attēliem.

Šķiet, cīņā saukdami, tie varonīgi slejas,

Jau daudzi dzīvi nav, un daudzi, kuru sejas

Kā pati jaunība zied gleznās spožajās,

Ir veci kļuvuši, liec klusi galvas šās,

Ko lauri klāj …

Bet viens šai karotāju barā

Visvairāk valdzina. Un jaunu domu varā

Ikreiz, šeit apstājies, uz viņu raugos es,

Un skatu nespēju uz citu sejām mest.

Tik smagas skumjas spiež, jo ilgāk viņā skatos.

Viņš gleznots augumā. Jau kailums jaužams matos.

Bet piere augsta spīd, un, šķiet, to vienmēr sedz

Dziļš skumju varenums. Tam apkārt miglu redz.

Aiz viņa — nometne. Ar mierīgumu drūmu

Viņš raugās nicīgi, ar kādu domu kļūmu.

Vai spēja mākslinieks šai domai veidu dot,

Ar tiešu nolūku tā viņu attēlot?

Jeb Doua iedvesma tā negaidīta bija,

Kad šādā izteiksmē tas viņu parādīja?

Ak nelaimīgais pavēlniek, cik liktens skarbs!

Kad zemei svešajai bij ziedots viss tavs darbs,

Tu, tumšā pūļa nīsts, kas nesaprata tevi,

Viens gāji klusēdams ar lielu domu sevī,

Un vārdu tavējo, kas svešāds šķita tiem,

Tie nikni pulgoja ar skaļiem kliedzieniem.

Un tauta, nezinot, ka tiecies izglābt viņu,

Šo svēto sirmumu vien apsmiet juta dziņu.

Un viņš, kā asais prāts bij tevi izpratis,

Lai viņiem iztaptu, tev ļāva kaunā krist. ..

Bet, pārliecības pilns, tu biji spēcīgs garā,

Viens nepadevies tiem, kas bija maldu varā.

Un tomēr pusceļā tev bija jāatdod

Gan lauru vainags tavs, lai vēlāk cits to rod,

Gan vara, nodoms tavs, ko dziļi sevi nesi,

Un vientuļš aizgāji, lai pulka rindās esi.

Tur, sirmais vadoni, kā jauneklis, kas skriet

Grib kaujā pirmoreiz, kad svina lodes dzied,

Tu meties ugunīs, lai rastu savu nāvi, •—

Bet veltīgi! —

Ak, ļaužu dzimums sīks! Gan smiekli nāk, gan žēlas.

Vien mirkļa spožumu jums sirdis pielūgt vēlas.

Cik bieži garām jums kāds dižens cilvēks iet,

Ko aklais laikmets prot tik nonievādams smiet,

Bet kura cēlais vaigs spēj nākamības ļaudīs

Degt dziļu sajūsmu, ko dzejnieks aizgrābts paudīs!

Atdzejojusi Mirdza Ķempe

MĀKONIS

Ko, pēdējais mākoni, vētra kad pāri,

Vēl vientulis klīsti pa mirdzošo āri?

Viens vienīgs tu ēnu pār pasauli svied,

Lai saulainā diena mums skumīga šķiet.

Nesen vēl visapkārt tu debesis sedzi,

Ap sevi vien draudīgus zibeņus dedzi,

Bargs dunēja pērkons un nespēja stāt,

Ar lietu tev zemi bij padzirdināt:

Nu diezgan! Ej projām un gaisti bez steigas,

Jau veldzēta zeme, ir negaisam beigas.

Maigs vējš, kas grib kokus tik glāsmaini vīt,

Nāk tevi no mierīgām debesīm dzīt.

Atdzejojusi Mirdza Ķempe

R O D R I K S

I

Maurus spāņiem uzkūdīja

Aizvainotais Juliāns, —

Karalim par savu godu

Atriebt sen jau alka viņš.

Rodriks bija viņa meitu

Paņēmis ar varu sev,

Tālab ienaidnieka pusē

Nostājās aiz dusmām grāfs.

Mauru karaspēka straumes

Vēlās pāri Spānijai,

Rodriku no troņa gāza,

Bojā gāja gotu valsts.

Taču varonīgie goti

Nepadevās naidniekam,

Mauri ilgi nezināja,

Kurš šai cīņā uzvarēs.

Tikai astotajā dienā

Kaujas troksnis sāka rimt;

Viens bez karaļa pa lauku

Aizauļoja viņa zirgs.

Bruņu cepure un vairogs

Bija zemē nosviesti,

Visi domāja, ka Rodriks

Cīņā ticis nonāvēts.

Taču Rodriks nebij kritis,

Turējās kā lauva viņš;

Sākumā pēc slavas alka,

Vēlāk — nāvi meklēja.

Tomēr itin visas bultas

Garām spindza karalim

Un nevienā vietā bruņas

Pušu nepāršķēla šķēps.

Beidzot, noguris līdz nāvei,

Viņš no zirga lēca nost,

Izlaida no rokas gurdās

Asiņaino zobenu.

Svieda zemē bruņcepuri,

Spožās bruņas meta prom

Un, neviena nepamanīts,

Pusnakts tumsā steidza zust.

Ticis prom no kaujas lauka,

Rodriks tālāk iet aizvien

Un par savu bojā eju

Drīz vien runājam viņš dzird.

Sirmgalvji un sievas vārgas

Viņam ceļā garām steidz, —

Prom no mauru kara pulkiem

Pārbiedētie ļaudis bēg.

Bēgļi raudot lūdzas dievu,

Lai no pagāniem tos glābj,

Rodriks dzird, kā izmisumā

Nelaimīgie viņu lād.

Galvu nodūris, viņš pūlas

Ātrāk visiem garām tikt

Un pat sacīt neuzdrīkstas,

Lai par viņu aizlūdz kāds.

Galu galā trešā dienā

Jūras malā nonāk viņš

Un pie paša krasta klintīs

Aizgruvušu alu redz.

Alā krusts pie sienas piesliets,

Kaktā veca lāpsta rūs,

Un pie neaizbērtas bedres

Vientuļnieka līķis guļ.

Taču neapraktās miesas

Trunējušas nav nemaz,

Gaidīdamas, kad, kā nākas,

Zemē guldītas tās tiks.

Aizlūdzis par nomirēju,

Līķi aprok karalis

Un šai vientuļajā alā

Apmetas uz dzīvi pats.

Tā nu viņš no augļiem pārtiek

Un, kad slāpst, no strauta dzer,

Un ar vientuļnieka lāpstu

Pats sev alā kapu rok.

Taču pamestībā* šajā

Viņam piestāj ļaunais gars

Un ar kairinošiem sapņiem

Katru nakt pie viņa nāk.

Trūkstas viņš no miega augšā,

Izbaiļu un kauna mākts,

Apgrēcīgais kārdinājums

Viņa pieri sviedriem klāj.

Grib viņš dievu lūgt, bet nevar,

Sātans viņam ausī čukst,

Kāda slava gaida kaujās

Un kāds saldums glāstos mīt.

Augām dienām, augām naktīm

Rodriks alā stingi sēž

Un, par senām dienām skumdams,

Noraugās, kā viļņi zib.

III

Taču vientulis, ko Rodriks

Kapā guldinājis bij,

Debesīs par viņu dievam

Labu vārdu aizlika.

Kādu pusnakti viņš sapnī

Ieradās pie karaļa,

Sidrabainā rizā tērpies,

Gaiša nimba apstarots.

Karalis, no bailēm drebot,

Nokrita pie kājām tam,

Taču parādība teica:

«Celies — un tev piedots taps.

Kroni zaudējis tu esi,

Taču dievs ar tevi būs,

Un tu maurus uzvarēsi,

Un tev mieru atgūs sirds.»

Pamodies viņš dieva gribai

Steidzās paklausīt tūlīt;

Tā no vientuļnieka dzīves

Atvadījās karalis.

Atdzejojusi

Ārija Elksne

Dunduks Akadēmijā

Sēž un nedara nekā.

Būtu labāk gājis projām,

Nepienākas tak šis gods.

Dunduks tomēr sēž joprojām —

Viņam sēžamais ir dots.

Atdzejojis Jāzeps Osmanis

Kad rudens dienās va]as gana

Un rakstīt mēdzu es labprāt,

Jūs, draugi, vēlat stāstu manu,

Jau piemirsušos, turpināt,

Un sakāt man, ka tas nav ciešams,

Ka nepieklājīgi patiešām

Ir romānu, kas nepabeigts,

Tā apraut, tūdaļ iespiest steigt;

Ka varonim, lai ceļā kādā,

Man beigās vajag sievu rasi,

Vai viņu nozūmēt vismaz,

Ka personas man jāizgādā

No labirinta saudzīgi,

Tām paklanoties draudzīgi.

Un vēl jūs sakāt: «Dievam slava!

Oņegīns dzīvs, bet, kamēr tā, —

Vēl romāns īsti pabeigts nava,

Jel raksti, nebēdz laiskumā.

Vēl slavas nodevas — gan lamas,

Gan atzinība — ievācamas,

Vēl jātēlo tev franti mums

Un jaunavas, kas mīl un skumst,

Kā arī balles, pilis, kari,

Vai harēms, mansards, būdiņas.

Par to tev atmaksai ņem maz:

Par grāmatiņu prasīt vari

Tu kādus piecus rubļus vien —

Tas nebūs dārgi, jānudien!»

Atdzejojusi Mirdza Bendrupe

C E Ļ I N I E k s

I

Reiz, vientuļš ceļodams pa stepi mežonīgu,

Es pēkšņi noskumu un rūgtās domās slīgu,

Tā iztrūcināts bij un sadrūmis mans prāts

Kā slepkavam, kas tiek pie tiesas aicināts.

Tad, galvu nokāris un bailēs lauzot rokas,

Es gausties iesāku un izvaidēju mokas

Kā smagi sasirdzis, tik vienu daudzinot:

«Ko tagad iesākšu? Kā izeju lai rod?»

II       ,

Kad, sūrodamies tā, es atgriezos jau mājās,

Tur manu nelaimi pat saprast nejaudāja.

No sievas, bērniem pats vēl slēpu, kā sirds cieš,

Cik baisas nojautas, kas dvēseli man spiež;

Bet grūtāk vien ikbrīd bij spēkoties ar bēdām,

Līdz beidzot atklāju it visu negribēdams.

«Ak sieva, bērni, jums ir jazin, kāds draud postā,

Cik liela nelaime!» es viņiem atzinos.

«Dziļš, sāpīgs izmisums man pārņēmis ir prātu

Un drausmas. Jo tās nāk! . . . Tās dienas tuvu klāt jau,

Kad degs šī pilsēta, bargs negaiss pāri ies;

Par pelnu kopiņu tai nolemts pārvērsties —

Ja nepaglābsimies, mūs gaida pazušana.

Kur patvērumu rast? … Ak bēdas, bēdas manas!»

III

Bet tuviniekiem tas bez jēgas likās viss,

Un viņi domāja, ka prāts man aptumsis.

Vēl tikai cerēja, ka dusa māņus kliedēs,

Miers drudzi remdinās un manu kaiti dziedēs.

Pie miera devos gan, bet nespēju to rast,

Miegs tonakt nenāca, un plūda asaras.

Jau agri piecēlos. Kad radus ieraudzīju,

Es atkārtoju to, ko vakar teicis biju.

Bet viņi brīnījās, bij neuzticīgi,

Tad lēma pārmācīt: gan smējās nicīgi

Par manām iedomām, gan ari bargi rāja,

Pie prāta lūdza nākt un rimties pierunāja.

Bet, viņu padomus pat neklausīdamies,

Es skaļi vaidēju, no posta bīdamies,

Līdz visiem apnika, ka es tā vaimanāju, —

Ar roku atmetot, prom tuvinieki gāja,

It kā no sirdzēja, lturš brēc un ālējas,

Un kuram vajadzīgs bargs dziednieks, cits nekas.

Viens stepē aizklīdu, ar izbailēm un bažām

Ap sevi vērdamies kā vergs, kas grib no važām

Tikt vaļā, ceļu rast, kas brīvē aizvedīs,

Vai ceļinieks, kas cer rast pajumti, pirms līst.

Tā vilkos noguris zem tumšā debess loka.

Tad nāca jauneklis, kam grāmata bij rokā.

Viņš acis pacēla un apjautājās rāms,

Kādēļ es nododos tik rūgtām asarām.

Es teicu: «Uzklausi, vai ļaunāk gan var klāties!

Man nāve nolemta. Kā soģa priekšā stāties

Gan drīkstu viņsaulē, ja nesagatavots

Vēl jūtos, mirt man bail?»

«Ja tev ir nolemts sods,

Viņš bilda, «un ja tu patiesi nožēlojams, —

Ko šeitan gaidi vēl? Kālabad nebēdz projām?»

Es vaicāju: «Kurp bēgt? Kā ceļu izraudzīt?»

Viņš: «Skaties, — vai kaut ko tu neredzi šobrīd?»

Un tālē rādīja. Es vēros klajā laukā

Ar acīm ieplestām, kā pārsteigts sirdzējs raugās,

Kam acugaismu ārsts patlaban atdevis.

Un beidzot atteicu: «Tur it kā gaisma viz.»

«Tad ej,» viņš sacīja, «lai ceļu nestaigātu

Šī gaisma rāda tev, līdz šaurie vārti klātu,

Un tiksi atpestīts tu, izgājis caur tiem.

Ej!» Un es metos skriet uz vārtiem tālajiem.

Bet mājās izbijās, ka pēkšņi projām traucu.

Drīz sieva sāka kliegt, tad ari bērni sauca,

Lai taču atgriežos; un, dzirdot klaigas šis,

Daudz manu paziņu bij pulcējušies drīz;

Cits mani lamāja, cits sievu pamācīja,

Cits draugu žēloja, kas jāzaudē nu bija,

Cits skaļi ņirgājās, ka apsēsts esot es,

Cits mani ieteica ar varu mājās vest;

Jau sekoja dažs labs — tādēļ vēl ašāk skrēju,

Jo šauro ceļu rast man taču vajadzēja

Un šauros vārtus tos, caur kuriem gājis var

Gūt beidzot glābiņu un pestīšanu gars …

Atdzejojis Vladimirs Kaijaks

… Atkal ierados

Tai zemes stūrītī, kur trimdā reiz

Es mitu divus gadus nemanāmus.

Kopš laika tā jau desmit gadu gājis

Un daudz kas dzīvē pārmainījies man

Un, vispārīgai likumībai pakļauts,

Es arī mainījies, — bet atkal šeit

Nu pagājušais mani spriegi apņem,

Un šķiet, ka tikai vakar klīdu vēl

Es šajās birzīs.

Lūk, tur trimdas namiņš,

Kur mājoju ar veco aukli es.

Vairs vecenītes nav — un es aiz sienas

Vairs nesamanu viņas gurdos soļus,

Ne viņas gādību ik sīkā lietā.

Lūk, meža pakalniņš, uz kura bieži

Es stingi sēdēju un raudzījos

Uz ezeru, ar skumjām atceroties

Daudz citādākus krastus, citus viļņus . ..

Starp druvām zeltītām un zaļām pļavām

Tas, zili mirdzot, tālu izplešas.

Pa viņa noslēpumu pilnām dzīlēm

Brauc laivā zvejnieks, un tas līdzi sev

Velk tīklu trūcīgu. Pa lēzniem krastiem

Stāv sādžas izkaisītas — un aiz sādžām

Ir greizas dzirnavas, kas, vējam pūšot,

Ar pūlēm spārnus kustina …

Uz manu

Tēvtēva zemju robežām tai vietā,

Kur ceļš, ko lietus dziji izvagojis,

Pret kalnu paceļas, trīs priedes stāv •—

Tā viena tālāk nost, tās citas divas

Jo tuvu kopā — šeit, kad senāk garām

Es jāju, mēnesnīcai gaiši spīdot,

Ar pazīstamu šalku mani sveica

Trīs galotnes. Nu pa to pašu ceļu

Es jāju un jo drīz vien savā priekšā

Tās atkal ieraugu. Tās tādas pašas,

Tā pati ausij pazīstamā šalka. —

Bet tagad pie to vecām, cietām saknēm

ļKur kādreiz viss bij tukšs un kails)

Ir saaugusi jauna, kupla birzs,

Košzaļa dzimta, krūmi drūzmējas

To ēnā it kā bērni. Lūk, bet nostāk

Stāv viena viņu sadrūmusi biedre

Kā kalsna vecmeita, un apkārt tai

Viss kails tāpat kā senāk,

Sveika, cilts

Tu jaunā, nepazīstamāI Ne es

Vairs pieredzēšu tavus spēka gadus,

Kad pāraugsi tu manas paziņas

Un cieši noslēpsi to vecās galvas

No garāmgājēja. Bet lai mans mazdēls

Dzird jūsu apsveikuma šalkoņu,

Kad, pārnākot no sarunas ar draugiem,

Pilns priecīgu un patīkamu domu

Nakts dziļā tumsībā viņš ies jums garām

Un mani atcerēsies.

Atdzejojusi Elma Zālīte

Es domāju — sirds mana beidzot

Vairs nespēj aizrauties un ciest.

Kas bijis kādreiz, pats sev teicu,

To neatgriezt! To neatgriezt!

Ne jūsmai vairs, ne skumjām ļaušos,

Ne sapņiem lētticīgajiem .. .

Bet atkal pamosties, es jaušu,

Liek visvarenais daiļums tiem.

Atdzejojis Vladimirs Kaijaks

Ak nabadzība! beidzot iegaumējis

Es tavu rūgto mācību! Par ko

Tu mani vajā, valdniec nežēlīgā,

Kas pieticību nīst un laupa miegu? .. .

Ko darīju, kad bagāts biju es,

To pieminēt patlaban nav man nodoms:

Mums klusējot ir jāveic labie darbi.

Par to vairs nepienākas vārdus šķiest.

Šeit domām ceru jaunu spēku rast

Un jūtu — mani nepazudinās

Pavisam liktenis.

A'dzejojis Vladimirs Kai/akn

L U K U L A IZVESEĻOŠANĀS

Pēc latīņu parauga

Jau tevi māca mūža miegs,

Tu skumji vēries draugos savos,

Un nāve, jaunais bagātniek,

Jau klauvēja pie durvīm tavām;

No rīta ieradusies šeit,

Kā augļotājs, kas naudu devis,

Tā gaidīja, kad tiks pie tevis,

Lai līdzi viņai ej.

Bij tavās telpās kluss un tumšs,

Vien ārsti drūmi sarunājās,

Bij sejās redzams mulsums skumjš

Gan mīļākām, gan kalpotājiem.

Un vergi smagi nopūtās,

Par tevi dievu aizlūgdami,

Jo, kas gan zin, kā ies šai namā,

Kad tevi smiltis klās.

Bet tikmēr jaunais mantinieks,

Kā krauklis, jaušot līķa smaku,

Aiz satraukuma bāls kā sniegs

Tev domās kapa bedri raka,

Jau noplēsts bija zīmogs tavs

Un viņējais it visur uztriepts,

Un, skatīdamies zelta lustrās,

Viņš saimnieks jutās jau.

Viņš domāja: «Nu augstmaņiem

Man bērnus nevajadzēs audzēt,

Pats tagad būšu līdzīgs tiem,

Būs mantas pagrabos man kaudzēm;

Nu godīgs kļūšu arī es

Un neslēpšu no sievas algu,

Un nezagšu no kroņa malkas

Es vairs ne pagales.»

Tu augšāmcēlies. Draugu bars

Ap tevi smej un čalo modri,

Un tavi vergi šovakar

Aiz prieka skūpstās viens ar otru;

Tik laimīgs ārsts nav bijis sen,

Vien zārcinieks ir mazliet bēdīgs,

Un pārvaldnieks uz karstām pēdām

Prom mantinieku dzen.

Un dzīvi baudīt vari tu

Ar visiem daudzveidīgiem priekiem,

Vien glabā dārgo dāvanu

Un nešķied savas dienas velti.

Liec lietā tās; laiks projām plūst,

Vairs nevilcinies — daiļu sievu

Sev beidzot izvēlies, un dievi

Tad dāsni svētīs jūs.

Atdzejojusi Ārija Elksne

Naktī dzirnavnieks nāk mājās . . .

«Siev! Kas tie par zābakiem?» —

«Plencis tāds! Ko sadomājis!

Zābaki! Liec mieru tiem!

Akls, vai? Ko dzer tik traki!

Tie tak spaiņi…» — «Ko tu saki?

Daudz kas mūžā redzēts jau,

Bet nu tas vēl redzēts nav,

Ka pie spaiņiem akurāt

Būtu vara pieši klāt.»

Atdzejojis Jāzeps Osmanis

1 83 6

D. D AVIDOVAM- nosūtot viņam Pugačova dumpja aprakstu

Tev — varonim, tev — dziesminiekam!

Nav liktenis man lēmis prieku

Ar ugunīgu rumaku

Traukt līdz, kad kauja brāzies tu.

Uz Pegaza vien jājis es,

Un Parnass licis valkāt man

Šīs vecmodīgās zīmotnes.

Bet šajā ziņā arīdzan

Man tavā priekšā jāliec piere,

Mans tēvs tu un mans komandieris.

Te Pugačovs mans — tūdaļ jūtams:

Viņš pārgalvis un kazaks sīksts!

Tev priekšpulkā patiesi būtu

Tāds apakšvirsnieks noderīgs.

Atdzejojusi Ārija Elksne

TELNIEKAM

Priecīgs un skumju pilns, tēlniek, es ieeju darbnīcā tavā:

Ģipsim tu domāt te liec, marmors tev paklausīgs tiek,

Varoņu daudz tev un dievu! Lūk, Zevs kur,

kas pērkoņus svaida;

Lūk, kā caur pieri tur glūn satīrs un stabuli pūš;

Lūk, kur ir Barklajs, kas sāka, Kutuzovs, kas pabeidza cīņu;

Ideāls — Apolons tur, skumjas kā Niobe te. ..

Priecīgs es esmu! Un tomēr, kad klīstu starp klusajiem

dieviem,

Sēras sāk sirdi man spiest: Delviga labā vairs nav;

Mākslas un daiļuma draugs nu jau atdusas tumšajā kapā.

Kā tevi apskautu viņš, cik lepns viņš būtu uz tevi.

Atdzejojis Kārlis Krūza

NO PINDE MONTĒS

Nav lielas vērtības šīm skaļām tiesībām,

Kaut arī galva reibst ne viena vien no tām;

Es tomēr nekurnu par dievu augsto prātu,

Kas nevēlēja man, pret nodokļiem lai stātu,

Vai liedza valdniekiem uz kariem pulkus post;

Maz bēdu man par to, vai brīvi laikrakstos

Var muļķus izāzēt, vai cenzūra it skarba

Liedz pļāpām žurnālos veikt savu posta darbu,

Jo tas it viss ir vārdi, vārdi, vārdi vien\ —

Nē, citas tiesības man allaž domas sien;

Un cita — labāka man vajadzīga brīve:

Vai caram pakļauta vai tautai mūsu dzīve —

Vai nav vienalga mums? Lai dievs ar tiem.

Nekam

Nedz lūgt, nedz zemoties; vien sev lai kalpojam

Un izdabājam sev; lai varas priekšā akli

Nav jāliec goda prāts un nodomi, un kakli;

Just, brīvi, klaiņojot, kur paša sirdij tīk,

Kāds daiļums dabai dots, kāds skaistums dievišķīgs.

Vien iedvesmas un dižas mākslas priekšā liekties,

Sai kaislei atdoties un mūžam pēc tās tiekties,

Lūk, laime, tiesības! .. .

Atdzejojis Harijs Skuja

1 Hamlets (Pušk. piezīme).

Kad ārpus pilsētas, pilns domu, klīstu es

Un kapos ieeju, kur krusti, kapenes,

Kur, lēni satrūdot, te nomirušie atdus,

Kas galvaspilsētā reiz mita ilgus gadus

Un tagad purvājā ir saspiesti šā tā —

Kā viesi badīgi pie galda trūcīgā;

Te kupčiem, ierēdņiem gan mauzoleji stalti,

Bez gaumes cirsti tie, par lētu naudu kalti,

Un visur dzejolī vai prozā vēstījums,

Kāds tituls nelaiķim, ko zaudēt nācies mums;

Pēc vecā ragneša skumst atraitne it glīta;

Te urna atlauzta vai zagļu nolaupīta,

Te bedres vaļējas jau vietām izraktas,

Tās iemītniekus cer jau rītdien jaunus rast, —

No tā, ko redzu es, tāds nemiers manī rodas,

Ka grūtsirdībai vien un dusmām jāpadodas.

Kaut nospļauties un bēgt. . .

Bet jauki liekas man

Pa rudens klusumu, kad trokšņi neatskan,

Iet lauku kapsētā, kad rieta stundā klusā

Tur ļaudis mirušie guļ svētsvinīgā dusā.

Tur kopām zājainām patiesi plašums īsts;

Nakts melnumā pie tām bāls zaglis nelīdīs;

Gar kapakmeņiem, ko redz laika gaitā drupām,

Iet ciema ļautiņi ar nopūtām uz lūpām;

Nedz piramīdas šeit, nedz greznas urnas cej,

Nav cēlu statuju, vien kupls ozols zeļ,

Pār kapiem izpletis uz visām pusēm zarus,

Un šūpojoties šalc …

Atdzejojis Harijs Skuja

18 3 6. GADA 19. OKTOBRIS

Reiz bija laiks: tad svētki jaunībai

Gan līksmi skanēja, gan rozēm vijās,

Ar dziesmām kausu dzidrie zvani mijās,

Un ciešāk sēdējām mēs dienā tai.

Mēs, draiskulīgie nesaprašas, tvērām

Tad dzīvi vienkāršāk un drosmīgāk,

Par cerībām un jaunību mēs dzērām,

Par iegribām, kas viņai līdzi nāk.

Viss izmainās: un dzīru prieks pa tam,

Tāpat kā mēs, ir tapis rimts un sātīgs;

Tas tagad kļuvis pieticīgs un prātīgs,

Dzird kausu zvanus dobjāk nodunam.

Vairs sarunas tik raiti nerisinās,

Tīk klusēt mums un sēdēt attālāk,

Un dziesmas jau daudz retāk smieklos tinas,

Un biežāk nopūta pār lūpām nāk.

Ir visam laiks. Jau kuro reizi gan

Mēs Licejam par godu svētkus svinam;

Laiks aizsteidzas, to visi labi zinām,

Un pārvērtis tas mūs ir arīdzan!

Jau ceturksnis no gadsimta ir garām!

Jel nekurniet, tāds liklens lēmums sīksts.

Ap cilvēku viss mainās, kā gan varam

Mēs gaidīt, ka viņš paliks nemainīgs?

Jel atminiet.— no tālās dienas tās,

Kad likteņus mēs vienā sasaistījām,

Kas pieredzēts, kam liecinieki bijām! . . .

Ar tautām slepus cīņā spēlējās ■—

Naids nežēlīgi plosīja to dzīves,

Te kronējās, te lemts bij cariem krist,

Un sārtoja tad altārus gan brīves,

Gan lepnuma, gan slavas asinis. '

Vai atminat: reiz dzīrēs pirmajās

Kā vēra cars mums savā pilī vārtus —

Mēs aizgājām, Kuņicins laipnus vārdus

Mums sacīja, bij galma dzīres tās.

Tad klusumā vēl bargā vētra snauda,

Ko atnesa mums divpadsmitais gads,

Tad Napoleons vēl nemocīja tautas,

Vēl draudēja un šaubās grima pats.

Vai atminat: aiz pulka pulki trauc;

Mēs šķīrāmies no brāļiem īgnu prātu,

Lai aizvēnī mūs skola nosargātu,

Un skaudām tos, kam nāvē iet bij ļauts

Par tēvzemi . . . Un lepnie ienaidnieki

Drīz krita Krievuzemes skāvienos;

Ap Maskavu drīz sāka blāzmot sniegi,

Kur viņu pulkiem nāves cisas post.

Vai atminat, kāds valdīja tad prieks,

Kad mūsu Agamemnons brlnum jaukais

Un dižais atgriezās no kauju lauka

Pie Parīzes, kur satriekts ienaidnieks!

Viņš — tautu draugs, kas atdeva tām brīvi!

Vai atminat, kā uzziedēja viss,

Un ūdeņi šie pēkšņi kļuva dzīvi,

Pie kuriem atpūtās viņš noguris!

Vairs viņa nav — viņš mūs ir pametis

Un Krievzemi, ko slavā kaldināja.

Uz tālas klints, kur vientulība mājo,

Lemts Napoleonam aizmirstībā dzist.

Cars atkal jauns mums žigli tronī stāja,

Drūms viņa vaigs, un varens ir viņš pats.

Tumšs padebess pie apvāršņa jau krājas,

Un viesulis tos……………………………………

Atdzejojis Hatijs Skuja

«Piemineklis».

Autogrāfs. 1836.

Vakar Leila sveikas māja,

Vienaldzīga projām gāja.

Saucu: «Kurp? Jel teic vispirms!»

Cerības man neatstāja

Atbilde: «Tu esi sirms.»

Smējējai es sacīt traucu:

«Viss ir laika varai ļauts!

Ko par muskusu reiz saucu,

Kļuvis bālgans kampargrauds.»

Bet par runām neveiksmīgām

Smaidot Leila lūpas ver:

«Zini pats, kas kuram sver:

Jaunlaulātiem muskuss tīkams,

Toties kampars zārkiem der.»

Atdzejojis Laimonis Kamara

PIEMIKNEKLIS

Exegi jrionumentuni

Pats pieminekli sev — un ne jau rokam kaltu —

Es cēlis; neaizaugs vairs tautas ceļš uz to,

Tas dižāks paceļas par granītstabu stalto,

Reiz Aleksandram uzcelto.

Viss mirt es nevaru — gars, lirā iemājodams,

Pār nāvi pacelsies, kad pīšļus smiltis klās,

Un, kamēr dzejnieks būs kaut viens zem saules rodams,

Arvien vēl mani cildinās.

Tiks daudzināts mans vārds Krievzemē diženajā,

Ik tauta, kas šeit mīt, to pieminēs un teiks:

Gan slāvs, gan arī soms, gan kalmiks stepju klajā,

Gan tunguzs savā mēlē sveiks.

Dārgs tautai būšu es par to, ka krietnas jūtas

Ar liru modināt es pūlējos, par to,

Ka teicu brīvību šai laikā bargā, grūtā

Un lūdzu žēlot vajātos.

Ko dievs tev licis paust, jel paud, ak mūza, droši

Un negaidi, lai tiek tev lauru vainags vīts, —

Vai jādzird uzslava, vai vārdi nievājoši,

Ar muļķi tev nav jāsāk strīds.

Atdzejojuši Mirdza Bendrupe un Vladimirs Kaijaks

PĀRĒJIE — HRONOLOĢISKI NENOSAKĀMIE DZEJOĻI

Ak mūza nesaudzīgā, kvēlā,

Kas satīru mēdz iedvesmot!

Man nevajaga liras cēlās,

Man Juvenala pletni dod!

Ne tiem, kas atdarina citus,

Nedz tulkiem, kas ar badu sitas,

Nedz rīmkaļiem, kam kauna trūkst,

Man epigrammu sīvums rūgst.

Miers visiem jums, kas rakstāt dzejas,

Miers jums, kas pildāt avīžslejas,

Miers nelgām, kuriem prāta maz!

Šurp, bramanīgie salašņas!

Laiks, lai pie kauna staba liktu

Es jūsu darbus nekrietnos,

Bet, ja kāds sveikā garām tiktu,

Man, kungi, atgādiniet tos!

Ai, cik daudz nekaunīgu aušu,

Ai, cik daudz stulbu krampakaušu

Vēl gaida, lai es pasteidzos

Un apzīmogot sāku tos!

Atdzejojis Harijs Skuja

ZELTS UN ŠĶĒPS

—   Viss ir mans! — zelts lepni saka.

—   Viss ir mans! — sauc pretim šķēps.

—  Visu pirkšu! — zelts tam saka.

—   Visu ņemšu! — atcērt šķēps.

Atdzejojusi Mirdza Ķempe

Ak nē, es nemīlu tās trako brīžu baudas

Un kaislos kliedzienus, un neprātu, un raudas,

Kad jauna bakhante, ko jūtu reibums rauj,

Kā čūska vīdamās, man apkārt rokas skauj

Un karstā reibumā, kad baigais brīdis beidzas,

Ar lūpām trīsošām vēl mani skūpstīt steidzas!

Cik daudzreiz mīļāka tu, kautrais bērns, man tiec,

Un kādu laimi tu man skumjās sajust liec,

Kad klusi, sērīgi, pēc ilgas vairīšanās,

Tu beidzot padodies un slīdi rokās manās —

Tik rāmi kautrīga, tik atturīga vēl,

Kaut tavā vēsumā man sirds vēl karstāk kvēl,

Līdz sāc jau iedegties arvienu vairāk, vairāk —

Un mēs vairs nejūtam, kurš kaistot kvēlo kairāk!

Atdzejojis Kārlis Krūza

Ai nē, nav dzīve apnikusi!

To mīlu — dzīvot gribu es!

Un dvēsele man nestingst klusi,

Kad jaunību prom gadi nes.

Vēl saglabātas tādas baudas,

Ko mana ziņkāre grib rast,

Kas iztēlei dod sapņu jaudas —

No kurām jūtas iedegas.

Atdzejojusi Mirdza Ķempe

PASAKAS

..

PASAKA PAR POPU PIETAPIERI UN VIŅA KALPU MUĻĶA ANTULI

Reiz dzīvoja pops Pietapiere,

Apaļš kā taukos niere.

Pagājās pops pa tirdziņu,

Lūkodams lētāku teķi vai zirdziņu.

Pretī Muļķa Antulis nāk,

Iedams, kurp kājas aiziet māk.

Pakliedz šis popam: «Sveiks, bārda!

Ko tad tu, tēv, tik agri esi slējies?

Ko meklēt skrēji?»

Pops atbild bez lieka vārda:

«Kalps man vajadzīgs — dūšīgs, ne mirējs —

Namdaris, staļļa vīrs, azaida virējs.

Kur lādu puisi lai sadabū,

Puslīdz lētu un palabu?»

Antulis saka (nav bēda,

Ja babuļos balandas ēdam):

«Tev izkalpot, cienlgtēv, esmu ar mieru

Par trim knipjiem gadā tev pa pieri;

Bet maltītei liec man plānputru priekšā,

Tā der manām iekšām.»

Pops domīgi bārdu raustīja

Un pietaino pieri taustīja:

Ej tu zini, cik stipri

Tādi kalpa knipji!

Taču, cerot uz «gan jau» un «varbūt»,

Sacīja: «Labi. Būs abiem mums lētāk.

Nāc padzīvo laiciņu manā sētā,

Rādi savu čaklumu un raženu darbu.»

Sāk dzīvot Antulis popa namā,

Ne sūdzas, ne kurn, ne likteni lamā;

Kviešus kuļ,

Uz salmiem guļ,

Par pieciem plānputru smalsta,

Par deviņiem labības birkavus valsta.

Rītos līdz gaismai jau viss viņam apdarīts:

Zirgi sen ilksīs, lauks aparts, un labdarim

Popam, kas gulšņā vēl atmiedzi saldā,

Brokastis garšīgas uzliek viņš galdā —-

Pat noloba oliņai čaumalu! —

Un aizsteidzas aši uz pļavmalu.

Cienmāte Antuļi liela un slavē,

Mācītājmeitai viņš garlaiku kavē;

Mazulis Antuļi saukā par tētiņu,

Jo bērnu viņš pašūpo, steigdams uz klētiņu

Vai nākdams ar pakaišu nastu;

Pat suns viņam vēlīgi luncina asti.

Vien pops nevar Antuļi ieredzēt,

Kaut nava tik strādīgs vēl pieredzēts;

Ne vārdiņa laipna pops nesaka tam,

Lai darītu puisis ko darīdams.

Par atmaksu bieži pops domāt sāk.

Laiks steidzas. Gads nolīgtais galā nāk.

Ne kumoss, ne malks popam nelien vairs mutē,

Nav miega, sāk piere jau nelabi kutēt.

Beidzot pops pastāsta sievai par līgumu.

Ko te nu darīt? Kā apiet ar līkumu?

Sievām prāts acīgs,

Uz visādām viltībām nadzīgs!

Cienmāte pieceļas spilvenos sēdus

Un saka: «Es zinu, kā atvairīt bēdu:

Liec darāmu Antulim darbu tik grūtu,

Ka spējams tas nav, bet lai padarīts būtu.

Tā savu pieri tu glābsi no grāviena,

Tiksi no Antuļa vaļā uz rāviena.»

Popam ap dūšu kļūst možāk,

Sāk viņš jau uzlūkot Antuļi drošāk,

Un raugi — balss viņam sparīgi skan tūlīt:

«Panāc nu šurpu, mans krietnais kalps Antuļi!

Klausies: no velniem man dvēseļu maksa

Nākas līdz nāvei — pēc augstākās takses.

Ienākums labs, tikai velni nav labākie radi:

Parādā man jau par septiņi gadi.

Kad būsi izstrēbis savu plānputras kubliņu,

Tad aiztec uz elli

Un ņem priekšā to velna zelli,

Parādu piedzen līdz pēdējam rublim.»

Antulis nesāka veltīgu strīdiņu,

Iestrēba putru un jau pēc brītiņa

Staigāja gar jūras malu

Un mērcēja ūdenī virves galu,

Grodus riteņus griezdams

Un putas pa liedagu šķiezdams.

Izbrida vecais velns no dzelmes seklē:

«Ko tad tu, Antuļi, te mūsmājās meklē?» —

«Āre, griezīšu tagadiņ visu jūru grīstē,

Lai jums, velniem, vēderi pušu plīstu!» —

Vecais velns, to dzirdot, noskuma ļoti:

«Saki, lūdzams, — par ko gan tik bargi mūs sodi?»

«Tu vēl vaicā? Jūs, nešķīstie gari,

Nodevas nenesat jau septiņi pavasari!

Tagad reiz likšu jums, velniem, trūkties!»

Vecais velns sāka lūgties:

«Klau, Antulīt! Negriez tu jūru grīstē!

Atdosim parādu itin drīz tev.

Tūdaļ teikšu, lai mazdēls nāk,

Viņš labāk rēķināt māk.»

Antulis domā: «Gan puiku es tīšu ap īkšķi!»

Drīz iznirst jau velnēns 110 dzelmes ar blīkšķi

Un iesāk tik ņaudīgā balsī, ka žēl:

«Sveiks, Antuļi!» saka. «Sveiks, zemnieka dēls!

Teic — kas tās par nodevām, ko tu te meklē?

Nav dzirdēts par tām mūsu peklē.

Mūžu nav gadījies brīnums tāds,

Ka no velniem nodevas vāci

Rādās, ka aplam tu nācis mūs aprāt,

Tomēr mēs maksāsim nodevas labprāt,

Tikai ar norunu vienu —

Ja lēnāk par tevi es skrienu.

Laidīsim abi apkārt ap jūru:

Kurš pārskries pirmais, ņems nodevu pūru;

Maiss pa to laiku būs piebērts.»

Antulim smīnā plaksts viltīgi pievērts:

«Niekkalbi, neliec jau pasaulei smieties!

Ar pašu Antuļi šis iešot skrieties!

Pagaidi, pasaukšu mazo brāli,

Ir tas tevi noskries kā cāli.»

Antulis paiet pa mežu, pa āri,

Saķer sev maisā zaķēnu pāri.

Atgriezies, izceļ viņš vienu aiz ausīm:

«Tagad, brāl mazais, ap jūru tu šausi!

Šis nabaga velns te grib skrieties ar mani.

Parādi viņam, kā skrien mūsu gaigalu gani!

Viens, divi, trīs! Laid nu vaļā ļekasl»

Un zaķis jau nozūd uz meža tekas.

Velnēns skrien apkārt ap jūru,

Rausdams no pieres pilienus sūrus.

Ceļš viņam nav visai īss,

Tomēr skrējējs atgriežas drīz —

Aizelsies, izkāris mēli, purns gaisā.

Viņš cerēto balvu jau saņemt taisās,

Bet ierauga sāncensi Antulim klēpī!

Tas brālīti glauda un teic: «Manu Jēpīt,

Tu noskrējies, nabadziņš, esi un paguris!

Tec nu, brāl, krūmos un brītiņu pagūli!»

Velnēns vai mēms:

Tomēr pirmais te galā tas ķēms!

Kaunā iemiedzis asti un pūzdams, cik jaudas,

Elš: «Aiziešu tūdaļ pēc nodevu naudas.»

Ellē vectēvam sauc: «Lai skan nelaimes zvani.

Mazais Antulēns noskrēja mani!»

Vecais velns sāka pakausi kasīt un domāt,

Bet Antulis, svilpodams nebēdņa omā,

Virvi jo garāku garumā rieš

Un jūru bez mitas grīstē griež,

Ka velniem nekur vairs glābties.

Steidz mazdēls atkal no dzijuma rāpties:

«Rimsties, Antuļi! Nodevas dabūsi.

Vecais jau grābā pa pekles skabūzi.»

Tā velnēns sāk čalot jautri.

«Vēl tikai metīsim abi šo šautru:

Kurš tālāk aizsviest jaudās,

Tas lai ņem nodevas naudā un graudā.

Nu? Baidies izmežģīt delnu?

Ko gaidi?» — «Es gaidu to mākoni melno.

Uzmetīšu tavu šautru tur augšā

Un sākšu jūs, sātanus, taukšēt.»

Iztrūkās velnēns un skrēja pie vecā

Stāstīt, kāds atvēziens Antuļa plecam.

Bet Antulis atkal sāk virvi vicināt,

Draud pašus pekles pamatus tricināt.

Steidz velnēns: «Nu ko tu te plēsies?

Vari tās nodevas dabūt, ja spēsi …» —

«Nē,» saka Antulis, «nešķielē greizi!

Tagad būs mana reize.

Pats es noteikšu — ko un kā,

Likšu tev, paugainim, palēkāt!

Vai redzi tur ganībās ķēveni?

Cel plecos to gaļas lēveni

Un aiznes pusverstes. Ja spēsi,

Pats nodevas paturēsi;

Ja netiksi galā,

Stiep tūdaļ man nodevu maisu malā!»

Nabagā velns,

Pietvīcis gluži melns,

Zem ķēves līda,

Elsa un svīda,

No zemes pasvēra,

Divi soļi paspēra,

Uz trešo klupa un izstiepās pelēks kā pelni.

Bet Antulis sauc: «Ak tu muļķa velniņ!

Tu nespēji ķēveni panest ar rokām,

Bet es, palūk, kājstarpi stiepšu bez mokām.»

Tad Antulis jāšus zirgā lec

Un auļo kā vējš, cik vien tālu redz.

Velnēns pie vectēva skrēja ar kaunu,

Teica par Antuļa uzvaru jaunu.

Sanāca velni vagā,

Neko nevar darīt — jāmaksā ragā!

Iznesa pulkā pa gaisu

Antulim nodevu maisu.

Stenēdams soļoja Antulis mājās,

Pops, viņu ieraugot, pietrūkās kājās,

Glābiņu meklēt aiz cienmātes līda,

Sarāvās čokurā drebot uz grīdas.

Antulis atsēja nešļavai valgu,

Izbēra maisu un prasīja algu.

Atspiedās pops pret ieri

Un pastiepa pieri.

Pirmais knipis

Bij smags kā piesta —

Palēcās pops līdz griestiem;

Otrais šķila

Kā guni uz galodas —

Palika pops bez valodas;

Trešais dima

Kā viesuļa auri —

Izpūta popam prātu no paura.

Bet Antulis knipim vēl piemetina:

«Kas tevi, pop, pēc tā lētuma dzina? …»

Atdzejojis Jūlijs Vanags

PASAKA PAR CARU SALTANU,

PAR VIŅA DĒLU, KRIETNO

UN DlZENO SPEKONI KŅAZU

GVIDONU, UN DAIĻO

PRINCESI GULBI

Vakarā pie uguntiņas

Vērpa trejas daiļaviņas.

Tumst aiz loga debess zils,

Darbs vēl sokas, runas silst.

Viena teic: «Ja reiz par cari

Tiktu es, tad ceptu arī!

Pati vai puspasaules

Gardi pamielotu es!»

Māsa sauc: «Ja man reiz dotu

Laime ķeizarienes godu,

Visa zeme ietērptos

Manis austos audeklos!

Trešā sarkst: «Ja būtu ziņa,

Ka es cara līgaviņa,

Es tam steigtu mīļuprāt

Spēkadēlu dāvināt!»

Tikko paguva tā sacīt,

Iespīd šai kā saule acīs:

Pāri slieksnim soli liek

Cars, tās zemes pavēlnieks.

Stāvēdams pie sētas malas,

Klausījies viņš meiču čalas;

Trešās kautri solītais

Licis viņa sirdij kaist.

Teic viņš: «Sveika, zeltenīte!

Būsi care tu jau rītu —

Un līdz martam remdenam

Spēkavīru dāvā man.

Bet jūs, abas māršaviņas,

Smalkas vilnas kārsējiņas,

Beidziet vērpt, lai arī jau

Tūdaļ varat līdzi braukt:

Viena valdīs virtuvē,

Otra — drānu austuvē.»

Cars, to teicis, ārā gāja,

Māsas līdzi vedināja,

Un pēc brītiņa viss loms

Auļoja uz pili prom.

Neba ilgi vilcinājies,

Jau pēc stundas salaulājies,

Saltans priecīgs blakus nāk

Sievai kāzu mielastā.

Pilnu redz vēl raušu muldu,

Kad uz ziloņkaula gultu

Viesi jauno pāri ved

Un pret sienu kausus met.

Virējai kļūst vaigi zaļi,

Audēja sit stāvus skaļi;

Abām gruzis acis grauž,

Abas mīļo māsu skauž:

Cariene kopš dienas tās

Staigā mātes cerībās.

Gadījās, ka Saltancaram

Tolaik jāpošas bij karam.

Atvadoties, seglos jau,

Viņš vēl jauno sievu skauj

Un jo cieši piekodina,

Lai tā sevi sargāt zina,

Sargot augli loloto,

Saderībā solīto.

Bargi karo cars un ilgi,

Pienāk marta riti zilgi,

Atskan prieka kliedziens kvēls

Piedzimst carei dižens dēls.

Raugot mazo ērglēniņu,

Vīram vēsti raksta viņa,

Vēstnesim liek aši jāt,

Caratēti priecināt.

Audēja un virējiņa,

Un vēl veča Vecatiņa

Sazvērējās ļaunuprāt

Cari māti nomaitāt;

Pārķert vēstnesi šās lika,

Cits tā vietā sūtīts tika,

Lai ar viltus vēsti steidz,

Kurā vārds pa vārdam teikts:

«Carei naktī dzima bērns,

Neredzēts un briesmīgs ērms;

Nevar saprast, dēls vai meita, —

Radījums nav cilvēkveida:

Nav ne vardulēns, ne pelēns,

Rūc kā zvērs un ķepu zelē.»

Cars, to dzirdot, dusmās aklās

Vēstnesim liek cilpu kaklā,

Beidzot žēlo, pavēl joņot

Atpakaļ un ziņu nodot:

«Gaidīt caru pārnākam,

Likumīgi izlemjam.»

Jātnieks jāj ar cara rakstu,

Laimīgs sasniedz dzimto krastu,

Virēja jau pretī steidz,

Audēja un veča sveic;

Visas glaimi runā, cilda

Un līdz nesamaņai dzirda,

Tad pie somas slepus tiek,

Citu rakstu somā liek.

Sūtnis pilī pavēlu

Pārved bargu pavēli:

«Cars liek bajāriem bez runas

Carieni un viņas suni

Slepus tālā krastā vest,

Dziļā jūras dzelmē mest.»

Ko gan bajāri lai dara?

Brīdi skumuši par caru

Un par carieni mazliet,

Visi barā iekšā iet;

Ceļ no dusas māti jauno,

Pasludina vēsti Jauno

Un ar dēlu tūdaļ šos

Abus mucā iestīpo;

Mucai galu ciet steidz taisīt,

Nodarvo un spundi aizsit,

Slepus klusā krastā ved,

Tumšā bezdibenī met.

Debess velvē zvaigznes spīgo,

Jūras dzelmē viļņi līgo,

Mākoņkalnā mēness dilst,

Selgā melna muca milzt.

Care raud un gauži mokās,

Turot mazo bērnu rokās.

Māte nebeidz kliegt un saukt,

Dēls sāk brīnum ātri augt.

Paiet diena, nerimst māte

Vaimanāt, bet dēls jau prātīgs,

Jūras vilni sveicina,

Velt uz malu steidzina:

«Klausies, viļņu kumeļ staltais,

Dzirdi, banguputi baltais!

Tu, kas klintis drupās šķel,

Milzu kuģus viegli cel,

Tu, kas zemei krastus skalo,

Bargi rēc un rāmi čalo,

Neliec mūsu sirdīm rimt,

Ļauj, lai muca malā dimd!»

Vilnis puisi paklausīja,

Nastu malā izvilnīja,

Mirklī rima bangas kult,

Ļāva mucai smiltīs gult.

Māte jauš, ka nu tie dzīvi,

Ja vien tiek no sprosta brīvi;

Mucai abi gali ciet, —

Labie gari, palīdziet!

Dēls tad spēji galdos ķērās,

Abām kājām atsaspērās,

Pakausi pret velvi riež,

Teikdams: «Logs te jāizspiež!»

Care spēkadēlā skatās,

Paaug viņš vēl plecos platāks,

Pēkšņi mucai dēlis lūst,

Puisis viegli ārā kļūst.

Abiem iespīd saule sejā.

Kalnu redz tie plašā lejā.

Apkārt zila jūra šalc,

Kalnā zaļo ozols stalts.

Puisis prāto: reizē tādā

Maltīte ir jāpagādā.

Ozolā pēc zara sniedz,

No tā stipru loku liec.

Krustam zīda saiti raisa,

Stopam stipru auklu taisa,

Asu niedres bultu trin,

Medījumu meklēt zin.

Biezā niedru cerā slēpies,

Mednieks sēž ar stopu klēpī.

Piepeši kā vaidus dzird …

Steidz viņš krasta niedres šķirt.

Skatās — gulbe svaidās klajā,

Negants ērglis gulbi vajā,

Ūdens šļakatām vien šķīst,

Ērglis žēlas nepazīst —

Nagus cirtienam jau pleš,

Asiņainais knābis kreš …

Pēkšņi bulta nosvilpēja,

Ērglim kaklā cirta spēji;

Asinis uz spalvām kvēl —

Nolaiž stopu ķēniņdēls;

Skatās, brīnās — ērglis slīkdams

Vaid kā vecis, nāvē nīkdams,

Gulbe tam ar spārniem plij,

Kamēr dzelme ērgli rij;

Gulbe tad it daiļi riežas

Un pret ķēniņdēlu griežas,

Cēli klanīdamās, sveic,

Skaidrā krievu mēlē teic:

«Ķēniņdēls, mans glābēj drošais,

Tu mans brīves nesējs spožais,

Nebēdā, ja dienas trīs

Nāksies neēdušam klīst;

Arī tā ir bēda sīka,

Ka tev bulta dzelmē slīka;

Tomēr gribu tev labprāt

Bagātīgi atmaksāt,

Jo nav gulbe tā, ko redzi,

Jaunavu tu briesmās sedzi,

Ne pret ērgli stāvēji —

Ļaunu burvi nāvēji.

Mūžam neaizmirst man tevi —

Dzīvību man jaunu devi.

Tagad vairāk nepūlies,

Ej un krietni atdusies.»

Gulbe aizlido pa gaisu,

Māte dēlam guļu taisa;

Abi pievelk jostu ciet,

Neēduši gulēt iet.

Varonis no rīta spēji

Plakstiem miegu izberzēja —

Skatās: kur bij pakalns stāvs,

Pilsēta tur ausmā blāv;

Apjozta no visiem stūriem

Koši baltiem akmens mūriem;

Pāri mūriem torņi viz,

Spožā zeltā zaigo viss.

Dēls ceļ māti augšā aši;

Brīnumi tai aizrauj dvašu.

Zēns teic: «Diezi kas vēl nāks!

Tur man gulbe draiskot sāk.»

Pilsētā, kas acu priekšā,

Abi iet pa vārtiem iekšā;

Tikko slieksnim pāri nāk,

Visās malās zvanīt sāk.

taužu pūlis pretim smaida,

Koris gavilēdams gaida;

Galms ar zelta karitēm

Ved uz pili varītēm;

Tur tos sveic un cilda cēli,

Vienprātībā ķēniņdēlam

Kņaza kroni galvā liek,

Celts par valdnieku viņš tiek;

Un jau tajā pašā dienā,

Zvaniem dunot — don, don, don!

Viņš kā valdnieks pili ienāk,

Pieņem vārdu: kņazs Gvidons.

Vēji jūras klaidā klejo,

Kuģim liek pa viļņiem dejot;

Kuģis, nebēdādams daudz,

Pilnām burām selgā trauc.

Pēkšņi kuģa skrējiens stājas,

Kuģinieki nāk uz klāja —

Salā, sen te zināmā,

Raugās tie kā brīnumā:

Pilsēta tur neredzēta

Zaigo, saules apmirdzēta;

Lielgabali dunēt sāk,

Kuģim pavēl ostā nākt.

Kuģis labprāt griežas ostā

Un uz enkura tur nostāj;

Kuģinieki krastā brauc,

Kņazs Gvidons tos ciemos sauc;

Vaicā: «Kurpu kuģodami?

Kādu preci tirgodami?»

Saka šie: «Mēs teju tej

Apbraucām vai pasaulei;

Pārdevām par dārgu maksu

Sabuļus un sudrablapsas;

Tagad mums ir atceļš jau,

Braucam turp, kur saule aust,

Apkārt Bargo Auku salai,

Garām Silto Straumju malai,

Turp, kur cēls un slavas skarts

Valda gudrais Saltancars.»

Kņazs tad pilnu kausu lēja,

Bilda: «Labu ceļa vēju!

Saltancaram teiciet tā:

«Kņazs Gvidons liek sveicināt.»

Kuģis tālāk jūru mēro,

Kņazs tā gaitu skumji vēro,

Pēkšņi redz: pār ūdeņiem

Gulbe peld no dziļumiem.

«Esi sveicināts, kņaz drošais!

Ko tik skumjš tavs skatiens možais?

Kāda bēda sirdī nāk?»

Baltā gulbe runāt sāk.

Kņazs tad gulbei sērīgs stāsta:

«Sirds man skumst pēc tēva glāsta.

Gribas viņu redzēt man,

Kaut vai dzirdēt, balss kā skan.»

Gulbe kņazam: «Tā tā bēda!

Ja vien vēlies — spārnu vēdas

Tevi kuģim līdzi trauks.

Pārvērties par odu, draugs!»

Gulbe sāka spārnus plandīt,

Sist pret ūdeni un vandīt

Kņazam virsū šļakatas,

Kamēr slapjš līdz matiem tas.

Pēkšņi kņazs par odu kļuva,

Iesīcās un drīz jau tuvu

Viesu kuģim pielaidās,

Klāja spraugā paslēpās.

Vēji buras piepūš jautri,

Kuģis viļņos skrien kā šautra —

Garām bargo Auku salai,

Garām Silto Straumju malai,

Turp, kur meži tāles skar,

Turp, kur valda Saltancars.

Steidzas laiks — un, lūk, no mastiem

Redzami jau dzimtie krasti;

Kuģinieki ostā stāj,

Gaidītāji sveikas māj.

Viesi cauri pūlim spraucas —

Saltancars tos ciemos saucis;

Arī Gvidons turpu steidz,

Kur šiem valdnieks jāapsveic.

Skatās: ķeizarpilī košā;

Ietērpts zelta drānās spožās,

Saltans cara tronī skumst,

Vaigs tam drūmās domās tumst.

Audēja un virējiņa,

Sirmā veča Vecatiņa —

Visas caram apkārt sēd,

Visas caru acīm ēd.

Saltans viesus sauc pie galda,

Dod tiem baudīt vīna salda,

Vaicā: «Vai jums ceļš bij tāls?

Kāds ir svešo zemju māls?

Kā aiz jūrām ļaudis dzīvo?

Kādi brīnumi tur spīgo?

Kuģinieki caru sveic,

Rāmi atbildi tam teic:

«Mēs šai reizē teju tej

Apbraucām vai pasaulei;

Dzīve aizjūrā nav ļauna,

Arī brīnums viens no jauna

Pasaulē ir nācis klāt,

Un tas brīnums, car, ir šāds:

Jūras vidū kaila sala

Stāvēja no laika gala,

Tikai pašā vidū viens

Ozols auga tur sendien;

Tagad redzam — kā no gaisa

Pilsēta tur zvīļo skaista;

Zelta torņi mirdz un laistās,

Dīvi dārzi apkārt zilst,

Dārzu vidū grezna pils;

Kņazs Gvidons tai pilī valda;

Mielastā pie viņa galda

Sēdējām mēs paši klāt;

Liek viņš tevi sveicināt.»

Brīnās cars par salu dīvo,

Saka: «Ja vien iznāks dzīvot,

Ceru kādreiz aizkuģot,

Gvidonkņazu apciemot.»

Dzird šo runu virējiņa,

Audēja un Vecatiņa;

Viņas nevēl neparko

Caram ceļojumu to.

Virēja tad pamirkšķina

Pārējām un teic: «Kas zina,

Vai tur liels ko brīnīties —

Pils uz salas radusies!

Lūk, kur brīnums: egle glīta,

Zem tās egles vāverīte —

Dziesmas dzied un riekstus grauž,

Čakli čaulu pušu lauž;

Un tie rieksti nav vis kaula —

Katram tīra zelta čaula,

Katrā pērles kodols viz;

Tas nu gan ir brīnums īsts.»

Mērkdams ūsas saldā vīnā,

Cars par zelta riekstiem brīnās;

Ods aiz dusmām dzelksni ceļ,

Tantei taisni acī dzeļ.

Virēja tad bāla paklūp

Ģībonī ar aci aklu.

Kalpi, māsa, veča lai

Odu ķer un kliedz, ka vai.

«Ak tu, nolādētais knisli,

Gan mēs tev!…» Bet ods jau izslīd

Sveiks pa logu pavērto

Un uz salu aizlido.

Atkal kņazs gar jūru staigā,

Raugās tālē zili zaigā;

Pēkšņi redz: pār ūdeņiem

Gulbe peld no dziļumiem.

«Esi sveicināts, kņaz drošais!

Ko tik skumjš tavs skatiens možais?

Kāda bēda sirdi nāk?»

Baltā gulbe runāt sāk.

Kņazs nu gulbei bēdas klāsta:

«Kaut kur esot — ļaudis stāsta —

Brīnums viens; to sadabūt

Gribu un par savu gūt:

Dziļā mežā egle glīta,

Zem tās egles vāverīte —

Dziesmas dzied un riekstus grauž,

Čakli čaulu pušu lauž;

Un tie rieksti nav vis kaula —

Katram tīra zelta čaula,

Katrā pērles kodols viz.

Bet — var būt, ka māns tas viss?»

Gulbe teic: «Tas tomēr tiesa.

Vāveri ar zelta riekstiem,

Kuros iekšā pērles skan, —

To es atrast zinu gan.

Ej vien, kņaz, tu mierīgs mājās

Un par to vairs nebēdājies:

Sirdij man tas prieku dod,

Ja tev varu pakalpot.»

Kņazs uz mājām steidzas knaši;

Tikko paver vārtus plaši,

Redz: zem kuplas egles sēž

Vāvere un pušu plēš

Zelta riekstu asiem zobiem,

Spožo pērli laukā loba,

Čaulas sakrāj kaudzītēs;

Ļaudis nebeidz raudzīties,

Klausās, kā šī piesvilpdama

Dzied: «Es dārzā uzaugdama.»

Izbrīnījies skatās kņazs,

Teic: «No gulbes nācis tas.

Liels par visu viņai paldies.»

Vēlāk izbūvēja valdnieks

Glāžu namu vāverei,

Suņus pielika, lai rej,

Sargus, kuriem ātra gaita,

Rakstvedi, kas riekstus skaita,

Cik tie ienākuma dod:

Kņazam — pejņa, grauzei — gods

Vēji jūras klaidā klejo,

Kuģim liek pa viļņiem dejot;

Kuģis, nebēdādams daudz,

Pilnām burām selgā trauc —

Garām vienai stāvai salai,

Pilsētai pie jūras malas;

Lielgabali dunēt sāk,

Kuģim pavēl ostā nākt.

Kuģis labprāt griežas ostā

Un uz enkura tur nostāj;

Kuģinieki krastā brauc,

Kņazs Gvidons tos ciemos sauc,

Vaicā: «Kurpu kuģodami?

Kādu preci tirgodami?»

Saka šie: «Mēs teju tej

Apbraucām vai pasaulei;

Aizvedām mēs pilnu klāju

Straujo Donas rikšotāju;

Tagad mums ir atceļš jau,

Braucam turp, kur saule aust,

Apkārt Bargo Auku salai,

Garām Silto Straumju malai,

Turp, kur cēls un slavas skarts

Valda gudrais Saltancars.»

Kņazs tad pilnu kausu lēja,

Bilda: «Labu ceļa vēju!

Saltancaram teiciet tā:

«Kņazs Gvidons liek sveicināt.»»

Viesi kņazu tencināja,

Atpakaļ uz kuģi gāja;

Steidz pie jūras arī kņazs,

Skatās — gulbe šūpojas.

Kņazs tai teic: «Sirds atkal mana

Ilgojas pēc tēva nama! …»

Gulbe nejautā neko,

Aprumulē skumušo:

Tūdaļ kņazs par mušu vērtās

Un līdz kuģim itin ērti

Debess zilgmē aizlaidās,

Klāja spraugā paslēpās.

Vēji buras piepūš jautri,

Kuģis viļņos skrien kā šautra —

Apkārt Bargo Auku salai,

Garām Silto Straumju malai,

Turp, kur meži tāles skar,

Turp, kur valda Saltancars.

Steidzas laiks — un, lūk, no mastiem

Redzami jau dzimtie krasti;

Kuģinieki ostā stāj,

Gaidītāji sveikas māj.

Viesi cauri pūlim spraucas —

Saltancars tos ciemos saucis;

Ari Gvidons turpu steidz,

Kur šiem valdnieks jāapsveic.

Skatās: ķeizarpilī košā,

Ietērpts zelta drānās spožās,

Saltans cara tronī skumst,

Vaigs tam drūmās domās tumst.

Audēja un virējiņa,

Sirmā veča Vecatiņa

Cieši caram apkārt sēd,

Ļaunām acīm visus ēd.

Saltans viesus sauc pie galda,

Dod tiem baudīt vīna salda,

Vaicā: «Vai jums ceļš bij tāls?

Kāds ir svešo zemju māls?

Kā aiz jūrām ļaudis dzīvo?

Kādi brīnumi tur spīgo?»

Kuģinieki caru sveic,

Rāmi atbildi tam teic:

«Mēs šai reizē teju tej

Apbraucām vai pasaulei;

Dzīve aizjūrā nav jauna,

Arī brīnums viens no jauna

Pasaulē ir nācis klāt,

Un tas brīnums, car, ir šāds:

Jūras vidū sala skaista,

Pilsēta tur mirdz un laistās,

Dīvi dārzi apkārt zilst,

Pašā vidū grezna pils;

Pie tās pils aug egle glīta,

Zem tās egles vāverīte

Spulgā glāžu namā mīt,

Likta riekstus izlobīt;

Un tie rieksti nav vis kaula —

Katram tīra zelta čaula,

Katrā pērles kodols viz, —

Dziesma skan, un darbiņš ris;

Apkārt namam sardze staigā,

Kalpi skrien ar sviedriem vaiga,

Vāverīti aptekot,

Karaspēks tai godu dod;

Riekstus rakstu pratējs skaita,

Tad uz kaltuvi tiem gaita;

Kņazam iznāk katrudien

Maiss ar zelta dukātiem;

Ļaudis mantā grimsi kā jūrā,

Pērles visām meitām pūrā,

Koka būdu vairs nemaz —

Visiem mūra istabas.

Kņazs Gvidons tai salā valda;

Mielastā pie viņa galda

Sēdējām mēs paši klāt;

Liek viņš tevi sveicināt.»

Brīnās cars par salu dīvo,

Saka: «Ja vien lemts būs dzīvot,

Ceru kādreiz aizkuģot,

Gvidonkņazu apciemot.»

Dzird šo runu virējiņa,

Audēja un Vecatiņa;

Viņas nevēl neparko

Caram ceļojumu to.

Audēja tad pasmīn slēpu

Un ar smalku galma klepu

Caram teic: «Ta brīnums gaužs!

Zvērēns akmentiņus grauž,

Zeltu loba, pērles rauš;

Citi noskatās un skauž.

Var jau ticēt runai tavai,

Tomēr liels tur brīnums nava.

Lūk, kur brīnums: milzu vilni

Jūra pēkšņi ceļ kā cilni;

Tas ar joni bangot sāk,

Krākdams tukšā krastā nāk;

Un no putu virmas košās

Varoņdēli zvīņās spožās,

Kurām pāri ūdens līst,

Izkāpj trīsdesmit un trīs;

Visi spēkavīri braši,

Milži augumā, bet aši,

Visi izskatā kā viens,

Krusttēvs Melnjūrs līdzi brien.»

Viesi gudri klusēt māk,

Negrib ar šo strīdu sākt.

Mērkdams ūsas saldā vīnā,

Cars par bruņiniekiem brīnās,

Bet Gvidons jau dzelksni ceļ,

Tantei taisni acī dzeļ.

Audēja kļūst bāla vaigā:

«Vai!» — un ģībst, bet citi klaigā:

«Ķeriet, ķeriet! . . . Beigta acs! …

Žmiedz to maitu! … Pag, es pats

Tagad grābšu blēdi nagos! …»

Tver — bet kņazs gar slēģi smago

Sveiks pa spraugu ārā slīd

Un uz salu steidz tūlīt.

Atkal kņazs gar jūru staigā,

Raugās tālē zili zaigā;

Pēkšņi redz: pār ūdeņiem

Gulbe peld no dziļumiem.

«Esi sveicināts, mans drošais!

Ko tik skumjš tavs skatiens spožais?

Kāda rūpe sirdī nāk?»

Baltā gulbe runāt sāk.

Kņazs nu atkal gulbei klāsta:

«Kaut kur esot — ļaudis stāsta —

Brīnums viens; to gribas gan

Savā valstī redzēt man.»

«Kāds tas brīnums?» — «Milzu vilni

Jūra selgā ceļ kā cilni;

Tas ar joni bangot sāk,

Krākdams tukšā krastā nāk;

Un no putu virinās košās

Varoņdēli zvīņās spožās,

Kurām pāri ūdens līst,

Izkāpj trīsdesmit un trīs;

Visi spēkavīri braši,

Milži augumā, bet aši,

Visi izskatā kā viens,

Krusttēvs Melnjūrs līdzi brien.»

Gulbe atbild, spārnus vēdot;

«Ak tad tāda tev tā bēda!

Tādēļ jāskumst nav nemaz —

Man ir zināms brīnums tas,

Jo šie jūras bruņinieki

Ir man brāļi tuvinieki.

Lai tev ceļš uz mājām īss!

Gaidi brāļus ciemos drīz!»

Kņazs bez rūpēm iet uz pili,

Tornī kāpj, kur gaisi zili,

Jūras tālē lūkojas;

Pēkšņi trūkstas: kas tad tas!

Selgā varens vilnis ceļas,

Putodams uz krastu veļas;

Un no putu virmas košās

Varoņdēli zvīņās spožās,

Kurām pāri ūdens līst,

Izkāpj trīsdesmit un trīs;

Visi pulkā nāk; pats pirmais

Vingri soļo krusttēvs sirmais —

Taisni vārtos vīrus ved;

Zvīņu bruņas zibšņus met.

Kņazs Gvidons no torņa nokāpj,

Saņem viesus dāsnām rokām;

Ļaudis bariem skatīt steidz.

Krusttēvs kņazam rāmi teic:

«Gulbe sūta mūs pie tevis,

Viņa pavēli mums deva —

Salas krastos sardzē stāt,

Pilsētu tev apsargāt.

Sardzi ar šo reizi sāksim

Un ik dienas pulkā nāksim

Mēs no jūras dzelmeņiem

Stāt pie torņu zelmiņiem.

Tagad ciemošanos beigsim —

Dzelmē atpakaļ mēs steigsim:

Pārāk smacigs zemes gaiss.»

Drīz tie visi jūrā gaist.

Vēji jūras klaidā klejo,

Kuģim liek pa viļņiem dejot;

Kuģis, nebēdādams daudz,

Pilnām burām selgā trauc —

Garām vienai stāvai salai,

Pilsētai pie jūras malas;

Lielgabali dunēt sāk,

Kuģim pavēl ostā nākt.

Kuģis labprāt griežas ostā

Un uz enkura tur nostāj;

Kuģinieki krastā brauc,

Kņazs Gvidons tos ciemos sauc,

Vaicā: «Kurpu kuģodami?

Kādu preci tirgodami?»

Saka šie: «Mēs teju tej

Apbraucām vai pasaulei;

Tirgojām mēs tēraudiņu,

Tīru zeltu, sudrabiņu;

Tagad mums ir atceļš jau,

Braucam turp, kur saule aust,

Apkārt Bargo Auku salai,

Garām Silto Straumju malai,

Turp, kur cēls un slavas skarts

Valda gudrais Saltancars.»

Kņazs tad pilnu kausu lēja,

Bilda: «Labu ceļa vēju!

Saltancaram teiciet tā:

«Kņazs Gvidons liek sveicināt.»»

Viesi kņazu tencināja,

Atpakaļ uz kuģi gāja.

Klīst pie jūras arī kņazs, —

Gulbe tur jau šūpojas.

Kņazs tai atkal: «Nav man rimas,

Tēva namā nokļūt gribas …»

Gulbe nesaka neko —

Tūdaļ apšļakstina šo.

Sarūk kņazs un īsā brīdī

Pārvēršas par kamenīti,

Dūkdams gaisos aizlido,

Jūrā panāk kuģi to.

Vēji buras piepūš jautri,

Kuģis viļņos skrien kā šautra —

Apkārt Bargo Auku salai,

Garām Silto Straumju malai,

Turp, kur meži tāles skar,

Turp, kur valda Saltancars.

Steidzas laiks — un, lūk, no mastiem

Redzami jau dzimtie krasti;

Kuģinieki ostā stāj,

Gaidītāji sveikas māj.

Viesi cauri pūlim spraucas —

Saltancars tos ciemos saucis;

Arī kamene turp steidz,

Kur šiem valdnieks jāapsveic.

Skatās: ķeizarpilī košā,

Ietērpts zelta drānās spožās,

Saltans cara tronī skumst,

Vaigs tam drūmās domās tumst.

Audēja un virējiņa,

Sirmā veča Vecatiņa

Skatās vien, kur cara pūrs,

Trejas četrām acīm lūr.

Saltans viesus sauc pie galda,

Dod tiem baudīt vīna salda,

Vaicā: «Vai jums cep bij tāls?

Kāds ir svešo zemju māls?

Kā aiz jūrām ļaudis dzīvo?

Kādi brīnumi tur spīgo?»

Kuģinieki caru sveic,

Rāmi atbildi tam teic:

«Mēs šai reizē teju tej

Apbraucām vai pasaulei;

Dzīve aizjūrā nav ļauna,

Arī brīnums dažs no jauna

Pasaulē ir nācis klāt,

Un tas brīnums, car, ir šāds:

Jūras vidū sala skaista,

Pilsēta tur mirdz un laistās;

Pēkšņi jūra iesāk milzt,

Vētra kauc un dzelme zilst,

Selgā varens vilnis ceļas,

Putodams uz krastu veļas,

Arvien bargāk bangot sāk,

Krākdams tukšā krastā nāk;

Un no putu virmas košās

Varoņdēli zvīņās spožās,

Kurām pāri ūdens līst,

Izkāpj trīsdesmit un trīs;

Visi — spēkavīri braši,

Milži augumā, bet aši,

Visi izskatā kā viens;

Krusttēvs Melnjūrs pirmais brien,

Varoņus pa pārim stāda,

Sardzes vietu katram rāda;

Dien no dienas sen jau tā

Salu droši apsargā;

Kņazs Gvidons tai salā valda;

Mielastā pie viņa galda

Sēdējām mēs paši klāt;

Liek viņš tevi sveicināt.»

Brīnās cars par salu dīvo,

Saka: «Ja vien lemts būs dzīvot,

Ceru kādreiz aizkuģot,

Gvidonkņazu apciemot.»

Audēja un virējiņa

Klusu cieš, bet Vecatiņa

Smīnot saka: «Kas nu ies

Daudz par tādiem brīnīties?

Liela lieta — nāk no jūras

Varoņi un sarga mūrus!

Vai nu neprāts tas, vai prāts,

Brīnums gan tur nav nekāds.

Ir gan dzirdēts brīnums patiess,

Tāds, ka klausies vien un skaties:

Princese aiz jūras mīt,

Daiļa, ka ne atskatīt, —

Dienā pārspēj saules gaismu,

Naktī kliedē tumsu baismu;

Matos viņai mēness pīts,

Pierē spoža zvaigzne spīd.

Princesei sirds žēla žēla,

Gaita iznesīga, cēla,

Un, kad reize runāt nāk,

Liekas — strautiņš čalot sāk.

Lielāks brīnums nav ne acī

Redzēts; to var droši sacīt.»

Viesi negrib strīdu sākt,

Visi gudri klusēt māk.

Mērkdams ūsas saldā vīnā,

Cars par tādu daili brīnās.

Bet Gvidons jau dusmās kvēl,

Tomēr sametas tam žēl

Bojāt vecaimātei aci,

Tāpēc dzeloni viņš paceļ

Tai pret degunu; zib guns —

Večai snīpī uzmilzt puns.

Atkal pilī liela brēka:

«Glābiet!… Palīgā! …» Trīc ēka.

«Re ku! . . . Grasās pierē kost! .. .

Ķeriet! … Kampiet! … Sitiet nost! .. v

Pag, pag, tūdaļ būs man rokā …

Es tev gan! …» Bet, lūk, jau logā

Kamene sev spraugu rod,

Steidz pār jūru aizlidot.

Vientuļš kņazs gar jūru staigā,

Raugās tālē zili zaigā;

Pēkšņi redz: pār ūdeņiem

Gulbe peld no dziļumiem.

«Esi sveicināts, kņaz drošais!

Ko tik skumjš tavs skatiens spožais?

Kāda rūpe sirdī nāk?»

Baltā gulbe runāt sāk.

Gvidons gulbei sirdi klāsta,

Savas klusās ilgas stāsta:

«Citi puiši sievas prec,

Es te vientuļš kļūstu vecs.» —

«Vai tad līgaviņa glīta

Ir kaut kur jau noskatīta?» —

«Princese aiz jūras mīt,

Daiļa, ka ne atskatīt:

Dienā pārspēj saules gaismu,

Naktī kliedē tumsu baismu;

Matos viņai mēness pīts,

Pierē spoža zvaigzne spīd.

Princesei sirds žēla žēla,

Gaita iznesīga, cēla,

Un, kad reize runāt nāk,

Liekas — strautiņš čalot sāk.

Tikai nez vai tas ir tiesa?»

Gaidot atbildi, kņazs piesarkst.

Baltā gulbe brīdi klusē:

«Tādai meičai mūsu pusē

Tiešām lemts ir bijis dzimt.

Tikai sieva nav vis cimds,

To no rokas nenorausi,

Neaizmetīsi gar ausi;

Tāpēc padoms man ir tāds:

Apdomā, kad vēss tev prāts,

Lai nav rūgti jānožēlo,

Kad jau labot būs par vēlu.»

Kņazs nu iesāk dievoties,

Ka ir laiks šim sievoties,

Ka it visu vēsuprāt

Paguvis jau apdomāt;

Ka ar visu sirdi kaislo

Gatavs princesei visskaistai

Kaut vai kājām pakaļ steigt,

Trejdeviņas zemes veikt.

Gulbe izpeldēja seklē,

Teica: «Kam tik tālu meklēt?

Princese tev blakus stāv:

Es jau pati esmu tā.»

Sacījusi — spārnus pleta,

Pāri viļņiem loku meta

Un no debess saulainās

Krasta krūmos nolaidās.

Spārnus sasita it tuvu

Un par meiču pēkšņi kļuva:

Matos zeltains mēness pīts,

Pierē spoža zvaigzne spīd;

Gaita iznesīga, cēla,

Vaigos sārtums kautri kvēlo,

Runādama tuvāk nāk, —

Liekas, strautiņš čalot sāk.

Gvidons ķēniņmeitu skaisto

Kļauj pie krūtīm, sirdij kaistot,

Un ar skubu ved tūlīt

Māmuliņai parādīt.

Kņazs pie cares ceļos krita:

«Raugies, labā māmulīte, —

Esmu sievu radis sev,

Būs kā mīļa meita tev;

Abi lūdzam mūsu mīlai

Tavu svētību par ķīlu;

Novēli mums laimi, māt,

Saticībā kaldināt!»

Māte meiču noskūpstīja,

Abus laipni nosvētīja,

Piebilda ar asarām:

«Ziedēt jums simt vasarām!»

Laimīgs Gvidons saules rītu

Laulājās ar princesīti,

Sāka mīļi dzīvoties,

Pieauguma ilgoties.

Vēji jūras klaidā klejo,

Kuģim liek pa viļņiem dejot;

Kuģis, nebēdādams daudz,

Pilnām burām selgā trauc —

Garām vienai stāvai salai,

Pilsētai pie jūras malas;

Lielgabali dunēt sāk,

Kuģim pavēl ostā nākt.

Kuģis labprāt griežas ostā

Un uz enkura tur nostāj;

Kuģinieki krastā brauc,

Kņazs Gvidons tos ciemos sauc,

Vaicā: «Kurpu kuģodami?

Kādu preci tirgodami?»

Saka šie: «Mēs teju tej

Apbraucām vai pasaulei;

Bij mums preces šādas tādas,

Ļaudis pirka labu prātu;

Tagad mums ir atceļš jau,

Braucam turp, kur saule aust,

Apkārt Bargo Auku salai,

Garām Silto Straumju malai,

Turp, kur cēls un slavas skarts

Valda gudrais Saltancars.»

Kņazs tad pilnu kausu lēja,

Bilda: «Labu ceļa vēju!

Saltancaram teiciet tā:

«Kņazs Gvidons liek sveicināt.»»

Atgādiniet vēl pie viena,

Ka viņš solījies sendienas

Mūsu salu apciemot;

Lai tad vārdu turēt prot.»

Viesi kuģī tālāk trauca,

Kņazs tiem līdzi neaizbrauca;

Negribēja šķirties tas

Vairs no savas sieviņas.

Vēji buras piepūš jautri,

Kuģis viļņos skrien kā šautra —

Apkārt Bargo Auku salai,

Garām Silto Straumju malai,

Turp, kur meži tāles skar,

Turp, kur valda Saltancars.

Steidzas laiks — un, lūk, no mastiem

Redzami jau dzimtie krasti;

Kuģinieki ostā stāj,

Gaidītāji sveikas māj.

Viesi cauri pūlim spraucas —

Saltancars tos ciemos saucis —

Skatās — Saltans tronī sēd,

Apkārt trejas sievas dēd:

Audēja un virējiņa

Sirmā veča Vecatiņa —

Skatās vien, kur cara pūrs,

Trejas četrām acīm lūr.

Saltans viesus sauc pie galda,

Dod tiem baudīt vīna salda,

Vaicā: «Vai jums ceļš bij tāls?

Kāds ir svešo zemju māls?

Kā aiz jūrām ļaudis dzīvo?

Kādi brīnumi tur spīgo?»

Kuģinieki caru sveic,

Rāmi atbildi tam teic:

«Mēs šai reizē teju tej

Apbraucām vai pasaulei;

Dzīve aizjūrā nav ļauna,

Arī brīnums dažs no jauna

Pasaulē ir nācis klāt,

Un tas brīnums, car, ir šāds:

Jūras vidū sala skaista,

Pilsēta tur mirdz un laistās,

Dīvi dārzi apkārt zilst,

Pašā vidū grezna pils;

Pie tās pils aug egle glīta,

Zem tās egles — vāverīte

Spulgā glāžu namā sēž,

Riekstus kož un kaudzē mēž;

Un tie rieksti nav vis kaula —

Katram tīra zelta čaula,

Katrā pērles kodols blāv.

Droša sardze apkārt stāv.

Vēl viens brīnums tur nav peļams:

Katru dienu vilnis ceļas

Jūras vidū, bangot sāk,

Krākdams tukšā krastā nāk;

Un no putu virmas košās

Varoņdēli zvīņās spožās,

Kurām pāri ūdens līst,

Izkāpj trīsdesmit un trīs;

Visi — spēkavīri braši,

Milži augumā, bet aši

Visi izskatā kā viens;

Krusttēvs Melnjūrs pirmais brien.

Sardzes drošākas uz sienām

Nava cietoksnī nevienā.

Pilī kņazam sieva mīt.

Daiļa, ka ne atskatīt:

Dienā pārspēj saules gaismu,

Naktī kliedē tumsu baismu;

Matos zeltains mēness pīts,

Pierē spoža zvaigzne spīd.

Kņazs Gvidons tai pilī valda.

Mielastā pie viņa galda

Sēdējām mēs paši klāt;

Liek viņš tevi sveicināt,

Atgādināt liek pie viena,

Ka šā salu jau sendienas

Solījies tu apciemot.

Vai vēl ilgi jāgaidot?»

Te nu cars vairs nenociešas:

Dusmas viņam sirdī riešas,

Stingru pavēli viņš dod

Tūdaļ floti sakārtot.

Audēja un virējiņa,

Sirmā veča Vecatiņa

Tomēr negrib caram Jaut

Uz to brīnumsalu braukt.

Taču cars nav atrunājams,

Bargi piesper viņš ar kāju:

«Kas es esmu? Bērns vai cars?

Ceļošu jau šovakar!»

Izgāja un — roku tvirtu

Zāles durvis cieti cirta.

Kņazs Gvidons pie loga sēž

Un uz jūru skatus vērš:

Rāma plešas tā un zaiga,

Krasta oļus noglauž maiga;

Pēkšņi zilā tālumā

Baltu buru rinda māj:

Okeāna klaidā klusi

Cara flote atbraukusi.

Kņazs, to redzot, pietrūkās,

Pērkonbalsī iesaucās:

«MāmuJ labā! Sieviņ mīļā!

Paskatieties: jūrā zvlļā

Balta buru rinda trauc!

Beidzot tētis ciemos brauc.»

Flote prenāk tuvu krastam,

Gvidons tālskatī to tvarsta,

Kamēr saredzēt jau var:

Stāv uz kuģa Saltancars;

Audēja un virējiņa,

Sirmā veča Vecatiņa

Neatiet ne soli nost,

Svešo malu apbrīno.

Lielgabali nograndīja,

Zvani torņos nozvanīja;

Kņazs Gvidons uz ostu steidz,

Caru sagaida un sveic;

Sveic viņš arī Vecatiņu,

Audēju un virējiņu;

Neteikdams vēl it nekā,

Vada viesus pilsētā.

Brīnumos tiem acis valgas —

Vārtos spožas bruņas zalgo:

Varoņdēlus itin drīz

Redz tie trīsdesmit un trīs;

Visi spēkavīri braši,

Milži augumā, bet aši,

Visi izskatā kā viens,

Krusttēvs Melnjūrs līdzi tiem.

Ieiet cars pa vārtiem pili —

Pagalmā aug egle zila,

Vāverēns zem stikla drošs

Dzied un zelta riekstus kož,

Pērli izloba un maisā

Rātni liek, bet čaulas kaisās

Pāri visam pagalmam,

Spoža zelta nosētam.

Viesi tālāk steidz un — pazīst:

Nāk tur trešais brīnums — kņaze;

Matos zeltains mēness pīts,

Pierē spoža zvaigzne spīd;

Gaita iznesīga, cēla,

Vaigos sārtums kautri kvēlo;

Vīramāte līdzi nāk.

Skatās cars. Tā līdzinās . . .

Saltanam nu sirds vai aizlūst,

Iesaucas viņš balsi kaislu:

«Ko es redzu? Vai var būt?»

Asaras viņš acis jūt. . .

Jau pēc mirkļa skauj viņš kvēli

Carieni un savu dēlu,

Tāpat vedeklu — un drīz

Prieka dzīres straumēm līst.

Pa to starpu virējiņa,

Audēja un Vecatiņa

Izbīlī pa kaktiem mūk,

Ka ne rokā sadabūt.

Beidzot atzinās ar kaunu,

Ko tās darījušas Jaunu,

Raudot lūdza: «Piedodiet!»

Priekos cars tām Jāva iet.

Augu dienu dzīres ilga,

Saltans nolūza kā smilga.

Arī es tur biju klāt,

Edu, dzēru mījuprāt,

Vīnā ūsas mirka man,

Mutē neiekļuva gan.

Atdzejojis Jūlijs Vanags

PASAKA PAR ZVEJNIEKU

UN ZIVTIŅU

Dzīvoja vecais ar veceni savu

Pašā zilzaļganās jūras malā;

Dzīvoja apsūbu velēnu būdā

Trīsdesmit trejas gadskārtas līdzi.

Vecais ar vadu zvejoja zivis,

Veča palaikam kodaļu vērpa.

Iemeta vecais reiz jūriņā vadu —

Dūņas vien izvilka krastā;

Iemeta vadu viņš otru reizi —

Izvilka pilnu ar jūras zālēm;

Meta viņš vadu tresi lāgi

Un izvilka zivteli mazu —

Taču ne šādu vai tādu, bet zelta!

Sāk zelta zivtiņa zvejnieku lūgties,

Uzrunā skaidrā cilvēka balsī:

«Laid mani, veco vīr, atpakaļ jūrā,

Došu par to tev atmaksu labu;

Izvēlies, ko vien tu gribi.»

Sabijās vecais un brīnījās ļoti:

Zvejo viņš trīsdesmit trejus gadus,

Bet dzirdējis nebij, ka zivs spētu runāt!

Zeltaino zivtiņu laida viņš vaļā,

Sacīdams laipnus atbildes vārdus:

«Dzīvo vien vesela, zelta zivtiņ!

Atmaksas nevajag man it nekādas.

Peldi priecīga prom savā vajā,

Lai tevi šūpo jūriņa zaļā!»

Pārnācis mājās no zvejas,

Brīnumus stāstīja vecenei vecais:

«Šodien es izvilku zivteli mazu —

Nevis kaut kādu, bet zelta!

Zivtiņa runāja cilvēku mēlē,

Lūdzās, lai atpakaj jūrā laižot,

Solīja atmaksu dārgu man maksāt:

Varot es vēlēties, kas vien nāk prātā;

Nebij man dūšas atmaksu prasīt,

Tāpat vien palaidu zeltspuri jūrā.»

Veča, to dzirdot, izbāra veco:

«Esi gan tu man mujķis un stulbenis!

Nejēdzi atmaksu dabūt no zivtiņas!

Prasījis kauču vai jaunu sili —

Mūsējā, āre, jau galīgi pušu.»

Aizgāja vecais atkal pie jūras,

Skatās: jūra veļ raitāku vilni.

Sauktin sauc viņš zivtiņu malā;

Zelta zivtiņa iznirst un vaicā:

«Ko tu, veco vīr, vēlies?»

Vecais klanījās zemu un sacīja:

«Lūdzama, nedusmo, zivtiņa cienīgā!

Vecene mana neganti baras,

Neliek ne mirkli man, vecim, vairs miera:

Vajagot, āre, šai jaunu sili —

Mūsējā tiešām jau galīgi pušu.»

Zelta zivtiņa vecītim atbild:

«Nebēdā vairs un ej mierīgi mājās!

Būs gluži jauna jums sile.»

Pārnācis mājās no jūras,

Ierauga vecenei jaunu sili.

Bet veča vēl negantāk rājas:

«Gatavais muļķis un stulbenis!

Izlūdzies tiešām viņš sili!

Vai tad no siles liels labums?

Skrien taču, nejēga, aši pie zivteles,

Klanies un lūdz vismaz istabu jaunu.»

Aizgāja vecais atkal pie jūras:

Jūra tumst pelēkā miglā.

Sauktin sauca viņš zivtiņu malā,

Zelta zivtiņa iznirst un vaicā:

«Ko tu, veco vīr, vēlies?»

Vecais klanījās zemu un sacīja:

«Lūdzama, nedusmo, zivtiņa cienīgā!

Vecene mana vēl negantāk rājas,

Neliek ne mirkli man, vecim, miera:

Istabu prasa ķildīgā sieva.»

Zelta zivtiņa vecītim atbild:

«Nebēdā vairs un ej mierīgi mājās!

Lai jau tā būtu: istabu dabūsiet.»

Pārnāca vecais pie velēnu būdas —

Nav vairs no būdas ne pēdu:

Istaba baļķu ar gaišiem logiem,

Ķieģeļu dūmenis balsināts korē,

Vārti no ozola dēļiem.

Sēž viņa veča pie vaļēja loga

Un baras, ka skan visa sēta:

«Kur gan vēl redzēts tāds muļķis un stulbausis!

Izlūdzies tiešām viņš, nejēga, istabu!

Skrien taču ātrāk pie zivteles, klanies:

Zemnieces kārtā vairs negribu palikt,

Gribu tikt muižnieces godā.»

Aizgāja vecais atkal pie jūras:

Jūra sāk nemierā bangot.

Sauktin sauca viņš zivtiņu malā,

Zelta zivtiņa iznirst un vaicā:

«Ko tu, veco vīr, vēlies?»

Vecais klanījās zemu un sacīja:

«Lūdzama, nedusmo, zivtiņa cienīgā!

Vecene mana jau gluži bez prāta,

Neliek ne mirkli man, vecim, vairs miera:

Zemnieces kārtā vairs negribot palikt,

Gribot tikt muižnieces godā.»

Zelta zivtiņa vecītim atbild:

«Nebēdā vairs un ej mierīgi mājās.»

Pārnācis mājās no jūras,

Ko gan viņš ierauga? Kungu namu!

Lievenī lepni stāv viņa veča —

Bezrocī dārgā no sabuļu ādām,

Galvā košs brokāta lakats,

Pērļu virkne ap kaklu,

Zelta gredzeni pirkstos,

Sarkani zābaki kājās.

Aptek šo mudīgi kalpi;

Viņa tos sit un aiz matiem vazā.

Saka tad vecais vecenei savai:

«Sveika nu, lielmāt, muižniece cienīgā!

Rādās, ka tagad tev darīts pa prātam.»

Vecene uzbrēca vecajam bargi,

Aiztrieca izmēzt zirgu stalli.

Pagāja nedēļa, pagāja otra,

Vecenei uznāk vēl neredzēts dulnums —

Dzen viņa veco pie zivtiņas atkal:

«Ej tu pie zivteles vēlreiz un klanies —

Negribu muižnieces kārtā vairs palikt,

Gribu tikt augstajā carienes godā.»

Vecītis nobijās, saķēra galvu:

«Vai tu, siev, traka vai driģenes dzērusi?

Soli tu nemāki paspert, nedz parunāt,

Kļūsi par apsmieklu veselai valstij.»

Vecene noskaitās nu gluži pikta,

Dusmās iecirta vecajam pļauku:

«Kā gan tu, vlžains zemnieks būdams,

Iedrīksties runāt man, muižniecei, pretī?

Taisies, ka tieci tūliņ uz jūru,

Citādi likšu, lai aizved ar varu!»

Aizgāja vecītis atkal pie jūras:

Tumst jau jūra un nemierā šņāko.

Sauktin sauca viņš zivtiņu malā,

Zelta zivtiņa iznirst un vaicā:

«Ko tu, veco vīr, vēlies?»

Vecais klanījās zemu un sacīja:

«Lūdzama, nedusmo, zivtiņa cienīgā!

Atkal sāk dumpoties vecene mana:

Muižnieces kārtā vairs negribot palikt,

Gribot tikt augstajā carienes godā.»

Zelta zivtiņa vecītim atbild:

«Nebēdā vairs un ej mierīgi mājās!

Notiks, kā vēlies! Būs vecene care!»

Pārnāca vecais pie vecenes mājās.

Ko? Cara pils jau patiešām tur priekšā!

Pilī viņš ierauga veceni savu,

Carienes godībā sēž tā pie galda;

Aptek šo bajāri, muižnieki cienā,

Kausā lej dzirkstošus aizjūras vīnus,

Uzkodām veča ņem rakstītu rausi;

Apkārt gar sienām stāv bruņota sardze,

Draudot zib garkātu cirīši plecos.

Redzēdams visu, nobijās vecais,

Klanās vecenei zemu jo zemu,

Sacīdams: «Sveika nu, cariene bargā!

Rādās, ka vienreiz tev dalīts pa prātam.

Veča uz veco pat nepamet skatu,

Tūdaļ liek dzīt viņu projām no acīm.

Saskrēja bajāri, saklupa muižnieki,

Izgrūda ārā pa kaklu pa galvu;

Durvis vēl dusmīgi sagrāba sardze,

Gandrīz vai sacirta veci ar cirvjiem;

Ļaudis, to redzot, izsmēja viņu:

«Pēriens tev pelnīts, nevīža vecais!

Mācība, nejēgam, laba uz laikiem:

Nekāp, kūm, kamanās, kuras nav tavas!

Pagāja nedēļa, pagāja otra,

Uznāca vecenei nedzirdēts neprāts —

Galmniekus sūta, lai atvedot viru.

Sadzina veco, atveda pilī.

Negantā vecene vecajam saka:

«Ej tu pie zivteles vēlreiz un prasi:

Negribu carienes godā vairs palikt,

Gribu būt valdniece pasaules jūrās,

Dzīvot jūras visdzidrajās dzīlēs,

Lai zelta zivtiņa pati man kalpo,

Vienmēr lai ir man pie rokas.»

Neiedrīkstējās vecītis atteikt,

Pietrūka dūšas pat vārdu bilst pretī.

Aizgāja vecītis atkal pie jūras,

Skatās: jūrā milzt melna vētra,

Baismīgi viļņi bango pret krastu,

Kaukdami viesuļi brāžas pa gaisiem.

Sauktin sauc vecais zivtiņu malā,

Zelta zivtiņa iznirst un vaicā:

«Ko tu, veco vīr, vēlies?»

Vecais klanījās zemu un sacīja:

«Lūdzama, nedusmo, zivtiņa cienīgā!

Ko ar to veceni trako man darīt?

Carienes godā jau negrib vairs palikt,

Gribot būt valdniece pasaules jūrās,

Dzīvot jūras visdzidrajās dzīlēs

Un lai tu pati šai kalpotu visur,

Vienmēr lai būtu pie rokas.»

Neteica zivtiņa itin ne vārda,

Tikai ar šļakstienu pasita asti

Un ienira tumšajā dzelmē.

Ilgi gaidīja vecais pie jūras,

Atbildes nebij. Tad gāja vien mājās .. .

Un redz: atkal stāv viņa velēnu būda,

Uz apsūbu sliekšņa sēž vecene klusi,

Un priekšā tai sasista sile.

Atdzejojis Jūlijs Vanags

PASAKA

PAR MIRUŠO CARA MEITU

UN SEPTIŅIEM VAROŅIEM

Cars no cares atvadījās,

Tālā ceļā sataisījās,

Care logam piesēdās

Gaidīt, kamēr mājās jās.

Augu dienu gaidīt gaida,

Plaša veras lauku klaida;

Kamēr riets aiz ausmas nāk,

Skatot acis sāpēt sāk.

Neredzēt vairs drauga mīļā,

Vētra brāžas laukā zviļā,

Sniegu jauc un kopā krāj,

Sniega vāli zemi klāj.

Devīts mēnesis jau pāri,

Vēl tā vēro tāles kāri.

Svētvakars kad iestājies,

Carei meitu dāvā dievs.

Atnāk rīts, un tas patiesi

Atved līdzi alkto viesi, —

Tālos ceļus izbeidzis,

Cars, pats tētiņš, pārnācis.

Tā pret caru acis cēla,

Nopūta no krūtīm žēla

Lauzās tai, sirds pagura —

Mesas laikā nomira.

Caram bēdas pāri spēkiem,

Tomēr nebij viņš bez grēkiem;

Zuda gads un bēdu svars,

Citu apprecēja cars.

Lai mēs nerunātu nieku,

Care jauka bij pārlieku:

Smuidra, piemīlīgs tai vaigs,

Prāts it možs un skatiens maigs;

Tomēr lepna patmīlībā,

Patvaļībā, greizsirdībā.

Pūrā viņai iekļuvis

Bij kāds dīvains spogulis;

Spogulim bij tāda spēja,

Ka tas sarunāties spēja,

Viņam, spogulim, vien tā

Uzsmaidīja laipnībā,

Spoguli ar jokiem sveica,

Rotādamās viņam teica:

«Labais spogulīti, draugs,

Saki, patiesīgs un jauks,

Vai visskaistākā es viena,

Sārta, balta kā neviena?»

Spogulītis pretī sīc:

«Tikai tu, un veltīgs strīds;

Care, tu kā gaiša diena,

Sārta, skaista kā neviena.»

Un nu care iesāk smiet,

Galvu augstāk, lepnāk sliet,

Acis mirkšķināt un smaidīt

Un ar pirkstiem knipjus raidīt,

Jautri griežas virpulī,

Lepni skatās spogulī.

Tikmēr cara meita jauka

Savā va)ā auga, plauka,

Visas rūpes kliedēja,

Izslējās un ziedēja

Gaišu seju, melnacaina,

Laipnu dabu, brīnumainu.

Precinieks tai radās reiz —

Karaļdēls, saukts Jelisejs.

Vedējs atbrauc, cars min godam,

Kas tā meitai pūrā dodams:

Pilsētas dos septiņas,

Pilis simts un deviņas.

Saderībām uzposdamās,

Tad nu care rotādamās

Spogulpriekšā nostājās

Un ar viņu runājās:

«Vai es gaiša tā kā diena?

Sārta, skaista kā neviena?»

Ko tai atbild spogulis?

«Skaista, nestrīdēšos vis,

Tomēr cara meita staltā

Pati skaistākā un baltā.»

Kā nu care atlieksies,

Kā ar roku vēzēsies,

Kā pa spogulīti tēmēs,

Kāju piesitot pie zemes! …

«Stikliņ tu, sasodītais,

To tu melo man, ka baiss.

Viņa drīkst pret mani stāties?

Niķiem tiem būs remdināties!

Lūk, kas izaudzis no tās —

Balta gan, nav jābrīnās:

Māte grūtniecībā sērās

Augas dienas sniegā vērās;

Bet nu teic — kā spējams tai

Būt par mani skaistākai?

Atzīsties: man pieder slava,

Skaistākas par mani nava

Kaut vai visā pasaulē.

Tiesa?» Spogulis teic — «Nē:

Cara meita pati staltā,

Pati skaistākā un baltā.»

Ko lai dara? Skaudībā

Care kaist un niknumā:

Sviež zem sola spogulīti,

Pasauc savu Melnūksnīti •—

Meiteni, kas kalpo tai, —

Pavēl viņai vienīgai

Cara meitu ievest tieši

Dziļi mežā, saistīt cieši,

Tur zem priedes atstāt to —

Vilku rīklēm nolemto.

Vai pats velns spēj dusmu spelti

Sievā uzveikt? Strīdi velti.

Melnūksne jau mežā iet,

Kas ik brīdi baigāks šķiet.

Cara meita, manīdama

Ļauno soli, drebēdama

Sāka lūgties: «Labule,

Kam tev mana nelaime?

Nav man vainas, manu mūžu,

Izglāb! Es, kad care būšu,

Spēšu tevi pažēlot.»

Melnā, viņu ieredzot,

Nebendēja, nesasēja,

Brīvu laida; piezīmēja:

«Nebēdājies, izglābsies.»

Pati steidza atgriezties.

«Nu?» tai care ceļā stājas,

«Teic, kā princesītei klājas?» —

«Dziļi mežā, vientuļa,»

Melnūksnainā atsaka,

«Viņas rokas cieši sietas,

Zvēra nagos tiks uz vietas,

Nebūs ilgi sāpēs sirgt,

Labāk, vieglāk būs tai mirt.»

Runas cēlās pa to pusi:

Cara meita pazudusi!

Ēnās klājās cara sejs.

Līgavainis Jelisejs

Dievu pieminēja bēdās,

Ceļā posās, zirgā sēdās,

Lēmis — lai vai kas, — tam spēt

Sirdij mīļo uzmeklēt.

Pa to laiku meita daiļā

Klīda meža krēslā baiļā;

Kad bij ausmā tērpies sils,

Palūkojās: priekšā pils.

Riedams suns tai pretī stājās,

Drīz vien rimis, labinājās;

Viņa vārtos iegāja,

Sētā klusums valdīja.

Suns tai laipnīgs līdzi dodas,

Cara meitai drosme rodas —

Viņa iet uz balkonu,

Satver durvju gredzenu;

Durvis lēni vaļā vērās,

Cara meita apkārt vērās:

Gaiša telpa, sēdekļi

Košām segām pārklāti,

Ozolgalds zem svēto tēliem,

Krāsns ar guļas vietu cēlu.

Tūdaļ saprot meitene —

Labi ļaudis dzīvo te,

Nebūs jācieš sūras dienas.

Bet — nav dvēseles nevienas

Cara meita, cik vien prot,

Sāka telpu sakārtot,

Dievam sveci aizdedzina,

Karstu krāsni sakurina,

Tad tā gultā ierāpās,

Paklusītēm apgūlās.

Kad bij launagstunda tuva,

Sētā troksnis dzirdams kļuva:

Nāca iekšā septiņi

Varonīgi ūsaiņi.

Vecākais bilst: «Brīnums, vīri!

Viss tik skaisti te un tīri.

Kāds mums pili apkopis,

Saiminiekus gaidījis.

Kas gan? Draudzīgs nāc un rādies,

Godam mūsu priekšā stādies:

Ja tev vecums jau ir klāt,

Tevi godāsim labprāt.

Esi jauns, nav vaigi bāli,

Tevi sauksim mēs par brāli.

Ja tu mātes gados mums,

Tiks tev mātes nosaukums.

Ja tu jauna, daiļa, zvīļa —

Kļūsti mūsu māsa mīļa.»

Te nu cara meita moža

Sveica krietnos vīrus droša,

Līdz pat zemei noliecās,

Piesarkusi taisnojās,

Ka tā, kauču nepazīta,

Nāk kā viešņa negaidīta.

Tie pēc runas tūdaļ mata,

Ka te cara meitu skata;

Viņu lūdza apsēsties,

Deva rausi mieloties,

Pilnu vīna kausu lēja,

Godinot, cik labi spēja.

Bet no vīna zaļganā

Tomēr atsacījās tā,

Tikai lauza plācentiņu,

Iebaudīja lauzumiņu,

Lūdza laist to atdusēt —

Ceļa smagmi pārvarēt.

Gaišā istabā nu viņu

Brāļi veda, daiļaviņu,

Atstāja tur vientuļu,

Lai tā miegā atspirgtu.

Diena seko dienai straujai,

Apkārt cara meitai naujai

Koki šalc; ir tīkami

Te, kur milži septiņi.

Tikko debess ausmas varā,

Brāļi sadraudzīgā barā

Prom no sētas jāj tūlīt

Meža pīles pašaudīt,

Labo roku izvingrināt,

Saraceni paplucināt

Jebšu platplecainajam

Nocirst galvu tatāram,

Vai no meža triekt kā ēnu

Pjatigorskas čerkesēnu.

Bet pa pili katrudien

Saiminiece viņa vien —

Poš un kārto rokām raitām,

Nepretojas brāļu gaitām;

Arī viņai viss tiek ļauts.

Aiziet dienu labi daudz.

Brāļi jauko daiļaviņu

Iemīlēja. Sastapt viņu

Istabā, kad rīts bij liegs,

Nāca reiz viss septītnieks.

Teica vecākais: «Jel dzirdi,

Tu mums visiem laimo sirdi,

Esam septiņi, bet tu

Vienīgā, ko mīlam nu,

Ko ikviens par savu gūtu,

Bet nav spējams; lietu grūtu

Izšķir tūdaļ, droši lem:

Vienu sev par vīru ņem,

Pārējiem 1 — kā māsa pati.

Saki — kāpēc galvu krati?

Varbūt visus noraidi?

Neesam tevis cienīgi?» —

«Ak jūs brašie, piemīlīgie

Mani brāļi godprātīgie,»

Cara meita viņiem teica:

«Ja jums meloju, lai steidz

Sodīt dievs ar uguns dvesmu;

Bet es līgava jau esmu.

Man jūs visi vienādi,

Varonīgi, prātīgi,

Jūs ar skaidru sirdi mīlu,

Taču citam mūža ķīlu

Devu es. Mans ieguvējs

Jaunais princis Jelisejs.»

Brāļi bridi nogaidīja,

Vēl aiz ausīm pakasīja.

«Bilst nav grēks. Tu neskaisties,»

Vecākais teic klanoties,

«Ja jau tā, tad nemēļošu

Vairs par to.» — «Es nedusmošu,»

Viņa klusi piebilda,

«Ne es pati vainīga.»

Precinieki palocījās,

Tūdaļ aiziet pamanījās;

Atkal tālāk saskaņā

Dzīvoja tie draudzībā.

Ļaunā care, apskaudēja,

Cara meitu atminēja;

Spogulītī niknumā

Sen vairs nelūkojās tā,

Garām ejot, dusmās šņāca;

Tomēr beidzot brīdis nāca,

Kad tam pretī nosēdās,

Tūdaļ dusmas aizmirsās.

Atkal rotāties tā steidza,

Uzsmaidīja tad un teica:

«Spogulīti, pasaki

Patiesīgi, pareizi:

Vai visskaistākā es viena

Pasaulē kā gaiša diena?»

Špoguiis teic — nav tam spīts:

«Esi skaista, veltīgs strīds;

Bet, bez gražošanās liekas,

Tur, kur mežs ar mežu tiekas,

Tur, kur milžu mājvieta,

Dzīvo tā, kas skaistāka.»

Tad nu care dusmu rīksti

Cirta Melnūksnei: «Kā drīksti

Mani krāpt? Kas gadījās? .. .»

Meiča viņai atzinās —

Tā un tā. Tad care ļaunā,

Draudot sodā gāzt un kaunā,

Piespieda (vai nāve klāt!)

Cara meitu nomaitāt.

Reiz, pie loga sēdot, bija

Cara meitai jāvērpj dzija;

Viņa brāļus gaidīja.

Pēkšņi suns pie lieveņa

Pikti rēja. Daiļā skatās:

Melna sieva sētā platā

Nāk kā ubagojot, draud

Sunim tā ar nūju. «Klau,

Vecmāmiņa, esi droša,»

Meita sauc pa logu moža,

«Iešu suni savaldīt,

Maizi došu tev tūlīt.»

Viņai atbild Melnūksnainā:

«Steidzies, bērniņ, suni gaiņā,

Tas nolādēts briesmonis

Mani gandrīz apēdis.

Redzi, kā šis sēc bez ziņas!

Paglābt nāc.» Jau daiļaviņas

Roka maizes donu tver,

Bet, kad durvis vaļā ver,

Suns pie kājām viņai spiežas,

Grib, lai prom no vecas griežas

Tikko tā sāk tuvoties,

Suns, vai zvērā pārvērties,

Vecai pretī. «Ko šis domā?

Negulējis, ļaunā omā,»

Daiļā brīnīdamās spriež.

«Satver!» Viņa maizi sviež.

Ubadzei tiek dona rokās.

Tā nu līdz pat zemei lokās:

«Lai tev dieviņš laimi ver;

Arī tev ko došu — tver!»

Un pie cara meitas lāsots,

Piebriedis, kā zeltā krāsots

Lido ābolītis košs …

Suns sāk smilkstēt, spalvu bož .

Cara meita viegli palec,

Veikli satver. «Skumjas galē,

Dārgumiņ, nu auglī kod,

Paldies tev, ka maizi dod.»

Teju vecā runu beidza,

Paklanījās, pazust steidza.

Cara meitai priekšnamā

Suns skrien līdz un žēlumā

Viņā skatās, baigi kaukdams,

It kā palīgu sev saukdams,

It kā tiektos pasacīt:

«Nomet!» Viņas roka slīd,

Maigi glāstot spalvu cietu.

«Nu, Sokolko, kas par lietu?

Guli!» Un tā iekšā iet,

Aizver visas durvis ciet,

Pretī logam sēstas pati

Vērpt un brāļus gaidīt; skati

Ābolam vien pievēršas —

Kā tas smaržīgs sārtojas,

Kā tas pārpilns sulas svaigas,

Apņemts zelta vizmas maigas,

It kā medū izmērcēts,

Sēkliņas pat cauri redz!

Gan tā pagaidīt vēl lēma

Pusdienas, bet rokās ņēma

Ābolu, jo nespēja

Kāri uzveikt, — pielika

Tad pie sārtām lūpām viņu,

Nogaršoja gabaliņu …

Pēkšņi vaigus bālums klāj,

Pēkšņi mana: sirds jau stāj.

Gura baltā roka slaida,

Sārto augli vaļā laida,

Stingām acu zīlītēm

Jau turpat zem svētbildēm

Galva tai pret solu slīga,

Kļuva klusa, nekustīga …

Tuvāk liecās novakars,

Trokšņains mājās brāļu bars

Atgriezās no siru gaitām.

Izskrien suns, ap viņiem skraida

Gaudo, pagalmā tos sauc,

Rāda ceļu. «Labi nav,»

Brāļi runā, «bēda sāja

Sagaidāma.» Tuvāk jāja.

Ieiet. Šausmas. Suns pa tam

Tūdaļ pietek ābolam,

Riedams satver to, sāk rit.

Tikko norij — zemē krīt

Un ir beigts. Jā, auglis glīts,

Bijis indes piepildīts.

Stāv pie cara meitas beigtās

Brāļi bēdās neizteiktās,

Visiem galvas lejup līkst,

Visi svētā lūgsnā slīgst…

Tad no sola viņu slēja,

Šķirstam tērpa, apceiēja,

Kā to bedīt; pēkšņi redz:

To kā sapņa spārni sedz,

Viņas seja svaigā, klusā

Šķiet kā iegrimusi dusā.

Gaidīja trīs dienas. Bet —

Viņa sapni nepamet!

Tad, kā klājas, apsvētīja,

Kristālšķirstā ieguldīja

Cara meitu mirušu,

Aiznesa uz augstumu,

Ko par Tukšo kalnu sauca,

Un, kad pusnakts turpu trauca,

Sešus stabus ieraka,

Ķeta važām piekala

Šķirstu, cik vien cieši spēja;

Vēl visapkārt sētu slēja;

Tad, pret māsu pavērsies

Un līdz zemei noliecies,

Teica vecākais: «Nu dusi,

Daiļā, pēkšņi izdzisusi,

Ļaunums tevi uzveicis,

Garu pieņems debesis.

Mums tu biji mīlējama,

Iecerētam sargājama;

Bet nevienam netiki —

Tagad šķirstam piederi.»

Tanī dienā care ļaunā

Gaidu satraukumā jaunā

Spogulīti satvēra

Un, kā vienmēr, jautāja:

«Teic, vai skaistāka es viena,

Sārta, balta kā neviena?»

Spogulis tai atbild tā:

«Tu par visām skaistākā,

Esi pati saules diena,

Sārta, balta kā neviena.»

Pa to laiku negurdams

Līgavainis meklēdams

Jāj pa pasauli, cik jauda, —

Daiļās nav! Viņš rūgti rauda,

Ļaudis palīgos sev lūdz,

Visiem pasākums šķiet grūts;

Daži tieši acīs smejas,

Citi steigšus novērš sejas.

Beidzot lēma jauneklis,

Ka tam saulei jāteic viss.

«Mīļā saule, tu, kas staigā

Visu gadu debess vaigā,

Tveici ved aiz puteņiem,

Skati mūs no augstumiem,

Remdē manu dienu ļauno,

Teic — vai cara meitu jauno

Kaut kur neslēpj mežs vai lauks?

Es tās līgavainis.» — «Draugs,»

Viņam atbild saule pati,

«Daiļo neredz mani skati,

Dzīvo vidū nava tās,

Bet lai mēness pamanās,

Varbūt savā valstī matīs,

Kaut vai viņas pēdas skatīs.»

Naktī skumjais Jelisejs,

Kad bij redzams mēness sejs,

Trauca savas bēdas klāstīt,

Mēnesim par daiļo stāstīt:

«Mēnes, tumsas kliedētāj,

Tevi zeltains spožums klāj,

Naktī drošs ej savu eju

Gaišu skatu, platu seju;

Redzot gaitu cildeno,

Zvaigznes tevi iemīļo.

Tu gan teiksi, ja vien spēsi,

Tu man atrast palīdzēsi

Cara meitu — līgavu.» —

«Labais draugs, es nezinu,»

Atbild mēness klajā laukā,

«Kur ir cara meita jaukā.

Savā reizē spīdējis,

Neesmu viņu manījis.

Būs gan citā laikā pēdas

Izgaisušas.» — «Kādas bēdas!»

Jelisejs tik izdvesa,

Mēness tālāk sacīja:

«Bet varbūt kas zināms vējam,

Viņš tev palīdzēs, cik spējams,

Jautā droši, palūko.

Sveiks! — un nebēdā neko.»

Jelisejs jau tālāk trauca,

Vēju panāca un sauca:

«Vējš, ai vējš, tev brāzmā spars,

Tevi klausa mākoņbars,

Zilu jūru viļņus raidi,

Visur steidz, kur plaši klaidi,

Nebīsties tu it nekā,

Varbūt dieva vienīgā;

Tu nu gan man palīdzēsi —

Cara meitu atrast spēsi?

Vai tā dzīva ir vai nav?

Es tai līgavainis.» — «Klau,»

Viņam vēja brāzma saka:

«Tur, kur strautiņš valgmi slaka,

Kalns pret padebešiem gumst,

Tajā kalnā ala tumst,

Tajā alā migla žvīgo,

Kristālšķirsts pie stabiem līgo

Ķeta važu iekaros;

Pēdu nav tais novados;

Tava līgaviņa liegā

Dus tur svētā nāves miegā.»

Vējš pār klajiem aizsteidzās.

Karaļdēls mirkst asarās;

Iet uz vietu skumji baiļo,

Meklē līgaviņu daiļo —

Kaut vēl reizi redzēt to!

Iet un iet; jau minēto

Ieraudzīja kalnu grēdu.

Nav ne taku, nav ne pēdu;

Apakš kalna alu vied.

Jelisejs steidz iekšā iet.

Alā mikla migla žvīgo,

Kristālšķirsts pie stabiem līgo,

Šķirstā cara meita dus,

Stingums kalis plakstienus.

Tad pret mīļās šķirsta sienu

Brāzās viņš ar atvēzienu.

Stikli šķīda. Daiļava

Kļuva dzīva. Pārsteigta

Un visapkārt lūkodamās,

Šķirsta važās šūpodamās,

Sacīja ar nopūtu:

«Gana ilgi gulēju!»

Tūdaļ viņa cēlās kājās . ..

Ai! .. . Un abi apraudājās.

Viņš uz rokām cēla to,

Nesa gaismā atgūto,

Tērzēdami mīļi, labi,

Atceļā tad devās abi.

Bet pa priekšu runas skan:

«Cara meita dzīva gan!»

Pilī toreiz dīkdienībā

Nīka savā negantībā

Pamāte, tā lūkojās

Spogulī un ieteicās:

«Vai visskaistākā es viena,

Sārta, balta kā neviena?»

Spogulis tai atbild tā:

«Skaista, bet ne skaistākā.

Jo ir cara meita staltā

Visuskaistākā un baltā.»

Ļaunā pamāte kā tver

Spoguli, pret grīdu sper,

Pati skrien pa durvīm laukā,

Durvīs — cara meita jaukā.

Tad to bēdas sagrāba —

Ļaunā care nomira.

Tiklīdz viņu apglabāja,

Tūdaļ kāzām galdus klāja,

Savu līgaviņu reiz

Apprecēja Jelisejs;

Un neviens, kopš zeme grodos,

Nav gan bijis tādos godos;

Es tur biju — medus, alus

Tikko skāra ūsu galus.

Atdzejojis Jānis Plaudis

PASAKA

PAR ZELTA GAILĪTI

Kaut kur zemē trej devītā,

Kādā valstī nepazītā

Valdnieks Dadons valdīja,

Ienaidniekus skaldīja.

Kaimiņus viņš apvainoja,

Visvisādi pazemoja,

Bet, kad sāka nosirmot,

Iegribējās atelpot,

Dzīvot rātnu miera dzīvi;

Taču ienaidnieki sīvi

Tagad viņu vajāja,

Lielu postu darīja.

Lai tiem droši pretī stātu,

Savu valsti apsargātu,

Nepieciešams, lēma cars,

Varens karavīru bars.

Pulkveži gan negulēja,

Tomēr maz ko līdzēt spēja:

Gaida dienvidos, bet, lūk,

Naidnieks rītu pusē brūk;

Atsit tos — no jūras jauni

Izkāpj ienaidnieki ļauni.

Valdnieks Dadons kaut vai raud,

Taču posts visapkārt draud.

Tāda dzīve ir par grūtu!

Un, lai palīdzību gūtu,

Griezās viņš pie zīlnieka,

Viedā zvaigžņu pētnieka.

Ziņnesi tam aizsūtīja —

Zīlnieks drīz pie cara bija,

Vāza vaļā maišeli,

Deva zelta gailīti.

«Uzsēdini šito gaili,»

Teica viņš, «uz torņa smailes;

Manējs zelta putniņš spožs

Vienmēr tevi sargās možs.

Ja būs tālu kara dimdi,

Tas uz smailes tupēs rimti,

Bet, ja naidnieks pulkos ies,

Tavai valstij tuvosies

Jeb vai citi posti sūri

Augs pār tavas zemes stūri,

Gailītis — kā pamodies —

Tūdaļ seksti gaisā slies,

Dziedāt sāks, ar spārniem pērsies

Un pret ienaidnieku vērsies.»

Cars teic paldies zīlniekam,

Sola zelta kalnus tam.

«Lai nav runāšana lieka,»

Saka viņš aiz liela prieka,

«Par šo gaili došu tev,

Ko vispirmo vēlies sev.»

Tā nu, smailē radis balstu,

Sāka gailis sargāt valsti;

Tikko kāds ar karu draud,

Modrais izlūks tūdaļ jaud,

Purinās un seksti slien,

Skatās turp, kur naidnieks lien,

Uzsauc, skaļi dziedādams:

«Vari valdīt gulēdams.»

Kaimiņiem pēc cara rosmes

Karu sākt vairs nebij drosmes;

Kur vien iebruka to bars,

Visur veica Dadons cars.

Valstī miers jau gadu, otru,

Gailis tup par sargu modru.

Bet te pēkšņi kādudien

Troksnis caru kājās slien.

«Cara tētiņ, tauta gaida,»

Karaspēku priekšnieks vaida,

«Valdniek, mosties! Bēda klāt!» —

«Kāpēc mani traucējāt?»

Viņam Dadons miegains saka:

«Ko? Vai bēda gan tik traka?»

Priekšnieks ziņojumu sniedz:

«Zelta gailis postu kliedz,

Visā zemē šaudās bailes.»

Cars pie loga — redz: uz smailes

Gailis kuļ ar spārneļiem,

Pagriezies pret austrumiem.

«Nav ko gaidīt: tūdaļ aši

Vīri zirgos! Knaši, braši!»

Pulku cars pret sauli met,

Princis vecākais to ved.

Gaiļa brēciens aprimstas.

Klusums. Valdnieks aizsnaužas.

Lūk, jau garām desmit ausmas,

Bet no kara nav ne jausmas.

Vai vēl cīnās? Kur un kas?

Caram zināms nav nekas.

Tikai gailis atkal sauc —

Otru pulku cīņā trauc.

Sūta Dadons dēlu jauno

Sakaut iebrucēju ļauno.

Atkal gailis apklust jau.

Atkal ziņu nav un nav.

Desmit rieti nomij ausmas, —-

Tautu gumda baiļu šausmas;

Atkal gailis smailē brēc,

Trešais pulks tiek sapulcēts,

Un pats cars pret saules ausmu

Aizved to. Kas būs? Nav jausmu.

Dienām, naktīm vīri iet,

Pārāk grūts šis gājiens šķiet.

Nav ne cīņas, nav ne dusas,

Neredz kapu vietas klusas

Valdnieks Dadons it nekur.

«Vai vēl ilgi jāiztur?»

Tā viņš prāto desmit dienas.

Beidzot — kalni priekšā slienas,

Un, kad klinšu grēdās stāj,

Zīda telts tam pretī māj.

Zaigo klusēšanā dīvā

Lepnā telts. Neviena dzīvā,

Apkārt tikai līķu bars.

Tūdaļ teltī ieiet cars …

Kādi baigi murgu tēli!

Viņa priekšā abi dēli,

Nometuši vairogus,

Dziļā nāves miegā dus.

Tie viens otru nokāvuši.

Zirgi, pļavā patikuši,

Treknus zāļu stiebrus šķin,

Asiņainu sūnu min …

Sāka cars tur vaidēt žēli:

«Manas bēdas! Mani dēli!

Abiem vanagiem ir gals!

Posts! Sauks mani nāves balss.»

Raudāja, kas raudāt jauda,

Kalni, lejas līdzi gauda,

Zemes dziļums, pušu šķelts,

Nodrebēja. Zīda telts

Pēkšņi vērās … Gaismas stari

Pašu Samahanas cari

Spožās rotās atklāja;

Viņa caram pamāja.

Un kā ūpis, sauli matot,

Rima cars, tai acīs skatot.

Lika aizmirst viņas balss,

Kāds ir abu dēlu gals.

Tad tā Dadonam kā sveicot,

Zemu paklanījās beidzot,

Viņam roku pasniedza.

Savā teltī ieveda,

Tur pie galda sēdināja,

Dzirdināja, ēdināja;

Kad vairs nejaudāja spēt —

Noguldīja atdusēt.

Sešu dienu virknē garā

Vēl joprojām cares varā,

Saldas burvestības māts,

Dadons dzīroja bez sāts.

Beidzot laiks bij doties mājās;

Slēja kara draudzi kājās,

To un jauno skaistuli

Veda cars uz dzimteni.

Tam pa priekšu runas skaļas

Steidza — auga tenkas, paļas.

Tuvojoties pilsvārtiem,

Tauta pulcējās ap tiem,

Pūlis drūzmējās par vari

Redzēt Dadonu un cari, —

Dadons sāka sveikas māt.. .

Pēkšņi skatās: tuvumā

Pūlī sirms kā gulbis — glītā,

Koši baltā cepurītē —

Gudrais zīlnieks, vecais draugs.

«Vesels, tēv!» šim Dadons sauks.

«Panāc tuvāk. Vai kas svarīgs?

Vai man ieteic kaut ko darīt?» —

«Valdniek,» atbild zīlnieks tam,

«Klāt ir brīdis rēķinam.

Atceries, par palīdzību

Apsolīji atlīdzību —

To, ko pirmo vēlēšos,

Tava cara vara dos.

Kā tu teici, tā nu dari —

Dod man Samahanas cari …»

Liels bij cara pārsteigums.

«Ko tu? Vai tev prāts sāk tumst?»

Jautā viņš, pret veci vēries,

«Liekas, velns ir tevī tvēries.

Kas tev īsti padomā?

Kauču apsolīju tā,

Pats tak mēru saprast vari.

Kāpēc vēlies tieši cari?

Neaizmirsti, kas es tāds!

Naudu ņem, ja kāro prāts,

Augstu kārtu, slavas mirgu,

Ņem no staļļa cara zirgu,

Kaut pusvalsts, ja gribi, dos.» —

«Tādas mantas nevēlos.

Tikai dāvini man viņu,

Samahanas daiļaviņu,»

Saka zīlnieks atbildē.

Nobāl cars: «Pie joda, nē!

Nedabūsi tu nenieka,

Visa tava runa lieka.

Prom, kamēr vēl laižu iet;

Sito veci aizvāciet!»

Večuks dzīrās nepiekāpties,

Bet no cariem labāk glābties;

Dadons zizli pacēla,

Tam pa pieri iezvēla —

Beigts bij zīlnieks. Nodrebēja

Pilsēta, bet meiča smēja:

Hi-hi-hi un ha-ha-ha!

Grēka nebaidījās tā.

Cais, kaut uztraukts bij un īdzīgs,

Sāka smieties viņai līdzi.

Lūk, tie iebrauc pilsētā …

Pēkšņi ļaudis izbrīnā

Šķindu dzirdēja un gaili

Redzēja, tas torņa smaili

Atstāja un nolaidās,

Caram skaustā uzmetās —

Atvēzējās, galvā knāba,

Gaisos cēlās … Dadons slāba

Un no ratiem nokrita,

Nopūtās un nomira.

Care — tā jau pazudusi,

Kā nemūžam nebijusi…

Pasaka tik malds, bet mums

Tajā zīmīgs atzinums.

Atdzejojis Jānis Plaudis

Mihailovska.

G. Aleksaridrova litogrāfija. 1837.

DRAMATISKIE SACERĒJUMI

.

BORISS GODUNOVS

Traģēdija

Nikolajam Mihaiiovičam Karamzinam, kura

piemiņa ir dārga krievu ļaudīm, viņa ģēnija

iedvesmots, apbrīnā un pateicībā šo darbu veltī

Aleksandrs Puškins

KREMĻA PALATAS

(1598. gada 20. tebruāris)

Kņazi Šuiskis un Vorotinskis

Vorotinskis

Mums abiem šodien uzdots pārzināt

Par pilsētu, bet ko tu pārzināsi,

Kad viss ir tukšs; ar patriarhu reizē

I ļaudis aizsteidzās uz klosteri.

Ko domā gan? Kā viss šis troksnis beigsies?

Šuiskis

Kā beigsies? Nav nemaz tik grūti teikt:

Vēl ļaudis drusku pabrēks, paraudās,

Vēl Boriss pavaibstīsies brītiņu,

Kā dzērājs dara pilnas glāzes priekšā,

Un beidzot viņš pēc savas žēlastības

Būs mierā pazemīgi kroni pieņemt,

Un tad — un tad viņš mūsu valdnieks būs

Pa vecam.

Vorotinskis

Bet jau mēness pagājis,

Kopš viņš ar māsu slēdzies klosteri

Un atteicies no visa pasaulīgā —

Ne patriarhs, ne domes bajāri

Līdz šim vēl nelocīja viņa prātu;

Viņš neklausās ne viņu žēlos vārdos,

Ne lūgšanās, ne maskaviešu gaudās,

Viņš nevēro pat Lielās saeimas.

I viņa māsu velti lūgtin lūdza,

Lai svētī Borisu uz cara godu;

Bet skumju pilnā care mūķene,

Kā viņš, ir nepielūdzama un cieta:

Tai Boriss pats šo garu iedvesis. —

Bet ko, ja nu patiesi valdniekam

Ir apnikušas valdīšanas rūpes

Un ja viņš nesēdīsies tukšā tronī?

Ko teiksi?

Šuiskis

Es tik teikšu, ka ir velti

Tad mazā cara asins tecējis;

Ja tā, tad Dmitrijs varēja ar dzīvot.

Vorotinskis

Ak, briesmīgs noziegums! Bet vai tad Boriss

Patiešām viņu nokāva?

Kas cits?

Kas uzpirka par velti Cepčugovu?

Kas abus Bitjagovskus salīga

Un Kačalovu? … Es jau biju sūtīts

Uz Ugļiču tur lietu izmeklēt

Un nobraucu uz pašām karstām pēdām:

Viss pilsēts uzrādīja noziegumu,

It visi liecināja vienādi;

Un pārnākot ar vienu pašu vārdu

Es spēju atklāt slēpto ļaundari.

Vorotinskis

Bet kā tad pameti tu viņu dzīvu?

S u i s k i s

Viņš toreiz mani tiešām apstulboja

Ar savu bezkaunīgo mierību;

Kā taisns viņš man acīs lūkojās:

Viņš izprasīja katru sīkumu,

Un viņa priekšā viņam atkārtoju

Tos niekus, ko viņš pats man iepūta.

Vorotinskis

Nav godīgi!

Bet ko man bija darīt?

Vai visu caram izteikt? Jā, bet cars

Uz visu skatījās ar viņa acīm,

Uz visu klausījās ar viņa ausīm:

Un, kaut es caru spējis pierunāt,

To Boriss tūdaļ būtu atgriezis, —

Un mani aizdzītu kur pasauls galā

Un — savā laikā — klusu nožņaugtu,

Kā manu tēva brāli cietumā.

Es nelielos, bet vajadzībā tiešām

Pat visubargā soda nebīstos;

Gļēvs neesmu, bet arī muļķis ne

Un velti slazdā līst es neiešu.

Vorotinskis

Ak, briesmīgs noziegums! Klau, sirdsapziņa

Gan tiešām tagad moca slepkavu:

Kas cits kā nevainīgā bērna asins

Uz cara krēsla viņam sēsties liedz.

Š u i s k i s

Gan sēdīsies; tik bailīgs Boriss nav!

Kāds gods gan mums un visai Krievijai!

Šis tatārs, vakar vergs, Maļutam znots,

Znots bendem, savā sirdī bende pats,

Nu paņems Monomaha scepteri…

Vorotinskis

Tā ir, viņš zemas cilts, mēs augstāki.

Suiskis

Jā, liekas gan.

Vorotinskis

Lūk, Suiskis, Vorotinskis . . .

Tas viegli sakāms … abi dzimti kņazi!

Suiskis

Jā, dzimti un — vēl rjurikiešu cilts!

Vorotinskis

Bet klausies, kņaz, tad mums gan īsti nāklos

Pēc Fjodora to mantot.

Suiskis

Jā, gan vairāk

Par Godunovu.

Vorotinskis

Tiešām! tiešām!

Suiskis

Ko?

Ja Godunovs vēl tālāk mānīsies,

Tad ņemsim ļaudis gudri musināt;

Lai viņi Godunovu mierā met. —

Ir viņiem diezgan savu pašu kņazu,

No tiem lai ceļ par caru, kuru grib.

Vorotinskis

Nav mazums mūsu — kņazu rjurikiešu,

Bet grūti sacensties ar Borisu:

Jau tauta atradusi lūkoties

Uz mums kā veco kungu atvasēm. —

Jau sen mums ņemtas mūsu daļu valstis,

Jau sen mēs visi cara klausībā,

Un viņš ir pratis apbuit tautas prātu

Ar bailēm, mīlestību, kara slavu.. .

Suiskis (veras logā)

Viņš dūšīgs, tas ir viss — un mēs … Bet, lūk,

Jau ļaudis atgriežas — nu eima ātrāk

Un paklausāmies, vai jau izšķīries?

SARKANAIS LAUKUMS

Ļaudis

Viens

Viņš nepielūdzams! — aizraidījis prom

I bajārus, ir augstos baznīckungus.

Tie velti viņa priekšā ceļos metās;

Kā liekas, viņu biedē troņa spožums.

Otrs

Vai, dieniņ manu, kas pār mums nu valdīs,

Vai dieniņ!

Trešais

Skat, tur iznāk dižais djaks,

Viņš pateiks, ko tur domē nosprieduši.

Ļaudis

Jel klusāk! Klusāk! Runā domes djaks.

S-š — uzklausiet!

ŠČelkaloVS (no Lielā lieveņa)

Ir saeimā cieši nolemts

Vēl reizi mēģināt, vai lūgumam

Nav spējas grozīt sēro cara prātu.

Rit atkal visusvētais patriarhs,

Kad Kremlī lūgšanas būs turētas,

Ar svētiem karogiem un Vladimiras

Un Donas svētām bildēm ceļā dosies —

Ar viņu līdzi sinklits, bajāri

Un muižnieki, un ļaužu sūtītie,

Un visa krievu tauta Maskavā,

Mēs visi iesim cari atkal lūgt,

Lai žēlo bārenīti — Maskavu

Un Borisam dod svētību uz kroni;

Nu eita tagad dieva mierā sētās

Un lūdziet dievu, lai skan debesīs

No visiem ļaudīm karstas lūgšanas.

JAUNAVU LAUKUMS

JAUNATS JAUNAVU KLOSTERIS

Ļaudis

Viens

Nu viņi aizgāja uz cares celli;

Tur iekšā arī Boriss, patriarhs

Un daudzums bajāru.

Otrs

Ko dzird?

T r e š s

Viņš tiepjas

Arvienu vēl, bet ir jau cerība.

Sieva (ar bērnu)

Kuš! nevarkš! nevarkš! edz, kur ubags nāk

Ar garu pātagu, tas tevi ķers.

Pirmais

Vai nevaru kā aizkļūt viņpus sētas?

Otrs

Kur nu, kad laukā tāda spiešanās,

Kas būs vēl pašā iekšā, ko? Nav joks!

Še saspraukusies visa Maskava.

Lūk, pilni jumti, tornis, sētmalas,

Pat kupoli un krusti baznīcās

Ar ļaudīm apsēsti.

Ir gan ko redzēt!

Viens

Kas tas par troksni? Dzirdi?

Otrs '

Paklausies!

Ko ļaudis gaudo? Lūk, tur ceļos krīt

Kā viļņi rindu rindām … vēl un vēl…

Nu mūsu reize, brāli tik ašāk ceļos!

Ļaudis

(ceļos; brēkšana un raudāšana)

Ak tētiņ, apžēlojies! Valdi jele!

Tu mūsu tēvs, tu cars!

Viens (klusām)

Par ko tur raud?

Otrs

Kā mums to zināt? Bajāri to zin —

Nav mūsu daļa.

Sieva (ar bērnu)

Edz? Kad vajag raudāt,

Tad šis, re, apklusa! Bet pag, tik pag!

E, ubags! varkši, neliet, varkši! (Bērns raud.)

Tā! …

Viens

Klau, visi raud, — brāl, ņemsimies ir mēs!

Otrs

Es pūlos gan, bet neiet.

Pirmais

Es tāpat.

Vai nava sīpolu, ko acīs ieberzt?

Otrs

Nē, es sev ietrīsu ar siekalām.

Kas vēl tur notiek?

Pirmais

Ej nu sazini!

Ļaudis

Viņš pieņēma! Viņš cars! Viņš ir ar mieru! …

Lai dzīvo Boriss! Boriss mūsu cars!

KREMĻA PALĀTAS

Boriss, patriarhs, bajāri

Boriss

Tu, patriarha tēvs, jūs, bajāri!

Jums visa mana dvēsle atklāta:

Jūs redzējāt, es lielo cara varu

Ar bailēm pieņēmu, ar pazemību.

Cik grūts mans augstais pienākums!

Es pēcnācējs visvarenajiem cariem —

Es pēcnācējs ir caram eņģelim! …

Tu taisnais kungs, dievs augstais, valdons — tēvsl

Ak, lūko labo kalpu asaras

Un sūti tam, ko esi iemīlējis,

Ko tu tik brīnišķi šeit godā licis, —

Uz cara varu augsto svētību!

Lai savu tautu vadu slaveni,

Lai tieku labs un taisnīgs it kā tu!

No jums es gaidu, bajāri, lai stājat

Man palīgos un kalpojat pa godam,

Kā viņam kalpojāt, kad darbojos

Vēl līdz ar jums, no tautas neizvēlēts.

Bajāri

Mēs nepārkāpsim doto zvērestu!

Boriss

Nu ejam, paklanāmies svētiem kapiem,

Kur atdus senie krievu valdoņi,

Un tad — lai visus ļaudis dzīrēs sauc,

No lielmaņiem līdz aklam ubagam,

Man visi — viesi, visiem ieiet brīv.

(Aiziet; viņam seko bajāri.)

Vorotinskis (Suiski aizturēdams)

Tu atminēji!

Suiskis

Ko!

Vorotinskis

Nu vakar še —

Vai atceries?

Š u i s k i s

Es nezinu nekā.

Vorotinskis

Kad ļaužu bars uz Jaunavlauku steidzās,

Tu teici…

Suiskis

Nav atcerēties laiks,

Pa reizei vajag mācēt ari aizmirst!

Bet toreiz, zini, tā vien izlikos, —

Es gribēju tik tevi pārbaudīt

Un izprast, kādas tavas īstās domas;

Bet klau, tur ļaudis mūsu caru sveic, —

Varbūt vēl pamana, ka manis trūkst, —

Es eju līdzi.

Vorotinskis

Viltus galminieks!

NAKTS, CELLE CUDOVAS KLOSTERI

(1603. gada)

Pimena tēvs, Grigorijs (guļ)

PimenS (raksta, pie lampas sēdēdams)

Vēl vienu vēstijienu, pēdējo —

Un beigta mana laiku grāmata,

Un pildīts pienākums, no dieva lemts

Man — grēcīgam. Ne velti lika dievs

Par liecinieku mani ilgiem gadiem

Un deva prātu rakstu mākslu jēgti

Šis raksts bez vārda — manu pūļu darbs,

Varbūt to atradīs kāds rūpīgs mūks

Un aizdegs lampiņu tāpat kā es,

Un, nobīdījis mūža putekļus,

Viņš patiesīgos stāstus pārrakstīs,

Lai zina pareizticībnieku bērni,

Kāds liktens bijis viņu tēvijai;

Lai piemin savus lielos valdniekus,

Par visu viņu labu, slavu, pūlēm —

Un lēnā garā pestītāju lūdz

Par viņu grēkiem, tumšiem noziegumiem.

Uz vecumu es dzīvoju no jauna,

Man garām pagājība aizlido …

Cik ilgi gan, kad tā, vēl pilna dzīves,

Kā jūra viļņodamās līgoja?

Nu tā jau guļ tik mēma, miera pilna:

Nedaudzas sejas man vēl atmiņā,

Nedaudzi vārdi atsniedzas līdz miņai,

Un cits ir viss uz mūžiem izgaisis …

Bet tuvu diena, lampiņa jau beidzas —

Vēl vienu vēstījienu, pēdējo — (raksta).

G r i g o r i j s (pamostas)

Tas pats vien sapnis! brīnums! trešu reizi!

Sasodīts sapnis! … Lūk, un sirmgalvis

Vēl sēd pie savas lampiņas un raksta —

Viņš nakti nav ne acu aizlicis.

Cik mīļš man viņa klusais, cēlais skats,

Kad, domām nogremdējies pagātnē,

Viņš notikumus apraksta; dažreiz

Es izprast gribēju, par ko viņš raksta:

Vai gan par Ordas tumšo verdzību?

Vai niknā Jāņa nežēlīgiem sodiem?

Par auku pilno Novgorodas veči?

Vai tēvu zemes slavu? — Veltīgs darbs!

Nedz augstā pierē, nedz ar dziļās acīs

Nav viņa slēptās domas lasāmas.

Tas pats vien skats, tik kluss un goda pilns .

Tā soģis, nosirmojis tiesas gaitā,

Lēns, mierīgs skata netaisnos un taisnos

Un vienaldzīgi klausās labam, ļaunam,

Ne dusmu pazīdams, ne žēluma.

P i m e n s

Vai pamodies?

Dod, godājamais tēvs,

Man savu svētību!

P i m e n s

Lai žēlīgs dievs

Dod svētību tev šodien, rīt un mūžam.

G r i g o r i j s

Tu, miega neveikts, tikai rakstīji,

Bet manu dusu velna murgi trauca,

Un ļaunais naidnieks mani tirdīja:

Man sapnī izlikās, it kā es kāptu

Pa kāpnēm tornī; tur no augstuma

Man šķita Maskava kā skudru pūznis;

Un zemē ļaudis drūzmām drūzmējās

Un rādīja uz mani ņirgādamies.

Man metās kauns un bailes uzmācās —

Un, lejup gāžoties, es pamodos …

Un trejas reizes jau tas pats vien sapnis.

Vai nava brīnums?

Jaunās asinis

Tev kaisli deg; veic sevi, gavējot

Un dievu pielūdzot, un viegli būs

Tev sapņi. Brīžiem arī man tāpat,

Ja, miega pārspēts, reizi nenoskaitu,

Uz dusu ejot, garo lūgšanu, —

Mans vecais miegs nav maigs un bezgrēcīgs'.

Tad rādās man gan trokšņu pilnas dzīres,

Gan kara nometne, gan karstas kaujas,

Sie prieki neprātīgā jaunībā!

G r i g o r i j s

Cik jautri jaunība tev aizsteidzās!

Tu līdzi cīnījies pie Kazaņas,

Tu, Šuiskim vadot, leišus atsili,

Tu biji Jāņa greznā pilsgalmā!

Tu laimīgais! Bet es no zēna gadiem

Pa klosteriem vien maldos, nabags mūks!

Kādēļ man arī kaujās nelīksmot

Un nedzert dzīres cara galda galā?

Uz vecām dienām es gan paspētu,

Kā tu, no pasaulīgā trokšņa aiziet,

Dot mūku svēto mūža solījumu

Un klusā vientulībā ieslēgties.

Pimens

Brāl, nesūdzies, ka grēku pasauli

Par agri atstājis, ka dievs tev devis

Maz kārdinājumu. Ak tici, dēls:

Iz tāles vilina mūs slava, greznums

Un sievu mīlestība viltīgā.

Es iigi dzīvoju, daudz baudu jutu,

Bet laimi zinu vien kopš viņa brīža,

Kad klosterī dievs mani noveda.

Dēls, pārdomā par lieliem valdniekiem:

Kas augstāks ir par viņiem? Vienīgs dievs.

Kas spēj tiem pretī stāt? Neviens. Un tomēr

Nereti kronis viņiem tika smags,

Tie viņu mainīja pret mūku ģērbu.

Cars Jānis centās mieru atrast pūlēs,

Kas grūtiem mūku darbiem līdzīgas.

Viņš savu pili, pilnu lepnu kungu,

Par jaunu mūku namu veidoja:

Tur miesas sargi tafjās, villas kreklos

Par pazemīgiem mūkiem rādījās,

Un niknais cars par lēnu igumenu.

Es redzēju šai pašā istabā

(Še toreiz cietējs Kirils piemita —

Svēts, taisnīgs vīrs. Ir man bij tobrīd dievs

Jau lēmis atzīt zemes niecību) —

Es redzēju še caru, piekusušu

No dusmu domām un no asins sodiem.

Tik rāms un domīgs bija niknais cars!

Mēs apkārt nekustoši stāvējām,

Un klusu viņš ar mums tad runājās.

Viņš bilda priekšniekam un visiem brāļiem:

«Jūs, mani tēvi, drīz tā diena nāks —

Še jūsu priekšā stāvu, glābes alkdams;

Tu, brāli Sergij, Kiril, Nikodem!

Jūs visi — klausiet, ko še svēti solu:

Pie jums es nākšu grēcnieks, lāstu apkrauts,

Še jūsu mūku ģērbā ieģērbšos,

Pie tavām kājām krizdams, svētais tēvs.»

Tā bilda toreiz lielais valdinieks,

Un saldi plūda viņa lēnie vārdi,

Viņš raudāja. Un mēs ar asarām

No debess lūdzām mīlu viņam piešķirt

Un mieru kaislai sāpju dvēselei. —

Un viņa dēls, kņazs Fjodors? Tronī sēžot,

Pēc vientuļnieka dzīves sērojās.

Un savas greznās cara palātas

Viņš pārvērta par mūku istabu.

Tur netraucēja svēto dvēseli

Nekādas grūtas valdīšanas raizes.

Dievs iemīlēja cara zemību,

Tam valdot, Krievu zeme līksmojās

Un saldu mieru baudīja, un galā —

Kad nāca viņa laiks — tad notikās

Šāds retais brīnums: gultai blakus stājās,

Vien caram redzams, mirdzin skaidrs vīrs;

Un cars ar viņu sāka sarunu

Un sauca to par lielo patriarhu …

Un visi apkārt bija baismas pilni,

Jo debess zīmi noģida ikkurš

Vēl tādēļ vairāk, ka pats patriarhs

Pie cara gultas toreiz nestāvēja.

Bet, kad viņš mūža dusā aizgāja,

Tad telpas svētām smaržām pildījās

Un cara vaigs kā saule aizvizēja. —

Nekad vairs tāda cara neredzēt,

Ai, bēdas neredzētas, briesmīgas!

Mēs dieva priekšā grūti noziegušies:

Jo cara slepkavu sev iecēlām

Par valdinieku.

Godājamais tētiņ,

Jau sen es tevim vaicāt vēlējos

Par cara dēla nāvi: tanī brīdī

Tu bijis Ugļičā.

Pimens

Ak, atceros!

Dievs lika manim redzēt grēka darbu.

Uz Ugļiču es toreiz tiku sūtīts

Nez kādu svētu gaitu izpildīt.

Es nakti nonācu. Pret rītu dzirdu

Uz reizi troksni, visus zvanus rauj,

Sauc, kliedz. Uz cares pili visi skrien.

Es arī turp — jau ļaužu brāzmu brāzmām.

Tur redzu: mazais Dmitrijs nokauts guļ;

Pār viņu māte care paģībusi

Un aukle izmisusi skaņi raud,

Bet ļaudis, traki sašutuši, stiepj

Jau ļauno nodevēju — kopēju …

Uzreiz starp ļaudīm nikns, dusmu bāls

Pats Jūdass — Bitjagovskis parādās.

«Lūk, lūk, tur slepkava!» — tā pūlis brēc,

Un acumirklī viņš bij saplosīts.

Tad ļaudis metās pakaļ viņa biedriem;

Drīz paslēpušies ļaundari bij tverti,

Pie bērna siltā līķa viņus velk —

Un brīnums — mirons pēkšņi nodrebēja.

Nu ļaudis brēc un pavēl: «Atzīstieties!»

Un nāves briesmās atzīst ļaundari

Un teic, ka Boriss visa vaininieks.

Cik vecs bij nonāvētais cara dēls?

P i m e n s

Tā gadu septiņu viņš toreiz bija

(Nu būs jau gadu desmit pagājis,

Nē, vairāk — divpadsmit) — viņš tavos gados.

Tas būtu cars — bet dievs bij citu lēmis.

Šī raudu vēsts lai ir tā pēdējā,

Ar viņu slēdzu savus gadu rakstus.

Kopš dienām tām maz pasaulīga dzirdu.

• Tavs prāts caur rakstu mākslu apgaismots,

Tev novēlu šo darbu turpināt.

Kad tev no svētām pūlēm atliek laika,

Tad apraksti bez viltus gudrošanas,

Ko savā dzīvē būsi redzējis:

Gan mieru, karu, caru valdību,

Gan dieva kalpu svētos brīnumus,

Gan pareģojumus un debess zīmes ■—

Bet man jau laiks, jau laiks ir atpūsties

Un lampu dzēst… Uz rīta lūgšanu

Jau zvani spuc… Lai svētī dievs tas kungs

Mūs, savus kalpus! … Dod, Grigorij, kruķi.

(Aiziet.)

G r i g o r i j s

Ai Boris, Boris! visi tavā priekšā

Tik dreb un neuzdrīkstas vārda bilst

Par nelaimīgā bērna likteni.

Un tikmēr tumšā cellē vientuļš mūks

Pret tevi raksta baigu apsūdzību …

Un neizbēgsi tu šīs zemes soda,

Tāpat kā dieva soda debesīs.

PATRIARHA PALĀTAS

Patriarhs, Cudovas klostera igumens

Patriarhs

Un viņš aizbēga, igumona tētiņ?

Igumens

Aizbēga, svētais tēvs, šī nu jau trešā diena.

Patriarhs

Ak tu blēdis sasodītais! Kādas tad viņš ģints?

Igumens

Otrepjevu ģints, no galiciešu bajāru bērniem. Jauns būdams,

nez kur iestājās klosterī, dzīvoja Suzdaļā, Jefimjevskas klosterī;

no turienes aizbēga un bakstījās apkārt pa dažādiem klosteriem,

un beigās atnāca pie mums, Čudovas brāļiem; es, redzēdams, ka

viņš vēl jauns un muļķis, atdevu viņu mācībā pie Pimena

tētiņa, lēnīga un mierīga sirmgalvja. Un viņš bija diženliels

rakstu lasītājs, lasīja mūsu gadu grāmatas, sacerēja lūgšanas svē-

tajiem, bet, lūk, tā rakstu gudrība viņam gan nebija no dieva

kunga dota …

Ak, šie tādi grāmatnieki! E, ko vēl izdomājis: būšu par caru

Maskavā! Ak tu tāds elles prauls! Bet tur jau man nav ko caram

vēstīt; ko velti tētiņu-valdnieku traucēt! Diezgan būs par bēgumu

paziņot djakam Smimovam vai djakam Jefimjevam. Ak tavu

ķecerību! Būšu par caru Maskavā!… Ķert viņu, ķert to sātana

kalpu un nosūtīt Solovecā uz mūžīgu grēku nožēlošanu. Tā taču

ķecerība, igumena tētiņ?

I g u m e n s

Ķecerība, svētais tēvs, skaidra ķecerība.

CARA PALĀTAS

Divi galda pārziņi

Pirmais

Kur valdnieks?

Otrais

Viņš ir savā guļamtelpā,

Tur viņš ar kādu burvi ieslēdzies.

Pirmais

Nu redzi, kādas sarunas viņš mīl:

Ar burvjiem, vārdotājiem, zīlniekiem.

Viņš zīlē tā kā jauna meitene.

Es labprāt zinātu, ko viņš tur zīlē?

Otrais

Lūk, tur viņš nāk. Vai netīk pavaicāt?

Kāds drūms! (Aiziet.)

Cars (ienāk)

Es sasniedzu visaugsto varu.

Jau sesto gadu valdu mierīgi,

Bet sirdij laimes trūkst. — Vai nava tā —

Mēs iemīlamies jaunībā un salkstam

Pēc mīlas saldiem priekiem, bet cik drīz

Sirds salkums dzesēts acumirkļa baudā,

Tad karstums gaist un garlaiks moca mūs! .

Man burvji velti sola ilgas dienas

Un ilgu, netraucētu valdīšanu —

Ne valdība, ne dzīve mani priecē:

Es bēdas, debess sodu paredzu.

Man laimes nav. Es tautu cerēju

Ar slavu, labklājību mierināt,

Ar devību sev viņas mīlu gūt; —

Bet visas veltas pūles atmetu:

Jo ļaudis katru dzīvu varu nīst —

Tik nomirušos viņi mīlēt māk.

Mēs bezprātīgi, ja mums sirdi satrauc

Vai ļaužu prieks, vai ļaužu dusmu klaigas.

Dievs mūsu zemē lika bēdām nākt;

Un ļaudis brēca, mokās beigdamies,

Es viņiem maizes klētis atvēru,

Es zeltu saujām bēru, devu darbu —

Bet trakumā tie mani lādēja!

Un ugunsgrēki viņu mājas rija;

Es viņiem jaunas mājas uzcēlu —

Bet mani ugunsgrēkos vainoja!

Tāds ļaužu sods: ej, meklē viņu milasl

Es savā dzimtā šķitu priekus rast

Un meitu aplaimot, to izprecēdams; —

Kā vētra nāve līgavaini lauž …

Un arī šoreiz ļaužu viltus mēles

Par meitas atraitnības vainīgo

Teic mani, mani — nelaimīgo tēvu! . ..

Kas vien tik mirst, es visu slepkava:

Es esot steidzinājis cara nāvi,

Pat savai māsai carei-mūķenei

Es esot indi devis .,. visu es!

Ak, es gan nomanu: nekas mums nevar

Dot bēdās sirdij mieru pasaulē;

Nekas … varbūt tik sirdsapziņa vien —

Jo, tīra būdama, tā nebēdā

Par ļaunumu, par tumšām melu runām;

Bet, tikko tajā vienīgs plankumiņš,

Viens vienīgs netīšām ir ieradies,

Tad — posts! kā niknā mērī dvēsele

Gan tvīkst, gan deg, un sirdī inde krājas,

Kā veseriem klaudz ausīs pārmetumi,

Viss riebj un īgnē, galva riņķī griežas,

Un asiņaini zēni rēgojas …

Un bēgtin bēgtu, bet nav kur … ak briesmas!

Ak vārgs, kam sirdsapziņa netīra!

KROGS PIE LEIŠU ROBEŽAS

Misaīls un Varlaams, vazaņķi mūku apģērbā;

Grigorij s Otrepjevs kā zemnieks; krodziniece

Krodziniece

Ar ko man jūs pamielot, godājamie tētiņi?

Varlaams

Ko jau dievs devis, kroga māt! Vai nav brandvīna?

Krodziniece

Kā nu ne, tētiņ! Tūliņ atnesīšu. (Aiziet.)

Misaīls

Ko tu, biedri, tā noskumis? Rau, te leišu robeža, līdz kurai tev

tik ļoti gribējās aiztikt.

G r i g o r i j s

Kamēr vēl neesmu Lietuvā, tikmēr nevaru būt mierīgs.

Varlaams

Ko tu tai Lietuvai tā pieķēries? Lūk, mēs, Misaīla tēvs un es,

grēcīgais, kā izmukām no klostera — tā ne par ko vairs nebē-

dājām: va4 i Lietuva vai Krievija, vai cepts vai vārīts — tas viss

ir viena alga man, kad tik mums vīna būtu gan… Un tur jau

vīns nāk arīdzan! …

Misaīls

Tad ta brangi teikts, Varlaama tēv.

Krodziniece (ienāk)

Se jums, mani tētiņi. Dzeriet veseli.

Misaīls

Paldies, mana mīļā, lai dievs tevi svētī. (Dzer.)

Mūki dzer; Varlaams iesāk dziesmu:

Tajā pilsētā, toreiz Kazaņā …

Varlaams (Grigorijam)

Ko tad tu nevelc un nevelc līdzi.

G r i g o r i j s

Negribu.

Misaīls

Na, tava paša vaļa …

Varlaams

Mums, ģirliem, tur nav daļa, Misaīla tēt, — iedzersim mēs labāk

mēriņu uz krodzinieces tēriņu …

Bet vai zini, Misaīla tēv; kad iedzeru, tad liekuļus neciešu: viena

lieta plītēšana, otra uzpūtīga švītēšana; gribi dzīvot kā mēs —

laipni lūdzam; ja ne — vācies projām pie diviem deviņiem: cūka

nav zosij biedros.

G r i g o r i j s

Dari ko darīdams, apdomā galu, Varlaama tēv! …

Tu redzi, ir es māku reizēm brangi parunāt.

Varlaams

Kādu galu tad man apdomāt?

Misaīls

I aid viņu mierā, Varlaama tēv!

Varlaams

Kas tad šis tāds svētulis? Pats taču mums uzbāzās par biedru;

neviens nezina, kas šis tāds, no kurienes nācis — liet, lūk, vēl ko

iedomājas; varbūt suņa asti… (Dzer un dzied.)

Mūka kārtā dodos es . ..

C i I i g O r i j S (saimniecei)

Kur aiziet šis ceļš?

Krodziniece

Uz leišiem, manu cālīt, uz Lujas kalniem,

G r i g o r i j s

Vai tālu līdz Lujas kalniem?

Krodziniece

Nav tālu; ap novakaru gan varētu aiztikt līdz turienei, ja tikai

nebūtu cara šķēršļu un sargu.

G r i g o r i j s

Kas tie par šķēršiem! — ko tas apzīmē?

Krodziniece

Nez, kas tur no Maskavas esot izbēdzis, un nu pavēlēts visus

aizturēt un caurlūkot.

G r i g o r i j s (pie sevis)

Te tev nu bij!

Varlaams

Ei, draudziņ! tu jau ap saimnieci lumsties. Tātad tu negribi šņap-

stlties, bet gribi knapstīties, brašs zēns, jāndie, brašs zēns! Kat-

ram savs padomiņš, vienam patīk meita, otram māte, mēs ar

Misaīla tēvu abi žūpas, mums vienas rūpes — kad tik mēs izdze-

ram līdz pašam dibenam. Izdzeram, apsviežam, dibeniņā pie-

dauzām.

Misaīls

Tad ta brangi teikts, Varlaama tēv!

G r i g O r i j S (krodziniecei)

Kā tad viņiem vajaga? Kas tur bēdzis no Maskavas?

Krodziniece

Ej nu tu sazini! vai zaglis, vai laupītājs, tikai te labi ļaudis nevar

vairs godīgi garām paiet. Un kas tur viņiem liels iznāks? Ne

velna neiznāks; ne raiba suņa viņi nenoķers: domā, ka uz lei-

šiem nav vairs cita ceļa ka tik lielceļš vien! Nu, kaut no šenes

pagriezies pa kreisai un ej tik caur silu pa teku līdz tai mazai

baznīciņai, kas tur pie Cekanas strautiņa, un tad griezies taisni

caur tīreli uz Hlopinu, 110 turienes uz Zaharjevu, un tur jau

katrs zeņķis tevi novedīs uz Lujas kalniem. No šiem sargiem tik

vien ir tā labuma, ka viņi spaida ceļiniekus un aplaupa mūs,

nabadziņus. (Dzirdams troksnis.) Kas tur vēl? Ak, tur viņi, nolā-

dētie, iet pārlūkodami!

G r i g o r i j s

Saimnieci Vai nav istabā kāda cita kakta?

Krodziniece

Nav, mīļais, es pati ar prieku paslēptos. Tikai tā slava, ka iet

apkārt pārlūkodami, liec tik vien viņiem priekšā brandvīna un

maizes, un dievs zin ko vēl, — ka viņi izputētu, tie sasodītie! ka

viņi…

(Sargi nāk.)

Sargs

Sveika, krodzinieci

Krodziniece

Veseli, veseli, mīļie viesiņi, lūgtum ienāciet!

Viens sargs (otram klusu)

E, te jau plītē: varēs kādu grasi noplēst. (Uz mūkiem.) Kādu

ļaužu?

Varlaams

Mēs dieva vecīši, nabagi mūki, staigājam pa sādžām un lasām

kristīgas dāvanas klosterim.

Sargs (Grigorijam)

Un tu?

M i s a ī 1 s

Mūsu biedrs . ..

G r i g o r i j s

Zemnieks no pilsētiņas, pavadīju večus līdz robežām, no šenes

eju atpakaļ uz mājām.

M i s a 11 s

Tātad tu apdomājies …

G r i g o r i j s (klusu)

Klusē!

Pirmais sargs

Krodziniec, uzliec vēl brandvīna, mēs te ar večiem kopā pa-

dzersim un patrieksim.

Otrais sargs (klusu)

Puisis — tas liekas pliks, no viņa nav ko ņemt, bet tie veči…

Pirmais sargā

Klus, gan mēs viņus dabūsim. Nu, tētiņi mani, kā vedas ar

darbiņiem?

Varlaams

Vāji, dēls, vāji! Kristīgie šajos laikos skopi kļuvuši; naudiņu

mīlē, naudiņu glabā. Maz dievam dod. Un uznāca liels grēks pār

tām zemēm to ļaužu. Visi ir gājuši starp tiem tirgotājiem, tiem

grēciniekiem un muitniekiem, domā uz pasaules bagātību, ne uz

tās dvēseles paglābšanu. Staigā, staigā; lūdzies, lūdzies; reizēm pa

trejām dienām trejus grašus nesalūgsies. Tāda grēka būšana!

Paiet viena nedēļa, paiet otra, paveries maciņā, bet tur tik

maz iekšā, ka ir kauns klosterī rādīties; ko darīt? Aiz bēdām ir

allikumiņu nodzēri; posts vien ira. — Ak, grūti laiki, nu gan

pienākusi mūsu pastara diena …

Krodziniece (raud)

Dievs kungs, apžēlojies un pasargi!

(Kamēr Varlaams runā, pirmais sargs noskatās uz Misaīlu.)

Pirmais sargs

Aļeha! Vai pie tevis cara ukazs?

Otrais sargs

Pie manis.

Pirmais sargs

Dod šurp.

Misaīls

Ko tu uz mani tā noņēmies skaties?

Pirmais sargs

Ko skatos? Lūk še: no Maskavas izbēdzis kāds ļauns ķeceris

Griška Otrepjevs. Vai tu esi to dzirdējis?

Misaīls

Neesmu vis.

Pirmais sargs

Neesi vis? Labi. Un to bēgli, dieva zaimotāju, cars lika saķert

un pakārt. Vai tu to zūii?

Misaīls

Nezinu.

Pirmais sargs (Varlaamam)

Vai tu māki lasīt?

Varlaams

Jaunos gados mācēju, bet tagad aizmirsies.

Pirmais sargs (uz Misaīlu)

Un tu?

Misaīls

Nav devis dievs tās gudrības.

Pirmais sargs

Tad še tev cara ukazs.

Misaīls

Ko man ar to darīt?

Sargs

Man liekas, ka tas aizbēgušais bezdievis, blēdis, krāpnieks

esi tu.

Misaīls

Es? vai traks!

Sargs

Paga! turiet durvis ciet. Mēs to tūliņ izzināsim.

Krodziniece

Ak, tie nolādētie tirdītāji! i veci — i to mierā nelaiž!

Sargs

Kurš te ir lasīt pratējs?

G r i g O r i j S (panāk uz priekšu)

Es māku lasīt.

Sargs

Vai redz nu … Pie kā tad tu izmācījies?

G r i g o r i j s

Pie mūsu zvaniķa.

Sargs (dod viņam rakstu lasīt)

Na, lasi dikti.

G r i g o r i j s (lasa)

«Čudovas klostera necienīgais mūks, Grigorijs no Otrepjevu cilts,

ieslīga bezdievībā un uzdrošinājās, no velna pamācīts, musināt

svētos brāļus uz visādiem kārdinājumiem un apgrēcībām. Un pēc

aptaujāšanām ir izrādījies, ka šis nolādētais Griška ir bēdzis uz

leišu robežām.»

Sargs (uz Misaīlu)

Kas ta cits — kā tu?

Grigorijs

«Un cars pavēlēja vLņu saķert …»

Sargs

Un pakārt!

Grigorijs

Te nav sacīts pakārt.

Sargs

Mels! Ne katru vārdiņu redzami raksta. Lasi «Ķert un pakārt».

Grigorijs

«Un pakārt. Un gadu tam blēdim Griškam , . . (skatās uz Variaamu)

pāri par 50, vidējs augums, pauris pliks, bārda viņam sirma,

vēders nokāries.»

(Visi skatās uz Variaamu.)

Pirmais sargs

Puiši! Šekur! Griška! turiet, sieniet viņu! Tad tā gan ne domāt

nedomāju, ne miklā neminēju.

Varlaams (izraudams papīru)

Laidiet mierā, blēži! Kāds es jums Griška, ko? 50 gadu vecs,

sirma bārda, vēders nokāries! Nē, brāl, par jaunu tu vēl ar mani

jokus dzīt. Es sen neesmu lasījis un tik vāji redzu, bet te jau

redzēšu, kad cilpa kaklā. (Lasa burtodams.) «U-n un g-a ga, d-u

du gadu vi-ņam.. . 20.» Ko, brāl, kur te 50? raug še — 20.

Otrais sargs

Jā, man ar tā ir prātā, 20 — tā mums ar bija teikts.

Pirmais SargS (uz Grigoriju)

Tu jau, brāl, kā liekas, jokupēteris.

(Kamēr Varlaams lasa, Grigorijs stāv galvu nodūris, roku azotē.)

Varlaams (lasa tālāk)

«Un no auguma viņš mazs, krūtis platas, viena roka īsāka par

otru, acis zilas, mati sarkani, uz vaiga kārpa, uz pieres otra

kārpa.» E, draudziņ, vai tas tik neesi tu pats?

Grigorijs

(piepeši izrauj dunci; visi no viņa atkāpjas; viņš lec pa logu laukā)

Sargs

Turi, turi!

(Visi skrien mistru mistrām.)

MASKAVA, ŠUISKA NAMS

Suiskis, pulks viesu. Vakariņas

Suiskis

Vēl vīnu šurp!

(Pieceļas, pēc viņa visi citi.)

Nu, mani dārgie viesi,

So beigu kausu! Puis, sāc lūgšanu!

Zēns

Dievs kungs, tu mūžīgi un visur esošs,

Uz saviem kalpiem mīļi uzklausies:

Lai lūdzamies par savu valdnieku,

No tevis celto, dievabijīgo

Un visu Kristus ļaužu patvaldoni.

Kungs, sargā viņu kaujā, palātās

Un ceļa tālumā, un dusas vietā.

Lai ienaidnieki trīs tā rokas priekšā,

Lai viņa slava dimd pār zemju zemēm;

Lai viņa dzimta veselībā zied.

Lai viņas dārgie zari ēnu pleš

Pār visu pasauli; bet mums, kas viņa kalpi,

Lai viņš, kā senāk, būtu labvēlīgs,

Pilns apžēlošanas un pacietības;

Lai viņa prāta, gudrā, neizsmeļamā,

Dziļdziļais avots mūžam rit pār mums.

Uz to šo carakausu paceļot,

Mēs tevis lūdzamies, tu debess kungs!

Š U i S k i S (dzef)

Lai dzīvo mūsu augstais valdnieks!

Nu esiet sveiki, mani dārgie viesi;

Paldies, ka neliedzāties iebaudīt

Ar mani mielastu. — Nu, labu nakti!

(Viesi aizietj viņš pavada tosrlīdz durvīm.)

P u š k i n s

Tik tikko projām aizdabūji; nu, kņaz Vasilij Ivanovič, es jau

domāju, ka mums neizdosies i ne vārdiņu parunāt.

Suiskis (sulaiņiem)

Ko jūs te slaistāties, mutes atplētuši? Jums tik gribas noklausī-

ties, ko kungi runā. Noņemiet galdu un vācieties laukā. — Ko

labu teiksi, Afanasij Mihailovič?

P u š k i n s

Tīri brīnumi vien ir!

Mans brāļadēls, Gavrila, atsūtīja

Man šodien ziņnesi no Krakovas.

Suiskis

Nu?

Puškins

Brīnumziņas raksta brāļadēls.

Ka Jāņa Bargā .. . paga …

(pieiet pie durvīm un apskata)

mantnieks Dmitrijs

Kas bij ar Godunova ziņu nokauts . ..

Š u i s k i s

Jā, tā jau veca lieta!

Puškins

Pagaidi —

Šis Dmitrijs dzīvs.

Š u i s k i s

Vai re! Jā, tā tik vēsts!

Tad Dmitrijs dzīvs! Nu, tiešām brīnums, brīnums!

Vai tas ir viss?

Puškins

Pag, paklausies līdz galam:

Lai viņš nu ir kas būdams, glābtais bērns

Vai cara dēla veidā tikai spoks,

Vai arī blēdis, viltnieks — bezkauņa,

Bet viens ir tiesa: Dmitrijs parādījies.

Š u i s k i s

Tas nevar būt.

Pats Puškins redzējis,

Kā Dmitrijs poļu galmā ieradies,

Caur leišu panu baru taisni gājis

Uz karaliskām slepenpalātām.

S u i s k i s

Bet kas viņš ir; kur cēlies?

Puškins

Dievs to zin;

Tak zināms tas, ka viņš pie Višņevecka

Par kalpu bijis; grūtā slimībā

Viņš esot garīdzniekam atklājies;

Pēc pans šo noslēpumu izzinājis

Un viņu kopis, kājās pacēlis

Un līdzi aizvedis pie Zigismunda.

S u i s k i s

Ko runā ļaudis par to ņipro zēnu?

Puškins

Kā daudzina, viņš gudrs, laipns, veikls

Un visu mīlēts. Maskaviešu bēgļus

Viņš apbūris. Ar Romas priesteriem

Viņš pirmais draugs. Pats karalis tam vēlīgs,

Un dzird, ka solījies tam palīdzēt.

Nu, brāl, tas viss tāds mistru mistreklis,

Ka neviļus vai galva iesāk griezties,

Bez šaubām, tas tik būs kāds viltnieks vien,

Bet, jāatzīstas, briesmas nava mazas.

Vēsts svarīga! un, ja tā ļaudīs nāks,

Tad nikns negaiss joņiem sacelsies!

P u š k in s

Tāds negaiss, ka, dievs zin, vai Boriss pats

Spēs gudrā galvā kroni noturēt.

Bet tā tam vajag ar: viņš valda mūs

Kā Bargais cars (lai naktī nepieminam).

Kāds labums mums, ka klaju sodu nav,

Ka asiņainā vietā, ļaužu priekšā

Mēs Jēzum slavas dziesmas nedziedam,

Ka mūs uz sārta necepina vairs

Un cars ar savu nūju nerauš ogles?

Vai gan ir droša mūsu dzīvība!

Arvien mūs gaida cara dusmība,

Gan cietums, klosteris un važas, Sibīrija,

Gan bads vai cilpa kādā nomalē.

Kur mūsu lielās ciltis palika?

Kur kņazi Sieki, kņazi Šestunovi,

Kur Romanovi — mūsu cerība? —

Tie tālu trimdā mesti, nomocīti.

Nāks laiks, ir tev būs liktenis tāds pats.

Ko saki: mēs visapkārt apsēsti

No viltus pilniem vergiem kā no leišiem:

Visapkārt nodevēju ausis, mēles,

Visapkārt cara pirkti izlūki.

No katra kalpa esam atkarīgi,

Ja tikai gribam viņu pārmācīt.

Skat — Jura dienu iedomāja atcelt.

Mēs kungi savās muižās neesam,

Ne sliņķi nedrīkst padzīt! Negribot

Viņš jābaro! Nav brīv tev strādnieku

No citiem atvilkt! Tūliņ — kalpu tiesā!

Nu, vai tad dzirdēts kaut pie Jāņa Bargā

Tāds posts? Un kāds tur vieglums zemniekiem?

Ej prasi. Lai tik jaunais viltus cars

Tiem sola atdot seno Jura dienu,

Viss juku jukām ies.

Suiskis

Tev taisnība.

Bet zini ko? Par visām šādām lietām

Mēs klusēsim vēl kādu laiku.

Puškins

Protams,

Tas noslēpums. Tu esi prātīgs vīrs;

Vienmēr es gatavs parunāt ar tevi,

Un, ja kaut kas man dara nemieru,

Es nenociešos tevīm nesacījis;

Turklāt tavs medus, saldais alutiņš

Man šodien pārāk mēli atraisījis …

Sveiks paliec, kņaz.

Suiskis

Sveiks, brāl, uz redzēšanos.

(Pavada P u š k i n u.)

CARA PALĀTAS

Cara dēls zīmē ģeogrāfisko karti. Cariene Ksenija, carienes

aukle

Ksenija (skūpsta ģīmetni)

Mans mīļais izredzētais, daiļais karaļa dēls, netiki tu ne man,

ne savai līgaviņai, bet tumšam kapa slogam svešā nomalē. Ne-

kad neapmierināšos, mūžīgi raudāšu pēc tevis.

Aukle

I, ko nu, cariene! Vai meitiņa raud, vai rasa rit. Uzlēks saulīte,

nožūs rasa. Būs tev cits brūtgāns — i daiļš, i mīlīgs. Tu viņu

iemīlēsi, mūsu mīļo, dārgo bērniņ, aizmirsīsi savu karaļdēlu.

Ksenija

Nē, māmuliņ, es viņam i mirušam būšu uzticīga.

(Ienāk Boriss.)

Boriss

Ko, Ksenija? Ko, mana mīļā meitiņ?

Vēl vainagā kā sēra atraitne!

Un raudi vēl par viņu, aizgājušo.

Man, mīļo bērniņ, liktens nebij lēmis

Būt jūsu abu laimes nesējam.

Es laikam sadusmoju debesis,

Es neiespēju tevi aplaimot;

Tu bezvainīgā! Kādēļ gan tev jācieš?

Un tu, mans dēls, ko dari? Kas tas ir?

Fjodors

Te maskaviešu zeme uzzīmēta,

It visa valsts. Te, paskat, Maskava,

Te Novgoroda, tālāk Astrahaņa.

Te jūra, te, lūk, Permas tumšie meži,

Un te, lūk, Sibīrija.

Cars

Kas tas tāds,

Kas te tā līču ločiem iet?

Fjodors

Tā Volga.

Cars

Cik brangi! Saldi augļi mācībai!

It kā no debešiem tu pārredzi

Uz reizi visu valsti, pilis, upes …

Dēls, mācies: zināšana saīsina

Mums straujās dzīves garo pamācību.

Reiz atnāks laiks — varbūt jo drīzi vien —

Sīs zemes, kuras tagad papīrā

Tu gudri uzzīmēji, visas nāks

Zem tavas rokas, tavas valdības.

Dēls, mācies vien, un gaišāk tu un vieglāk

Tad noģidīsi valdīšanas pūles.

(Ienāk Semjons Godunovs.)

Redz, Godunovs pie manis nāk ar vēsti.

(Ksenijai) Ej, mīlulīt, uz savu istabu;

Ar dievu, meitiņ, dievs lai dod tev mieru.

(Ksenija ar aukli aiziet.)

Ko teiksi, brāl Semjon?

Semjons Godunovs

Šorīt

Ar ausmu manim slēpu vēsti nesa

Kāds Puškina un arī Suiska kalps.

Cars

Nu, ko?

Semjons Godunovs

Pirmkārt par Puškinu man ziņoja,

Ka vakarrīt pie viņa atjājis

No Krakovas kāds ziņnesis, pēc stundas

Bez raksta ticis sūtīts atpakaļ.

Cars

Lai saķer ziņnesi.

Semjons Godunovs

Jau viņu gūsta.

Cars

Un Suiskis?

Semjons Godunovs

Suiskis vakar mieloja

Pie sevis draugus: abus Miloslavskus

Un Buturlinus, kņazu Saltikovu

Un Puškinu, un dažus citus vēl;

Jo sebu viņi šķīrās, tikai Puškins

Vēl palika viens pats ar saimnieku,

Un ilgi viņi abi runājās.

Cars

Tūliņ lai aizsūta pēc Suiska.

Semjons Godunovs

Car,

Viņš te jau klāt.

Cars

Tad iesaukt viņu iekšā.

(Godunovs aiziet.)

Cars

Ar leišiem sakars? Ko tas nozīmē?

Man riebjas Puškini, šie dumpinieki,

Un Suiskim ari nevar uzticēt:

Viņš izvairīgs, bet drošs un viltus pilns ..

(Ienāk Suiskis.)

Man, kņaz, ar tevi ir ko parunāt.

Bet, liekas, pats tu nāci vajadzībā,

Papriekšu gribu tevī klausīties.

Jā, kungs, mans pienākums tev pavēstīt

Ko visai svarīgu.

Cars

Es klausos tevī.

Suiskis (klusām uz Fjodoru rādīdams)

Bet valdniek . . .

Cars

Drīkst zināt cara dēls, ko zina

Kņazs Suiskis. Runā.

Suiskis

Car, no Lietuvas

Mums ziņa atnāca . ..

Cars

Vai nav tā pati,

Ko ziņnesis bij nesis Puškiniem?

Suiskis

Viņš visu zina! … Un es domāju,

Tu, car, vēl nezināsi slēpo vēsti.

Cars

Tik stāsti vien; es gribu salīdzināt

Sīs vēstis, citādi mēs netiksim

Pie taisnības.

Es zinu tikai to,

Ka Krakovā kāds viltus cars ir radies

Un karalis un šlahta stāv par viņu.

Cars

Ko ļaudis teic? Kas ir šis viltus cars?

Suiskis

Es nezinu.

Cars

Bet… kādēļ viņš man bīstams?

Suiskis

Gan, car, ir stipra tava valstība,

Ar žēlsirdību un ar devību

Tu iemantoji savu vergu sirdis.

Bet pats jau zini — neprātīgais bars

Ir grozīgs, dumpīgs, māņticības pilns

Un viegli ļaujas tukšām cerībām;

Tas klausa acumirkļa iespaidam,

Pret patiesību vienaldzīgs un kurls

Un barojas tik blēņām vien un tenkām.

Tam patīk bezkaunīga pārdrošība;

Ja tagad nezināmais klaidonis

Pār leišu robežu tik pārnāk pāri,

Ap viņu nelgu pūļus salasīs

Viens vienīgs vārds: no kapa cēlies Dmitrijs.

Cars

Ko? Dmitrijs! .. . ko? šis puisēniņš viņš esot?

A, Dmitrijs! .. . Dēls, ej savā istabā!

Suiskis

Viņš nosarka, būs negaiss! . ..

Fjodors

Car, vai Jauji? …

Cars

Nē, nevar, nevar, dēls, ej istabā.

(Fjodors aiziet.)

Cars

A, Dmitrijs! . ..

Suiskis (klusu)

Tad viņš nezināja vēl.

Cars

Klau, kņaz: tūliņ lai šķērsuvārtus liek,

Lai Krievija pret leišiem būtu slēgta;

Lai nepārietu pāri robežai

Ne dzīva dvēsele; lai nepārskrietu

Ne zaķis šurp 110 poļiem, lai pat krauklis

No Krakovas šurp nepārlaistos. Ej!

Suiskis

Es eju.

Cars

Pagaid. Vai nav tiesa, vēsts

Ir jocīga? Vai kādreiz dzirdēji,

Ka miroņi no kapa cēlušies

Se tirdīt carus, likumīgus carus,

Kas vēlēti un visas tautas celti,

Kas lielā patriarha kronēti?

Vai nava joki? Ko? Kam nesmejies?

Suiskis

Es, augstais valdniek? …

Cars

Klau, kņaz Vasilij,

Kad zināt dabūju, ka cara dēlu …

Ka cara dēls nez kā ir galu ņēmis,

Tu tiki sūtīts lietu izmeklēt, —

Nu tevi apzvēru pie svētā krusta,

Pēc sirdsapziņas teic man taisnību:

Vai tiešām bērna līķī pazini?

Vai viņš tik nebij pārmainīts? — Nu runā!

Suiskis

Es zvēru tev …

Cars

Nē, Suiski, nezvēri,

Bet saki: tas bij Dmitrijs?

Suiskis

Tas bij viņš.

Cars

Kņaz, apdomā. Es žēlastību solu,

Par seniem meliem sodīt negribu,

Bet, ja tu arī šoreiz mani vil,

Es zvēru tev pie sava dēla galvas —

Tad tevi aizsniegs briesmīgs moku sods,

Tāds sods, ka briesmupilnais Jānis pats

No šausmām savā kapā nodrebēs.

Suiskis

Ne soda, — tavas nelaipnības baidos!

Kā drīkstu tavā priekšā izlikties?

Un vai es varēju tik akli vilties?

Kā cara dēlu man gan nepazīt?

Trīs dienas viņa līķi apmeklēju,

Un visa Ugļiča bij līdz ar mani,

Ap viņu gulēja vēl trīspadsmit

To cilvēku, ko ļaudis saplosīja.

Jau trūdums viņos stipri bija manāms,

Bet skaidrin skaidrs bija bērna vaigs.

Tik svaigs un mierīgs it kā gulētājam;

Vēl dziļais griezums nebij aizretējis,

Un sejā nebij mainījies ne vaibsts.

Nē, car, tur nav ko šaubīties, ka Dmitrijs

Guļ tagad kapā.

Cars (mierīgi)

Diezgan, vari iet!

(Suiskis aiziet.)

Ā, grūti! … Kaut jel elpu atgūtu!

Es jutu: brāzās asinis it visas

Man vaigā un tad smagi atkritās . ..

Nu noģiedu, kāpēc jau ilgus gadus

Vienmēr man sapnī rādās nokauts bērns!

Bet kas viņš ir — mans baigais pretinieks?

Kas draudot uzbrūk man? — Tukšs vārds un

ēna —

Vai tiešām ēna manu kroni noraus?

Vai skaņa laupīs troni maniem bērniem?

Es neprātīgais! Ko es izbijos?

Tik dvašas pūsma — un šā spoka nav.

Mans apņēmums — es nerādīšu baiļu;

Bet piesardzīgam, modram jābūt man …

Ak Monomaha cepure, tu smaga! —

KRAKOVA, VlSŅEVECKA NAMS

Viltvārdis un paters Cerņikovskis

V i lt v ā r d i s

Nē, tētiņ, kavēkļu nekādu nebūs!

Es savas tautas garu pazīstu; —

Tas dievbijīgs, bet ir bez iekarsuma,

Un cara piemērs tam ir svēts:

Tas iecietīgs pret citām ticībām.

Es galvoju, ka divos īsos gados

Jau visa tauta, visa baznīca

Par galvu atzīs Romas pāvestu.

P a t e r s

Tad lai tev palīdz svētais Ignatijs,

Kad būs mums citi laiki atnākuši!

Līdz tam, carevič, glabā dvēselē

Šī debess balvojuma svēto sēklu.

I lieku vaigu rādīt atklātībā

Mums dažreiz pavēl svētais pienākums:

Jo tavus vārdus, darbus — ļaudis tiesā;

Viens dievs tik lūko tavus nodomus.

V i lt v ā r d i s

Amen. Kas tur?

(Ienāk sulainis.)

Ej, teic: mēs pieņemam.

(Durvis atdarās, ienāk bars krievu un poļu.)

Jūs, mani biedri! rīt mēs izjāsim

No Krakovas. Es, Mņišek, piestāšu

Pie tevis Samborā uz trijām dienām.

Es zinu, tava viesmīlīgā pils

Stāv mirdzēdama smalkā greznumā

Un lepojas ar jaunu saimnieci.

Tur ceru satikt skaisto Marinu.

Bet, mani draugi, lietuvji un krievi,

Kas sacēluši brāļu karogus

Pret mūsu ienaidnieku Borisu,

Pret mana troņa nekaunīgo zagli,

Drīz — slāvu dēli — jūsu bargos pulkus

Es sengaidītā cīņā vedīšu;

Bet jūsu starpā redzu jaunas sejas.

Gavrila Puškins

Sie atnāca pie tavas žēlastības

Lūgt zobenu un darbu.

V i lt v ā r d i s

Paldies, bērni,

Šurp, mani draugi! Puškin, teic, kas vārdā

Šim skaistulim?

Puškins

Kņazs Kurbskis.

Viltvārdis

Skanīgs vārds!

(Kurbskim) Vai esi rados viņam varonim,

Kas ņēma Kazaņu?

Kurbskis

Es viņa dēls.

Viltvārdis

Vai viņš vēl ir starp dzīvajiem?

Kurbskis

Nē, miris jau.

Viltvārdis

Tas bija vīrs! Drošs kaujā, gudrs domē!

Bet no tā laika, kopš viņš aizgāja

Par sūrām pārestībām atriebties

Un apsēda ar leišiem Oļginu,

Par viņu nedzirdās ne vēsts.

Kurbskis

Mans tēvs

Uz mūža galu mita Volīnijā

Tam Batorija laipni dotās muižās,

Tik rāmi, vientulīgi zinātnēs

Sev prieku meklēja: bet klusais darbs

Tam neiespēja sirdi mierināt.

Aizvien viņš pieminēja dzimteni

Un sērojās pēc tās līdz kapa malai.

Viltvārdis

Ak, nabags varonis! Tā straujā dzīve

Kā skaidra saule koši uzausa!

Es priecājos, mans augstais bruņiniek,

Ka viņa asins mieru der ar mums;

Lai tēvu vainas netiek minētas,

Miers viņu pīšļiem! Dod man roku, Kurbski!

Vai nava dīvaini, ka Kurbska dēls

Uz troni ved? Un ko? — Joanna dēlu!

Par mani visi: cilvēki un liktens.

Un tu kas tāds?

Polis

Brīvs šļahtičs Sobaņskis.

Viltvārdis

Gods, slava tev, tu brīvestlbas bērns!

No algas trešdaļu tam iepriekš izdot.

Kas šie tur? tēvu zemes uzvalkā?

No tā es redzu: tie ir mūsu ļaudis.

HruŠČOVS (pazemīgi klanīdamies)

Tā tiešām, tētiņ car, tie esam mēs,

Daudz vajātie, tev uzticamie kalpi.

Mēs bēgam, padzīti no Maskavas,

Pie tevis, car, un esam gatavi

Par tevi galvu nolikt, mūsu miesas

Lai tevim ir par kāpieniem uz troni.

Viltvārdis

Tik dušu, nevainīgie cietēji,

Lai tikai tieku savā Maskavā,

Gan Boriss mums par visu atmaksās.

Kas tu?

Karela

Es kazaks, atsūtīts no Donas,

No brīviem pulkiem, drošiem atamaniem,

No augšzemes un lejas kazakiem,

Lai redzu tavas dzidrās cara acis

Un klanos tevim mūsu ļaužu vietā!

Viltvārdis

Es Donu pazīstu, es nešaubījos,

Ka manos pulkos mirdzēs bunčuki.

Mēs pateicamies saviem Donas pulkiem.

Mēs zinām labi, tagad kazaki

Tiek netaisnīgi vajāti un spiesti;

Bet augstais dievs lai tikai palīdz mums

Sēst tēva tronī, tad mēs žēlosim

Pa senam paradumam brīvo Donu.

Dzejnieks (tuvojas, dziļi klanīdamies un Grišku aiz

svārka stūra ķerdams)

Visaugstais princi, visužēlīgs karal!

Viltvārdis

Ko gribi?

Dzejnieks (padod papīru)

Pieņemiet jel žēlīgi

Šo manu pūļu nabadzīgo augli.

Viltvārdis

Ko redzu? Tās jau latīniskas dzejas?

Lai simtreiz sumināta derība

Starp zobenu un liru: vieni lauri

Ap abiem vijas. Dzimis ziemeļos,

Es tomēr protu Romas mūzas balsi

Un mīlu ziedus, plūktus Parnasā.

Es ticu nākotnei, ko dzejnieks junda.

Nē, ne par velti viņa liesmu krūtīs

Deg cēlas jūsmas: svētīts ir tas darbs,

Ko dzejnieks ir jau iepriekš daudzinājis!

Nāc tuvāk, draugs. Šo balvu ņem

Par piemiņu! (Dod viņam gredzenu.)

Kad piepildīsies reiz

Mans laimes nolēmums, kad senču kroni

Es galvā likšu, ceru, skanēs man

No jauna saldā balss un cēlā himna.

Musa gloriam coronat gloriaque musam.

Nu, draugi, veseli, uz redzēšanos!

Visi

Uz kauju, kauju! Slava Dmitrijam!

Lai dzīvo Dmitrijs, krievu lielais kņazs!

VOJEVODAS MŅIŽEKA PILS SAMBORA

RINDA APGAISMOTU ISTABU. MŪZIKA

Višņeveckis, Mņišeks

M ņ i š e k s

Ar manu Marinu tik vien viņš runā,

Ar Marinu tik vienu aizņemts tas …

Tas izskatās gandrīz jau kā uz kāzām.

Nu, Višņevecki, vai tu domāji,

Ka mana meita tiks par cari, ko?

Višņeveckis

Jā, brīnums gan!… un vai tu domāji,

Ka krievu tronī sēdīsies mans kalps?

M ņ i š e k s

Bet kas par skuķi mana Marina!

Es tikai iebildu: nu, pielūko!

Ka nepalaistu Dmitriju! … un skat,

Viņš beigts, viņš sapinies jau viņas tīklos.

(Mūzika spēlē poļu deju. Dmitrijs ar Marinu pirmajā pāri.)

Marina (klusu Dmitrijam)

Jā, vakarā ap pulksten vienpadsmitiem,

Rīt liepu gatvē, tur pie strūklakas.

(Izšķiras. Cits pāris.)

Kavalieris

Ko Dmitrijs viņā atrod sevišķu?

Dāma

Ko? Viņa skaistule.

Kavalieris

Jā, marmomimfa;

Vaigs, acis, viss bez dzīvības, bez smaidiem..

(Cits pāris.)

Dāma

Viņš nava skaists, bet toties pievilcīgs,

Un cara daba viņā parādās.

(Cits pāris.)

D a m a

Kad karā dosieties?

Kavalieris

Kad vēlēs cars.

Mēs gatavi, bet, redzams, pane Mņišek

Mūs līdzi Dmitrijam še tura gūstā.

Dāma

Tāds gūsts ir tīkams.

Kavalieris

Zināms, ja tik jūs …

(Viesi sāk izklīst, istabas paliek tukšākas.)

M ņ i š e k s

Mums, večiem, nav tie laiki vairs, lai dietu,

Mūs nevilina jaukā mūzika,

Mēs skaistu rociņu vairs neskūpstām …

Ak, man vēl prātā senās nerātnības!

Nav vairs tie laiki, nē, ne tie, kas senāk:

I jaunie ļaudis nav tik droši vairs,

Un skaistules nav arī vairs tik jautras;

Draugs, atzīsties: viss ticis skumīgāks.

Lai viņi paliek, ejam, biedri, mēs

Un liekam atrakt vecā ungārvīna

Sen zāles apzēlušo pudeli,

Un sūksim abi kādā nomalē

No medusbiezās, smaržu pilnās strāvas,

Pastarpām spriezdami par šo un to.

Nāc, iesim, brāli!

Višņeveckis

Iesim arī, draugs.

NAKTS. DĀRZS. STRŪKLAKA

Viltvārdis (ienāk)

Te strūklaka; šurp viņa teicās atnākt.

Es gan no dabas bailīgs neesmu

Un nāvei tuvu acīs lūkojos •—

Un dvēsle netrīsēja nāves priekšā.

Man mūža nebrīvība draudēja,

Man pakaļ dzinās — tomēr neapmulsu,

Ar bezkaunību gūstam izrāvos.

Bet kas man tagad krūtīs elpu žņaudz?

Ko nozīmē šīs nevaramās trīsas?

Vai mani kaislas gaidas drebina?

Nē, tās ir bailes. Cauru dienu jau

Es gaidīju šo slēpu tikšanos

Un visu pārdomāju, ko lai teikšu,

Kā viņas lepno prātu kārdināšu,

Par krievu cari viņu nosaukdams.

Bet brīdis klāt — nekā es neatminu

Un iemācīto runu nerodu;

Man mīla visus prātus samulsina . ..

Bet kas tur mirdzēja… klau, kas tur čaukst..

Nē, tā tik mēness gaisma mānītāja,

Un tikai vējiņš lapās šalc.

Marina (ienāk)

Carevič!

Viltvārdis

Tā viņa! … Visas asinis man stingst.

M a r i na

Vai, Dmitrij, jūs?

Viltvārdis

A, burvīgsaldā balss!

(Tuvojas viņai.)

Vai reiz tu nāci? Vai es tevi redzu

Ar mani vienatnē šai klusā nakti?

Cik lēni vilkās garlaicīgā diena!

Cik lēni saule laidās vakarā!

Cik ilgi gaidīju es tumšā naktī!

Marina

Drīz stundas bēg, un laiks ir man tik dārgs.

Es noteicu ar tevi tikšanos

Ne mīļotāja glaimurunu dēļ.

Mums lieku vārdu nevajag. Es ticu ■—

Tu mani mīli; lūk, es apņēmos,

Ar tavu aukupilno likteni

Uz mūžu savu laimi savienot.

Tad, Dmitrij, tiesība man visu zināt:

Es prasu, lai tu savas dvēseles

Visapslēptākās cerības man teiktu

Un savus nodomus, un bailes pat,

Lai droši varētu es dzīvē iet

Ar tevi roku rokā, ne kā bērns

Vai vīra iekārību verdzene,

Kā tavas gultas mēma dalītāja,

Bet gan kā laulāts draugs, kas tevis cienīgs,

Kā krievu cara īstā biedrene.

Viltvārdis

Ak, ļauj jel acumirkli aizmirst man

So manu nemieru, šīs manas rūpes!

Ak, aizmirsti, ka tavā priekšā cars,

Un lūkojies uz mani, Marina,

Kā mīlētāju, tevis izvēlētu,

Ko laimo vienīgs tavu acu skats.

Ak, klausies mīlestības lūgšanās!

Ļauj visu izteikt, kas man sirdi pilda!

Marina

Nav laika, kņaz! Tu kavējies, un tikmēr

Var atdzist tavu draugu padevība;

Ar katru stundu grūtības un briesmas

Draud vēl jo vairāk, vēl jo grūtāk uzveikt,

Jau apkārt šaubu pilnas runas klejo,

Jau viena jauna bauma otru dzen,

Un Godunovs pa starpu rīkojas . ..

Viltvārdis

Ko Godunovs? Vai vara Borisam

Pār tavu mīlestību, manu laimi?

Nē. Tagad vienaldzīgi lūkojos

Uz viņa troni, viņa cara varu.

Tik tava mīla … kas bez viņas man

Ir dzīve, slava, visa krievu valsts?

Pat tālā stepē, zemes būdiņā

Tu būsi man kā cara valstība,

Ja mani mīli…

Marina

Kaunies, neaizmirsti

Jel sava augstā, svētā uzdevuma:

Tas tev par visu dārgāks jātura

Par visiem priekiem, visām dzīves baudām,

Nekam tu nedrīksti to līdzināt.

Ne kaislam, bezprātīgam jauneklim,

Ko valgos sagūstījis daiļums mans,

Jel zini: svinīgi šo roku dodu

Tik krievu carakrēsla mantiniekam,

Tik cara dēlam, liktens izglābtam.

Viltvārdis

Ak nemoki jel mani, Marina,

Un neteic man, ka manu augsto godu,

Ne mani mīli! tev pat jausmas nav,

Cik sāpīgi tas sirdi ievaino.

Un ja nu … kāda baiga šaubīšanās —

Ja aklais liktenis, teic, būtu lēmis

Ne caru tronī piedzimt man, ja būtu

Es cits un nevis Dmitrijs, cara dēls,

Ko visa pasaule sen aizmirsusi;

Vai tad … vai tad tu mani mīlētu?

Marina

Tu Dmitrijs esi, nevari būt cits;

Es cita mīlēt nespēju.

Viltvārdis

Nē, diezgan.1

Man netīk sacensties ar mironi

Ap mīļāko, kas viņam nolemta, —

Būs diezgan liekuļots! Es teikšu visu!

Tad zini — sen tavs Dmitrijs nomiris,

Guļ dzestrā zemē — viņš vairs necelsies.

Bet vai tu gribi zināt, kas es esmu?

Nu uzklausies: es esmu nabags mūks!

Man mūka svārks un dzīve apriebās,

Un klosterī es klusi apdomāju

Šo soli pārdrošo, man gribējās,

Lai brīnās pasaule, — un tad es bēgu

No celles ukrainiešu brīvos pulkos.

Tur visās kara mākslās mācījos;

Tad nācu šurpu — teicos Dmitrijs esam —

Un apmānīju nesajēgas poļus.

Ko teiksi, augstprātīgā Marina?

Vai tu ar manu atzīšanos mierā?

Kāpēc tu klusu ciet?

Manna

Ak kauns! ak bēdāsi

Viltvārdis (klusu)

Kurp mani novedusi dusmu brāzma!

Es savu grūtām pūlēm celto laimi

Varbūt uz visu mūžu postīju.

Ko, nelga, padarīju es? (Skali.) Nu redzu:

Tu kaunies necariskas mīlestības;

Bet saki savu izšķirošo vārdu,

Mans liktenis nu tavās rokās stāv;

Es gaidu, spried. (Nometas cejos.)

Marina

Jel celies, viltvārdi!

Varbūt tu domā, ceļos mezdamies,

Kā vājai, lētticīgai meitenei

Man goda kāro sirdi mīkstināt?

Tu pārskatījies, draugs, pie savām kājām

Es bruņniekus un grāfus redzēju,

Bet viņus visus dzestri atraidīju

Ne tādēļ, lai ar izbēgušo mūku …

Viltvārdis (plece)as)

Nē, nenicini jauno viltvārdi;

Varbūt viņš sevī glabā tikumus,

Kas cienīgi pat troņa Maskavā,

Ne tikai poļu panes dārgās rokas …

Marina

Vien cilpas cienīgi, tu nekaunīgais!

Viltvārdis

Es vainīgs; lepna prāta apstulbots,

Gan cariem meloju, gan pašam dievam

Es vīlu pasauli. Ne tev, Marina,

Man sodu spriest; un tavā priekšā

Es taisns; es tevi nevarēju vilt.

Tu biji man it viss un vienīgs svētums,

Es tev gan nedrīkstēju liekuļot.

Tik mīlestība, akla greizsirdība,

Tik mīlestība mani piespieda

Tev visu teikt.

Marina

Ko lielies, bezprātīgais!

Nu kas tad lika tevim atzīties?

Un ja reiz tu, bezdzimtas klaidoni,

Tu divas tautas apmāt iespēji,

Tad tevim arī vajag būt vismaz

Šā sava panākuma cienīgam

Un savu drošo viltu noglabāt

Kā dziļu, ciešu mūža noslēpumu.

Vai varu, saki, tev es atdoties

Un, savu cilti, godu aizmirsdama,

Ar tavu laimi saistīt savējo,

Kad tu jau pats ar tādu vientiesību

Tik lēti savu kaunu izteici?

Aiz mīlas viņš ir šoreiz izpļāpājies!

Man tikai brīnums, ka tu manam tēvam

Aiz draudzības līdz šim vēl neatklājies

Un mūsu karalim aiz liela prieka,

Un vēl varbūt i panam Višņeveckim

Aiz uzticama kalpa cītības.

Viltvārdis

Es apzvēru tev, ka no manas sirds

Tu viena spēji izraut atzīšanos,

Es apzvēru tev, ka nekur, nekad,

Ne jautrās dzīrēs, vīna mulsumā,

Ne vaļsirdīgā sarunā ar draugu,

Ne nāves briesmās, niknās mocībās

Šos noslēpumus mana mēle neizteiks.

Marina

Tu zvēri! tad man, zināms, jātic būs.

Ak, es jau ticu ar! Bet saki, lūdzams, - -

Pie kā tu zvēri? Vai pie dieva vārda

Kā ticīgs, jezuītu atradenis?

Jeb vai kā bruņinieks pie sava goda,

Vai laikam vienkārši ar cara vārdu —

Kā īstens cara dēls? Teic, vai tā ir?

Viltvārdis (lepni)

Pats Bargā cara gars ir mani saucis,

Pat Dmitriju no kapa uzcēlis.

Visapkārt man ir tautas dumpī jaucis

Un Borisu man rokā nodevis.

Es cara dēls. Nu diezgan! Man ir kauns

Tev, lepnā poļu pane, zemoties. —

Uz mūžu sveika. Asiņainais karš

Un mana liktens plašais uzdevums,

Es ceru, aizdzīs manas mīlas skumjas •—

Kā tevi nīdēšu, kad būs jau dzisis

Šīs necienīgās kaisles zvērojums!

Es eju nu — lai kronis jeb vai posts

Tur krievu zemē manu galvu gaida;

Vai goda nāvi kaujā atradīšu

Vai karātavās beigšu mūžu es,

Nekur tu nebūsi man biedrene,

Tu nedalīsies manā liktenī.

Bet varbūt vēlāk pati nožēlosi

To laimi, kuru tagad atstumsi.

Marina

Bet ko, ja tavus bezkaunīgos melus

Es visiem atklāt priekšlaik pasteidzos?

Viltvārdis

Vai domā gan, ka es no tevis baidos?

Ka vairāk ticēs poļu jaunavai

Par krievu cara dēlu? Nu tad klausies:

Ne karalis, ne pāvests nedomā

Par manu izteikumu patiesību.

Vai Dmitrijs es, vai ne — kas viņiem daļas?

Es viņiem iegansts vien, ko karu celt;

Tas vien tiem vajadzīgs, un tici man,

Gan tevi apklusinās, dumpiniece.

Ardievu!

Marina

Paliec, cara dēls! Nu beidzot

Es dzirdu vīra, nevis zēna runu.

Tā tevi manā priekšā atvaino.

Es tavas trakās ceras aizmirstu

Un redzu atkal Dmitriju. Bet klausies:

Jau laiks! Nu celies, nekavējies ilgāk,

Ved ātrāk pulkus savā Maskavā,

Ņem Kremli, sēdies krievu cara krēslā —

Tad sūti šurp pēc manis preciniekus;

Bet — dievs to dzird — kamēr vēl tava kāja

Nav stājusies uz troņa kāpieniem,

Kamēr vēl Godunovs nav tevis gāzts,

Es mīlestības runās neklausīšos.

(Aiziet.)

Viltvārdis

Nē! vieglāk man pret Godunovu karot

Vai viltū mēroties ar jezuītu,

Bet ne ar sievietēm. Rauj viņas velns!

Tās mulsina, tās vijas, lokās, lien

Un slīd no rokām, biedē, šņāc un dzeļ —

Ak čūska! … ne par velti trīsēju.

Tik tikko mani neiegrūda postā.

Bet nospriests: rītu pulkiem jāiziet.

LEIŠU ROBEŽA

(1604. gada 16. oktobrī)

Kņazs Kurbskis un Viltvārdis, abi jāšusļ pulki tuvojas robežai

Kurbskis (pirmais piejājis)

Lūk, te, lūk, — krievu robeža, lūk, te!

Tu Krievzeme, tu tēvija! es tavs!

Es svešas zemes pīšļus nokratu

No kājām nicīgi; es kāri dzeru

Šo jauno gaisu; tas mans dzimtais gaiss!

Mans tētiņ! tagad tava dvēsle rims.

Un tavi kauli kapā līksmosies!

Nu atkal mūsu dzimtas zobens mirdz,

Šis slavas zobens — kazaniešu posts,

Šis labais zobens — krievu caru kalps!

Viņš tagad līgos kara asins dzīrēs

Par savu cerību, par valdnieku …

Dmitrijs (jāj klusi, nodurtu galvu)

Cik laimīgs viņš! kā viņa skaidrā sirds

No prieka un no slavas pacilāta!

Mans varon, kā es tevi apskaužu!

Tu Kurbsku dzimums, svešā zemē audzis,

Kas tēvam pāri darīts, aizmirsdams

Un izpirkdams pie kapa viņa vainu,

Tu savas asinis steidz tagad liet

Par Jāņa Bargā likumīgo dēlu —

Tu caru atdod tēvijai, tu taisns,

Jā, tavai sirdij priekā jāliesmo.

Kurbskis

Vai tev gan prāts nav arī pacilāts?

Lūk, mūsu Krievija — tā tava, car! —

Tur tevi gaida tavu ļaužu sirdis,

Tavs tronis, Kremlis, tava Maskava.

Dmitrijs

Ai Kurbski, Kurbski, krievu asins līs!

Jūs tīri, jūs par caru ceļat šķēpus,

Es jūs pret brāļiem pulcinu; es leišus

Uz krieviem atsaucu, un ceļu rādu

Es naidniekiem uz skaisto Maskavu! ..

Bet lai šie grēki ne uz mani krīt,

Bet nāk pār tevi, Boris — cara kāvējs!

Uz priekšu, priekšu!

Kurbskis

(Aulekšo. Pulki pāriet robežu.)

CARU DOME

Cars, patriarhs un bajāri

Nāvi Borisam!

Cars

Vai tas ir domājams? Kāds bēglis mūks

Pret mums drīkst noziedzīgos pulkus vest,

Mums draudus rakstīt! Pilns ir viņa mērs,

Nu laiks šo neprātīgo pārmācīt!

Jums jāiet,Trubecki un Basmanov,

Jo mūsu pulkiem vajag palīdzības.

Jau Cerņigovu dumpinieks ir lencis,

Jums pilsēta un ļaudis jāpaglābj.

Basmanovs

Mans car, trīs mēneši vēl nepaies —

No dumpinieka nebūs vairs ne miņas;

Mēs viņu atvedīsim Maskavā

Kā kādu brīnumzvēru dzelzu būrī,

To zvēru tev.

(Aiziet abi ar Trubecki.)

Cars

Man zviedru valdinieks

Ar saviem sūtņiem sola palīdzību;

Bet sveša palīga mums nevajag:

Mums savu kara ļaužu diezgan būs,

Kas dumpiniekus atvairīs un poli.

Es liku atteikt.

Sūti, Sčelkalov,

Visapkārt ukazus pie vojevodām,

Lai zirgos sēžas un lai Jaudis rīko

Pa vecam ieradumam kara gaitās;

Kas klosteros pie dievkalpības pieder,

Tos atšķir visus nost. Gan senos gados,

Kad tēvuzemei briesmas draudēja,

Ir mūki paši gāja kautiņā;

Bet tagad viņus traucēt negribam,

Lai viņi klusi dievu lūdz par mums. —

Tā pavēl cars un visi bajāri.

Mums jāizšķir nu svarīgs jautājums:

Jūs dzirdējāt, ka viltnieks nekaunīgais

Visapkārt melu baumas izplatījis

Un viņa izsūtītās grāmatas

Ir izsējušas nemieru un šaubas.

Uz ielām dzirdams dumpīgs kurnējums,

Jau prāti verd — tos vajagot nu dzesēti

Es nāves sodus labprāt atturētu,

Bet kā? To tagad gribam pārrunāt.

Teic, svēto tēv, tu pirmais savas domas.

Patriarhs

Lai slavēts ir visaugstais, kas tev sirdi

Ir licis pacietībai piemājot

Un mīlestības garam, lielais car;

Tu grēcinieka postu negribi,

Tu lēni gaidi, kamēr pāries maldi,

Un maldi pāries, patiesības saule

Pār visiem mirdzēs.

Es, tavs dieva kalps,

Ne gudrs spriedējs pasaulīgās lietās,

Tev šoreiz drīkstu izteikt savas domas:

Tas velna dzimums, nelietīgais mūks,

Par Dmitriju ir pratis izslavēties;

Viņš cara vārdā bezkaunīgi tērpies

Kā zagtā, svētā altārapģērbā:

Bet, lai tik saplēš svārkus, — un viņš pats

Būs kaunā gāzies savā kailumā.

Pats dievs uz to mums sūta līdzekli:

Būs tagad kādi seši gadi, car.

Tai pašā gadā, kad visaugstais dievs

Tev deva svētību uz cara godu —

Pie manis reizi pavakarē nonāk

Kāds labi pasirms vecis, vienkāršs gans,

Un brīnumnoslēpumu viņš man bilda:

«Vēl jaunos gados,» tā viņš stāstīja,

«Es kjuvu akls un līdz vecumam

Ne nakts, ne dienas es vairs nezināju.

Gan velti zāļojos daždažādi,

Gan burvjiem liku acis apvārdot,

Es velti izstaigājos lūgdamies

Pa svētnīcām, pie lieliem brīnumdariem;

Es velti tumšās acis slacināju

Ar ūdeni iz svētiem avotiem —

Dievs nebij vēlējis man izdziedēties.

Tā beigās pazaudēju cerību

Un apradu ar tumsu, un pat sapņos

Nekas man redzams nerādījās vairs,

Bet tikai skaņas vien vēl dzirdēju.

Reiz dzirdu dziļā miegā — bērna balss

Man saka: «Celies, tētiņ, celies augšā,

Ej Ugļičmiestā, svētā dieva namā,

Pie mana kapa dievu pielūdzies,

Dievs žēlsirdīgs — un es tev piedošu.» —

«Bet kas tu tāds?» es prasu bērna balsi.

«Es Dmitrijs, cara dēls. Dievs, debess kungs,

Ir mani ieskaitījis eņģeļos,

Un tagad esmu es liels brīnumdaris.

Ej, vecīt!» Pamodies es nodomāju:

Kas zin, varbūt patiešām debesstēvs —

Kaut vēlu — atdod manu redzes spēju.

Būs jāiet. — Un es gāju tālo ceļu.

Un nonācu es Ugļičā un eimu

Uz dieva namu lūgsnas klausīties,

Un, pacilātā sirdi iekārsies,

Tik saldi raudu, it kā neredzība

Iz acīm lītu līdz ar asarām.

Kad ļaudis sāka iziet, saku zēnam,

Kurš mani vadīja: nāc, Jānīt, iesim

Pie kapa, kurā mazais Dmitrijs dus.

Zēns mani noveda, — un, tikko beidzu

Tur svētus dieva vārdus noskaitīt,

Man acis atdarījās; un es redzu:

Visapkārt gaišs, tur mazdēls stāv, tur kaps.»

Lūk, car, ko vecis manim pavēstīja.

(Visi apmulsuši. Kamēr patriarhs runā, Boriss vairākas reizes slauka vaigu,

ar lakatu.)

Es toreiz ļaudis turpu sūtīju,

Kas visu izzinātu, un patiesi —

Daudz gaudeno, tāpat kā sirmgalvis,

Pie cara dēla kapa izdziedēti.

Lūk, tāds mans padoms: pārvest svētos kaulus

Uz Kremli, Ercenģeļa dievnamā;

Tad visi ļaudis skaidri noredzēs,

Ka bezdievīgais blēdis melojis,

Un velna vara gaisīs it kā dūmi.

(Klusums.)

Kņazs Suiskis

Kas zina, svētais tēvs, tā kunga ceļus?

Ne man par viņiem spriest. Dievs augstākais

Var bērna atliekām dot netrūdlbu

Un spēku darīt lielus brīnumus.

Bet ļaužu runas vajag izpētīt

Bez iekarsuma un ar uzcītību.

Bet vai mēs šinīs nemierīgos laikos

Uz tādu lielu lietu varam domāl?

Vai ļaudīs nesacīs, ka to, kas svēts,

Mēs gānām pasaulīgās vajadzībās?

I tā jau tauta bezprātīgi šaubās

Un tā jau diezgan trokšņa, valodu.

Ne tagad laiks, lai ļaudis uztrauktu

Ar tādu lielu, negaidītu ziņu.

Es redzu pats, ka vajag apslāpēt

Sā bēgļa-mūka izplatītās baumas;

Bet tur var līdzēties daudz vienkāršāk.

Es, augstais car, ja dosi pavēli,

Pats steigšos lielā tirgus laukumā

Un ļaudis aprāšu un pierunāšu,

Un bēgļa ļauno viltu atklāšu.

Cars

Lai noliek tāl Tu, valdon patriarh,

Es lūdzu, atnāc manās palātās,

Es vēlos šodien runāties ar tevi.

(Aiziet. Viņam seko bajāri.)

Viens bajārs (klusu otram)

Vai manīji, ka valdnieks nobālēja

Un sviedri lielām lāsēm sāka plūst?

Otrs bajārs

Es taisni acis nedrīkstēju pacelt,

Ne elpu vilkt, ne tik vēl pakustēt.

Pirmais bajārs

Kņazs Suiskis paglāba. Nu krietns vīrs!

LĪDZENUMS NOVGORODAS — SEVERSKAS TUVUMA

(1604. gada 21. decembrī)

KAUJA

Kareivji (bēgdami mistru mistrām)

Posts, posts! Carevičš! poļil Edz kur viņi!

Edz kur nāk!

(Uznāk kapteiņi — Maržerets un Valters Rozens.)

Maržerets

Kur eit, kur eit? Allons[3] …

Marš, atpakaļ!

Kāds bēglis

Pats marš, ja tev tā gribas, sasodītais sumpurns tāds!

Maržerets

Quoi? Quoi?'

Otrs

Kval kva! tīk tev, spranču rupuci, kvarkstēt pret krievu cara

dēlu; bet mēs, redz, esam pravoslavni[4].

Maržerets

Qu'est-ce a dire pravoslavni?… Sacrēs gueux, maudites canaillesl

Mordieu, mein Herr, j'enrage: on dirait que ga n'a pas de bras

pour frapper, <pa n'a que des jambes pour foutre le camp.[5]

R o z e n s

Es ist Schande.[6]

Maržerets

Ventre-saint-gris! Je ne bouge plus d'un pas — puisque le vin

est tirē, il faut le boire Qu'en dites-vous, mein Herr?1

R o z e n s

Sie haben Recht.2

Maržerets

Tudieu, il y fait chaud! Ce diable de Samozvanetz, comme ils

l'appelent, est un bougre qui a du poil au cul. Qu'en pensez

vous, mein Herr?3

Rozens

O jā!

Maržerets

He! Voyez donc, voyez donc! L'action s'engage sur Ies derriēres.

• Zili, zaļi zibeņi I Es neviena soļa neatkāpšos i kad zirgs iejūgts, groži

rokās, tad jābrauc. Ko jūs sakāt, mans kungs?

s Jums taisnība.

465

3 Nudien — iet gan karsti! Tas velna «samozvaņecs», kā viņu sauc,

kaujas kā pats nelabais. Vai nav tiesa, mans kungs?

30 — 2011

de l'ennemi. Ce doit ētre le brave Basmanoff, qui aurait faire une

sortie.[7]

Rozens

Ich glaube das.[8](ienāk vācieši.)

Maržerets

Ha, ha! voici nos Allemands. Messieurs! … Mein Herr, dites-

leur donc de se rallier et, sacrebleu, chargeons![9]

Rozens

Sehr gut. Halt![10]

(Vācieši sarindojas.)

Marsch![11]

Vācieši (iet)

Hilf Gott!1

(Kauja. Krievi atkal bēg.)

Poļi

Uzvara! uzvara! Slava caram Dmitrijam!

Dmitrijs (jāšus)

Sist bungas pārtraukumam! Mēs esam uzvarējuši. Diezgan; saudzē-

jiet krievu asinis. Rimstiet!

(Taurē un bungo.)

MASKAVA. LAUKUMS KATEDRĀLES PRIEKŠA.

Ļaudis

Viens

Vai drīz cars iznāks no baznīcas?

Otrs

Dievkalpojums jau beidzas, tagad nāk aizlūgšanas.

' Dievs palīdzi

Pirmais

Ko, vai to jau nolādēja?

Otrs

Es stāvēju baznīcas priekšā un dzirdēju, ka djakons iebrēcās:

Griška Otrepjevs — lai nolādēts!

Pirmais

Lai lād vien: kas par daļu cara dēlam gar Otrepjevu.

Otrs

Bet cara dēlam tagad dzied dvēseles aizlūgumu.

Pirmais

Dvēseles aizlūgumu — dzīvam! Nu, gan jau viņiem par to at-

maksās, bezdievji tādi!

Trešais

Kuš! troksnis! Vai tik nav cars?

Ceturtais

Nē, tur nāk plānprātiņš.

(Ienāk plānprātiņš, dzelzs cepure galvā, apkārstījies važām; viņam apkārt

pulks zeņķu.)

Zeņķi

Dzelža mice, dzelža mice!… stinkš! …

Vecene

Nost no viņa, velna bērni! Lūdz, svētīgais, par mani — grēcinieci.

Plānprātiņš

Dod, dod, dod kapeiciņu.

Vecene

Se tev kapeiciņa; bet piemini mani.

Plānprātiņš (nosēžas turpat zemē un dzied)

Mēness brauc,

Kaķēns raud,

Muļķīti, celies,

Pielūdzi dievu!

(Zēni apstāj viņu atkal.)

Kāds zēns

Sveiks, muļķīt, ko tad tu cepures nenoņem? (Piesit pie viņa dzelzs

cepures.) Edz, kā skan!

Plānprātiņš

A, reče, man ir kapeiciņa.

Zēns

Melo! nu parādi.

(Izrauj muļķim kapeiciņu un aizbēg ar to prom.)

Plānprātiņš (raud)

Atņēma man kapeiciņu, muļķītim pāri dara.

Ļaudis

Cars, cars nāk!

(Cars iznāk no baznīcas; bajārs, pa priekšu iedams, izdala dāvanas.

Bajāri.)

Plānprātiņš

Boris, Boris! zēni pāri dara muļķītim!

Cars (uz bajāru)

Dod viņam dāvanas! Ko viņš raud?

Muļķis

Mazie zēni man pāri dara … Liec viņus nokaut, kā tu nokāvi

mazo cara dēliņu.

Bajāri

Ej nost, muļķi! Ķeriet muļķi!

Cars

Laidiet viņu mierā. Lūdz par mani dievu, nabaga muļķi. (Aiziet.)

Muļķis (iesaucas)

Nē, nē! nevar dievu lūgt par caru — Erodu; dievmāte nevēl.

SEVSKA

Viltvārdis savējo vidū

Viltvārdis

Kur gūstītais?

Polis

Šepat.

Viltvārdis

Saukt viņu šurp.

(Ienāk krievu gūstītais.)

Kas esi?

Gūstītais

Rožnovs, maskaviešu muižnieks.

Viltvārdis

Vai ilgi dienestā?

Gūstītais

Drīz mēnesi.

Viltvārdis

Kā, Rožnov, varēji tu zobenu

Pret mani celt?

Gūstītais

Tā nava mūsu griba.

Viltvārdis

Nesen pie Novgorodas kāvies?

Gūstītais

Nē.

Es ierados no Maskavas pēc tam.

471

Viltvārdis

Ko Godunovs?

Gūstītais

Viņš ļoti iztrūkās,

Ka kauja zaudēta un ievainots

Kņazs Mstislavskis. Viņš Šuiski nosūtīja

Par karavadoni.

Viltvārdis

Bet teic, kāpēc

Viņš Basmanovu projām aizsaucis?

Gūstītais

Cars atmaksājis viņa nopelnus

Ar zeltu un ar godu. Cara domē

Viņš tagad sēd.

Viltvārdis

Še viņš bij vairāk vajadzīgs.

Kā Maskavā?

Gūstītais

Viss, paldies dievam, klusu.

Viltvārdis

Ko? Gaida mani?

Gūstītais

Dievs zin. Tur par tevi

Pārlieku runāt tagad nav vis dūšas.

Te citam mēli atgriež, citam galvu!

Mums parasts katru dienu nāves sods,

Un visi cietumi kā bāztin pilni.

Kur ielas vidū sanāk divi trīs,

Tur, skat, jau apkārt lumstas slepens spiegs.

Un valdinieks, ja viņam atliek laika,

Pats pienesējus nopratināt mēdz.

Drīz vien var iestigt, labāk klusu ciest.

Viltvārdis

Jums jauka dzīve gan pie Borisa!

Kā ir ar karaspēku?

Gūstītais

Kā lai ir?

Tas apģērbts, paēdis, ar visu mierā.

Viltvārdis

Vai liels?

Gūstītais

Dievs zin.

Viltvārdis

Būs tūkstoš trīsdesmit?

Gūstītais

Nu, sanāks ari visi piecdesmit.

(Viltvārdis iegrimst domas; apkārtējie skatas viens uz otru.)

Viltvārdis

Ko spriež par mani jūsu apmetnē?

Gūstītais

Par tavu žēlastību saka ļaudis,

Ka tu kaut blēdis (neņem man to ļaunā),

Bet krietns zēns.

Viltvārdis (smiedamies)

To gribu pierādīt

Ar darbiem es. Bet, draugi, neder gaidīt

Mums Šuiski; ļaujiet visus apsveikt jūs! (Aiziet.)

Rīt kauja būs.

Visi

Lai slava Dmitrijam!

Polis

Rīt kauja! Viņu tūkstoš piecdesmit;

Un mums pat tūkstoš piecpadsmit nav pilnu, —

Vai traks!

Otrs

Nekas, brāl, nieki! polis viens

Var izaicināt simtu maskaļu.

Gūstītais

Jā, izaicināt, bet, kad nāksies kauties,

No viena paša bēgsi, lielmuti.

Polis

Ja, nekauņa, tev zobens būtu klāt,

Es tevi, lūk (uz zobena rādīdams), ar Šito

pārmācītu.

Gūstītais

īsts krievu zēns var i bez zobena:

Vai negribi tu šito baudīt (dūri rādīdams), viepli!

(Polis lepni uz viņu paskatās, tad klusu atiet malā. Visi smejas.)

MEŽS

Viltvārdis un Puškins

(Netālu guļ zirgs nodvezdams.)

Viltvārdis

Mans nabags zirgs! cik ņipri aulekšoja

Viņš šodien beidzamajā kautiņā

Un ievainots cik aši mani nesa!…

Mans nabags zirgs!

Puškins (pie sevis)

Edz, atradis ko gaust,

Tam zirga žēl, kad visi mūsu pulki

Pagalam sakauti.

Viltvārdis

Klau, viņš varbūt

Tik drusku paguris no savas vāts

Un atkal atspirgs.

Puškins

Kur nu atspirgsi Beigts.

Viltvārdis (iet pie zirga)

Mans nabags zirgs! … Ko darīt? Atlaist jostas

Un noņemt arī iemauktus, lai brīvē

Tas nobeidzas.

(Viņš atscglo zirgu. Ienāk daži poļi.)

A, sveiki, mani kungi!

Kādēļ gan Kurbski neredzu starp jums?

Es redzēju, viņš šodien iecirtās

Visniknākajā kaujā; viņam pretim

Pulks zobenu kā vārpas pacēlās,

Bet viņa zobens visus pārvizēja,

Un visus pārskanēja viņa balss.

Kur ir mans varonis?

Polis

Guļ nāves laukā.

Viltvārdis

Gods drošsirdim un viņa dvēslei miers!

Cik maz ir atlicis no mūsējieml

Šie nolādētie blēži, kazaki,

Mūs postā iegrūda, šie nodevēji!

Ne acumirkļa pretim neturējās!

Bet pag! Ik desmitais tiks pakārts —

Šie bendes kalpi!

Puškins

Lai tur vainīgs kurš,

Bet tomēr mēs pagalam sakauti,

Mēs satriekti.

Viltvārdis

Bet uzvara bij tuvu;

Es būtu sadragājis priekšējos,

Bet vāci mūs ar sparu atgainīja;

Nudien, tie labi kaujas! Tas man tīk.

Es vēlāk katrā ziņā sastādīšu

No viņu pulkiem savu goda sardzi.

Puškins

Bet kur gan mēs lai šonakt pārguļam?

Viltvārdis

Tepat vien mežā. Labas naktsmājas.

Rīt agri kājās; Riļskā azaidosim.

Ar labu nakti!

(Apgulstas, paliek seglus zem galvas un aizmieg.)

Puškins

Saldu dusu, car!

Pagalam pieveikts, bēgšus glābdamies,

Viņš drošs un bezrūpīgs kā muļķis bērns.

Gan pati dieva roka viņu sargā,

Un, draugi, arī mums nav jānoskumst.

MASKAVA. CARA PALĀTAS

Boriss. Basmanovs

Cars

Viņš pārvarēts, kāds labums mums no tā?

Mēs velti gavilējam uzvarā.

Viņš salasījis izkaisītos pulkus,

No Putivļas mūs atkal apdraudē.

Ko dara mūsu varoņi tai laikā?

Pie Kromiem stāv, kur pulciņš kazaku

Aiz sapuvušas sētas viņus zobo.

Edz, slava! Nē, man tādu nevajag!

Es tevi sūtīšu par vadoni —

Lai prāts ir pavēlnieks, ne augsta cilts;

Lai viņi nu tur gauž pēc goda vietas!

Laiks augstā pūļa brēkas nicināt

Un iznīcināt posta parašu.

Basmanovs

Ak, simtreiz, car, tā diena svētīta,

Kad kārtu grāmatas ar viņu ķildām,

Ar uzpūtīgo ģintu lepnību

Reiz uguns rīs!

Cars

Tā diena tālu nav;

Tik Jauj man vaju iepriekš apspiest dumpi,

Kas tautā izcēlies.

Basmanovs

Ko tautas vērot?

Vienmēr tai slepen prāts uz nemieru.

Tā kumeļš kodā savus iemauktus,

Tā pusaudzis pret tēva gribu kurn:

Bet kas par to? Lūk, jātnieks zirgu valda,

Un dēlam jāklausa, ko pavēl tēvs.

Cars

Bet kumeļš dažreiz nomet jātnieku,

Un dēls ne visu mūžu tēva vaļā;

Tik nemitoša stingrība var ļaudis

Vēl saturēt. Tā Joanns domāja,

Šis gudrais valdnieks, auku klusinātājs,

Tāpat i viņa bargais dēladēls:

Nē, ļaudis žēlastības neatjēdz:

Ej dari labu — paldies tev vis neteiks;

Ej laupi, sodi — nebūs tev gan ļaunāk.

(Ienāk, bajārs.)

Ko?

Bajārs

Svešas zemes viesus atvedām.

Cars

Es eju pieņemt; paliec, Basmanov,

Man vēl ar tevi vajag parunāties. (Aiziet.)

Basmanovs

Šis augstais, cēlais valdinieka gars!

Dievs dod, lai viņš ar nolādēto Grišku

Drīz galā tiek! un daudz jo daudz tad vēl

Viņš laba darīs plašā Krievijā.

Viņš lielu domu prātā ieņēmis,

Tik jāsargā, ka drīz tā neatdzistu.

Kāds varens ceļš man atveras, kad cars

Reiz ragus lauzīs dzimtai bajārībai!

Man pretinieku kaujas laukā nav;

Pie troņa es kā pirmais nostāšos …

Varbūt vēl… bet kas tur tāds ērmots troksnis?

("trauksme. Bajāri, pils sulaiņi skrien mistru mistrām; satiekas un klusi runā.)

Viens

Pēc ārsta!

Otrs

Aši, aši patriarhu!

Trešais

Pēc cara dēla, cara dēlu sauc!

Ceturtais

Pēc garīdznieka!

Basmano v s

Kas tur notikās?

Piektais

Cars noģība.

Sestais

Cars mirst! Cars mirst!

Basmanovs

Ak dievs!

Piektais

Viņš tronī sēdēja un pēkšņi krita;

Pa muti, ausīm sāka asins plūst.

(Caru iznes uz krēsla; visa cara ģimene, visi bajāri.)

Cars

Jūs visi ejiet — lai pie manis paliek

Tik Fjodors.

(Visi aiziet.)

Mirstu, apskauj mani, dēls!

Ardievu, mīļais dēls: tu tūliņ būsi cars …

Un sāksi valdību … ak dievs, mans dievs!

Es tavā priekšā stājos — laika nav

Vairs dvēsli šķīstīt grēku sūdzībā!

Bet jūtu, mīļais dēls, tu man vēl dārgāks

Par dvēsles glābšanu… lai paliek tā!

Es dzimis pavalstnieks, man pienāktos

I mirt kā pavalstniekam tumsībā;

Bet es sev cara varu guvu. Kā?

Jel nejautā. Lai paliek; tikai zini:

Tu esi nevainīgs; tu sāksi valdīt

Pēc likumīgas tiesas; dieva priekšā

Es viens par visu gribu atbildēt.

Mans mīļais dēls, ak neapmānies lieki

Un labprātīgi acis neaizver.

Tu varu uzņem auku pilnos laikos:

Šis brīnumainais viltvārdis ir bīstams —

Ar drausmu vārdu viņš ir bruņojies …

Es, ilgus gadus valdīt mācījies,

Vēl spēju nospiest jucekļus un dumpi;

Tie manā priekšā bailēs drebēja;

Tad nodevība balsi nepacēla.

Bet tu vēl jauns un nepārbaudīts valdnieks,

Kā spēsi valdīt tādā negaisā,

Kā dumpi slāpēt, nodevējus tvert?

Bet dievs ir liels! Viņš jaunos gudrus dara

Un spēku vājiem dāvā … Klausies, dēls:

Vispirms sev padomnieku izmeklē —

Jo uzticamu vīru spēka gados,

Ko tauta mīlē, kas starp bajāriem

Stāv cieņā augstas cilts vai slavas dēļ, —

Kaut kņazu Šuiski. Karaspēkam tagad

Trūkst veikla vadoņa; lūk, Basmanovs, —

Un bajāri lai kurn — tu paliec ciets.

Es tevi ņēmu līdzi domes sēdēs

No mazām dienām, valstsdarbu tu proti:

Lai gaitas tek pa vecam. Ieradums —

Ir valstu dvēsele. Es biju spiests

Uz laiku sodus, trimdas atjaunot, —

Tu vari atmest to; tad tevi slavēs,

Kā caru Fjodoru reiz slavēja,

Kad viņš uz Bargā cara krēsla sēdās.

Ar laiku savelc atkal pamazām

Jo cieši rokās valdīšanas grožus.

Ja tagad atlaid, nepalaid pavisam.

Dēls, esi žēlīgs, katram pieietams;

Sauc droši ārzemniekus savos kalpos.

Pār visu sargā stingri ticību;

Dēls, esi kluss! Nav labi cara balsij

Par velti tukšā gaisā tērēties;

Lai tā kā dieva nama svētais zvans

Tik lielus svētkus, lielas bēdas junda.

Mans mīļais dēls! Tu tanīs gados nāc,

Kad sievu skaistums satrauc asinis;

Ak, sargā, sargā svētu šķīstību

Un lepnu kaunību, un nevainību!

Kas jaunās dienās radis gremdēties

Ar savām jutām netiklības baudās,

Tas vīra gados drūms un asinskārs,

Un viņa prāts bez laika tumšojas.

Vienmēr par savu dzimtu esi galva;

Gan cieni māti, tomēr valdi pats:

Tu vīrs un valdnieks; mīli savu māsu —

Tu paliec viņas vienīgs aizstāvis.

Fjodors (ceļos)

Nē, nē — ak, dzīvo, valdi ilgu mūžu —

Bez tevis mums un tautai bojā iet.

Cars

Viss beigts — ap manām acīm tumsa metas,

Es nāves stindzi jūtu …

(Ienāk patriarhs, bīskapi; aiz viņiem visi bajāri. Car

zem rokas, cara meita vaimanā.)

Kas tur nāk?

Ā! labi, shima — svētā mūku kārta …

Mans laiks ir klāt! Nu mūkos stājas cars —

Un tumšais kaps būs mana mūku celle.

Vēl gaidi drusku, augstais patriarh,

Vēl esmu cars … tad klausiet, bajāri:

Še tas, kam rokās dodu cara varu;

Nu zvēriet Fjodoram … Basmanov,

Jūs, mani draugi! .. . kapa malā lūdzu —

Tam cītīgi un taisni kalpojiet!

Viņš ir tik jauns vēl un tik nevainīgs.

Vai zvērat?

Bajāri

Zvēram.

Cars

Tagad esmu mierā.

Es lūdzu, piedodiet man manus grēkus,

Kur zinot noziedzos vai nezinot…

Nāc tuvāk, svētais tēvs, es esmu gatavs.

(Sākas iesvētīšana mūkos. Aiznes paģībušās sievietes.)

TELTS

Basmanovs ieved Puškinu

Basmanovs

Nāc šurpu, še tu vari runāt droši.

Un tātad viņš pie manis tevi sūta?

Puškins

Viņš savu draudzību tev piedāvā

Un Maskavā pēc troņa pirmo vietu.

Basmanovs

Bet Fjodors tā jau mani augsti cēlis:

Viss karaspēks ir manā vadībā;

Viņš manis dēļ i kārtu nicināja,

I bajārus. Es viņam zvērēju.

Puškins

Tu troņa mantiniekam zvērēji,

Kurš likumīgs; bet ja vēl cits ir dzīvs,

Kas likumīgāks? …

Basmanovs

Klausies, Puškin, diezgan;

Kam velti blēņas runāt? Kas viņš ir —

Es labi zinu.

Puškins

Lietuvā un krievos

Viņš sen par Dmitriju ir atzīts;

Bet lai nu kā; ap to es netiepjos.

Varbūt viņš tiešām īstais Dmitrijs ir,

Varbūt viņš arī tikai Viltvārdis;

Bet to es labi zinu, rīt vai parīt

Šim vīram Fjodors atdos Maskavu.

B a s m a n o v s

Nē, kamēr es par jauno caru stāvu,

Viņš sava troņa citam neatdos;

Mums, paldies dievam, karapulku diezgan!

Ar uzvarām es viņus drošināšu,

Un ko gan jūs pret mani sūtīsiet?

Vai Karelu ar kazakiem, vai Mņišeku?

Un cik tad jūsu? tūkstoš astoņi.

Puškins

Nē, pārskaitījies, tik daudz arī nav.

Es saku pats, ka mūsu pulki — nieks,

Ka kazaki prot tikai ciemos laupīt,

Ka poļi tikai dzer un tukši plātās

Un krievi — tie … bet ko tur runāt daudz.

Es tavā priekšā melot neiešu;

Bet klausies, Basmanov, kas mūsu spēks?

Ne kara pulks, ne poļu palīgi,

Bet ļaužu domas, visas tautas domas!

Tu atmini, ka Dmitrijs tika saņemts,.

Kā novadi tam paši pakļāvās,

Visnotaļ paklausīgi cietokšņi

Bez viena šāviena jau padevās

Un tiepšas vojevodus ļaudis sēja?

Pats redzēji: ne labprāt jūsu pulki

Ar viņu kāvās, valdot Borisam!

Bet tagad? Nē, Basmanov, jau par vēlu

Sākt strīdu, aukstos pelnos liesmas pūst;

Ar visu savu gudro, stingro prātu

Tu nenoturēsies; vai labāk nav

Tev pirmām rādīt gudru piemēru,

Par caru klaji izsaukt Dmitriju

Un tā uz mūžiem viņam pakalpot?

Ko domā?

Basmanovs

Rītu teikšu.

Puškins

Apņemies.

Basmanovs

Ardievu!

Puškins

Pārliec labi, Basmanov.

Basmanovs (aiziet)

Jā, viņam tiesa, visur nodevība.

Ko darīt man? Vai drīkstu gaidīt es,

Lai dumpinieki arī mani sasien

Un nodod Griškam? Vai gan labāk nav,

Ka straumes brāzmai priekšā aizsteidzos

Un pats … bet lauzt vissvēto zvērestu!

Bet iegūt negodu uz bērnu bērniem!

Un jaunā patvaldnieka uzticību

Ar baigu nodevību atmaksāt!

Jā, viņam, padzītam un izraidītam,

Ir viegli dumpi celt un sazvērības,

Bet man, bet man, ko valdnieks lutinājis ..

Bet nāve … vara … visas tautas posts .. .

(Nogrimst domās.)

Ei, šurpu! (Svilpj.) Zirgu! Taurē pulcēties!

PIERES VIETA

Puškins nāk, ļaužu ielenkts

Ļaudis

Mums cara dēls ir sūtni atsūtījis.

Lai paklausāmies, ko mums bajārs teiks.

Šurp! Šurpu!

Puškins ' (uz runājamās vietas)

Maskavieši, pilsoņi!

Man licis cara dēls jau sveicināt.

(Paklanās ļaudīm.)

Jūs zināt, visužēlīgs dieva prāts

No ļaunām rokām cara dēlu glābis;

Viņš gāja sodīt savu ienaidnieku,

Bet dieva sods jau ķēris Borisu.

Jau krievu zeme klausa Dmitrijam;

Pats Basmanovs jau dziļā nožēlā

Ar saviem pulkiem viņam zvērējis.

Ar miera prātu Dmitrijs nāk pie jums.

Vai jūs par labu Godunova ģintij

Pret savu caru rokas pacelsiet,

Pret lielā Monomaha dēla dēlu?

Ļaudis

Nemūžam.

Puškins

Maskavieši, pilsoņi!

To visi zina, cik jūs izcietāt

Zem cietsirdīgā atnācēja rokas.

Gan sods, gan trimdas, negods, nodokļi,

Gan darbs un bads — jūs visu izcietāt.

Bet Dmitrijs dos jums visiem žēlastību,

Viss viens, vai bajārs, muižnieks, tiesas vīrs,

Vai kareivs, tirgotājs, vai zems, vai augsts.

Vai gribat neprātīgi iespītēties

Un lepni atraidīt tā žēlastību?

Bet nāk viņš atgūt tēvutēvu troni,

Un barga vara viņu pavada.

Jel nekaitiniet caru, bīstiet dievu,

Nu zvēriet likumīgam valdniekam:

Ar pazemību tūdaļ sūtīt steidziet

Pie viņa — Dmitrija — metropolītu

Un bajārus, un ļaužu izvēlētos,

Lai sveicinātu cara tētiņu.

(Nokāpj. Ļaudis trokšņo.)

Ļaudis

Ko daudz vēl runāt? Bajāram ir tiesa.

Lai dzīvo Dmitrijs, mūsu tēvs un cars!

Zemnieks (uz runas vietas)

Ei, ļaudis! Prom uz Kremli! caru pili!

Lai sienam Godunova kucēnus!

Ļaudis (steidzas mistru mistram)

Siet, slīcināt! Lai dzīvo tētiņš Dmitrijs!

Lai iznīkst Godunovs un viņa cilts!

KREMLIS. BORISA NAMS. SARDZE PIE DURVĪM

Fjodors pie loga

Nabags

Dodiet dāvanas nabadziņam, Jēzus Kristus dēļ.

Sargs

Ej pa ceļu; nav vēlēts runāt ar ieslodzītiem!

Fjodors

Ej, vecīt, es nabagāks par tevi: tu esi brīvībā.

(Ksenija aizsegusies ari pienāk pie loga.)

Kāds no ļaudīm

Brālis un māsa, — nabaga bērniņi, kā putniņi būrīti!

Otrs

Atradis ko žēlot! Nolādēta cilts!

Pirmais

Tēvs bija blēdis, bet bērniņi nevainīgi!

Otrs

Ābols nekrīt tālu no ābeles.

Ksenija

Brālīt, brālīt, liekas, bajāri nāk šurp.

Fjodors

Tie ir Goļicins, Mosaļskis. Citi man sveši.

Ksenija

Ak brālīt, sirsniņa aiz bailēm pamirst.

(Goļicins, Mosaļskis, Molčanovs un Serefedinovs;

aiz viņiem trīs strēļi.)

Ļaudis

Ceju, ceļu: bajāri nāk.

(Viņi ieiet namā.)

Kāds no ļaudīm

Ko viņi atnāca?

Otrs

Laikam taču Fjodoru Godunovu zvērināt.

Trešais

Vai tas var būt? Klau, kāds iekšā troksnis! Trauksme! kaujas! …

Ļaudis

Dzirdi? spiedz! … tā ir sievietes balss .. . iesim augšā! … Durvis

aizdarītas; brēcieni apklusa — vēl dzirdams troksnis.

(Atdarās durvis. Mosaļskis iznāk lievenī.)

Mosaļskis

Ļaudis! Marija Godunova un viņas dēls Fjodors noindējās. Mēs

redzējām viņu līķus.

(Ļaudis, briesmu pārņemti, cieš klusu.)

Ko jūs klusat! Kliedziet: lai dzīvo cars Dmitrijs Ivanovičs!

(Ļaudis klusē.)

Atdzejojis Rainis

SKOPAIS BRUŅINIEKS

Ainas no Censtona traģikomēdijas: The covetous Knight.

PIRMĀ AINA

TORNI

Albērs un Ivans

A l b ē r s

Uz turnīru es iešu katrā ziņā,

Dod, Ivan, bruņu cepuri man šurp!

(Ivans padod viņam bruņu cepuri.)

Tā sadurta un gluži sabojāta.

To nevar galvā likt. Man jārod jauna.

Kāds trieciens! Nolādētais grāfs Deloržs!

Ivans

Un arī jūs tam krietni atmaksājāt:

Kā jūs no segliem viņu izsitāt!

Kā miris diennakti viņš nogulēja.

Kas zin, vai spirgs?

Albērs

Nav tomēr zaudētājos;

Tam venēciešu krūšubruņas sveikas,

Bet paša kiūtis nemaksā ne graša —

Sev citas iegādāties neies viņš.

Kam bruņu cepuri tam neatņēmu!

Gan būtu atņēmis, ja nekaunētos

No dāmām, hercoga. Sasodīts grāfs!

Kaut labāk galvu pāršķēlis viņš man!

Man vajag arī drēbju. Viņureiz

Tik atlasā šeit bruņinieki bija

Un samtā; bruņās sēdēju vien es

Pie galda hercognamā. Atrunājos,

Ka turnīrā tik nejauši es esmu.

Ko tagad teikt? Ai trūkums, nabadzība!

Kā cilvēkam tu sirdi pazemo!

Kad grāfs Deloržs, ar savu pīķi smago

Man bruņcepuri pāršķēlis, bij prom

Un Emiram es piešus sānos spiedu,

Un kailu galvu aizdrāzos kā vētra,

Divdesmit soļus grāfu aizsviezdams

Kā mazu pāžu prom, un visas dāmas

Kad piecēlās un, seju slēpjot,

Kad Klotilde no bailēm iekliedzās,

Un slavināts kad tika trieciens mans, —

Jā, tad nevienam nenāca gan prātā,

Kāds iemesls manai drosmei, spēkam dīvām!

Par bruņcepuri biju satrakots;

Kas varonības cēlonis bij? — skopums! —

Ar to šeit sasirgt, dzīvojot ar tēvu

Zem viena jumta, tiešām grūti nav.

Ko dara Emirs mans?

Ivans

Vēl vienmēr klibo,

Un jāt ar viņu nav vēl iespējams.

A 1 b e r s

Nu ko lai dara, nopirkšu es Bēro . . .

Par viņu lielu naudu neprasīs.

Ivans

Nē, neprasīs, bet naudas mums vairs nav.

Albērs

Un Zālamans ko saka, diedelnieks?

Ivans

Viņš sacīja, ka naudu aizdot vairs

Viņš nevarot, ja nedodot tam ķīlu.

Albērs

Ak, ķīlu! bet kur ķīlu ņemt, pie joda!

Ivans

Es teicu tam.

Albērs

Un viņš?

Ivans

Tik krekst un vairās.

Albērs

Tu varēji tam sacīt, ka mans tēvs

Ir bagāts pats kā žīds, ka reiz es visu

No viņa mantošu.

To teicu gan.

Albērs

Nu?

Ivans

Vairās tik un krekst.

Albērs

Ai, kādas bēdas!

Ivans

Viņš gribēja nākt pats.

Albērs

Nu, paldies dievam,

Bez izpirkuma nelaidīšu prom.

(Pie durvīm klauvē.)

Kas tur?

(Ienāk žīds.)

Zīds

Kalps pazemīgais.

Albērs

Tu tas, draudziņ!

Nolādēts žīds, tu, godāts Zālaman,

Nāc, lūdzu, šurp: kā dzirdu, neuzticies

Vairs naudu aizdot.

Zīds

Cienīgs, žēlīgs bruņiniek,

Labprāt, bet… nevaru. To zvēru jums.

Kur naudu ņemt? Es esmu izpostīts,

Jums, bruņiniekiem, labprāt palīdzēdams,

Neviens vairs nemaksā. Jūs gribu lūgt,

Vai nevarat kaut daļu atdot…

Albērs

Plēsējs!

Tu domā, ja man tiešām nauda būtu,

Tad es ar tevi tagad pītos? Diezgan,

Jel netiepies, mans mīļais Zālaman;

Dod dukātus. Man izber vienu simtu,

Dod šurp, pirms tevi neizkrata.

Zīds

Simtu!

Ai, ja simt dukātu man būtu.

Albērs

Paklau:

Kā nav tev kauna palīdzību liegt

Man, tavam draugam?

Zīds

Zvēru . ..

Diezgan, diezgan.

Tu ķīlu pieprasi? Ko blēņas mels!

Ko ieķīlāt man tev? vai cūkas ādu?

Ja varētu ko ieķīlāt, tad sen

Tas būtu pārdots. Bruņinieka vārda

Vai, suns, tev diezgan nava?

Zīds

Jūsu vārdam,

Kamēr jūs dzīvi, nozīme ir liela.

Un flāmu bagātnieku šķirstus tas

Kā talismans jums vaļā atdarīs.

Bet, ja jūs to par ķīlu projām dosiet

Man, nabadzīgam ebrejam, un pats —

Pats nomirsiet (dievs, pasargi no tā),

Tad atslēgai tas pielīdzināms būtu

No lādītes, kas iemesta ir jūrā.

Albērs

Vai tēvs par mani ilgāk nodzīvos?

Zīds

Kā zināt var? Ne mēs sev dienas skaitām;

Spirgts jauneklis vēl vakar, šodien miris,

Un četri sirmgalvji, lūk, viņu nes

Uz kapu projām salīkušiem pleciem.

Vēl barons možs. Dievs dos, vēl gadu desmit

Vai divdesmit un vairāk nodzīvos.

Tu melo, žīd! Pēc gadiem trīsdesmit

Būs pienācis man gads jau piecdesmitais,

Kur tad es naudu likšu?

Zīds

Naudu? — nauda

Mums katrā vecumā ir noderīga;

Jauns meklē naudā kalpus izveicīgus,

Tos netaupīdams, sūta tur un šur.

Vecs vīrs redz tajā draugus uzticamus

Un glabā tos kā savu acuraugu.

Albērs

Ai! manam tēvam nauda nav ne kalps,

Ne arī draugs, bet kungs, kam pats viņš kalpo;

Un kā vēl! Tā kā alžīriešu veigs,

Kā piesiets suns pats aukstā būdā dzīvo,

Dzer ūdeni, grauž sausas garoziņas

Un nakti neguļ, apkārt skraida riedams,

Un zelts it mierīgi guļ noglabāts

Tam šķirstos. Klusu ciet! tā diena nāks,

Tas kalpos man un negulēs vairs dīkā.

Zīds

Jā, bedot baronu, uz viņa bērēm

Gan vairāk naudas nekā asru līs.

Lai ātrāk dievs dod mantojumu.

Albērs

Amen!

Žīda

Bet varam. . .

Albērs

Ko?

Zīds

Tāpat, man šķiet, ka rodams

Kāds līdzeklis . ..

Albērs

Kāds gan tas būtu?

Zīds

Jā —

Man pazīstams ir sen kāds aptiekārs,

Kāds nabags, vecīgs ebrejs .. .

Albērs

Augļotājs

Kā tu, vai drusku godīgāks par tevi?

Zīds

Nē, bruņniek, Tobijs citu lietu prot:

Viņš taisa pilienus… un tiešām brīnums,

Kā iedarbojas tie.

Albērs

Bet kas tur man?

Žīds

Uz glāzi ūdens … pilienu trīs pietiek,

Ne garša tiem, ne krāsa pamanāma;

Bet cilvēks drīz bez graizēm vēderā,

Bez šķebuma, bez sāpēm aiziet nāvē.

Albērs

Tavs vecis tirgojas ar indi.

Žīds

Jā —

Ar indi arī.

Albērs

Kas? Vai naudas vietā

Man piedāvāsi divsimt pudelītes

Ar indi — dukātu par katru? Tiešām?

Žīds

Jums patīkami pasmieties par mani.

Nē; gribēju … var būt, ka jūs … man šķita,

Ka baronam laiks pienācis ir mirt.

Albērs

Kā! tēvu noindēt! tu drīksti dēlam …

Tver, Ivan, to. Kā iedrošinās tas! …

Vai saproti, tu žīda dvēsele —

Tu suns, tu pūķis! tevi es uz vietas

Pie vārtiem pakārt varu.

Piedodiet!

Tas bija tikai joks.

Albērs

Šurp, Ivan, virvi.

Zīds

Es .. . jokoju. Es naudu atnesu.

Albērs

Prom, suns!

(Z I d s aiziet.)

Lūk, jau cik tālu tēva skopums

Ir mani aizvedis! Zīds piedāvāt

Ko iedrošinās! Glāzi vīna šurp,

Es trīcu . .. Ivan, nauda vajadzīga

Man tomēr. Trauc pie žīda nolādētā,

Skrej, saņem dukātus, bet atnes man

Pirms tintnīcu. Es izrakstīšu zīmi

Šim blēdim. Tikai neved atpakaļ

Šo Jūdasu … Jeb nē, vēl uzgaidi,

Tā dukāti pēc nāveszālēm odīs

Kā sidrabgraši viņa ciltstēvam …

Es vīna vēlējos.

Ivans

Mums vīna nav

Ne lāses vairs.

Bet tas, ko dāvanai

No Spānijas man sūtīja Remons?

Ivans

To aiznesu visbeidzamo vēl vakar

Es kalējam, kas slims.

Albērs

Jā, zinu, zinu .. .

Tad pasniedz ūdeni. Nolādēts mūžs!

Nē, izlemts — iešu taisnību sev meklēt

Pie hercoga: lai skopo tēvu piespiež

Kā dēlu turēt mani — ne kā peli,

Kas dzimusi zem grīdas.

OTRA AINA

PAGRABA TELPAS

Barons

Kā aušīgs jauneklis alkst satikšanās

Ar pavedēju viltīgu un veiklu

Vai lētticīgu skuķi, ko pats viļ,

Tā gaidīju to brīdi cauru dienu,

Kad nokāpšu šai paslēptuvē es

Pie drošiem šķirstiem. Diena laimīgā!

Es šķirstā sestajā (tas pilns vēl nava)

Klāt piebērt varu sauju zelta naudas.

Gan liekas, tas nav daudz, bet pamazītēm

Aug dārgumi. Es lasīju reiz rakstos,

Ka cars kāds pavēlējis kareivjiem

Pa saujai zemi sanest vienā kaudzē,

Un dižens kalns tur pacēlies, un cars

No kalna priecīgs apkārt lūkojies

Uz ieleju, ar baltām teltīm klātu,

Un jūru, kuģi trauksmīgi kur peld.

Tā es, pa saujiņai vien atnesot

Surp paslēptuvē meslus parastos,

Sev kalnu uzcēlu, no kura es

Uz visu noskatos, kas manā varā.

Kas gan man nekalpo? Es tā kā dēmons

Nu visu zemi spēju pārvaldīt;

Ja vien es gribēšu, — man pilis celsies

Un manos greznos dārzos pulcēsies

Šurp saskrējušas nimfas jautrā barā,

Steigs mūzas savu nodevu man nest,

Un brīvais ģēnijs manā jūgā lieksies,

Pat tikums, nakšu nenogurstošs darbs

No manis rātni gaidīs savu algu.

Ja svilpšu — klāt man padevīgi, bikli

Jau līdīs asiņaina ļaundarība

Un rokas laizīs man, un manās acīs

Tā nolasīs man visas vēlēšanās.

Man pakļauts viss, bet es — nekam;

Pār visām iegribām es stāvu mierīgs

Un savas varas apziņā: man pietiek

Šīs apziņas …

(Apskata savu zeltu.)

Gan šķiet, ka tas tik mazums,

Bet cik gan jaužu rūpju, viltus daudz

Un asaru, un lūgšanu, un lāstu

Kā svarīgs liecinieks tas atgādina.

Lūk, dukāts senatnīgs … lūk, šitais! Šodien

Man atraitne to atnesa, bet iepriekš

Ar trijiem bērniem tā zem mana loga

Pusdienas stāvēja uz ceļiem vaimanājot.

Bij lietus, rima, sāka atkal līt,

Bet viltniece no vietas nekustējās;

To padzītu, bet kāds man pačukstēja,

Ka vīra parādu tā atnesusi man,

Jo cietumā jau rītu negrib būt.

Un šito? to man atnesa Tibo, —

Kur to gan ieguva viņš — sliņķis, blēdis?

Viņš, protams, nozaga, bet iespējams,

Ka viņš uz lielceļa un naktī mežā .. .

Tā ir! ja sviedri, asins, asaras,

Kas izlietas par visu, ko šeit glabā,

No zemes dzīlēm pēkšņi sāktu plūst,

Tad būtu grēku plūdi klāt un es

Sais drošās velvēs noslīktu. Bet laiks.

(Grib atslēgt šķirstu.)

Jā, katru reizi, šķirsts kad jāatslēdz,

Man uznāk drudža drebuļi un trīsas.

Es nebīstos (ai nē! ko bīties man,

Kad klāt man šķēps? jo atbild man par zeltu

Tā tērauds uzticams), bet sirdi māc

Man kādas svešas, nezināmas j ūtas .. .

Mums mediķi par cilvēkiem zin stāstīt,

Kas slepkavību izjūtot kā baudu.

Kad atslēgu es gribu slēdznī griezt,

Es sajūtu, kas jāsajūt ir tiem,

Kas dur ar nazi: patīkami reizē

Un baigi.

(Atslēdz šķirstu.)

Lūk, kur svētlaimība mana!

(Izber naudu.)

Nu ej! Pa pasauli tev diezgan klejot,

Kur Jaužu kaislībām arvien tu kalpo.

Miedz mierīgā un spēcinošā miegā,

Kā dievi atdus augstu debesīs . ..

Es šodien gribu sarīkot sev dzīres;

Pie katra šķirsta sveci aizdegšu

Un visus atvēršu. Tiem vidū pats

Es stājis, raudzīšos uz spožām kaudzēm.

(Aizdedzina sveces un atslēdz vienu šķirstu pēc oira.)

Es esmu valdnieks! … Luk, kāds burvīgs zaigs!

Man paklausīga, stipra valsts šī mana;

Tur mana laime, tur mans gods un slava!

Es — valdinieks … Bet kas kā pēctecis

Un mantnieks pārņems manā valstī varu?

Jauns neprātis un negants izšķērdējs,

Kam izvirtuši dzīrotāji draugos!

Tiklīdz es miris būšu, viņš — viņš nāks

Un nokāps zem šīm klusām, mēmām velvēm

Ar galma baru rijīgo un glaimo.

No mana līķa atslēgas viņš zags

Un šķirstus vaļā atvērs smiedamies,

Un mani dārgumi drīz aizplūdīs

Pa zīda kabatām, kas caurumainas.

Un svētos traukus sasitis viņš drupās,

Viņš svēto el]u netīrumos lies.

Viņš izšķērdēs .. . Bet tiesības tam kādas?

Vai gan es visu ieguvis par velti

Vai jokojot, kā spēlmanis, kas klaudzot

Met kauliņus un ierauš naudas kaudzes.

Kas zin, cik daudz man rūgtas atturības

Un domu smagmes, kaisles savaldot,

Kad diena rūpēs, bezmiegā zūd nakts,

Viss tas ir maksājis? Varbūt teiks dēls,

Ka sirds man apaugusi ir ar sūnu

Un iegribu nav bijis man un nav,

Ka grauzusi nav mani sirdsapziņa,

Šis zvērs ar asiem nagiem, siržu kremtējs

Un viesis neaicināts, uzbāzīgais,

Rupjš augļotājs — šī ragana, no kuras

Pat mēness dziest un tumst un kapi veras,

Kā apmulsumā miroņi tad mostas …

Nē, izciet pats vispirms sev bagātību,

Pēc tam tad redzēsim, vai nelaimīgais

To izšķērdēs, kas gūts ar asinīm.

Ak, kaut es necienīgiem skatiem spētu

Šīs velves noslēpt! ak, ja šurp no kapa

Es spētu nākt kā sargātāja ēna,

Uz šķirsta sēsties un no dzīvajiem

Šos savus dārgumus kā tagad sargāt! . . .

TREŠĀ AINA

PILI

Albērs. Hercogs

Albērs

Jel ticiet, valdiniek, — es ilgi cietu

So nabadzības kaunu. Ja vēl spētu —

Jūs mani sūdzamies gan nedzirdētu.

Hercogs

Es ticu, labdzimtīgais bruņiniek,

Kas tāds kā jūs, tas tēvu nevainos,

Ja nebūs spiests. Maz tādu izvirtuļu …

Tik esiet mierīgs: jūsu tēvu es

Pats vienatnē bez trokšņa pierunāšu.

Es gaidu to. Jau ilgi netiekamies.

Viņš manam vectēvam bij draugs. Vēl miņā

Man laiki tie, kad biju es vēl bērns,

Tam tika mani savā zirgā celt

Un smago bruņcepuri likt man galvā

Kā zvana jumolu.

(Skatās logā.)

Bet kas gan tur?

Tik tiešām?

Albērs

Viņš tas, valdniek.

Jel ejiet

Tai istabā! Es saukšu jūs.

(Albērs aiziet, ienāk barons.)

Tas jūs!

Es, baron, priecīgs redzēt jūs tik spirgtu.

Barons

Es laimīgs, valdiniek, ka bij man spēks

Še ierasties, kā jūs man pavēlējāt.

Hercogs

Jau sen, tik sen, kad, baron, šķīrāmies.

Vai mani atminat?

Barons

Es, valdiniek?

Kā tagad vēl jūs redzu. Ak, jūs bijāt

Tik mundrs bērns. Un nelaiķis mans hercogs

Tad mēdza teikt: «Klau, Filip (tā arvien

Viņš mani sauca), ko gan teiksi? nu?

Pēc gadiem divdesmit kā tu, tā es —

Mēs būsim vientieši šā zēna priekšā .. .»

Šis zēns, tas, protams, jūs.

Hercogs

Der pazīšanos

Mums atjaunot. Mans galms jums aizmirsies.

Vecs valdniek, esmu kļuvis. Galmā man

Ko darīt gan? Jums, jauniem, patīkami

Ir turnīri un svētki. Tajos es

Vairs nederu. Bet, ja dievs karu dos,

Tad krekstēdams es zirgā sēdīšos;

Vēl pietiks spēka, cīnoties par jums,

Ar roku drebošu celt veco šķēpu.

Hercogs

Mums, baron, jūsu centība nav sveša;

Jūs bijāt mūsu dzimtas draugs; mans tēvs

Jūs cienīja. Es uzskatīju jūs

Par krietnu, drošu bruņnieku; bet sēstam.

Jums bērni, baron, ir?

Barons

Viens vienīgs dēls.

Hercogs

Kāpēc to neredzu es savā galmā?

Jums galms ir apnicis, bet viņa gados

Un kārtā pieklājas pie galma būt.

Barons

Mans dēls gan vairās galma dzīves trokšņa;

Viņš visai drūms un savvaļīgas dabas —

Ap pili viņš pa mežiem vienmēr klejo

Kā briedis jauns.

Tam nepieklājas vis

No ļaudīm bēgt. Bet pieradīs it drīzi

Pie līksmībām un turnīriem, un ballēm.

Man viņu atsūtiet un parūpējieties,

Lai apgādi dēls saņem pienācīgo . ..

Jūs sadrūmāt, var būt, ka jūs no ceļa

Māc nogurums?

Barons

Nē, valdniek, esmu spirgts;

Es tikai samulsu, jo jūsu priekšā

Es negribēju atzīties, bet jūs

Man pavēlat par manu dēlu stāstīt,

Ko labprāt gribēju es noslēpt jums.

Par nelaimi viņš cienīgs nava

Ne jūsu laipnības, ne uzmanības.

Viņš savu jaunību šķiež trakulībās

Un netikumos …

Hercogs

Lūk, tas ir tāpēc,

Ka viņš jau, baron, viens. Un dīkdienībā

Drīz jauni ļaudis kļūst par palaidņiem.

Man viņu atsūtiet! Un paradumus tos,

Ko guvis vienatnē, viņš aizmirsīs.

Barons

Jel piedodiet, bet tiešām, valdiniek,

Man jūsu priekšlikums ir nepieņemams . ..

Hercogs

Bet kāpēc gan?

Barons

Man, vecim, Jaujiet iet. ..

Hercogs

Es pieprasu: jums jāpasaka iemesls,

Kāpēc jūs noraidāt.

Barons

Uz dēlu šo

Es nikns.

Hercogs

Par ko?

Barons

Par ļaunu noziegumu.

Hercogs

Bet sakiet — kāds gan ir šis noziegums?

Barons

Lai paliek, hercog …

Hercogs

Savādi tas liekas,

Vai j ūs par viņu kaunaties?

Jā … Kaunos..

Hercogs

Bet ko viņš izdarījis?

Barons

Mani… viņš

Grib nonāvēt.

Hercogs

Jūs nonāvēt! tad es

To tiesai nodošu kā noziedznieku.

Barons

Es necentīšos pierādīt, kaut zinu,

Ka tiešām viņš pēc manas nāves alkst,

Jau mēģinājis mani arī pats

Viņš ir …

Hercogs

Ko?

Barons

Aplaupīt.

(Albērs ieskrien istabā.)

Albērs

513

Tie, baron, meli!

33 — 2011

(dēlam)

Kā drīkstējāt? . . .

Barons

Tu šeit! tu spēji, tu! …

Tu drīkstēji man sacīt tādu vārdu! . . .

Par meli sauci valdinieka priekšā! …

Ko? vai ne bruņnieks es?

A 1 b ē r s

Nē, melis jūs!

Barons

Un pērkons nesper vēl, dievs visutaisnais,

Tad pacel cimdu, šķēps lai tiesu spriež!

(Nomet cimdu; dēls strauji to pace].)

A 1 b ē r s

Paldies! Luk, tēva pirmais dāvājums.

Hercogs

Ko redzēju, kas manā priekšā bija?

Dēls pieņem, kad to izaicina tēvs!

Lūk, kādā laikā jāvalkā ir man

Šī hercogvaža. Kļūsiet, neprātīgais!

Un tu, tu tīģerēni (Dēlam.) Nu diezgan, pietiek;

Man cimdu atdodiet! (Atņem to.)

A 1 b ē r s

(a parte)

2ēl!

Hercogs

Kā cimdā iecirties viņš nagiem! .. . Nezvērs!

Nu ejiet prom un nedrīkstiet man acīs

Tik ilgi rādīties, līdz beidzot pats

Es saukšu jūs.

(A 1 b ē r s aiziet.)

Vai, veci nelaimīgais,

Jums kauna nav? …

Barons

Jel, valdniek, piedodiet. . .

Man kājas neturas … un mani ceļi

Jau gurst.. . trūkst elpas! . . . Kur ir atslēgas?

Ai manas atslēgas! .. .

Hercogs

Ak dievs, viņš miris!

Cik briesmīgs laiks, cik sirdis briesmīgas!

Atdzejojis Andrejs Kurcijs

MOCARTS UN SALJERI

PIRMĀ AINA

ISTABA

S a l j e r i

—

Teic visi: taisnības uz zemes nav.

Bet nav tās arī augstāk. Saprotu

Tik skaidri to kā vienkāršāko gammu.

Kopš savas dzimšanas es mīlu mākslu;

Kad biju bērns un vecā baznīciņā

Pār mani augstu dūca ērģeles,

Es klausījos kā sapnī. Asaras

Man pēkšņi saldā aizmirstībā lija.

Es agri atteicos no tukšām baudām;

Un zinības, kas svešas mūzikai,

Man bija pretīgas; es lepnā spītā

Tas atmetu un viss tad atdevos

Vien mūzikai. Ir pirmais solis grūts,

Ceļš pirmais garlaicīgs. Bet pārvarēju

Es agrās neveiksmes; un amatprasmi

Tad liku savas mākslas pamatā.

Es kļuvu amatnieks, un pirksti guva

Man paklausīgu, sausu veiklību,

Auss — skaidru dzirdi. Skaņas nonāvēdams,

Es mūziku kā līķi sadalīju

Un harmoniju tiecos pārbaudīt

Ar algebru. Tad, apguvis šo māku,

Jau atļāvos par radīšanu sapņot.

Es sāku radīt slepus, klusībā,

Un nedrīkstēju domāt vēl par slavu.

Cik bieži, nosēdējis klusā cellē

Viens dienas trīs bez miega, neēdis,

Tik radīšanas svētlaimību baudot,

Pēc tam es darbu metu ugunī,

Vēss skatījos, kā sadeg manas domas

Un skaņas radītās gaist vieglos dūmos.

Ko runāju? Kad nāca lielais Gluks

Un atklāja mums noslēpumus jaunus

(Tik dziļus, valdzinošus noslēpumus),

Vai neatmetu visu agrāko,

Ko mīlēju, kam ticēju tik kvēli,

Un droši nestaigāju pakaļ tam

Bez kurnēšanas — kā kāds nomaldījies,

Kam pretimnācējs rāda citu ceļu?

Ar saspriegtu un skaudru izturību

Tā beidzot skaņu mākslā bezgalīgā

Uz augstas pakāpes es pacēlos.

Man uzsmaidīja slava. Ļaužu sirdis

Tad maniem darbiem līdzi skanēt sāka.

Es biju laimīgs: mierā izbaudīju

Tad darbu, panākumus, slavu; priecīgs

Par draugu darbiem, viņu panākumiem,

Tie bij man biedri mākslā brīnumainā.

Nē! Skaudību nekad es nepazinu,

Ne tad, kad trako parīziešu dzirdi

Pičini spēja skaņām valdzināt,

Ne tad, kad pirmo reizi izdzirdēju

Es Ifigeniju tik sēri skanam —

Kas sacīt var, ka bij Saljeri lepnais

Kaut vienu reizi skauģis nicināms,

Kā čūska, kura, dzīva samīdīta,

Vēl bezspēkā grauž putekļus un smilti?

Neviens! . .. Bet tagad — pats to varu sacīt

Es esmu skauģis. Tagad apskaužu

Tik dziļi un ar tādām mokām. — Debess!

Kur taisnība, ja svētā dāvana,

Ja nemirstīgais ģēnijs nav kā balva

Par mīlu dedzīgu, par pašaizliegšanos,

Par darbu, centību un lūgsnām sniegts,

Bet apstaro tas neprātīgā galvu,

Dots dīkam klaidonim. Ak Mocart, Mocart!

(Ienāk Mocarts.)

Mocarts

Aha! Tu ieraudzīji! Bet es nācu

Ar joku tevi pārsteigt negaidot.

Saljeri

Tu šeit! — Vai ilgi?

Nupat ienācu.

Es atnesu tev kaut ko parādīt,

Bet, nākdams garām dzertuvei, es dzirdu

Kāds spēlē vijoli… Nē, draugs Saljeri,

Ko smieklīgāku dzirdēt tavā mūžā

Tev nebūs gadījies. Akls vijolnieks

Tur spēlēja voi che sapete. Brīnums!

Es nenocietos, atvedu līdz veco

Ar viņa mākslu tevi pacienāt.

Nāc iekšā!

(Ienāk akls sirmgalvis ar vijoli.)

Mums no Mocarta kaut ko!

(Vecais spēlē āriju no Don-2uana, Mocarts skaļi smejas.)

Saljeri

Tu vari par to smieties?

Mocarts

Ak Saljeri!

Vai tiešām pats tu nepasmējies?

Saljeri

Nē,

Es nesmejos, kad nemākuļa rokas

Man aptriepj Rafaela Madonnu,

Es nesmejos, kad nožēlojams āksts

Ar parodiju zaimo Aligjeri.

Ej projām, vecais.

Pagaidi! Še, dzer —

Uz manu veselību!

(Vecais aiziet.)

Tev, Saljeri,

Ir šodien slikta oma. Atnākšu

Pie tevis citreiz.

Saljeri

Ko man atnesi?

Mocarts

Nē — tāpat, nieku. Bezmiegs viņunakt

Man uzmācās. Un galvā dažas domas

Tad ienāca. Tās šodien uzmetu.

Man tiktos dzirdēt tavu spriedumu.

Bet tev nav laika man.

Saljeri

Ak Mocart, Mocart,

Kad man nav bijis laika tev? Nu sēdies.

Es klausos.

(pie klavierem)

Iedomājies tagad … ko gan?

Nu, kaut vai mani — mazliet jaunāku

Un iemīlējušos — gan ne par daudz,

Ar skaistuli vai draugu, kaut ar tevi —

Es līksms … Bet pēkšņi: nāve parādās

Vai spēja tumsa, vai kaut kas tamlīdzīgs …

Nu, paklausies.

(Spēlē.)

Saljeri

Ar to pie manis nāci

Un spēji apstāties pie dzertuves,

Un aklā spēli klausīties? Ak dievs!

Tu, Mocart, neesi pats sevis cienīgs!

Mocarts

Nu ko, — vai labs?

Saljeri

Kāds dziļums brīnišķīgs!

Un kāda drosme, kāda saskanība!

Tu, Mocart, dievs un pats to neapzinies.

Es zinu, es.

Mocarts

Kā! Tiešām? Jā, varbūt. . .

Bet mana dievība ir izsalkusi.

Tad paklau: pusdienosim abi kopā

Mēs «Zelta Lauvas» krodziņā.

Mocarts

Lai notiek!

Es priecājos. Bet ļauj man aiziet mājās

Un sievai pateikt, lai tā negaida

Vairs mani pusdienās.

(Aiziet.)

Saljeri

Es tevi gaidu!

Nē! Ilgāk nespēju es pretoties

Vairs savam liktenim: es izraudzīts,

Lai viņu apturētu, — citādi būs beigas

Mums visiem — mākslas priesteriem un kalpiem,

Ne tikai man ar manu slavu sīko …

Kāds labums būs, ja Mocarts paliks dzīvs

Un jaunus augstumus vēl turpmāk aizsniegs?

Vai mākslu paceltu viņš tāpēc? Nē!

Tā atkal pagrims, kolīdz viņš būs zudis,

Viņš pēcnācēju sev mums neatstāj.

Kāds labums mums no viņa? It kā ķerubs

Viņš dažas paradīzes dziesmas atnesis,

Lai, raisot mūsu bezspārnotās alkas,

No pīšļu radījumiem aizlidotu!

Tad aizlido! Jo ātrāk, draugs, jo labāk.

Lūk — inde. Pēdējā Izoras velte.

To astoņpadsmit gadus līdz sev nesu —

Un bieži dzīve šķita kopš tās reizes

Man neciešama brūce. Bieži esmu

Ar ienaidnieku sēdējis pie galda,

Bet kārdinošam čukstam nepadevos

Es vēl nekad, kaut bailīgs neesmu,

Kaut apvainojumu es dziļi jūtu

Un dzīvi mīlu maz. Es vilcinājos,

Kā nāves alkas mani mocīja!

Bet kāpēc mirt? Es domāju, varbūt

Vēl dzīve atnesīs man pēkšņas veltes,

Varbūt pie manis atnāks svētlaime

Un radīšanas nakts, un iedvesma.

Varbūt jauns Haidns nāks un sacerēs

Ko lielu, lai to izbaudītu es …

Kad dzīroju ar ienīstamu viesi,

Es domāju: vēl ļaunāks ienaidnieks

Var atrasties, un apvainojums ļaunāks

No lepniem augstumiem var mani satriekt.

Tad nepazudīsi, Izoras velte!

Un man bij taisnība! Un atradu

Es beidzot savu ienaidnieku.

Jauns Haidns sniedza brīnišķīgu veldzi.

Ir tagad laiks! Tev, dārgā mīlas velte,

Būs šodien pāriet mana drauga kausā.

OTRA AINA

ATSEVIŠĶA ISTABA KRODZIŅĀ; KLAVIERES

Mocarts un Saljeri pie galda

Saljeri

Kāpēc tu šodien esi drūms?

Mocarts

Es? Nē!

Saljeri

Tev, Mocart, kāds ir sabojājis omu?

Tik labas pusdienas un lielisks vīns,

Bet klusē tu un viebies.

Mocarts

Jāatzīstas,

Mans Rekviēms man nedod miera.

Saljeri

A!

Tu raksti Rekviēmu? Vai jau ilgi?

Mocarts

Trīs nedēļas. Bet dīvains gadījums . . .

Vai tev to nestāstīju?

Saljeri

Nē!

Tad klausies.

Pirms trijām nedēļām es atgriezos

Reiz vēlu mājās. Teica man, ka esot

Kāds mani meklējis. Kāpēc — nav zināms.

Es visu nakti domāju: kas viņš?

Un ko viņš grib no manis? Otrā dienā

Viņš atkal ieradies, kad manis nebij.

Bet trešā dienā spēlējos uz grīdas

Ar savu dēlu. Mani pasauca.

Es izgāju: kāds cilvēks melnā tērpā,

Pret mani pieklājīgi paklanījies,

Man pasūtīja sēru Rekviēmu

Un aizgāja. Es tūlīt sēdos rakstīt.

Kopš reizes tās nav nācis melnais cilvēks.

Bet tas ir labi: žēl man būtu šķirties

No sava darba, lai gan tagad pabeigts

Ir Rekviēms. Un tomēr jūtu . . .

Saljeri

Ko?

Mocarts

Man kauns ir atzīties.

Saljeri

Bet ko tad, saki!

Ne dienu un ne nakti nedod miera

Man melnais cilvēks. Seko man viņš visur

Kā ēna. Lūk, un ari tagad šķiet,

Ka līdzās mums pie galda it kā trešais

Viņš sēž.

Saljeri

Tie nieki. Bērnišķīgas bailes!

Prom tukšās iedomas! Kā Bomaršē

Man mēdza teikt: «Vai zini, brāl Saljeri,

Kad melnas domas kādreiz tevi māc,

Tad liec, lai šampanietis glāzē puto,

Vai pārlasi, kā precas Figaro.»

Mocarts

Jā! Bomaršē tev taču bija draugs,

Tu uzrakstīji viņam «Tarara».

Tā jauka gan. Un tur ir motīvs kāds,

Ko vienmēr dziedu, kad es esmu laimīgs.

La … la … la … la. Vai taisnība, Saljeri,

Ka Bomaršē ir kādu noindējis?

Saljeri

Es neticu: viņš bija pārāk smieklīgs,

Lai veiktu tādu darbu.

Mocarts

Viņš ir ģēnijs —

Kā tu un es. Bet noziegums un ģēnijs

Ir divas lietas, kuras nesaderas.

Saljeri

Tu domā?

(Iemet indi Mocarta glāzē.)

Tagad dzer!

Mocarts

Es dzeru, draugs,

Uz tavu veselību. Vienoti

Lai vienmēr būtu Mocarts un Saljeri,

Šie divi harmonijas dēli. (Dzer.)

Saljeri

Nē!

Vēl pagaidi! Tu izdzēri! Viens pats?

Mocarts

(nosviež servjeti uz galda)

Es paēdu.

(Iet pie klavierēm.)

Nu paklausies, Saljeri,

Kā skan mans Rekviēms. (Spēlē.)

Tu raudi?

Saljeri

Es raudu pirmoreiz. Man sāpīgi

Un labi, it kā pienākumu grūtu

Es būtu veicis. It kā atšķēlis

Man ārsta nazis slimu locekli.

Šīs asaras, draugs Mocart, neievēro

Un turpini, steidz tagad piepildīt

Vēl manu dvēseli ar savām skaņām.

Ja visi harmonijas lielo spēku

Td sajustu! Bet nē: tad pasaule

Vairs dzīvot nevarētu. Jo neviens

Vairs nepievērstos zemās dzīves raizēm

Un visi nodotos tik brīvai mākslai.

Mēs — retie, laimes izredzētie,

Mēs — dīkdieņi, kas, neprasot sev algu,

Grib priesteri būt tikai skaistumam.

Vai ne? Bet esmu šodien nevesels

Un jūtos kaut kā smagi. Iešu aizmigt.

Nu sveiks!

Saljeri

Uz redzēšanos.

(Viens.) Aizmigsi

Uz ilgu laiku, Mocart! Bet vai tiešām

Tas taisnība un neesmu es ģēnijs?

Jo noziegums un ģēnijs divas lietas,

Kas nesaderas. Nē! Bet Bonaroti?

Vai trulais pūlis melš un slepkava

Nav bijis tas, kas cēla Vatikanu?

Atdzejojusi Mirdza Ķempe

AKMENS VIESIS

Leporello

O statua gentilissima

Del gran' Commendatore! . .

. . . Ah, Padrone! . . .

Don Giovanni

PIRMĀ AINA

Dons Huans un Leporello

Dons Huans

Se jānogaida nakts. Ak, taču reiz

Mēs esam Madridē pie vārtiem! drīzi

Es aiztraukšu pa pazīstamām ielām,

Slēpts apmetnī, ar platmali virs acīm.

Kā šķiet tev? mani taču nepazīs.

Leporello

Jā! Don Huanu grūti pazīt būs!

Kā viņš — ir dučiem tādu!

Dons Huans

Vai tu joko?

Kas gan var pazīt mani?

Leporello

Naktssargs pirmais

Vai čigāniete, žūpa muzikants

Vai tāds pats brālis, kavalieris traks,

Ar apmetni, pie sāniem slēpis šķēpu.

Un kas par to, ja pazīst! Kad vien ceļā

Pats karalis man negadās. Bet tiešām

Neviena Madridē es nebīstos.

Leporello

Bet karalim jau rīt būs pavēstīts,

Ka Dons Huans no trimdas patvarīgi

Klāt atkal iMadridē, — ko tad, jel sakiet,

Ar jums viņš darīs?

Dons Huans

Sūtīs atpakaļ.

Nu, droši vien man nenocirtīs galvu.

Jo neesmu jau noziedzies pret valsti.

Viņš mani aizraidīja mīlēdams,

Lai nonāvētā vīra ģimene

No manis atstājas …

Leporello

Nu tā jau ir!

Jums vajadzēja rātni sēdēt tur.

Dons Huans

Es pateicos! No garlaicības mākts

Tur tikko nenobeidzos. Ak šie ļaudis,

Ak zeme šī! Un debess? … dūmos tīta.

Un sievietes? Es negribētu mainīt,

Jel iegaumē, mans muļķa Leporello,

Visvienkāršāko andalūzieti, nudien,

Pret turienes visskaistākajām dāmām.

Tās sākumā man iepatikās gan

Ar zilām acīm, balto sejas krāsu,

Tās kautrīgas bij un — tik neparastas;

Bet, paldies dievam, atvērās drīz acis —

Es ieraudzīju; grēks ar viņām pīties —

Nav dzīvības, tās tikai vaska lelles,

Ne mūsējās! … Bet, paklau, vieta šī

Mums pazīstama; vari atģist to?

Leporello

Kā ne; man Antonija klosteris

Ir atmiņā. Jūs bieži jājāt šurp,

Es uzmanīju zirgus tur tai birzī.

Nolādēts amats, tiešām. Jūs nu gan

Še laiku patīkamāk pavadījāt —

Tam ticiet droši.

Dons Huans

(domīgi)

Nabaga Inēze!

Nav viņas vairs! cik tā man mīļa bij!

Leporello

Inēze! — ak tā melnacainā … zinu.

Trīs mēnešus jums bij ko noņemties

Ap to, līdz nelabais pats nāca talkā.

Dons H.uans

Nakts … jūlijā. Cik tīkamas un dīvas

Man šķita viņas skumju pilnās acis

Un lūpas mēmi stingās! Pats es brīnos.

Ka viņa skaistule — tā laikam gan

Tev nelikās. Un tiešām — īsti skaista

Bij viņā diezgan maz. Tik acis vien,

Tik acis. Jā, un skatiens . .. nekā tāda

Man nav vairs redzēt gadījies. Bet balss ta

Tik klusa, vārga bij — kā vājniecei.

Un viņas vīrs bij neģēlis, par vēlu

To uzzināju . .. Nabaga Inēze!

Leporello

Nekas, pēc viņas nāca citas.

Dons Huans

Tiesa.

Leporello

Un, ja vēl dzīvosim, nāks atkal citas.

Dons Huans

Tā gan.

Leporello

Bet kura Madridē mums tagad

Gan jāuzmeklē būtu?

Dons Huans

Protams, Laura!

Man tūlīt jāsteidzas pie viņas.

Jauki.

Dons Huans

Tūlīt pa durvīm iekšā, — bet, ja kāds

Pie viņas jau, — pa logu lūdzu lēkt.

Leporello

Nu, protams. Mums jau atkal līksms prāts.

Tik īsu brīdi nelaiķes mūs vajā.

Kas tur gan nāk?

(Nāk mūks.)

Mūks

Tūlīt tā ieradīsies,

Lūk, še. Kas jūs? Vai Donnas Annas ļaudis?

Leporello

Nē, nē, mēs paši esam kungi sev,

Še pastaigājamies.

Dons Huans

Bet ko jūs gaidāt?

Mūks

Tūlīt še ieradīsies Donna Anna

Pie vīra kapličas.

Dons Huans

Ak, Donna Anna

De Solva! Kā? vīrs komandors tai bija,

Ko nodūra … nav prātā, kurš?

Dons Huans,

Šis netiklis, šis bezdievis, šis viltnieks.

Leporello

Oho! re, kā! Tad Don Huana dēkas

Līdz klusam klosterim jau nonākušas,

Jau svētie tēvi viņa slavu pauž.

Mūks

Varbūt jums pazīstams viņš?

Leporello

Mums? Ne miņas.

Bet kur gan tagad tas?

Mūks

Še viņa nav.

Viņš tālu trimdā prom.

Leporello

Un paldies dievam.

Jo tālāk viņš, jo labāk. Visus tos,

Šos netikļus, tik maisā un mest jūrā.

Dons Huans

Ko, ko tu mels?

Lai paliek: es to tīšām …

Dons Huans

Tad te ir komandora kapa vieta?

Mūks

Te; pieminekli viņam sieva cēla

Un katru dienu ierasties šeit mēdz

Lūgt viņa dvēselei tā kunga mieru

Un raudāt.

Dons Huans

Nu, vai dīvaina nav tā?

Un glīta, ko?

Mūks

Gan zemes meitu skaistums

Mūs, vientuļniekus, nedrīkst valdzināt,

Bet melot grēks; pat dieva kalpam grūti

Ir neatzīt tās daili brīnišķīgo.

Dons Huans

Ne velti nelaiķis bij greizsirdīgs.

Viņš Donnu Annu slēgtin ieslēdza,

Neviens no mums nav viņu redzējis.

Es gribētu ar viņu parunāt.

Mūks

Nē, Donna Anna nemēdz sarunāties

Ar vīrieti.

Dons Huans

Bet kā ar jums, mans tēvs?

Ar mani citādi; es esmu mūks.

Tur jau tā nāk.

(Nāk Donna Anna.)

Donna Anna

Tēvs, lūdzu, atslēdziet.

Mūks

Tūlīt, senjc.ra; gaidīju jau jūs.

(Donna Anna iet līdzi mūkam.)

Leporello

Nu, kā jums šķiet?

Dons Huans

Nekā jau nevar redzēt

Zem melnā plīvura, kas viņai pāri.

Tik tievu papēdīti pamanīju.

Leporello

Ar to jau pieliek. Iztēle jums tāda,

Ka vienā mirklī uzburs visu citu;

Tā jums vēl veiklāka par gleznotāju,

Jums pilnīgi vienalga, no kā sākt —

No skropstām vai no kājām.

Dons Huans

Ar viņu iepazīšos.

Vēl ko ne!

Kam vajadzīgs tas? Vīru veicis pats

Un tīko redzēt sievas asaras.

Vairs kauna nav!

Dons Huans

Bet nu jau satumsis.

Pirms mēness uzlēcis vēl nav pār mums

Un tumsu vērtis caurredzamā krēslā, —

Uz Madridi!

(Prom.)

Leporello

Kā zaglis spāņu grands

Alkst nakts un mēness bīstas — debess valdniek!

Nolādēts liktenis! Vai man vēl ilgi

Ar viņu jāklimst būs? Nav jaudas vairs.

OTRA AINA

ISTABA. MIELASTS PIE LAURAS

Pirmais viesis

Es zvēru, Laura, vēl nekad līdz šim

Tu nebiji tik skaisti tēlojusi.

Kā lomu izprast tev bij izdevies!

Otrais

Kā tu to veidoji! ar kādu spēku!

Trešais

Ar kādu mākslu!

Laura

Jā, man šodien veicās

Ikkatra kustība un vārds ikviens.

Es iedvesmai tik brīvi, droši ļāvos,

Tā plūda vārdi, it kā pēkšņi rastos

Ne trauslā atmiņā, bet sirdī…

Pirmais

Tiesa.

Vēl tagad acis tev tik kvēli mirdz

Un vaigi kaist, arvien vēl nevar pāriet

Tev sajūsma. Nē, Laura, neatļauj

Tai neauglīgi izgaist; dziedi, Laura,

Jā, dziedi mums!

Laura

Surp ģitāru man dodiet. (Dzied.)

Visi

O, brava! brava! skaisti! brīnišķīgi!

Pirmais

Lai, burve, pateicība tev. Tu sirdi

Mums valdzini. Starp visām dzīves baudām

Par mūziku vien mīla spēcīgāka,

Bet arī mīla — melodija . . . skat;

Pats Karloss aizgrābts, drūmais viesis tavs.

Otrais

Ak, kas par skaņām! cik tur jūtu daudz!

Bet kā šie vārdi, Laura?

Laura

Don Huana.

Dons Karloss

Ko? Dons Huansl

Laura

Tos kādreiz sacerēja

Mans īstens draugs, mans gaisīgs mīļākais.

Dons Karloss

Tavs Dons Huans ir bezdievis un nelga,

Bet tu — tu muļķe.

Laura

Vai tu ārprātīgs?

Es tūdaļ pavēlēšu saviem ļaudīm,

Lai nodur tevi, kaut tu spāņu grands.

Dons Karloss

(pieceļas)

Tad sauc tos šurp.

Pirmais

Ak Laura, atjēdzies;

Don Kārlos, nedusmo. Tā piemirsusi…

Ko? to, ka Huans divkaujā pa godam

Tā brāli nonāvējis? Tiešām žēl,

Ka viņu ne.

Dons Karloss

Bij muļķīgi tā dusmot.

Laura

Ahāl pats muļķībā tu atzīsties.

Tad līgsim mieru.

Dons Karloss

Atvaino jel, Laura,

Un piedod man. Bet zini: nespēju

Es vienaldzīgi dzirdēt viņa vārdu …

Laura

Bet vai es vainīga, ka man ne mirkli

No lūpām viņa vārds vairs nenozūd?

Viesis

Nu, pierādi, ka tevī nav vairs dusmu,

Un dziedi, Laura, vēl.

Laura

Jā, atvadībām.

Jau nakts ir klāt. Nu, ko vēl dziedāt man?

Ā! klausieties. (Dzird.)

Cik skaisti, brīnišķīgi!

Laura

Nu, sveiki, kungi.

Viesi

Paliec sveika, Laura.

(Viņi iet ārā. Laura aptur Donu Karlosu.)

Laura

No manis, nevaldāmais, neaizej.

Tu iepatikies man; tu Don Huanu

Man atģist liki, sākdams lamāties

Un nikni zobus griezt.

Dons Karloss

Kas tam par laimi!

Tad mīlēji tu vipu?

(Laura, apstiprinādama to, pamāj.)

Loti?

Laura

Ļoti.

Dons Karloss

Un mīli tagad vēl?

Nupat šai brīdi?

Nē, nemīlu. Ne divus mīlēt man.

Es tagad mīlu tevi.

Dons Karloss

Saki, Laura, •—

Cik gadu tev?

Laura

Man astoņpadsmit ir.

Dons Karloss

Tu jauna esi… un vēl jaunai būt

Tev gadus piecus sešus. Apkārt tev

Vēl gadus sešus viņi drūzmēsies

Un tevi lolos, apbērs dāvanām,

Pie logiem naktīs serenādes dziedās

Un tevis dēļ cits citu nodurt steigs

Uz stūriem pusnaktīs. Bet tad, kad laiks

Būs aiztecējis un kad acis tev

Sāks iekrist, plaksti sarauksies un tumsīs,

Un balta sarma tavos matos birs,

Un visi tevi sauks par veceni.

Nu tad — ko teiksi tu?

Laura

Tad? Kāpēc gan

Par to man domāt? Kam tev runāt to?

Vai tev arvien klīst galvā tādas domas?

Ej — atver balkonu. Cik debess klusa;

Stings siltais gaiss — šai naktij citronsmarža

Un lauru dvesma; mēness spilgti spožs

Spīd zilgmē samtainā un tumsas skautā —

Un naktssargi sauc, gari stiepjot: Labi!…

Bet ziemeļos tur tālu — Parīzē —

Varbūt ar mākoņplūksnām debess klāta,

Līst lietus salts un smagi gaudo vēji.

Bet kāda daļa mums? Jel klausies, Kārlos:

Es gribu, lai tev sejā plauktu smaids .. .

Nu, tā, lūk!

Dons Karloss

Mīļais dēmon!

(Kāds klauvē.)

Dons Huans

Hei! Hei! Laura!

Laura

Kas tur? Kas tā par balsi?

Dons Huans

Atdari…

Laura

Ak dievJ … Vai tiešām!

(Atslēdz durvis; ienāk Dons Huans.)

Dons Huans

Sveika…

Don Huan! . ..

(Laura krīt viņam ap kaklu.)

Dons Karloss

Kā! Dons Huans! . . .

Dons Huans

Ak Laura, mana mīļā! .

(Skūpsta viņu.)

Kas te pie tevis, mana Laura?

Dons Karloss

Es.

Dons Karloss.

Dons Huans

Lūk, ko necerēju sastapt!

Es būšu tavā rīcībā līt.

Dons Karloss

Nē!

Šobrīd — tūlīt.

Laura

Don Kārlos, esiet mierā!

Nevis uz ielas — manā mājā jūs —

Un tūdaļ ejiet prom.

(neklausās viņā)

Es gaidu. Nu,

Tev taču šķēps ir klāt.

Dons Huans

Ja tiešām tev

Tā jāsteidzas, — lai iet.

(Viņi cīnās.)

Laura

Ai, ai! Huan! . . .

(Metas gultā. Dons Karloss krīt.)

Dons Huans

Tam beigas, Laura, piecelies.

Laura

Nu ko?

Viņš beigts? cik jauki! manā istabā!

Ko tagad iesākt man, velns, vējagalva?

Kur gan lai viņu izmetu?

Dons Huans

Bet var būt,

Ka viņš vēl dzīvs,

(apskata mirušo)

Jā! dzivs! skat, nolādētais,

Tu taisni sirdi dūris — kur nu garām.

Ne asins plūst 110 trejstarainās brūces,

Ne elpo vairs — kā tas tev tīk?

Dons Huans

Ko darīt?

Viņš pats tā gribēja.

Laura

Ak Don Huan,

Māc mani īgnums! Mūžam nelietības —

Un vienmēr nevainīgs … Kur radies tu?

Vai sen jau še?

Dons Huans

Es ierados nupat tik

Un paklusām — jo man vēl piedots nav.

Laura

Un tūdaļ atcerējies savu Lauru?

Tas jauki gan — nav vārdam vietas. Tomēr

Es neticu. Tu neviļus tik gāji

Gar manu māju.

Nē, mana Laura, nē,

Lai saka Leporello. Mītu es

Aiz pilsētas, tai velna Ventā. Tiešām nācu

Uz Madridi pie Lauras.

(Skūpsta viņu.)

Laura

Ak mans draugs!…

Bet pag … te mironis! … kur to mums likt?

Dons Huans

Lai paliek tas — pirms rīta ausmas agri

Zem apmetņa to ārā iznesīšu

Un nolikšu uz krustcelēm.

Laura

Bet tikai

Tu uzmanies — ka netiec pamanīts.

Cik labi darīji gan, ierazdamies

Mazlietiņ vēlāk! Tavi draugi bij

Pie manis vakariņās. Tik pirms brīža

Tie aizgāja. Ja tu tos satiktu!

Dons Huans

Bet vai tu sen jau, Laura, viņu mīli?

Laura

Ko gan? Tu laikam murgo.

Nu, bet saki, —

Cik reizes manā prombūtnē tu biji

Man neuzticīga?

Laura

Bet tu — tu, slaist?

Dons Huans

Un teic … Nē, vēlāk pārrunāsim to.

TREŠĀ AINA

KOMANDORA PIEMINEKLIS

Dons Huans

Uz labu viss: Dons Karloss nonāvēts,

Bet es šai vietā pārvērties par mūku

It pazemīgu — un ik dienas redzu

Šo daiļo atraitni, un viņa arī,

Šķiet, mani ievēro. Līdz šim nu gan

Mēs kautrējāmies abi; bet es šodien

Ar viņu runāt sākšu; ir jau laiks.

Ko teikt vispirms? «Es uzdrīkstos» . .. vai ne

«Senjora» … ha! kas tikai galvā nāks,

To arī teikšu, iepriekš neapsvēris,

Jo mīlu improvizēt jau nav grūti…

Diīz laiks tai atbraukt būtu. Jo bez tās —

Man liekas — garlaikojas komandors.

Par kādu milzi viņš še uzburts ticis?

Kas tam par pleciem! tiešām Herkuls īsts! …

Bet nelaiķis pats bij tik vārgs un maziņš;

Še pat uz pirkstgaliem viņš neiespētu

Ar roku savu degungalu sniegt.

Kad kopā nācām, kur Eskorials,

Viņš uzdūrās un s.tinga man uz šķēpa

Kā taurenis uz adatas — bet bij

Viņš lepns," drošs — un varen skarbu garu .

A! viņa nāk.

(Nāk Donna Anna.)

Donna Anna

Viņš atkal še. Es laikam,

Tēvs, izklaidēju jūsu dziļās domas —

Jel piedodiet.

Dons Huans

Man jālūdz piedošana

Jums, senjora. Es traucēju gan laikam

Plūst brīvi jūsu bezgalīgām skumjām.

Donna Anna

Nē, tēvs mans, skumjas manī pašā mīt.

Kad esat še, var mani aizlūgumi

Traukt lēnprātīgi debesīs — un es

Tiem lūdzu jūsu balsi pievienot.

Man, man lūgt dievu ar jums, Donna Anna!

Nē, šāda likteņa es necienīgs.

Es neuzdrīkstos netiklajām lūpām

Likt jūsu svēto lūgsnu atkārtot —

Man tik no tālienes ar godbijību

Tīk vērot jūs, kad, klusi nolīkusi,

Pār balto marmoru melnmatu vilnim

Jūs ļaujat rist, — un liekas man, ka slepus

Šais kapenēs sērst nācis eņģelis.

Es mulsā sirdī atrast neiespēju

Tad vairs, ko lūgt. Es stāvu mēmā brīnā

Un domāju — kāds prieks, ja marmors saltais

Silst, juzdams viņas dievišķīgo elpu

Un asaras, ko viņa mīlā rieš .. .

Donna Anna

Šie vārdi skan tik dīvaini!

Dons Huans

Senjora?

Donna Anna

Man … jūs aizmirstat.

Dons Huans

Ko? ka mūks tik esmu,

Mūks necienīgs? balss mana grēcīgā

Še nedrīkstētu atskanēt tik skaļi?

Donna Anna

Man izlikās … es nesapratu to . ..

Dons Huans

Ak, īedzu es: jūs zināt visu, visu!

Donna Anna

Ko tad es zinu?

Dons Huans

Neesmu es mūks —

Pie jūsu kājām piedošanu lūdzos.

Donna Anna

Ak dievs! jel piecelieties … Kas gan jūs?

Dons Huans

Kāds nelaimīgas kaisles upuris.

Donna Anna

Ak dievs! un te, šai vietā, pie šā kapa!

Jel ejiet prom.

Dons Huans

Vēl mirkli, Donna Anna,

Vēl tikai mirkli!

Donna Anna

Un ja nāk še kāds! .. .

Dons Huans

Nav vaļā treliņi. Vēl tikai mirkli!

Donna Anna

Nu? ko? ko prasāt jūs no manis?

Dons Huans

Nāvi.

Lai tūdaļ nomirstu pie kājām jums,

Lai tepat aprok nelaimīgos pīšļus,

Ne līdzās pīšļiem, kas tik dārgi jums,

Ne še — tik tuvu — kaut kur attālāk,

Pie durvīm — tur — lai rok pie paša sliekšņa,

Kur ejot varat kapakmeni skart

Ar liegu soli vai ar tērpu savu,

Kad pie šā lepnā šķirsta nāksiet šurp

Ļaut atrist cirtām, viņu apraudot.

Donna Anna

Jus esat neprātīgs.

Dons Huans

Bet nāves alkt —

Vai tiešām tas ir neprāts, Donna Anna?

Ja būtu bezprātis, tad tiektos es

Dzīvs palikt, jo tad cerība man butu

Ar maigu mīlu ieviļņot jums sirdi;

Ja būtu bezprātis, tad augas naktis

Pie jūsu balkona es pavadītu,

Ar serenādēm miegu traucējot,

Tad gan es neslēptos, bet tieši censtos,

Lai jūs it visur ievērotu mani;

Ja būtu bezprātis, vai tad gan es

Tā ciestu klusībā …

Donna Anna

Bet vai tad tā

Jūs klusējat?

Dons Huans

Es, Donna Anna, mirkli

Tik aizrāvos — bet citādi gan jūs

Šo skumjo noslēpumu nezinātu.

Donna Anna

Vai sen jau mani iemīlējāt jūs?

Dons Huans

Vai sen, vai nesen — pats to neapjaušu,

Bet kopš tā brīža tikai skaidri zinu,

Ko vērta īsta dzīve, kopš tā brīža

Tik esmu izpratis es vārdu Laime.

Donna Anna

Jel ejiet prom, jūs esat bīstams cilvēks.

Dons Huans

Es bīstams! kā?

Man uzklausīt jūs bail.

Dons Huans

Es klusēšu; tik neraidiet jel prom

To, kuram jūsu tēls ir prieks un laime.

Nav sirdī cerību man pārdrošu,

Es neprasu nekā, tik redzēt jūs

Man vajag, ja virs zemes dzīvot esmu

Es notiesāts.

Donna Anna

Jel ejiet — ne šai vietā

Teikt tādas runas, tādas neprātības.

Pie manis nāciet rīt. Ja varat zvērēt

Pret mani tādu pašu cieņu just,

Jūs pieņemšu — bet vakarā — tā vēlāk.

Neviens pie manis nav vēl ieradies,

Kopš atraitne es …

Dons Huans

Eņģei Donna Anna!

Lai dievs jums prieku dod, tāpat kā šodien

Jūs iepriecējāt kādu nelaimīgo.

Donna Anna

Jel ejiet prom.

Dons Huans

Vēl tikai vienu mirkli.

Donna Anna

Nē, redzams, jāiet man … turklāt man lūgsnas

Nav prātā vairs. Jūs aizvairljāt tās

Ar runām laicīgām; no tām jau senis,

Sensenis atradusi auss — es rītdien

Jūs pieņemšu.

Dons Huans

Nav drosmes man vēl ticēt,

Nav drosmes izjust savu lielo laimi…

Es rīt jūs redzēšu — un nevis še,

Un nevis paslēpusi

Donna Anna

Jā, rītdien, rītdien.

Bet kā jūs sauc?

Dons Huans

Diego de Kalvado.

Donna Anna

Ardievu, Don Diego. (Aiziet.)

Dons Huans

Leporello!

(Nfik Leporello.)

Leporello

Ko vēlaties jūs?

Mīļais Leporello!

Ak laime! .. . Rītdien — vakarā tā vēlāk .

Mans Leporello, rītdien — pagādā . ..

Kā bērns es laimīgs!

Leporello

Vai ar Donnu Annu

Jūs runājāt? ak, var jau būt, ka tā

Jums sacījusi pāris laipnu vārdu

Vai arī jūs to esat svētījis.

Dons Huans

Nē, Leporello, nē! tā satikšanos

Man noteica, jā, satikšanos!

Leporello

Tiešām!

Ak atraitnes, jus visas tādas!

Dons Huans

Laime!

Es dziedāt varu, visu zemi skaut.

Leporello

Bet komandors? ko sacīs viņš par to?

Dons Huans

Vai liekas tev, ka viņš kļūs greizsirdīgs?

Nu taču ne; viņš bija vīrs ar prātu

Un kļuvis rāmāks būs, kopš miris tas.

L e p 0 r e i i o

Nē; viņa statuju jel uzskatiet!

DonsHuans

Un tad?

Leporello

Uz jums tā, liekas, lūkojas

Un nikna top.

Dons Huans

Tad dodies, Leporello,

Un ludz, lai tā pie manis ierodas —•

Pie manis ne — pie Donnas Annas rītdien.

Leporello

Lūgt viesos statuju! kādēļ?

Dons Huans

Nu taču

Ne tādēļ, lai es runātos ar to, —

Lūdz rītdien statuju pie Donnas Annas

Nākt vakarā tā vēlāk, un lai tā

Pie durvīm sardzē stāj.

Leporello

Kāds gan jums prieks

Dzīt jokus un ar ko?

Dons Huans

Nu ej.

Bet…

Dons Huans

Dodies!

Leporello

Ak statuja, tik slavena un daiļa!

Mans kungs Dons Huans lūdz jūs pazemīgi

Rit ierasties … Nudien, es nespēju,

Man bail.

Dons Huans

Ak gļēvuli, es tevi! .. .

Leporello

Lai notiek.

Mans kungs Dons Huans laipni lūdz jūs rītdien

Tā vēlāk atnākt jūsu kundzes mājā,

Pie durvīm stāt un …

(Statuja, apstiprinādama to, māj ar galvu.)

Vai!

Dons Huans

Kas tur?

Leporello

Vai, vai.. .

Vai, vai, man gals!

Kas noticis ar tevi?

Leporello

(māj ar galvu)

Vai… statuja! …

Dons Huans

Tu māj ar galvu!

Leporello

Nē,

Ne es, bet tā!

Dons Huans

Kāpēc tu blēņas mels?

Leporello

Tad ejiet pats.

Dons Huans

Nu pielūko, tu slaist!

(Statujai.)

Es lūdzu tevi atnākt, komandor,

Pie tavas atraitnes, kur būšu rit,

Un durvīs sardzē stāt. Nu ko? vai būsi?

(Statuja atkal māj.)

Ak dievs!

Leporello

Nu ko? es taču teicu . . .

Dons Huans

Nāc.

CETURTA AINA

DONNAS ANNAS ISTABA

Dons Huans un Donna Anna

Donna Anna

Es pieņēmu jūs, Don Diego; tikai

Man bail, ka mana skumju pilnā runa

Jums garlaicīga būs: man, atraitnei,

Tik zudušais ir prātā, un es jaucu

Ar smaidiem asaras kā aprīlis.

Bet ko jūs klusējat?

Dons Huans

Tik saldi klusēt

Un dziļi izjust — esmu divatā

Ar daiļo Donnu Annu. Še — ne tur,

Kur laimīgais guļ miris savā kapā, —

Es redzu jūs un ne vairs slīgstot ceļos

Pie marmorkaltā vīra.

Donna Anna

Don Diego,

Tad greizsirdīgs jūs — vīrs mans pat vēl kapā

Jūs moka?

Ne man greizsirdīgam būt.

Viņš jūsu izredzēts.

Donna Anna

Nē, māte man

Sniegt roku Don Aivaram pavēlēja,

Mēs nabagas, Dons Aivars bagāts bij.

Dons Huans

Ak, laimīgais! viņš nieka mantu kaudzi

Pie kājām lika dievietei, par to

Sev gūdams paradīzes laimi! Būtu

Es agrāk pazinis jūs — tad ar prieku

Es cieņu, bagātību, visu dotu,

It visu to par laipnu skatienu;

Man tiktos vergot jūsu svētai gribai

Un zināt visas jūsu iekāres,

Lai izpildītu tās; lai dzīve jums

Tik nemitīga burvība vien būtu.

Ak vai! — Man liktenis to nebij lēmis.

Donna Anna

Diego, nerunājiet: grēkoju,

To dzirdot, — nedrīkstu es mīlēt jūs,

Jo atraitnei pat kapam jātur vārds.

Ja vien jūs zinātu, kā mani viņš

Gan mīlēja! ak, Dons Aivars tik tiešām

Vis nepieņemtu dāmu, kas mīl viņu,

Ja būtu atraitnis, — viņš uzticīgs

Man paliktu.

Ak, nemokiet jel sirdi

Man, Donna Anna, mūžam atgādinot

So viru. Nesodiet jel mani jūs,

Kaut arī varbūt pelnu sodu.

Donna Anna

Kāpēc?

Jo savienots ar svētām mīlas saitēm

Jūs neesat? Ka mani mīlat jūs,

Nav noziegums pret mani un pret dievu.

Dons Huans

Pret jums! ak debess!

Donna Anna

Vai tad kaut kā esat

Jūs noziedzies? Jel sakiet, kā gan.

Dons Huans

Nē,

Nē, it nekad. .

Donna Anna

Diego, ko es dzirdu?

Jūs noziedzies pret mani? kā gan, sakiet!

Dons Huans

Nē! neparko!

Donna Anna

Diego, kā tad tā?

Es lūdzu jūs, es pavēlu.

Dons Huans

Nē, nē.

Donna Anna

Tad, lūk, kā paklausāt jūs manai gribail

Un ko nupat vēl apgalvojāt man?

Ka gribētos jums manam vergam būt.

Es dusmošos, Diego: tāpēc sakiet —

Ko noziedzies pret mani jūs?

Dons Huans

Nav drosmes.

Jūs tūdaļ sāksiet mani dziļi nīst.

Donna Anna

Nē, nē. Jau iepriekš piedodu jums visu,

Tik zināt gribu …

Dons Huans

Kam gan zināt jums

Šo noslēpumu drausmīgo un baigo.

Tad drausmīgs tas! jūs mani nomokat.

Ak, cik es ziņkārīga — kas tas būtu?

Kā varējāt piet mani noziegties?

Jūs nepazinu — ienaidnieku man

Nav bijis. Vīra slepkavu tik zinu

Es vienīgo.

Dons Huans

(sevi)

Nu drīz it viss būs galā!

Vai Dons Huans, šis nelaimīgais vīrs,

Jums gluži svešs?

Donna Anna

Nē, manas acis to

Nav redzējušas.

Dons Huans

Vai jums sirdī naids

Pret viņu ļoti liels?

Donna Anna

To prasa gods.

Bet jūs tik gribat mani novirzīt

No jautājuma mana, Don Diego, —

Es pavēlu .. .

Dons Huans

Bet ja nu Don Huanu

Jūs satiktu?

Donna Anna

Tad ļaundarim šim dunci

Es triektu taisni sirdī.

Dons Huans

Donna Anna!

Kur duncis tavs? Te mana sirds.

Donna Anna

Diego!

Kā tā!

Dons Hu a n s

Huans, nevis Diego es.

Donna Anna

Ak dievs! nē, nevar būt, nav ticēt jaudas.

Dons Huans

Es Dons Huans.

Donna Anna

Nav tiesa.

Dons Huans

Nodūru

Es Lavu vīru; un nav krūtīs žēlu —

Un sirdsapziņas mokās nesmeldz sirds.

Donna Anna

Ko dzirdu es? Nē, nē, tas nevar būt.

565

Dons Huans

Es Dons Huans, un tevi mīlu es.

Donna Anna

(saļimst)

Kur esmu? … kur? man nelabi.

Dons Huans

Ak debess!

Kas kaiš tai? kas ar tevi, Donna Anna?

Jel celies, atjēdzies: tas tavs Diego,

Tavs vergs pie kājām tev.

Donna Anna

Ak, atstājies!

(Vārgi.)

Tu naidnieks man — tu visu atņēmi,

Ko vien es dzīvē . . .

Dons Huans

Mīļā, dārgā mana!

Es gribu izpirkt savu triecienu,

Pie tavām kājām pavēli tik gaidu,

Liec mirt — es miršu; elpot liec — šī elpa

Būs tikai tev …

Donna Anna

Tad Dons Huans ir viņš.

Vai tā gan nav — viņš attēlots bij jums

Kā briesmīgs necilvēks — ak Donna Anna

Šīs baumas varbūt nav tik nepatiesas.

Uz gurdās sirdsapziņas daudz kas Jauns

Gulst varbūt arī. Jā, es izvirtībai

Jo ilgi biju klausīgs māceklis,

Bet brīdī tai, kad ieraudzīju jūs,

Man šķiet, it viss es atdzimu no jauna.

Jūs mīlēdams, nu tikumu es mīlu,

Un pirmo reizi godbijīgi slīgst

Tā priekšā dziļās trīsās mani ceļi.

Donna Anna

Ai, Dons Huans ir daiļrunīgs — es zinu,

Tas dzirdēts jau; viņš kārdinātājs viltīgs.

Jūs bezdievīgs, ļauns pavedējs, kā stāsta,

Jūs dēmons īsts. Cik sieviešu gan esat

Jūs postā dzinis?

Dons Huans

Bet līdz šim vēl mīlu

Es jutis nebiju.

Donna Anna

Un man būs jātic,

Ka Dons Huans mīl tagad pirmo reizi,

Ka nealkst jauna upura viņš manī!

Ja tiešām gribētu es pievilt jūs,

Vai tad es atzītos, vai teiktu vārdu,

Ko nevarat jūs vienaldzīgi dzirdēt?

Vai tas ir apsvērums, vai tas ir viltus?

Donna Anna

Kas zina jūs? — Bet kā gan drīkstējāt

Nākt šurp; še varēja kāds pazīt jūs,

Un tad tā būtu neglābjama nāve.

Dons Huans

Kas nāve? es bez kavēšanās dodu

Par saldu mirkli dzīvību.

Donna Anna

Bet ārā

No šejienes kā tiksiet, vieglprātīgais!

Dons Huans

(skūpsta viņai rokas)

Un jūs par nabaga Huanu varat

Tā raizēties! Tad taču naida nav

Tev brīnišķīgā sirdī, Donna Anna?

Donna Anna

Ak, kaut es varējusi ienīst jūs!

Mums tomēr tagad šķirties vajadzēs.

Dons Huans

Bet kad mēs atkal tiksimies?

Nav zināms.

Gan kādreiz jau.

Dons Huans

Bet rītdien?

Donna Anna

Kur tad?

Dons Huans

Še.

Donna Anna

Ak Don Huan, cik man ir vārga sirds!

Dons Hu a n s

Par piedošanas zīmi mierīgs skūpsts . ..

Donna Anna

Ir laiks, jel ej.

Dons Huans

Tik vēsu, rāmu skūpstu …

Donna Anna

Cik neatlaidīgs tu! nu še, lai noliek.

Kas klauvē tur? … ak Don Huan, jel bēdz!

Dons Huans

Nu sveika tad, uz redzi, mana miļa!

(Iziet un atkal ieskrien atpakaļ.)

. Ā! . . .

Donna Anna

Kas kaiš tev? Ā! .. .

(letiāk komaudora statuja. Donna Anna saļimst.)

Statuja

Aicināts še esmu.

Dons Huans

Ak debess! Donna Anna!

Statuja

Nost ar to,

Viss galā. Don Huan, nu drebi tu.

Dons Huans

Es? nē. Es priecājos, ka tevi redzu.

Statuja

Dod roku.

Dons Huans

Te tā ir… ak, smaga gan

Ir viņa akmens rokas stingā skava!

Liec mierā mani, laid, jel laid man roku …

Es mirstu — visam gals — ak Donna Anna!

(Abi iegrimst pazemē.)

Atdzejojis Valdis Grēviņš

DZĪRES MERA LAIKĀ

No Vilsona traģēdijas «The City of the Plague».

IELA. UZKLĀTS GALDS

Daži dzīrotāji — vīrieši un sievietes

Jaunais cilvēks

Mans cēlais priekšsēdētāj! atgādināt

Par cilvēku es gribu pazīstamu,

Par viņu, kura joki, jautrie stāsti

Un asās atbildes un atjautības

Jo dzēlīgās ar savu svinīgumu

Tā rosināja sarunas pie galda

Un iekliedēja baigumu, ko tagad

Sī ļaunā sērga, mūsu viešņa, sūta

Pat tādiem prātiem, kas visspožāk mirdz.

Pirms divām dienām cildinājām smejot

Mēs viņa stāstus — vai gan iespējams,

Ka mūsu jautrā dzīrošanā būtu

Jau aizmirsts Džeksons! Te, lūk, viņa krēsls

Stāv pamests tukšs, it kā pie sevis sauktu

Vēl draisko Džeksonu, bet viņš jau prom

Uz saltām un uz klusām zemes mājām …

Kaut gan visdaiļrunīgākā no mēlēm

Rimt negribēja arī kapa pīšļos;

Bet daudz vēl mūsējo, kas dzīvi; mums

Nav iemesla grimt skumjās. Tāpēc, lūk,

Es ierosinu dzert, to atceroties

Ar jautrām kausu šķindām, skaļām balsīm,

It kā viņš būtu dzīvs.

Priekšsēdētājs

No mūsu vidus

Viņš zuda pirmais. Tāpēc labāk klusot

Mums dzert par godu tam.

Jaunais cilvēks

Lai notiek tā!

(Visi dzer klusēdami.)

Priekšsēdētājs

Tev, mīļā, balss palaikam skaņas raisa

No dzimtām dziesmām pirmatnīgā dailē;

Jel, Mērij, padziedi mums vienmuļi un stiepti,

Lai mēs pēc tam jo kvēlāk priekā mestos,

Jo neprātīgāk — kā ikviens, kas reiz

No zemes šķirts kaut kādu rēgu miglā.

Mērija

(dzied)

Bija laiks, kad zeme dzimtā

Labā mierā ziedēja:

Ļaužu pazemībā rimtā

Piepildījās baznīca;

Mūsu bērnu čala jaukā

Šalca skolas istabās,

Sirpim līdzi gaišā laukā

Žiglā izkapts laistījās.

Tagad baznīca nīkst klusi,

Skolas durvis aizslēgtas;

Druva nolīkst pārbriedusi;

Tukši dārzi, birztalas;

Mājas vieta izdegusi

Visa sādža tagad šķiet —

Tikai kapsētā nav klusi,

Turpu ļaužu gaitas iet.

Nomirušos šurpu vaidot

Katru brīdi dzīvie nes,

Biklas lūgsnas dievam raidot,

Lai tas pieņem dvēseles!

Katru brīdi vajag vietas;

Kaps pie kapa spiežas klāt

Tā kā ganāmpulks, kad šķietas

Sevi bailēs pasargāt!

Un, ja manu jaunu dienu

Agrā nāve dzīvot liegs,

Mīļais, atceries to vienu —

Tev, kas biji viss mans prieks,

Lūdzu: mirusi kad būšu,

Netuvojies Dženijai;

Vairies lūpu sastingušo,

Nepieskaries mirušai.

Steidzies atstāt ciemu dzimto!

Prom uz tālu malu ej,

Sirds lai saldās sērās rimtu,

Atpūšoties dvēselei.

Reiz šis mēris nīks un bālēs —

Atnāc tad uz kapsētu;

Dženija pat debess tālēs

Gaidīs savu Edmondu!

Priekšsēdētājs

Paldies par tavām dziļām domām, Mērij,

Paldies par tavu sēru pilno dziesmu!

Jau senlaikos tāpat ir mēris, liekas,

Sos jūsu kalnus, lejas piemeklējis

Un skanējušas žēlabainas gaudas,

Kur tagad krastos jautri palo strauts,

Plūst rāmā mierā upe savu gaitu

Caur pirmatnību tavā dzimtenē.

To drūmo gadu, kurā senāk krita

Par upuriem daudz labo, drosmīgo,

Nu tagad tikai reti piemin gans

Ar savu dziesmu vienkāršu un sēru,

Un patīkamu … Nē! nudien, nekas

Tik dziļi neskumdina svētku līksmē

Kā drūma dziesma, kuru atmin sirds!

Mērija

Ai, kaut es vienmēr būtu dziedājusi

Tik sava tēva dzimtā būdiņā!

Tēvs, māte manu dziesmu iemīlēja;

Un liekas man, ka pati sevī klausos

Un dziedu vēl es mūsu dzimtā sētā —

Bij salda mana balss tai laikā: tā

Bij manas nevainības balss .. .

L u i z a

Nav modē

Vairs tamlīdzīgas dziesmas! tomēr ir

Vēl sirdis vienkāršas: it viegli izkūst

No sievu asarām, kam akli tic.

Šī domā, ka tās raudulīgais skatiens

Nav atvairāms, — turpretī, ja vien viņa

Par saviem smiekliem domātu, tad droši

Gan smaidītu. Bet Valsingems nupat

Te cildināja ziemeļnieces: lūk,

Par to šī gaudoja. Es neieredzu

Šos skotu zemes matus dzeltenos.

Priekšsēdētājs

Jel paklausieties: dzirdu rati klaudz!

(Brauc līķiem piekrauti rati, tos vada nēģeris.)

Nu, luk! Luiza ģībst. Pēc vārdiem spriežot,

Man likās, ka tai sirds ir vīrišķīga.

Bet redziet: cietsirdis par maigo vājāks,

Mīt bailes dvēselē, ko kaisle tirda!

Lej, Mērij, ūdens malku. Tai jau labāk.

Mērija

Tu, manu skumju, mana kauna māsa,

Pie krūtīm pieglaudies.

Luiza

(atgūst samaņu)

Kāds briesmīgs dēmons

Man parādījās: melns ar baltam acīm . . .

Viņš mani sauca savos ratos. Tur

Guļ miroņi — un viņi purpināja

Tik drausmīgus, tik nejēdzīgus vārdus .. .

Jel sakiet man — vai sapnis vien tas bij?

Vai rati garām brauca?

Jauneklis

Hei, Luiza,

Jel pasmaidi! Kaut visa musu iela —

Kluss patvērums, kur glābties var no nāves,

Kur mums, neviena netraucētiem, dzīrot,

Tak zini, ratiem, melniem nāves ratiem

Ir tiesības pa visām ielām braukt —

Mēs nedrīkstam tiem stāties ceļā! Klausies

Tu, Valsingem: lai beigtos mūsu strīdi

Un paģībšanas brīža sājums, sāc

Mums dziesmu — brīvu, dzīves prieka dziesmu,

Ne tādu, kas dveš skotu zemes skumjas,

Bet trakulīgu Bakha dziesmu sāc,

Kas radusies pie putojoša kausa.

Priekšsēdētājs

Es tādas nezinu — bet himnu jums

Par godu mērim uzdziedāšu: to

Man vakar pagadījās sacerēt,

Kad šķīrāmies. Tik dīvains prieks uz dzeju

Bij pirmo reizi! Tad nu uzklausiet:

Balss aizsmakusi dziesmai labi derēs.

Daudzi

Par godu mērim himna! klausieties!

Par godu mērim himna! bravo, bravo!

Priekšsēdētājs

(dzied)

Kad ziema sniegos šurpu brien,

Kā kara lielkungs pretī slien

Mums savus lauska pulkus bargi,

Lai puteņos tumst vakars vēls —

Tad kamīni ir mūsu sargi

Un ziemas dzīres dzirkst un kvēl.

Bet tagad valdnieks Mēris nāk

Un savu baigo pļauju sāk,

Un ļaudis nāves vālā vanda;

Tas drūms, vai rīts vai nakts jau klāt,

Ar kapa lāpstu logā klanda .. .

Ko darīt mums? kā pretī stāt?

Kā ziemas glābāmies līdz šim,

Tā Mērim durvis aizslēgsim!

Lai liesmas plīv! lai, kausu tvēris,

Ikviens sev prātu aizskalo —

Lai cildināts tiek valdnieks Mēris

Ar dzīrošanu brāzmaino!

Ir cīņā vienmēr skurbums straujš

Gan tur, kur bezdibenis kraujš,

Gan satrakotā okeānā

Ar viļņiem tumsā baismīgā

Un Arābijas smilšu aukā,

Un Mēra dvašā nāvīgā.

Viss, kas ar bojā eju draud,

Ļauj sirdij, lai tā baudu jaud,

Kaut izskaidrot to neiespējam —

Tā nemirstības ķīla, šķiet!

Un laimes daudz tam sajutējam,

Kas uztraukumā baudu vied.

Un tāpēc — slava, Mēri, tev!

Mēs drosmi sargos jūtam sev

Un tavam vārdam durvis veram!

Salc kausos vīna plūdums plats,

Mēs Šķīstās Rozes elpu dzeram —

Varbūt to elpo … Mēris pats!

(Ienāk recs garīdznieks.)

Garīdznieks

Jūs bezdievīgo dzīru neprātīgie!

Ar līksmību un netiklības dziesmām

Par drūmo sastingumu gānāties,

Ko izpleš visam pāri pati nāve!

Kur žēlabainu bēru šausmas māc,

Pie bālām sejām kapos dievu lūdzu,

Bet jūsu nicināmā līksmošana

Pat zārku mieru samulsina — zemei

Pār mirušajiem nelaiķiem liek drebēt!

Ja sirmgalvju un veco sievu lūgsnas

Šo kopu nāves bedri nesvētītu —

Man būtu jādomā, ka velnu bari

Jau kāda bezdievīgā garu plosa

Un ņirgādamies aizrauj elles tumsā.

Vairākas balsis

Par elli viņš kā meistars rimāt prot!

Tu, vecais, ej! Ej tālāk savu ceļu!

Garīdznieks

Jūs lūdzu, pieminēdams asins lāses,

Ko krustā sistais izlējis par jums:

Jel baigās dzīres pārtrauciet, ja vēl

Jums vēlēšanās sastapt debesīs

To mīļās dvēseles, kas atdus mierā, —

Uz savām mājām ejiet!

Priekšsēdētājs

Mājas mums

Pārlieku skumjas — jauniem prieki mīļi.

Garīdznieks

Vai tu tas, Valsingem? Vai tu tas pats,

Kas vēl pirms trijām nedēļām uz ceļiem

Pār mātes līķi raudot noliecies,

To apskāvi, pie viņas kapa brēci?

Jeb domā tu: nav viņai tagad jāraud,

Nav rūgti jāraud pašās debesīs,

Kad noskatās uz dzīrotāju dēlu

Sai izvirtībā, tava balss kad skan

Un dzied šīs trakās dziesmas tur, kur apkārt

Ir svētas lūgsnas, grūtas nopūšanās?

Nāc līdzi mani

Priekšsēdētājs

Kāpēc te ieradies

Tu mani traucēt? Nevaru un neder

Tev līdzi iet: šai vietā esmu saistīts

Ar izmisuma, baigu miņu saitēm,

Ar manas bezspēcības apziņu,

Ar izmiruša sastinguma šausmām,

Kas manā mājā tagad jāsastop, —

Tik vienīgi šīs trakās līksmes asums

Un pilnā kausa dziedinošā inde,

Šie glāsti (piedod manus grēkus, kungs) —

Kaut grimuša, bet maiga radījuma …

Ne mātes tēls vairs mani aizsaukt spēj

No šejienes — par vēlu — tava balss

Gan aicina — es atzīstu, ka centies

Tu mani paglābt… vecais! ej nu mierīgs,

Bet lāsts lai tiem, kas tev pa pēdām ies!

Daudzi

Bravo, bravo! Mums cienīgs priekšsēdētājs!

Lūk, te tev sprediķis! ej prom! ej prom!

Garīdznieks

Vēl tevi Matildes gars skaidrais sauc!

Priekšsēdētājs

(Pieceļas.)

Jel zvēri man ar roku paceltu

Pret debesīm, ka ļausi kapos palikt

Tam vārdam, kas ir apklusis uz mūžu!

Ai, kaut jel viņas nemirstīgām acīm

Šo ainu paslēpt! kādreiz viņa mani

Par šķīstu atzina, par lepnu, brīvu —

Bij manos glāstos paradīze tai…

Kur esmu? svētais gaismas bērns! jau redzu

Es tevi tur, kur gars mans grimušais

Vairs nespēj sniegt…

Sievietes balss

Viņš kjuvis vājprātīgs —

Viņš murgot sāk par apbedīto sievu!

Garīdznieks

Nāc līdzi man …

Priekšsēdētājs

Es lūdzu dieva vārdā,

Tēvs, mani atstāj!

Garīdznieks

Dievs lai tevi glābj!

Un piedod man, mans dēls.

(Aiziet. Dzīres turpinās. Priekšsēdētājs paliek — iegrimis dziļās pārdomās.)

Atdzejojis Jānis Plaudis

NĀRA

DŅEPRAS KRASTS. DZIRNAVAS

Dzirnavnieks, viņa meita

Dzirnavnieks

Ai, tad ta jūs gan esat, meitas jaunās,

It visas muļķes. Ja jau pagadījies

Jums apskaužams — kāds augstas kārtas virs,

Tad jums tak vajaga to klāt sev saistīt.

Bet kā? ar godprātīgu uzvedību;

To ievilt gan ar stingrību, gan glāstiem,

Pa brīžiem nemanot kā aplinkus

Par kāzām ierunāties — bet par visu

Jums jāglabā savs jaunavīgais gods —

Visdārgākais no visām mantām; tas

Kā vārds — reiz palaists vējā — neatgriežams.

Bet, ja uz kāzām cerību vairs nava,

Tad tomēr vēl vismaz ir jāmēģina

Sev kādu labumu — kaut tuviniekiem

Ko labu izgādāt; ir jāpadomā:

«Ne mūžīgi jau mani mīlēs viņš

Un lutinās.» Ak nē, nēl kur gan jums

Par labu darbu iedomāt! nav laika!

Jūs tūdaļ kļūstat dullas: jūs ar prieku

Par velti izpildāt tā iegribas,

Jūs augu dienu karātos ap kaklu

Sim draugam mīļajam — bet mīļais draugs

Jau pazudis, ne miņas vairs no tā:

Un paliekat jūs tukšā; ak, jūs muļķes!

Vai simtiem reižu nesacīju tev:

Meit, pielūko; jel neesi tik stulba

Un savu laimi garām nepalaid,

Sev kņazu pieturi, par šo, ne to

Tu sevi nepazudini. — Bet tagad?

Nu sēdi vien un mūžam raudi vēl

Par to, kas nav vairs labojams.

Meita

Bet kāpēc

Tu domā, ka viņš mani pametis?

Dzirnavnieks

Kā — kāpēc? cikreiz nedēļā gan mēdza

Viņš senāk atjāt šurp uz dzirnavām?

Ko? katru mīļu dienu, bet šad tad

Pat divreiz dienā, bet tad retāk, retāk

Viņš sāka jāt — nu diena devītā,

Kopš redzējām mēs viņu. Ko tu teiksi?

Meita

Viņš aizņemts; vai gan mazums viņam rūpju?

Viņš nav dzirnavnieks — un viņa vietā

Vis ūdens nestrādās. Viņš bieži teic,

Ka viņa darbs ir grūtākais no visiem.

Dzirnavnieks

Jā, tici viņam. Kad tad kņazi strādā

Un kāds tiem darbs? vien lapsas dzīt un zaķus,

Vien darīt pāri kaimiņiem un dzīrot,

Un stulbenēm jums galvas sagrozīt.

Viņš strādā pats; patiešām tas ir skumji!

Bet manā vietā ūdens!… taču miera

Ne dienu man, ne nakti, un tik skaties:

Gan te, gan tur kaut kas vēl jāpielāpa,

Kur puvums, sūce kur. — Lūk, ja no kņaza

Tu prastu izlūgties kaut mazliet naudas

Man pārbūvei, tad tas jau labāk būtu.

Meita

Ail

Dzirnavnieks

Kas tur?

Meita

Klau! Es viņa zirga soļus

Tur dzirdu dimdam … Viņš!

Dzirnavnieks

Meit, pielūko,

Liec manus padomus tu dziļi vērā …

Meita

Lūk, viņš, lūk, viņšl

(Ienāk kņazs. Zirgu puisis aizved viņa zirgu.)

Kņazs

Nu, sveika, mīļotā.

Sveiks, dzirnavniek.

Dzirnavnieks

Kņaz, augsti godātais,

Es laipni lūdzu. Ilgi ilgi jau

Mēs tavas gaišās acis neredzējām.

Es iešu, cienastu tev paraudzīšu.

(Aiziet.)

Meita

Ak, beidzot atcerējies mani gan!

Vai nav tev kauna ļaut tik skaudrās mokās

Man tevi bezcerīgi, ilgi gaidīt?

Kas viss gan neiešāvās manā prātā!

Ar kādām šausmām baidīju es sevi!

Gan domāju, ka tevi aizrāvis

Uz purvu vai uz bezdibeni zirgs

Vai dziļā mežā lācis pieveicis,

Vai slims tu, nemīli ka mani vairs, —

Bet paldies dievam! dzīvs un vesels tu,

Un mīli mani tā kā senāk vēl;

Vai ne?

Kņazs

Tāpat kā senāk, eņģei manu.

Nē, vairāk vēl kā senāk.

Mīļākā

Tomēr tu

Tāds skumīgs; kas tev kait?

Kņazs

Es skumīgs esmu?

Tev tā tik izliekas — nē, priecīgs esmu

Vienmēr, tiklīdz ko tevi redzu.

Mīļākā

Nē.

Kad jautrs tu, pie manis iztālēm

Jau steidzies, saukdams — kur mans balodītis,

Ko viņa dara? un pēc tam tu skūpsti

Un vaicā: vai par tevi priecājos

Un vai tik agri gaidījusi tevi.

Bet tagad — klusēdams tu manī klausies,

Nedz mani apskauj tu, nedz skūpsti acis;

Kaut kas ir tevi satraucis. Bet kas gan?

Vai tik uz mani nedusmojies tu?

Kņazs

Kam izlikties man tavā priekšā velti.

Tev taisnība: sirds smagu skumju man

Ir pilna, un tu nevari tās kliedēt

Ne mīlas glāstiem, ne tās atvieglināt,

Ne pat ar mani tajās dalīties.

Mīļākā

Man sāpīgi, ka nevaru es skumt

Ar tevi kopā — atklāj noslēpumu.

Ja ļausi — raudāšu; ja neatļausi -—

Nevienas asaras tev neredzēt.

Kņazs

Kam vilcināt? jo ātrāk viss, jo labāk.

Mans mīļais draugs, tev jāzina, ka dzīvē

Nav drošas svētlaimes: ne augstais dzimums,

Ne skaistums, spēks, ne ari bagātība

No nelaimes mūs nespēj atvairīt.

Un mēs — mans balodīti, vai nav tiesa? —

Mēs bijām laimīgi; vismaz ar tevi

Es biju laimīgs un ar tavu mīlu.

Un, lai uz priekšu kas man atgadītos,

Lai kur es būtu, vienmēr atcerēšos,

Draugs, tevi; to, ko zaudēju es tagad,

Nekas man pasaulē vairs neaizstās.

Mīļākā

Kaut gan vēl nesaprotu tavus vārdus,

Bet man jau baigi. Liktenis mums draud,

Tas gatavo mums nenojaustas bēdas,

Varbūt pat šķiršanos.

Kņazs

Tu uzminēji.

Mums liktenis ir lēmis šķiršanos.

Viņa

Kas izšķirs mūs? vai gan tev līdzi visur

Pa pēdām sekot nevarētu es?

Par zēnu pārģērbšos. Tev uzticīgi

Es kalpošu, gan ceļā, pārgājienā,

Gan karalaukā — kara man nav bail, —

Lai tevi redzētu. Nē, tas nav tiesa!

Vai izzināt tu gribi manas domas,

Vai tukšus jokus vēlies dzīt ar mani.

Kņazs

Nē, joki šodien man nemaz nav prātā,

Nav izdibināt tevi vajadzīgs;

Nedz pošos tālā ceļā es kaut kur,

Nedz arī karā — mājās palieku,

Bet tomēr mums uz mūžu jāatvadās.

Viņa

Pag, tagad nu es visu saprotu …

Tu precēsies.

(Kņazs klusē.)

Tu precēsies!

Kņazs

Ko darīt?

Tu pati padomā. Nav kņaziem vaļa

Kā jaunām meitām — ne pēc savas sirds

Tie sievas ņem, bet citu aprēķini

Un citu izdevīgums vada tos.

Tev skumjas remdēs dievs un laika ritums.

Tu neaizmirsti mani; ņem šo jostu

Sev piemiņai — ļauj lai to pats tev sienu.

Vēl līdzi paņēmu es kaklarotu —

Ņem to. Un tad vēl: tavam tēvam šo

Es biju apsolījis. Atdod tam.

(Iedod viņai rokās maisiņu ar naudu.)

Ardievu.

Mīļākā

Pagaidi; man tev kas sakāms,

Tik piemirsu .. .

Kņazs

Tad atceries.

Mīļākā

Es varu

It visu tevis dēļ… nē, cits kas … Pag —

Tas nevar būt, ka tiešām tu uz mūžu

No manis aiziesi… Ak, nē, ne tas …

Jā!… atcerējos: šodien sev zem sirds

Es jutu tavu bērnu sakustamies.

Kņazs

Ak nelaimīgā! ko nu? viņa dēļ

Kaut sevi piesargi; es neatstāšu

Ne tavu bērnu, ne ar tevi tā.

Pēc kāda laika, iespējams, es atkal

Jūs apciemošu. Nebēdājies, rimsties,

Ļauj tevi apskaut reizi pēdējo.

(Aiziedams.)

Uh! cauri — sirdij it kā vieglāk kļuva.

Es vētru gaidīju, bet notika

Viss diezgan klusu.

(Aiziet. Viņa paliek nekustīgi stāvam.)

Dzirnavnieks

(ienāk)

Varbūt labpatiktos,

Kņaz, nākt uz dzirnavām … Bet kur tad viņš?

Kur mūsu kņazs? tu re! kas tā par jostu!

It visa vienos dārgakmeņos mirdz!

Un spīd, un krelles! … Nu, es teikšu tev,

Viņš labdaris. Šī balva karaliska!

Un kas te? maisiņš! Vai tik tā nav nauda?

Bet ko tu stāvi tā un neatbildi,

Un nesaki ne vārda? jeb vai tu

No necerētā prieka sajukusi,

Vai stulbums uznācis tev?

Meita

Grūti ticēt,

Tas nevar būt. Tā mīlēju es viņu.

Jeb viņš ir zvērs? vai varbūt viņam sirds

Ir pinkām apaugusi?

Dzirnavnieks

Ko tu tur?

Meita

Jel saki, tēvs, ar ko to sadusmot

Es varēju? vai nedēļā šai vienā

Man skaistums nozudis? jeb varbūt viņš

Ar indi apdzirdināts?

Dzirnavnieks

Kas tev kait?

Meita

Tēvs, viņš ir prom. — Tu redzi, tur viņš auļo!

Un es to, bezprātīgā, projām laidu,

Es viņa svārku stūrī neieķēros,

Es neiegulu zirga pavadā!

Lai sašutumā tad viņš nocirstu

Līdz elkoņiem man rokas, lai uz vietas

Ar savu zirgu mani samītu!

Dzirnavnieks

Tu murgo 1

Meita

Redzi, kņaziem atļauts nav

Kā jaunām meitām, ne pēc savas sirds

Tie sievu ņem … bet toties atļauts tiem

Ir vilināt un dievoties, un raudāt,

Un sacīt: tevi aizvedīšu drīz

Uz savu gaišo pili, savu māju,

Un brokātā un sārtā samtā tērpšu.

Tiem atļauts mācīt muļķa meitenēm

Uz viņa svilpienu pēc pusnakts celties,

Līdz ausmai kavēties aiz dzirnavām.

Tīk savu kņaza sirdi pajautrināt

Ar mūsu bēdām, un ardievu tad:

Ej, drostaliņa, kur vien pati gribi,

Un mīli, kas tev tīk.

Dzirnavnieks

Tad tā tās lietas.

Meita

Bet kas ir viņa līgava? Pret ko

Viņš apmainījis mani? uzzināšu

Un atradīšu — ļaundarei šai teikšu:

No kņaza atstājies — jo vienā gravā

Nav divām vilku mātēm vietas.

Dzirnavnieks

Muļķel

Ja jau nu kņazs grib līgavu sev lūkot,

Kas varēs viņam ceļā stāties? Tā, lūk,

Vai neteicu es tev …

Meita

Un viņš vēl spēja

Kā cilvēks labs no manis atvadīties,

Pat dāvanas man atstāt — neko teikt!

Un naudu! izpirkt domāja viņš sevil

Man mēli apsudrabot gribēja,

Lai neceltos par viņu slikta slava

Un jauno sievu neaizsniegtu tā.

Jā, rau, es aizmirsu — viņš atdot tev

So sudrabu man lika, tas par to,

Ka biji kņazam labs, ka savai meitai

Tu ļāvi viņam līdzi vazāties,

Ka stingri neturēji. .. Labumā

Tev mana nāve ies …

(Atdod viņam naudas maisiņu.)

Dzirnavnieks

(asarās)

Kas jāpiedzīvo!

Ko dievs man licis dzirdēt! Grēks gan tev

Tik rūgti pārmest savas pašas tēvam.

Vienvienīgs bērns tu pasaulē man esi,

Vienvienīgs manu vecumdienu prieks.

Kā nelutināt tevi varēju?

Dievs mani sodījis, ka slikti esmu

Es tēva pienākumus veicis.

Meita

Smoku!

Man auksta čūska sažņaugusi kaklu …

Ar čūsku, čūsku mani apvijis

Viņš, ne ar pērlēm.

(Rauj nost sev pērles.)

Dzirnavnieks

Atjēdzies.

Meita

Tāpat

Es ari tevi, kas mūs izšķīrusi,

Kā ļaunu čūsku gribu saplosīt!

Dzirnavnieks

Tu murgo, tiešām murgo.

Meita

(noņem vainagu)

Vainags, lūk,

Mans kauna vainags! laulāja ar to

Pats ļaunais mūs, kad atteikusies biju

No visa, kas man agrāk dārgs bij šķitis,

Mēs atlaulāti. — Zūdi, vainags mans!

(Iemet vainagu Dņeprā.)

Nu visam beigas.

(Meta» upē.)

Sirmgalvis

(saļimst)

Ak, šo postu, postu!

KŅAZA PILS

Kāzas. Jaunais pāris sēž pie galda.

Viesi. Jaunu meitu koris

Precinieks

Mēs tad ta jautras kāzas nodzīrojām.

Sveiks esi, kņaz ar jauno kņazieniI

Lai dievs dod dzīvot saticībā mijā

Un lai pie jums mēs biežāk dzīrotu.

Kam, zeltenes, jūs apklusušas esat?

Kam, baltās gulbenītes, aprimušas?

Vai visas dziesmiņas jau izdziedātas?

Vai balstiņas no dziesmām izkaltušas?

Koris

Preciniek, preciniek,

Nesajēga preciniek,

Aizbraucāt pēc līgavas,

Rati dārzā iegāzās,

Alus mucu izlējāt,

Kāpostiņus aplējāt,

2oga priekšā liecāties,

Vārtu stabu pielūdzāt;

Lūdzāt vārtu stabiņu:

Parādi mums celiņu,

Līgavai kurp pakaļ braukt;

Preciniek, jel attopies,

Naudas kuli vaļā ries;

Makā naudiņa jau kustēt sāk,

Tā pie zeltenītēm labprāt nāk.

Precinieks

Skat, zobgales, kā izrauga tās dziesmul

Nu, ņemiet, nenopeliet precinieku.

(Apdāvina meitas.)

Kāda balss

Pa akmentiņiem, dzeltenajām smiltīm

Pāri tecēja straujupīte,

Straujā upē peld zivtiņas divas,

Divas zivtiņas, sīkasarīši.

Vai tu dzirdēji, māsiņa zivtiņa,

Par mūsu upes vēstīm jaunajām?

Kā pie mums vakar jauna meita slīcinājās,

Slīkstot savu mīļo draugu nolādēja?

Precinieks

Klau, zeltenes! kas tā par tādu dziesmu?

Šķiet, tā nemaz nav kāzu dziesma; nē.

Kas izraudzījis dziesmu šo?

Meitas

Es ne —

Es ne — mēs ne …

Precinieks

Bet kas tad dziedāja?

(Meitu vidū sačukstēšanās un apjukums.)

Kņazs

Es zinu, kas.

(Pieceļas no galda un saka zirgu puisim.)

Tā iezagusies šeitan.

Ved ātrāk laukā to. Un uzzini,

Kas drīkstējis to ielaist.

(Zirgu puisis pieiet klāt meitām.)

Kņazs

(apsēžas, pie sevis)

Viņa laikam

Ir gatava te sacelt tādu troksni,

Ka es aiz kauna nezināšu, kur

Pat paslēpties.

Zirgu puisis

Es neatradu to.

Kņazs

Ej, meklē. Zinu, viņa te. Un tā

Šo dziesmu dziedāja.

Viesis

Kāds varens miestsl

Ar reizi galvā tas un kājās sit —

Tik žēl, ka rūgts, der pasaldināt viņu.

(Jaunais pāris skūpstās. Atskan vājš kliedziens.)

Kņazs

Tā viņa! Viņas kliedziens greizsirdīgais.

(Zirgu puisim.)

Nu?

Zirgu puisis

Nekur to neatradu.

Kņazs

Muļķis tāds.

Vedējtēvs

(celdamies kājās)

Vai nebūtu laiks kņazi izdot vīram

Un jauno pāri apbērt apīņiem?

(Visi pieceļas.)

Preciniece

Nu, protams, laiks. Tad dodiet gaili šurp.

(Jaunajam pārim dod ēst ceptu gaili, pēc tam apber ar apīņiem un ved

guļamistabā.)

Preciniece

Tu, kņaze, neraudi, bez bailēm esi

Un paklausīga.

(Jaunais pāris dodas uz guļamistabu, visi viesi, izņemot precinieci un

vedējtēvu, izklīst.)

Vedējtēvs

Kur tā glāzīte?

Gar logiem cauru nakti jādelēšu,

Tad nebūtu par ļaunu stiprināties.

Preciniece

(pielej viņam glāzīti)

Se, dzer uz veselībām.

Vedējtēvs

Uh! Paldies tev.

Viss labi, vai nav tiesa, izdevies?

Un kāzas, ka vai nu!

Preciniece

Jā, paldies dievam,

Viss labi — tikai nebij labi viens.

Vedējtēvs

Kas?

Preciniece

Nav uz labu tas, ka nodziedāja

Ne kāzu, bet, dievs zina, kādu dziesmu.

Vedējtēvs

Ir gan tās meitas — nociesties vien nevar

Bez aušībām! Vai tas gan pieklājīgi —

Jaukt tīšā prātā kņazam kāzu godu.

Būs jāiet sēsties zirgam mugurā.

Ardievu, kūma.

(Aiziet.)

Preciniece

Sirds man nemierīga!

Mēs sliktā laikā izrīkojām kāzas.

ISTABA

Kņaze un aukle

Kņaze

Klau — liekas, taurē; nē, viņš neatjāja.

Ak auklīt, kad viņš līgavainis bij,

No manis tas ne soli neatkāpās,

Ne acu dažkārt nenovērsa pat.

Viņš apprecējās, un viss pārvērtās.

No agra rīta tagad mani pieceļ

Un tūdaļ liek sev zirgu apseglot;

Dievs zin, kur jādelē līdz vēlai naktij.

Kad atgriežas, tik tikko mīļu vārdu

Man pasaka, tik tikko mīļu roku

Pār balto seju paplikšķina man.

Aukle

Ak kņazīt, gailim līdzīgs vīrietis:

Kiki-rikū! jau spārnos un ir prom.

Bet sieviete — kā perētāja vista:

Tā lai tik tup un perē cālēnus.

Kamēr vēl līgavainis, — vienmēr klātu,

Ne ēd, ne dzer, tas apkārt vien tik tinas.

Kad apprecējies — rūpes iesākas.

Te kaimiņi ir jāapciemo tam,

Ar vanagiem uz medībām ir jājāj,

Te nelabais uz karu viņu trenc,

Gan šur, gan tur — bet mājās netīk sēdēt.

Kņaze

Teic, kā tev šķiet? vai tikai slepus tam

Nav mīļākās?

Aukle

Jel rimsties, negrēko:

Pret ko gan spētu apmainīt viņš tevi?

Ar tavu lielo skaistumu viņš uzveikts,

Ar tikumu un prātu. Apdomā jel:

Nu kur tam atrast, ja ne tevī gan,

Tik lielu dārgumu?

Kņaze

Kaut manas lūgšanas dievs sadzirdētu

Un bērnus dotu man! Ak, tad nu gan

Es atkal prastu vīru piesaistīt…

Ai! pilna sēta mednieku. Mans vīrs

Ir mājās pārjājis. Bet kam to neredz?

(Ienāk dzinējs.)

Kur kņazs, kur ir viņš?

Dzinējs

Pavēlēja kņazs

Mums mājās jāt.

Kņaze

Un pats?

Dzinējs

Viņš palika

Uz Dņepras krasta mežā vēl viens pats.

Kņaze

Un jums bij drosme vienu pašu atstāt

Tur kņazu; kas par uzticīgiem kalpiem!

Tūlīt pat atpakaļ pie viņa jājiet!

Un pasakiet, ka es jūs sūtu turp.

(Dzinējs aiziet.)

Ak dievs! tik vēlā naktī mežā klejo

Gan plēsīgs zvērs, gan cilvēks ļaundarīgs,

Gan mežainis — var viegli uzbrukt posts.

Jel ātrāk priekšā svētbildei dedz sveci!

Aukle

Es skrienu, skrienu, manu gaišumiņ …

DŅEPRA. NAKTS

Nāras

No dziļuma dzelmēm

Kā līksmes pilns bars

Mēs iznirstam naktī,

Mums spīd mēness stars.

Tīk mums pusnakts stundā vēlā

Atstāt upes dziļumu,

Tīk ar savu galvu cēlo

Pāršķelt virsmas vizumu.

Sasaukties ar balsi skaļu,

Dzidro gaisu tricināt,

Savus matus valgi zaļus

Izžāvēt un purināt.

Viena

Klusāk, klusāk, tur zem zariem

Kaut kas miglā slēpies šķiet.

Otra

Kāds starp mums un mēnesstariem

Pāri zemei klusi iet.

(Viņas paslēpjas.)

Kņazs

Šīs pazīstamās, skumju pilnās vietas!

Es atkal visu apkārt pazīt sāku —

Lūk, dzirnavas! Tās sen jau sagruvušas;

Sen apklusis to jautrais ratu troksnis;

Stāv dzirnakmens — šķiet, miris sirmgalvis.

Par meitas postu raudājis nav ilgi.

Te taciņš vijās — aizaudzis tas tagad,

Tik sen, tik sen neviens šurp nesper kāju;

Te dārziņš bij ar žogu — vai patiesi

Tas izaudzis par tādu kuplu birzi?

Ak, arī ozols slepenais; lūk, te

Tā, mani apskāvusi, liegmē slīga …

Vai tas var būt? …

(Iet pie kokiem, no tiem birst lapas.)

Ko nozīmē tas? lapas

Kļūst pēkšņi bālas, saritinās; skanot

Tad tās kā pelni virsū birt man sāk.

Stāv manā priekšā tas viss kails un melns

Kā lāstiem apkrauts koks.

(Uznāk sirmgalvis, skrandains un puskails.)

Sirmgalvis

Nu sveiki, sveiki,

Sveiks, manu znot.

Kņazs

Kas esi?

Sirmgalvis

Šenes krauklis.

Kņazs

Ko? Dzirnavnieks tas?

Sirmgalvis

Kas par dzirnavnieku!

Sen dzirnas aizkrāsns velniem pārdot steidzu

Un naudu nodevu tad glabāšanā

Es nārai, savai meitai viedīgai.

Sī nauda Dņepras upes smiltīs rakta,

To sarga vienacīte zivtiņa.

Kņazs

Viņš jucis, nelaimīgais. Domas tam

Kā mākoņi pēc vētras — izkliedētas.

Sirmgalvis

Kādēļ tu vakar neatjāji šurp?

Mums dzīres bij, mēs gaidījām uz tevi.

Kņazs

Kas mani gaidīja?

Sirmgalvis

Kas? Protams, meita.

Uz visu, zini, es caur pirkstiem raugos

Un brīvību jums dodu; lai tā sēž

Ar tevi kopā pat līdz gaiļiem. Es

Ne vārda.

Kņazs

Nelaimīgais dzirnavnieki

Sirmgalvis

Kas es par dzirnavnieku? saka tev:

Es krauklis, nevis dzirnavnieks. Lūk, brīnums:

Kad toreiz (atceries vēl?) iemetās

Tā upē, devos tai pa pēdām pakaļ

Un gribēju lēkt lejup no tās klints,

Kad jutu, divi stipri spārni man

No padusēm bij pēkšņi izauguši

Un gaisā turēja. Kopš laika tā

Šurp turp es lidinos vai knābāju

Kur beigtu govi, vai uz kapu kopas

Es ķērkdams tupu.

Kņazs

Viss tik nožēlojams!

Bet kas tad tevi pieskata?

Sirmgalvis

Jā, mani

Nav ļauni pieskatīt. Jau esmu vecs

Un aušīgs. Nomodā pār mani vienmēr

Ir nāriņa.

Kņazs

Kas?

Sirmgalvis

Mazmeita.

Kņazs

Patiesi

To nevar saprast. Vecais, mežā te

Tu badā nomirsi vai tevi zvērs

Kāds apēdis. Vai negribi uz pili

Pie manis dzīvot nākt?

Sirmgalvis

Uz tavu pili?

Paldies! nē! ievilsi un vēlāk varbūt

Ar kaklarotu nožņaugsi. Bet te

Es dzīvs un brīvē. Neiešu pie tevis.

(Aiziet.)

Kņazs

Un es šā posta vaininieks! Cik baigi

Ir zaudēt prātu. Tad jau vieglāk mirt.

Uz mirušu mēs raugāmies ar cieņu,

Par viņu aizlūdzam. Jo nāve katru

Ar citiem izlīdzina. Bet, kas prātu

Ir pazaudējis, nevar būt vairs cilvēks:

Tam velti dota valoda, pār vārdiem

Viņš nevalda, un viņu uzskata

Par savu brāli zvērs, to apsmej ļaudis,

Viņš katra vaļā, dievs tam nespriež tiesu.

Ak, nelaimīgais vectēvs! redzot to,

Es jūtu moku pilnu nožēlu.

Dzinējs

Lūk, viņš. Ar mokām tik to sameklējām!

Kņazs

Kādēļ jūs te?

Dzinējs

Mūs atsūtīja kņaze,

Tā baiļojās par tevi.

Kņazs

Neciešama

Man viņas rūpībai vai bērns es esmu,

Ka soli paspert nedrīkstu bez aukles?

(Aiziet. Nāras parādās virs ūdens.)

Nāras

Māsiņas! Kur lauku spirgtums,

Vai mums viņus nepanākt?

Un ar smiekliem, čalām zirgus

Izbaidīt tiem rāvienā?

Vēls. Pār birzīm tumsa klājas,

Vēsi metas dziļumā,

Gaiļi ciemā nodziedāja,

Arī mēness norietā.

Viena

Varbūt vēl uz brīdi stāsim.

Otra

Nē, ir laiks, ir laiks, ir laiks.

Mūsu carei, bargai māsai,

Apmācies būs gaidot vaigs.

(Nozūd.)

DŅEPRAS DZELME. NĀRU PILS

Nāras vērpj līdzās savai carei

Vecākā nāra

Nu gana vērpt. Jau saule norietēja.

Pār mums spīd mēnesnīca spoža. Diezgan!

Uz augšu peldiet parotaļāties.

Un it nevienu neaizskariet šodien —

Ne ceļinieku kutināt jums atļauts,

Ne tīklus piebāzt smagus zvejniekiem

Ar zālēm. Arī bērnus upes dzelmē

Vilt nedrīkstiet, par zivtiņām tiem stāstot.

(Ienāk, nāriņa.)

Kur biji tu?

Meita

Uz zemi aizstaigāju

Pie vectētiņa. Vienmēr mani lūdz

Viņš upes dzelmē salasīt to naudu,

Ko kādreiz sen viņš ūdenī pie mums

Ir iemetis. To meklēju es ilgi;

Bet, kas ir nauda, to es nezinu —

Un tomēr iznesu es viņam laukā

It raibu gliemežvāku krietnu sauju.

Viņš bij tik priecīgs.

Nāra

Neprātīgais nelga!

Tu, meitiņ, uzklausies. Es paļaujos

Uz tevi tagad. Mūsu krastā šodien

Kāds vīrs drīz atnāks. Viņu uzmani

Un izej viņam pretī. Viņš mums rada.

Viņš ir tavs tēvs.

Meita

Tas pats, kas tevi reiz

Ir pametis un apprecējis sievu?

Nāra

Tas pats; tam maigāk pieglaudies tu klātu

Un visu izstāsti, no manis ko

Par savu piedzimšanu zini; ari

Par mani pastāsti. Ja jautās viņš,

Vai es to aizmirsusi, pasaki,

Ka vienmēr viņu atceros un mīlu,

Un gaidu to pie sevis. Saprati?

Meita

Jā, sapratu.

Nāra

Tad ej.

(Viena.)

Kopš laika tā,

Kad ūdenī es iemetos bez miņas

Kā izmisis un nonicināts skuķis

Un atjēdzos tad Dņepras upes dzelmē

Kā nāra varena un stingi auksta,

Jau pagājuši gadi septiņi —

Par atriebi ik dienas domāju …

Un tagad, šķiet, ir mana stunda klāt.

KRASTMALA

Kņazs

Cik spēcīgi uz skumjiem krastiem šiem

Velk mani kāda neapjausta vara.

Viss atgādina man te bijušo

Un manas brīvās, skaistās jaunības

Tik mīļo, kaut ar bēdu pilno stāstu.

Te sagaidīja kādreiz mani mīla,

Tik kaislīga un brīves pārpilna,

Es laimīgs biju, bezprātis … kā var

Tik vieglprātīgi atteikties no laimes,

Tik skumjas, skumjas domas vakar man

Šī satikšanās atkal modināja.

Ak nelaimīgais tēvs! cik briesmīgs viņš!

Var būt, ka atkal sastapšu to šodien

Un viņš ar mieru mežu atstāt būs

Un apmesties pie mums …

(Nāriņa iznāk krastā.)

Ak, ko es redzu!

No kurienes tu, brīnišķīgais bērns?

Atdzejojis Aleksandrs Caks

KOMENTĀRI

AUKLEI. «Tu draugs man esi grūtās dienās …» (11. lpp.) Ne-

pabeigts dzejolis, veltīts auklei Arinai Rodionovnai.

«CIK LAIMĪGS JOTOS ES, KAD VARU PAMEST…»

(12. lpp.) Fragments, acīm redzot, saistīts ar iecerēto plašāko

darbu «Rusalka» (Nāra), jo radās tajā pašā laikā.

«DEG JŪDU ISTABIŅA SVECE…» (14. lpp.) Puškina dzīves

laikā nav iespiests. Neizveidots sākums kādai iecerei, par kuru

savā dienasgrāmatā raksta F. Majevskis. 1827. gada 19. februārī,

ciemojoties pie Ksenofonta Poļevoja, Puškins stāstījis par šo savu

ieceri — uzrakstīt dzejojumu par «Mūžīgo žīdu»: «Ebreja būdiņā

mirst bērns. Skan raudas. Kāds cilvēks saka mātei: «Neraudi.

Šausmīga ir nevis nāve, bet gan dzīve. Es esmu mūžīgi klaiņojo-

šais žīds. Es redzēju Kristu nesam krustu. Un es ņirgājos.»»

**A1. «Tu dievmāte, bet nevis tā…» (16. lpp.) Puškina dzī-

ves laikā nav iespiests.

ZIEMAS CEĻS. (17. lpp.) Iespiests žurnāla «Moskovskij vest-

ņik» 1828. gada 4. numurā.

STANCES. «Uz labu cerēt gribas man…» (19. lpp.) Dzejolis

iespiests žurnāla «Moskovskij vestņik» 1828. gada 1. numurā.

Rakstīts Maskavā 1826. gada 22. decembrī.

Puškins šo dzejoli uzskatīja kā plānojuma metu progresīvai

darbībai, uz kādu pūlējās virzīt caru Nikolaju Pirmo. Pēdējā

pantā izpaužas vēlējums, lai dekabristiem Jautu atgriezties no Si-

bīrijas. Taču dzejniekam tuvajās aprindās šis dzejolis tika uzlū-

kots kā pieglaimība valdniekam un nodevība. Šāda dzejoļa iz-

pratne lika autoram uzrakstīt dzejoli «Draugiem» (45. lpp.).

1827

MORDVINOVAM. «Jau paguris bij ērglis pēdējais. ..»

(20. lpp.) Puškina dzīves laikā nav iespiests. Pēc atrašanās vietas

rokrakstā datējams ar 1827. gada jūliju. Rokrakstā virsraksta nav.

Mordvinovs Nikolajs (1754—1845) — valstsvīrs,

no 1810. gada Valsts Padomes loceklis. Vairākos jautājumos izsa-

cīja atklātībā spriedumus, kas liecināja par viņa domu neatka-

rību. Tas radīja Mordvinovam popularitāti progresīvajās aprin-

dās, un dekabristi apvērsuma izdošanās gadījumā bija paredzējuši

iecelt Mordvinovu kopā ar Speranski un Jermolovu pagaidu val-

dībā. Uzmanību saistīja arī Mordvinova stingrā nostāja dekabristu

tiesāšanas laikā. Iesniegumā caram Nikolajam Pirmajam viņš at-

kārtoti prasīja, lai tiktu atcelts nāves sods valsts noziedzniekiem

vispār, kaut arī neiedrošinājās runāt tieši par dekabristiem. Zem

nāves sprieduma dekabristiem Mordvinovs neparakstījās.

«JŪS SIBĪRIJAS RAKTUVES…» (22. lpp.) Dzejolis tika iz-

platīts norakstot, Puškins bija iedevis to A. Muravjovai, kas iz-

brauca no Maskavas un devās uz katorgu 1827. gada janvāra sā-

kumā. Atbildes dzejoli uz šo Puškina veltījumu atsūtīja A. Odo-

jevskis.

ARIONS. (23. lpp.) Iespiests almanahā «Severnije cveti»

1828. gadā. Rakstīts 1827. gada 16. jūlijā.

Puškins tālu atgājis no mīta par Arionu tradicionālās formas.

Ariona vārds viņam bija vajadzīgs tikai tādēļ, lai aizsegtu dze-

joļa īsto jēgu, kas pauž gan draugu — dekabristu, gan paša dzej-

nieka likteni.

DZEJNIEKS. «Pirms Apolons nav aicinājis. ..» (24. lpp.)

Iespiests žurnāla «Moskovskij vestņik» 1827. gada 23. numurā,

rakstīts Mihailovskā 1827. gada 15. augustā.

LAKSTĪGALA UN ROZE. (25. lpp.) Iespiests almanahā «Ļi-

teraturnij muzeum» 1827. gadā. Tēma par lakstīgalas iemīlēšanos

rozē izplatīta persiešu dzejā.

TRĪS AVOTI. «Mums dzīves stepē bezgalīgā, sērā…»

(26. lpp.) Puškina dzīves laikā nav iespiests. Rakstīts 1827. gada

18. jūnijā Pēterburgā.

EŅĢELIS. (27. lpp.) Iespiests almanahā «Severnije cveti»

1828. gadā.

«CIK KRĀŠŅA NAKTS! PIE DEBESS SALTĀS. ..»

(28. lpp.) Nepabeigts dzejolis par opričņiku masveida nāves so-

diem Ivana Bargā opričņinas laikā, kas aprakstīts Karamzina

«Vēsturē».

KIPRENSKIM. «Tu tīkams modei vieglspārnotai. ..» (31. lpp.)

Puškina dzīves laikā nav iespiests. O. Kiprenskis 1827. gadā uz-

gleznoja zināmo Puškina portretu un gribēja to ņemt līdzi uz ār-

zemēm, kur rīkoja savu darbu izstādi,

GALVASKAUSS. «Ņem, Delvig, galvaskausu šo …» (32. lpp.)

Kopoto rakstu PSRS Zinātņu akadēmijas 1963. gada izdevumā un

citur dzejolis iespiests ar virsrakstu «Sūtījums Delvigam». Ar

virsrakstu «Galvaskauss» dzejolis pirmoreiz publicēts almanahā

«Severnije cveti» 1828. gadā. Rakstīts 1827. gada jūlijā.

Nākamais — līdzbraucējs, ko ierakstīja «ceļazīmē» (do-

kumentā braucienam pasta ratos), neuzrādot viņa vārdu, jo tika

pieļauts, ka braucējs to (līdzbraucēju) sameklē vēlāk.

«Līdz ar Korsara dziesminieku» — attiecināms

uz Bairona dzejoli «Uzraksts uz biķera, kas veidots no galvas-

kausa».

«Vai ta kā Hamlets — Baratinskis» — domāts

Baratinska dzejolis «Galvaskauss».

«CIK CILDENS VIESU PULKA SPOŽĀ…» (39. lpp.) Neizstrā-

dāts fragments.

1827. GADA 19. OKTOBRĪ. «Lai dievs stāv klāt, ak draugi,

jums…» (40. lpp.) Iespiests izdevumā «Slavjaņin» 1830. gada

13. numurā.

Otrais pants adresēts Puškina liceja laikabiedriem dekabris-

tiem, kas izcieta sodu Sibīrijā (Puščins) un Dinaburgas (Daugav-

pils) cietoksnī (Kihelbekers).

TALISMANS. (41. lpp.) Iespiests izdevumā «Albom severnih

muz» 1828. gadā. Rakstīts 1827. gada 6. novembra naktī.

«DZELMENIS DZIĻŠ …» (43. lpp.) Fragments.

«AI PAVASARI, MĪLAS LAIKS…» (44. lpp.) Pirmuzmetums.

Vēlāk Puškins to pārstrādājis par pantu poēmā «Jevgeņijs Oņe-

gins» (VII nodaļa, 2. rinda).

1828

DRAUGIEM. «Nē, ne jau lišķība tā ir.. .» (45. lpp.) Kad pa-

rādījās Puškina stances «Uz labo cerēt gribas man», autoram pie-

dēvēja glaimību ne tikai viņa naidnieki, bet arī draugi. Par at-

bildi uz šiem apvainojumiem Puškins uzrakstīja jaunas stances —

«Draugiem» — un iesniedza tās izskatīšanai caram Nikolajam Pir-

majam. Atbildi dzejnieks saņēma no Benkendorfa: «Bet attieksmē

uz Jūsu dzejoli ar virsrakstu «Draugiem» man Jums jāpaziņo, ka

viņa augstība ar to ir pilnīgi apmierināts, taču nevēlas, lai tas

tiktu iespiests.» Dzejoļa jēga īstenībā ir tāda, ka tā pēdējās trijās

četrrindēs, kur Puškins pretstata sevi glaimotājam, izklāstīta

viņa politiskā programma: patvaldības varas ierobežošana, tautas

tiesību un apgaismības aizsardzība, prasība pēc tiesībām brīvi iz-

teikt savas domas. Tieši tāpēc cars aizliedza dzejoli iespiest.

«AK VAI! ŠĪ MĪLAS ATZĪŠANAS…» (47. lpp.) Pirmuzme-

tums. Rakstīts 1828. gada 9. maijā reizē ar dzejoli «Kādēļ tev jā-

attēlo, draugs …». (Skat. turpmāko.)

TO DAWE ESQr. «Kādēļ tev jāattēlo, draugs. . .» (48. lpp.)

Iespiests almanahā «Severnije cveti» 1829. gadā. Rakstīts 1828.

gada 9. maijā uz tvaikoņa ceļā uz Kronštati.

D ž. D o u — kuram adresēts dzejolis — gleznotājs, vairāki

viņa gleznoti portreti izstādīti 1812. gada galerijā Ziemas pilī.

1828.  gadā viņš brauca uz Angliju un uz kuģa, kas gāja līdz Kron-

štatei, sastapās ar Puškinu. Viņa gleznotais Puškina portrets nav

zināms.

O ļ e ņ i n a — skat. dzejoli «Tu un jūs».

ATMIŅAS. (49. lpp.) Iespiests almanahā «Severnije cveti»

1829.   gadā. Rakstīts 1828. gada 19. maijā. Melnrakstā ir turpi-

nājums.

TU UN JŪS. (50. lpp.) Iespiests almanahā «Severnije cveti»

1829. gadā. Rakstīts 1828. gada 23. maijā.

1828. gadā Puškins bija iemīlējies Mākslas akadēmijas prezi-

denta Alekseja Oļeņina meitā Annā (1808—1888) un pat lūdza

viņas roku, taču vēlāk pats atteicās no laulībām. Par iemeslu, kas

dzejoli ierosinājis, liecina pašas Oļeņinas ieraksts: «Anna Alekse-

jevna Oļeņina kļūdījās, uzrunādama Puškinu ar t u, un nākamajā

svētdienā viņš atveda šo dzejoli.»

«VELTE NEJAUŠĀ UN LIEKĀ…» (51. lpp.) Iespiests alma-

nahā «Severnije cveti» 1830. gadā.

26. maijs ir Puškina dzimšanas diena. Skat. dzejoli «Gan iz-

priecās, gan stundās dīkās …» (119. lpp.).

«VĒL JAU PĻAVĀS KLEJO SALTI VĒJI.. .» (52. lpp.) Puš-

kina dzīves laikā nav iespiests. Neapdarināts pirmuzmetums.

«AK DAIĻĀ, NEDZIEDI NEKAD …» (53. lpp.) Iespiests alma-

nahā «Severnije cveti» 1829. gadā. Rakstīts 1828. gada 12. jūnijā.

Ierosmi dzejoļa uzrakstīšanai devusi nejauši dzirdēta gruzīnu

melodija, ko Gribojedovs noskandējis Gļinkam.

JAZIKOVAM. «Sen posos aizbraukt, mīļais draugs…»

(54. lpp.) Iespiests almanahā «Severnije cveti» 1829. gadā. Rak-

stīts 1828. gada 14. jūnijā.

D e r p t a — Tartu (Tērbata).

Kiseļovs — skat. dzejoli «N. Kisejovam» (56. lpp.).

«Kad parādi pār galvu svērās» — 1828. gada va-

sarā Puškinam bija daudz rūpju, nolīdzinot parādus, no kuriem

liela daļa bija kāršu spēles parādi un kopsummā sanāca pie des-

mit tūkstošiem rubļu.

N. KISEĻOVAM. «Kļūt gribi svešumā tu brīvs un vesels

arī…» (56. lpp.) Puškina dzīves laikā nav iespiests. Rakstīts

1828. gada 14. jūnijā. Puškins to ierakstījis Kiseļova piezīmju grā-

matiņā un turpat uzzīmējis arī pašportretu.

Nikolajs Kiseļovs (1802—1869) mācījies Tērbatas

universitātē kopā ar Jazikovu. 1828. gadā Kiseļovs ar diplomā-

tisku uzdevumu brauca uz Vīni un bija nodomājis ceļā apstāties

Karlsbādē (Karlovi Varos).

ĢĪMETNE. «Deg liesmas viņai dvēselē. . .» (57. lpp.) Iespiests

almanahā «Severnije cveti» 1829. gadā. Dzejolī dots grāfienes

A. Zakrevskas raksturojums. (Skat. nākamo dzejoli.)

SIRDSDRAUGS. (58. lpp.) Iespiests almanahā «Severnije

cveti» 1829. gadā. Rakstīts 1828. gada 12. augustā. Rokrakstā dze-

jolim ir turpinājums. Pastāv ieskats, ka Puškins šajā dzejolī do-

mājis Agrafenu Zakrevsku (1799—1879) — Somijas ģenerālguber-

natora (pēc 1828. gada iekšlietu ministra) sievu. A. Zakrevska bija

pazīstama kā vaļīgas uzvedības un vētraina temperamenta sieviete.

«IR LAIMĪGS TEVIS IZRAUDZĪTAIS…» (59. lpp.) Puškina

dzīves laikā nav iespiests. Iespējams, ka Puškins to rakstījis kā

turpinājumu dzejolim «Ģīmetne».

NOJAUSMA. (60. lpp.) Iespiests almanahā «Severnije cveti»

1829. gadā. Rakstīts sakarā ar prāvu par dzejojuma «Andrē

Šenjē» slepeno izplatīšanu un pratinājumiem, kuros patvaldības

ierēdņi centās noskaidrot, vai Puškins ir «Gabrieliādas» autors.

SLĪKONIS. (62. lpp.) Iespiests žurnāla «Moskovskij vestņik»

1829. gada 1. numurā ar virsrakstu «Vienkāršās tautas dziesma»

(satura rādītājā teikts «Vienkāršās tautas pasaka»).

«KRAUKLIS KRAUKLIM PRETĪ TRAUC …» (66. lpp.) Iespiests

almanahā «Severnije cveti» 1829. gadā. Grāmatā «Stihotvoreņija»

(«Dzejoļi»), kas izdota tajā pašā gadā, satura rādītājā šim dzejo-

lim ir cits virsraksts — proti: «Šotlandskaja pesņa» («Skotu

dziesma»). Puškins to ņēmis no Valtera Skota skotu balāžu krā-

juma, kas franču tulkojumā iznāca 1826. gadā, taču atdzejojis

tikai pusi balādes.

«PILSET KRĀŠŅĀ, NABADZĪGĀ. ..» (67. lpp.) Iespiests al-

manahā «Severnije cveti» 1829. gadā. Dzejolī sniegts Pēterburgas

raksturojums. Pēdējās rindas attiecināmas uz A. Oļeņinu.

«KUR FONTĀNS IRDZ STARP AKMENS SIENĀM…»

(68. lpp.) Puškina dzīves laikā nav iespiests. Dzejolis, šķiet, veltīts

Mickevičam, jo tā Krimas soneti, kas 1826. gada beigās parādī-

jās Vjazemska tulkojumā (prozā) krieviski, saistīja vispārēju

ievērību. Šeit Puškins par Mickeviču runā kā par Krimas apdzie-

dātāju. Pēdējās vārsmās jūtams norādījums uz Mickeviča apdze-

joto Lietuvu.

ANČARS. (70. lpp.) Iespiests almanahā «Severnije cveti»

1832. gadā. Rakstīts 1828. gada 9. novembrī Maļiņņikos. Rokrakstā

ir epigrāfs:

It is a poison-tree that pierced to the inmost

Weeps only tears oi poison.

Coleridge.

Epigrāfs ņemts no Kolridža traģēdijas «Nožēlošana».

Almanahā pēdējā vārsmā vārda «kņazs» vietā bija iespiests

«cars». Tas saistīja Benkendorfa uzmanību, un Puškinam bija

jādod oficiāls paskaidrojums, ka dzejolī nav nekāda slepena zem-

teksta. (Skat. Puškina vēstuli Benkendorfam, kas rakstīta 1832.

gada 18.—24. februārī. Melnraksts.)

ATBILDE A. GOTOVCEVAI. (72. lpp.) Dzejolis iespiests alma-

nahā «Severnije cveti» 1829. gadā kā atbilde turpat publicētajai

Kostromas jaunavas A. Gotovcevas Puškinam adresētajai vēstulei

dzejā, kur tā izsaka pārmetumus dzejniekam par dažām poēmas

«Jevgeņijs Oņegins» IV nodajas vārsmām, kas bija publicētas ar

virsrakstu «Sievietes» un galīgajā poēmas tekstā vairs nav ievie-

totas.

ZIEDS. (73. lpp.) Iespiests žurnāla «Galateja» 1829. gada 2. nu-

murā.

«CIK STRAUJU SOLI GAITA STALTĀ…» (74. lpp.) Neapda-

rināts uzmetums.

«KĀDS BIJU AGRĀK JAU, TĀDS ESMU TAGAD ES…»

(75. lpp.) Iespiests Puškina dzejoļu («Stihotvoreņija») 1832. gada

izdevumā, kur datēts ar 1828. gadu. Satura rādītājā apzīmēts kā

«Fragments no Andrē Šenjē». Taču no Andrē Šenjē paņemts

tikai epigrāfs, kas diezgan līdzīgi atkārtots pirmajā rindā. Visā

pārējā saturā Puškina dzejolim nav nekā kopīga ar Andrē Šenjē

elēģiju.

DZEJNIEKS UN PŪLIS. (76. lpp.) Iespiests žurnāla «Moskov-

skij vestņik» 1829. gada 1. numurā ar virsrakstu «Pūlis» («Čerņ»).

Tagadējo virsrakstu dzejolim Puškins devis 1836. gadā, gatavojot

jaunu savas dzejas izdevumu, kas netika realizēts.

Epigrāfs ņemts no Vergīlija «Eneīdas».

Dzejolis radies kā atbilde uz didaktiskās morāles prasībām,

kādas tika pret Puškinu izvirzītas. Jau 1828. gada sākumā žur-

nālā «Moskovskij vestņik» parādījās Puškinam adresēti «bargo

Aristarhu» ieteikumi «sludināt tikumību». Taču daudz mazāk žur-

nālu slejās nekā pašā sabiedrībā — īpaši valdībai tuvajās aprin-

dās — bija manāmi klaji centieni ievirzīt dzejnieka spalvu tādā

ceļā, lai tā kalpotu praktiskām interesēm un mērķiem, tāliem no

tiem ideāliem, kādus Puškins bija spraudis sev un savai daiļradei.

Taču būtu kļūdaini saskatīt, ka dzejnieks te propagandē ideju

«māksla mākslai». Ar to ir pretrunā Puškina daiļrade visumā.

1829

KAUKĀZS. (79. lpp.) Iespiests laikrakstā «Ļiteraturnaja gā-

zēta» 1831. gada 1. numurā. Rakstīts 1829. gada 20. septembrī

(skat. piezīmes par dzejoli «Pār kalniem Gruzijā nakts migla no-

laižas»).

ŠĻUDONIS. (81. lpp.) Iespiests almanahā «Severnije cveti»

1831. gadā. Rakstīts 1829. gada 29.—30. oktobrī.

Skat. «Ceļojums uz Arzrumu» I nodaļu un piezīmes pie dze-

joļa «Pār kalniem Gruzijā nakts migla nolaižas».

KLOSTERIS UZ KAZBEKA. (83. lpp.) Iespiests almanahā «Se-

vernije cveti» 1831. gadā. Rokrakstā atzīme «20. septembris». Skat.

piezīmes pie dzejoļa «Pār kalniem Gruzijā nakts migla nolaižas».

Par klosteri (Cminda Sameba) Puškins raksta «Ceļojuma uz

Arzrumu» 5. nodaļā.

DELIBAŠS. (84. lpp.) Iespiests almanahā «Severnije cveti»

1832.   gadā. Rokrakstā piezīme: «Sagan Lu». Sagan Lu kalnā Puš-

kins bijis 1829. gada 13. jūnijā. Dzejolis apdarināts 1830. gada

7. septembrī. Skat. piezīmes pie dzejoļa «Pār kalniem Gruzijā

nakts migla nolaižas».

Delibašs — turku valodā buitiski «trakgalvis».

«PAR KALNIEM GRUZIJĀ NAKTS MIGLA NOLAIŽAS…»

(85. lpp.) Iespiests almanahā «Severnije cveti» 1831. gadā. Rakstīts

1829. gada maijā, ceļojuma laikā uz Arzrumu. Pirmajā redakcijā

datēts ar 15. maiju.

V. Vjazemska, sūtot 1830. gadā šo dzejoli, tolaik vēl nepubli-

cētu, M. Volkonskai (Rajevskai) uz Sibīriju, rakstīja, ka dzejolis

veltīts Puškina līgavai Natālijai Gončarovai. Izdevuma «Stihotvo-

reņija» trešajā daļā (1832) Puškins ar 1829. gadu datētajā nodaļā

iespiež vienkop dzejoļus, ko ierosinājis brauciens uz Arzrumu.

Dzejoļi sniegti kā atsevišķs cikls šādā secībā: «Kaukāzs», «Šļūdo-

nis», «Klosteris uz Kazbeka», «Delibašs», «Pār kalniem Gruzijā

nakts migla nolaižas», «Nedzenies pēc slavas karā», «Dona».

NO HAFIZA. «Nedzenies pēc slavas karā. . .» (86. lpp.)

Iespiests almanahā «Carskoje Selo» 1830. gadā ar datējumu:

«1829. gada 5. jūlijā. Nometnē pie Eifratas.» Rokrakstā dzejolim

ir virsraksts: «Fargatbekam. Pirmajā šērā.» «Sērs» — tatāru va-

lodā «pulks». Acīm redzot, domāts musulmaņu jātnieku pulks

krievu armijā. Domājams, ka Fargatbeks šajā pulkā dienējis. Viņa

portrets, nezināmas rokas gleznots un Puškina parakstīts, saglabā-

jies Jeļ. Ušakovas albumā.

Norādījums uz aizguvumu no Hafiza, šķiet, neatbilst īstenībai,

un dzejolis ir Puškina oriģināls, kaut ari rakstīts persiešu dzej-

nieka Hafiza (XIV gadsimts) garā.

DONA. (87. lpp.) Iespiests laikraksta «Russkij invaļid» lite-

rārajā pielikumā 1831. gada 17. oktobrī, 83. numurā. Skat. piezī-

mes pie dzejoļa «Pār kalniem Gruzijā nakts migla nolaižas».

Arpačaja — Krievijas un Turcijas robežupe. Te runāts

par krievu karaspēku, kas 1829. gadā atgriezās dzimtenē pēc turku

kara.

OĻEGA VAIROGS. (88. lpp.) Iespiests almanahā «Severnije

cveti» 1830. gadā. Dzejolis rakstīts sakarā ar 1829. gada 2. sep-

tembrī parakstīto Adrianopoles miera līgumu, ar ko noslēdzās

krievu un turku karš, kad krievu karaspēks nonāca pie pašas

Konstantinopoles.

Bargais varjags — Oļegs; par viņa 907. gada kara-

gājienu uz Bizantiju vēsturē teikts: «.. . piestiprināja savu vairogu

pie Cargradas vārtiem par uzvaras zirni un aizgāja.»

KALMIKIETE. (89. lpp.) Iespiests laikrakstā «Ļiteraturnaja

gazeta» 1830. gada 5. jūlijā, 38. numurā, ar atzīmi: «1829. gada

22. maijā. Kap-Koja. («Kap-koja» — Vladikaukāza pilsētas, taga-

dējās Džaudžikau, 'Ziemeļosetijas galvaspilsētas senais nosaukums.)

«S e n - M a r s» — A. de Viņī romāns.

«M a d o v'ē» — ārija no itāļu operas «Pamestā Didona».

«BRUŅINIEKS ŠIS BIJA NABAGS…» (91. lpp.) Puškina dzī-

ves laikā nav iespiests. Ar virsrakstu «Leģenda» Puškins šo dze-

joli nosūtīja Delvigam publicēšanai almanahā «Severnije cveti»,

parakstot ar pseidonīmu «A. Zaborskis». Dzejoli neļāva iespiest

cenzūra. Pārstrādātā veidā tas ietilpināts «Ainās no bruņinieku

laikiem».

«AK GRIEĶIJA, JEL SACELIES!» (94. lpp.) Neizstrādāts frag-

ments, veltīts 1829. gada 2. septembrī noslēgtajam Adrīanopoles

mieram (ar to noslēdzās krievu un turku karš). Saskaņā ar šo

miera līgumu Krievija ieguva salas Donavas grīvā un vairākas pil-

sētas Melnās jūras Kaukāza krastā. Grieķija ieguva neatkarību.

Šis dzejolis ilgu laiku kļūdaini tika iespiests kā divi patstāvīgi

uzmetumi.

J. POLTORACKAI. «Ja debess tēvs būs žēlīgs mums…»

(95. lpp.) Puškina dzīves laikā nav iespiests. Veltīts A. Kernas

jaunākajai māsai. Savās atmiņās Kerna raksta: «Kādreiz viņš at-

nāca pie manis un, ieraudzījis man rokā nupat uzrakstīto vēstuli

manai jaunākajai māsai, kas dzīvoja Ukrainā, pierakstīja vēstulē

klāt: «Ja debess tēvs būs žēlīgs mums» utt.»

KAD JAU IZORA BIJ TEJU. (96. lpp.) Iespiests almanahā

«Severnije cveti» 1830. gadā, kur datēts ar 1828. gadu, taču dze-

joļu sarakstā, ko vēlāk sastādījis pats Puškins, dzejolis novietots

pie 1829. gadā rakstītajiem. Pārlasot Puškina 1829. gada 16. ok-

tobrī A. Vulfam rakstīto vēstuli, jānāk pie slēdziena, ka dzejolis

varēja būt rakstīts vai pārstrādāts 1829. gada 18. janvārī, kad

dzejnieks kopā ar Vulfu pasta karietē tuvojās Ižorai (Pēterburgai

tuvākā pasta stacija ceļā no Maskavas).

Dzejolis veltīts Jek. Veļjaševai, A. Vulfa māsīcai. Puškins ar

viņu bija ticies Maļiņņikos 1828. gada rudenī.

ZĪMES. (97. lpp.) Dzejolis iespiests almanahā «Podsņežņik»

1829. gada aprīlī.

Stāstīdama par šo dzejoli J. Poltorackai, A. Kerna raksta:

«Pēc dažām dienām viņš atbrauca pie manis vakarā, apsēdās uz

maza soliņa (to es glabāju kā relikviju) un uz papīra lapiņas uz-

rakstīja: «Pie jums es braucu …» utt. Rakstot šīs vārsmas, viņš

tās dziedāja savā skanīgajā balsī un pie vārsmas

Un blāvoja man mēness vaigs

No kreisās puses drūvs bez gala

smiedamies piezīmēja: «Protams, no kreisās, jo braucu atpakaļ.»

EPIGRAMMA. «No žurnāliem daudz pārestību cietis. ..»

(98. lpp.) Iespiesta žurnāla «Moskovskij vestņik» 1829. gada 7. nu-

murā. Epigrammu ierosinājuši apstākļi, kas attēloti Puškina rakstā

«Fragments no literārajām piezīmēm».

PAR I. VEĻIKOPOĻSKI. «Ai Beverlej, pa pusei Horācij!…»

(99. lpp.) Puškina dzīves laikā epigramma nav iespiesta. To izrai-

sījusi Veļikopoļska atbilde uz Puškina (viņam veltīto) satīrisko

dzejojumu.

Beverlejs — galvenais varonis Sorēna drāmā «Beverlejs».

KURPNIEKS. (100. lpp.) Dzejolis iespiests žurnāla «Sovremeņ-

ņik» 1836. gada 3. numurā. Vērsts pret N. Nadeždinu. Rokrakstā

ir epigrāfs:

«Taču redzams ir no visa,

Ka viņš seminārists gan.

Dmitrijevs.»

Šī mazliet izmainītā vārsma (Dmitrijevam teikts: «Taču redz

no viņa vārsmām») ņemta no Moljēra lugas «Skolotās sievietes»,

ko Dmitrijevs bija tulkojis krieviski.

«Kas virspus zābaka, to nevērtē!» — Ar šo

vārsmu Puškins atbild uz epigrāfu, Ko Nadeždins licis savai recen-

zijai par Puškina «Poltavņ: «Ņemiet darbu, kas nav pāri jūsu

spēkiem» (no Horācija odas Merzļakova tulkojumā).

Epigrammā izmantots Plīnija Vecākā stāsts par grieķu glez-

notāju Apellesu.

CEĻINIEKA ŽĒLABAS. (101. lpp.) Dzejolis iespiests almanahā

«Severnije cveti» 1832. gadā. Rakstīts 1829. gada 4. oktobrī. Meln-

rakstā vairāki varianti.

«KO LAUKOS IESĀKT MUMS, KAD ZIEMA? RĪTOS

KĀRI…» (103. lpp.) Dzejolis iespiests almanahā «Severnije cveti»

1830. gadā. Rakstīts 1829. gada 2. novembrī P. Vulfas muižā Pav-

lovskas ciemā, Tveras guberņā, kaimiņos Maļiņņikiem.

ZIEMAS RĪTS. (105. lpp.) Iespiests almanahā «Carskoje Selo»

1830. gadā. Rakstīts 1829. gada 3. novembrī Pavlovskas ciemā.

EPIGRAMMA. «Zēns Fēbam himnu veltīt steidz. ..» (107. lpp.)

Iespiesta almanahā «Severnije cveti» 1830. gadā. Vērsta pret

N. Nadeždinu.

«JŪS MĪLĒJU; UN MĪLESTĪBA MANA…» (108. lpp.)

Iespiests almanahā «Severnije cveti» 1830. gadā.

«ES GATAVS, VARU BRAUKT; KURP JŪS, TURP ARĪ

ES. . .» (109. lpp.) Iespiests žurnāla «Moskovskij vestņik» 1830.

gada 11. numurā, kur datēts ar 1829. gada 23. decembri. Dzejolis

saistās ar iecerēto autora ārzemju ceļojumu (skat. vēstuli Benken-

dorfam 1830. gada 7. janvārī). Dzejoļa nobeigums attiecas uz Na-

tāliju Gončarovu: 1829. gadā Puškins lūdza viņas roku un saņēma

izvairīgu atbildi.

KUKAIŅU KOLEKCIJA. (110. lpp.) Dzejolis iespiests alma-

nahā «Podsņežņik» 1830. gada aprīlī, vēlāk ar piezīmi pārdrukāts

laikrakstā «Ļiteraturnaja gazeta».

Šķiet, Puškins ir cerējis, ka zem zilbēm, kas atvietotas ar

zvaigznītēm, varēs domāt daudzus vārdus. Katrā gadījumā — au-

tora nolūks bijis panākt zināmu dzejoļa noslēpumainību.

Cirkulēja vairāki šo Puškina vārsmu atšifrējumu varianti. Vis-

pārpieņemts bija M. Pogodina sniegtais:

Te GJinka — dievgosniņa sīka,

Te Kačenovskis — zirneklis,

Te Sviņjins — vabole, bet šis,

Re, Oļins, — skudrai pielīdzināms,

Un Rajičs — mazkukainis, zināms.

(V. Kaijaka atdzejojums.)

Divas pēdējās rindas dažos norakstos tika attiecinātas gan uz

Rjuminu (Bestuževs-Rjumins), gan uz Tjutčevu un citiem. Presē

parādījās aizvainoto personu pretraksti. Žurnāls «Vestņik Jevropi»

publicēja parodiju, kur zvaigznīšu vietā bija likti Puškina sacerē-

jumu nosaukumi. Laikrakstā «Moskovskij telegraf» parādījās pa-

rodija, parakstīta ar pseidonīmu «Obezjaņin», kas mērķēja uz vi-

siem «Ļiteraturnaja gazeta» līdzstrādniekiem.

«KAD DAŽDAŽĀDĀS NEVALODĀS…» (111. lpp.) Iespiests

laikrakstā «Ļiteraturnaja gazeta» 1830. gada 1. martā, 13. numurā.

IEKAROTĀJA BISTEI. (112. lpp.) Puškina dzīves laikā nav

iespiests. Rokrakstā atzīme «21, septembrī». Domā, ka Puškins dze-

jolī runā par Aleksandra Pirmā bisti, ko veidojis tēlnieks Tor-

valdsens 1820. gadā Varšavā.

«VAI SKAĻĀ IELU TROKSNĪ EJU…» (113. lpp.) Iespiests

laikrakstā «Ļiteraturnaja gazeta» 1830. gada 6. janvārī, 2. nu-

murā. Rakstīts 1829. gada 26. decembrī.

SONETS. «Pat drūmais Dante sonetu nav pēlis…» (115. lpp.)

Iespiests žurnāla «Moskovskij vestņik» 1830. gada 8. numurā. Epi-

grāfs ņemts no Vordsvorta soneta par līdzīgu tēmu.

«Lietuviešu dzejnieks» — domāts Mickevičs, viņa

Krimas soreti.

DZEJNIEKAM. «Klau, dzejniek, nedzenies pēc ļaužu mīles-

tības…» (116. lpp.) Iespiests almanahā «Severnije cveti» 1831.

gadā. Rakstīts 1830. gada 7. jūlijā. Dzejoli izraisījuši uzbrukumi

Puškinam «Moskovskij telegraf» un «Severnaja pčela» slejās, kur

līdz tam laikam arvien iespieda jūsmīgas recenzijas par viņa daiļ-

radi.

MADONNA. (117. lpp.) Iespiests almanahā «Sirotka» 1831.

gadā. Rakstīts 1830. gada 8. jūlijā. Skat. 1830. gada 30. jūlija vēs-

tuli N. Gončarovai — ari tur runāts par to pašu gleznu.

CIKLOPS. «Kaut prāts un valoda bēg projām…» (118. lpp.)

Dzejolis domāts Aņičkina pilī 1830. gada 4. janvārī sakarā ar

Adrianopoles miera līgumu rīkotajai masku ballei. Balles dalīb-

nieki ģērbās grieķu mitoloģijas tēlu tērpos, turklāt sievietes tēloja

dievus, bet vīrieši — dievietes. J. Hitrovo meita Jek. Tīzenhau-

zena bija tērpusies par ciklopu. Balles dalībniekiem bija jādeklamē

savam tērpam atbilstoši dzejas panti. Komentējamais dzejolis rak-

stīts šādam nolūkam un līdz ar citiem tajā vakarā nolasītajiem

publicēts īpašā brošūrā. Skat. 1830. gada 1. janvāra vēstuli Tīzen-

hauzenai.

«GAN IZPRIECAS, GAN STUNDĀS DĪKĀS…» (119. lpp.)

Iespiests laikrakstā «Ļiteraturnaja gazeta» 1830. gada 25. februāri,

12. numurā, ar atzīmi: «SPB, 1830. gada 19. janvārī.» Dzejoli iero-

sinājuši metropolīta Filareta panti, kas sacerēti sakarā ar dze-

joli «Velte nejaušā un liekā». Filareta panti sākās tā:

«Ne velti, ne gadījuma dēļ

Dievs dzīvību man devis,

Un nav bez dieva slepas ziņas

Tā nāves sodam lemta …»

Komentējamo dzejoli Puškins uzrakstījis pēc J. Hitrovo lūguma,

jo Hitrovo bijusi liela Filareta cienītāja. Skat. viņai 1830. gada

janvārī rakstīto vēstuli.

«KO GAN MANS VĀRDS TEV LĪDZĒT SPĒS? .. .» (120. lpp.)

Iespiests laikrakstā «Ļiteraturnaja gazeta» 1830. gada 6. aprīlī,

20. numurā. Ievietots 1832. gada izdevumā ar atzīmi: «1829.»

K. Sobaņskas albumā ierakstīts 1830. gada 5. janvārī.

EPIGRAMMA. «Nav bēda, ka tu polis kāds…» (121. lpp.)

Vērsta pret Bulgarinu un cirkulēja rokrakstā. Bulgarins to publi-

cēja žurnāla «Sin otečestva» 1830. gada 17. numurā, vārda «Figļa-

rins» vietā ielikdams «Bulgarins», ar šādu piezīmi: «Maskavā klīst

no rokas rokā un arī šeit ir nonākusi ziņkārīgo ieskatam kāda

pazīstama dzejnieka epigramma. Vēlēdamies izlīdzēt mūsu preti-

niekiem un arī lasītājiem un pasargāt šo vērtīgo sacerējumu no

izkropļojumiem, kas var rasties pārrakstot, mēs to iespiežam.»

Par atbildi uz šādu Bulgarina rīcību Delvigs gribēja publicēt «Ļi-

teraturnaja gazetā» epigrammas īsto saturu, bet cenzūra neļāva.

Delvigs bija sagatavojis publicēšanai arī šādu piezīmi: «Epigram-

mas raksta nevis par personām, bet par cilvēku vājībām, dīvainī-

bām un netikumiem. Tās ir patiesības spogulis, kurā Midass var

ieraudzīt savas ēzeļa ausis tikai tāpēc, ka tādas viņam patiešām

arī ir.»

EPIGRAMMA. «Sirms zākātājs man teica lamas …» (122. lpp.)

Puškina dzīves laikā nav iespiesta. Rakstīta sakarā ar Nadeždina

lamu rakstiem, ko publicēja Kačenovskis žurnālā «Vestņik Jev-

ropi».

JAUNĀ MĪTNE. (123. lpp.) Iespiests almanahā «Sirotka»

1831.  gadā. Domājams, ka dzejolis adresēts M. Pogodinam.

«KAD SAVOS KARSTOS SKĀVIENOS…» (124. lpp.) Puš-

kina dzīves laikā nav iespiests.

JODI. (125. lpp.) Iespiests almanahā «Severnije cveti» 1832.

gadā. Rakstīts 1830. gada 7. septembrī Boldinā.

ELĒĢIJA. «Šī bezprātīgo gadu līksme tagad…» (128. lpp.)

Iespiesta žurnāla «Bibļioteka dļa čteņija» 1834. gada VI sējumā.

Rakstīta 1830. gada 8. septembrī.

ATBILDE ANONĪMAM. (129. lpp.) Dzejolis iespiests almanahā

«Severnije cveti» 1831. gadā. Rakstīts 1830. gada 26. septembrī,

īsi pirms kāzām Puškins bija saņēmis kādu nepabeigtu vārsmo-

jumu, kura autors bija zinātnieks eģiptologs I. Guļjanovs. Vārsmc-

jumā tas uzrunāja mūzas, lai viņas neatstājot dzejnieku, kad tas

iededzies citā jūsmā.

CARSKOJE SELO STATUJA. (131. lpp.) Iespiests almanahā

«Severnije cveti» 1832. gadā. Rakstīts 1830. gada 1. oktobrī. Skat.

dzejoli «Darbs» un piezīmes par to (134. lpp.).

JAUNEKLIS. (132. lpp.) Iespiests almanahā «Severnije cveti»

1832.  gadā. Rakstīts 1830. gada 10. oktobrī. (Skat. dzejoli «Darbs»

134. lpp.)

Jauneklis zvejnieks — M. Lomonosovs.

ATSKAŅA. «Atbalss, vismodrīgā nimfa, reiz klīda gar Pene-

jas krastu .. .» (133. lpp.) Dzejolis iespiests almanahā «Severnije

cveti» 1832. gadā. Rakstīts 1830. gada 10. oktobrī. (Skat. dzejoli

«Darbs» 134. lpp.)

DARBS. (134. lpp.) Iespiests almanahā «Severnije cveti» 1832.

gadā reizē ar dzejoļiem «Carskoje Selo statuja», «Jauneklis» un

«Atskaņa» ar kopīgu, virsrakstu «Anfoloģiskas epigrammas». Dze-

jolis, šķiet, saistīts ar «Jevgeņija Oņegina» pabeigšanu.

PAR ĪLIADAS TULKOJUMU. «Dzirdu es helēņu valodas klu-

sušās, dzisušās skaņas. . .» (135. lpp.) Iespiests almanahā «Alciona»

1832. gadā. Rakstīts 1830. gada 8. novembri. Dzejolis veltīts Gņe-

diča veiktajam «īliadas» tulkojumam krieviski. Šim tulkojumam

veltīts arī cits Puškina dzejolis ar tādu pašu virsrakstu. Autora

dzīves laikā tas nav iespiests un rokrakstā ar paša Puškina roku

rūpīgi izsvītrots:

Vienacis dzejnieks bij Gņedičs, kas tulkoja Homēru aklo,

Tāpēc ir tulkojums līdzīgs tikai no vienpuses vien.

«PIE KURLA TIESNEŠA NAK KURLAIS KURLO TIESĀT…»

(136. lpp.) Puškina dzīves laikā nav iespiests. Brīvs P. Pelisona

epigrammas «Trīs kurlie» atdzejojums. Rokraksta malā pierak-

stīts cits pēdējo rindu variants:

Un nolemj tiesnesis: «Lai netikumu skaustu,

Ir puisim meita jāprec, kaut pati vainīga.»

ATVADAS. «Vēl domās tavu mīļo tēlu …» (137. lpp.) Dzejolis

iespiests atsevišķā A. Jesaulova izdevumā ar notīm. Rakstīts 1830.

gada 5. oktobrī Boldinā. Sastādot dzejoju sarakstu 1832, gada izde-

vumam, Puškins šim dzejolim licis virsrakstu «J. V-ai», izzīmē-

dams burtus monogrammas veidā, kā allaž mēdza izzīmēt Jeļiza-

vetas Voroncovas iniciāļus.

«ES ŠEIT, INEZIĻA…» (138. lpp.) Dzejolis 1834. gadā parā-

dījās atsevišķā izdevumā ar M. Gļinkas mūziku. Rakstīts 1830.

gada 9. oktobrī.

PĀŽS JEB PIECPADSMITAIS GADS. (139. lpp.) Puškina dzī-

ves laikā nav iespiests. Rakstīts 1830. gada 7. oktobrī Boldinā.

Epigrāfā domāts pāžs no Bomaršē komēdijas «Figaro kāzas».

«MANS BRANGAIS KRITIĶI, MANS SMEJĒJ PIEBRIEDU-

ŠAIS…» (141. lpp.) Puškina dzīves laikā nav iespiests. Rakstīts

1830. gada 10. oktobri.

«KAD ATMIŅAS MAN NEDOD MIERA…» (143. lpp.) Ne-

pabeigts un neizstrādāts dzejolis. Tajā notēlotā ainava atgādina

Solovecas klosteri, uz kurieni Aleksandrs Pirmais gribēja izsūtīt

Puškinu 1820. gadā. Šķiet, dzejolis radies drūmās pārdomās par

pagātni un gaidāmo izsūtīšanu.

LŪGUMS. (145. lpp.). Puškina dzīves laikā nav iespiests. Rak-

stīts 1830. gada 17. oktobrī.

DZEJOLIS, KAS SACERĒTS BEZMIEGA NAKTI. (147. lpp.)

Puškina dzīves laikā nav iespiests. Rakstīts 1830. gada oktobrī

Boldinā. Dzejoli iespiežot 1841. gadā, Zukovskis pārveidojis pē-

dējo rindu. Vēlāk tā izlabota kā oriģinālā.

VARONIS. (148. lpp.) Iespiests bez paraksta žurnāla «Tele-

skop» 1831. gada 1. numurā, kur to iedevis M. Pogodins. (Skat.

Puškina 1830. gada novembri Pogodinam rakstīto vēstuli.) Datē-

jums zem dzejoļa nenozīmē tā rakstīšanas laiku, bet gan cara

Nikolaja Pirmā iebraukšanas dienu holeras pārņemtajā Maskavā.

«LAI TĀLOS DZIMTOS KRASTOS KĻŪTU…» (152. lpp.)

Puškina dzīves laikā nav iespiests. Rakstīts 1830. gada 27. no-

vembrī. Rokrakstā pirmo divu rindu variants sākumā bijis šāds:

Tālā svešuma krastu dēļ

Tu pametusi dzimto krastu.

Tas liek secināt, ka dzejolis adresēts krievu sievietei, kas dodas

svešumā, nevis ārzemniecei, kas atgriežas dzimtenē, kā daudzi

domā.

MANI RADURAKSTI. (154. lpp.) Puškina dzīves laikā dze-

jolis nav iespiests. Rakstīts 1830. gada 3. decembrī. Apstākļi,

kas dzejoli ierosinājuši, aprakstīti Puškina vēstulē Benkendor-

fam, datētā ar 1831. gada 24. novembri.

POST SCRIPTUM. (157. lpp.) So tēmu (par saviem radu-

rakstiem) Puškins gribējis izsacīt epigrammā, taču ir uzmetis

fragmentāras vārsmas. Rinda par Meščanskas ielu radusies sa-

karā ar Bulgarina sievas biogrāfiju, jo pirms apprecēšanās viņai

bijušas saistības ar Meščanskas ielā izvietotajiem netiklības pe-

rēkļiem.

ČIGĀNI. (158. lpp.) Dzejolis iespiests almanahā «Dennica»

1831. gadā. Puškins šo dzejoli apzīmējis par tulkojumu no angļu

valodas, taču angļu dzejā nekas tamlīdzīgs nav atrodams. Arī

dzejoļa saturs saistās ar faktiem no Puškina dzīves: Besarābijā

viņš kādu laiku uzturējies čigānu nometnē.

183 1

ATBALSS. (159. lpp.) Dzejolis iespiests almanahā «Severnije

cveti» 1832. gadā.

«KUR SVĒTĀS KAPENĒS VIŅŠ DUS.. .» (160. lpp.) Pirmās

18 rindas Puškins publicējis žurnāla «Sovremeņņik» 1836. gada

4. numurā («Paskaidrojumā» par dzejoli «Karavadonis»). Dzejo-

lis rakstīts 1831. gada jūnijā, kad poļu sacelšanās liktenis vēl bija

neskaidrs. Skat. Puškina 1831. gada septembra vēstuli Jeļizavetai

Hitrovai.

Svētās kapenes — M. Kutuzova apglabāšanas vieta

Kazaņas katedrālē Pēterburgā.

KRIEVIJAS PĒLĒJIEM. (162. lpp.) Iespiests 1831. gada sep-

tembrī brošūrā «Sakarā ar Varšavas ieņemšanu», kur publicēti trīs

Puškina un Zukovska dzejoļi. Rakstīts 1831. gada 16. augustā, tā-

tad vēl pirms Varšavas ieņemšanas, kas notika 26. augustā.

Rokrakstā ir epigrāfs: Vox et praeterea nihil.

Dzejoli izraisījušas deputātu (Lafajeta, Mogēna un citu) runas

Francijas palātā, kur izskanēja aicinājums uz bruņotu iejaukšanos

krievu un poļu konfliktā.

Dzejolī izpaužas tas pats noskaņojums, kāds izteikts Puškina

1831. gada 1. jūnija vēstulē Vjazemskim.

«JO BIEZĀK MŪSU LICEJS VAR …» (165. lpp.) Puškina dzī-

ves laikā nav iespiests. Dzejolis veltīts liceja gadadienai 1831.

gada 19. oktobrī.

18 3 2

DAIĻAVA. «Kā harmonijā apgarotā…» (167. lpp.) Iespiests

žurnāla «Bibliotēka dja čteņija» 1835. gada V sējumā. Rakstīts, kā

var domāt, 1832. gada maijā Puškina sievas paziņas — grāfa Za-

vadska dzīvesbiedres Jeļizavetas Mihailovnas (1807—1874) albumā.

«NĒ, NĒ — NEDZ VĒLOS ES, NEDZ DRĪKSTU NODO-

TIES.. .» (168. lpp.) Puškina dzīves laikā nav iespiests. Rakstīts

1832. gada 5. oktobrī.

Domājams, ka dzejolis veltīts Nadeždai Sologubai (aptuveni

1815—1903), Puškina Pēterburgas paziņai.

ALBUMĀ. «No Maskavas kad padzīs projām…» (169. lpp.)

Puškina dzīves laikā nav iespiests. Rakstīts 1832. gada 27. oktobrī.

ALBUMĀ. «Ilgi lapas izraudzītās.. .» (170. lpp.) Puškina dzīves

laikā nav iespiests. Domā, ka dzejolis adresēts Puškina liceja laika

biedram Mihailam Jakovļevam.

1833

HUZĀRS. (171. lpp.) Iespiests žurnāla «Bibļioteka dļa čteņija»

1834. gada I sējumā. Rakstīts 1833. gada 18. aprīlī.

«TU, FRANČU RĪM.IKAĻUS KAS ŅĒMIES BARGI RĀT…»

(177. lpp.) Nepabeigts satīrisks dzejojums.

«Kaut arī tēvzeme tev rūgti sariebt prata

Un tur par pravieti vairs tevi neuzskata,» —

ar šīm rindām domāta franču romantiķu cīņa pret klasicisma bar-

gajiem noteikumiem, kas balstījās galvenokārt uz Bualo-Depreo

autoritāti.

2 u k o v s — Pēterburgas tabakas fabrikants.

«PĀRI SNIEGA KLĀTIEM LAUKIEM…» (179. lpp.) Nepa-

beigts dzejoļa melnraksts.

BUDRIS UN VINA DĒLI. (180. lpp.) Balāde iespiesta žurnāla

«Bibļioteka dļa čteņija» 1834. gada II sējumā, 3. burtnīcā. Rak-

stīta 1833. gada 28. oktobrī Boldinā.

īstenībā tas ir Mickeviča balādes «Trīs Budri» atdzejojums.

VOJEVODA. (183. lpp.) Balāde. Iespiests kopā ar iepriekšējo.

Rakstīta 1833. gada 28. oktobrī Boldinā.

Brīvs Mickeviča balādes «Sardze» atdarinājums.

«DIEVS, NELIEC SAJUKT PRĀTĀ MAN…» (186. lpp.) Puš-

kina dzīves laikā nav iespiests.

RUDENS. (188. lpp.) Fragmentā)s dzejojums. Puškina dzīves

laikā nav iespiests. Epigrāfs ņemts no Deržavina dzejoļa «Jevge-

ņijam. 2izņ Zvanskaja».

1834

RIETUMSLĀVU DZIESMAS. Priekšvārds. (193. lpp.) Iespiestas

žurnāla «Bibļioteka dļa čteņija» 1835. gada XV sējumā, izņemot

pēdējo dzejoli, kas iespiests tā paša žurnāla iepriekšējā —

XIV sējumā.

Priekšvārds un piezīmes parādījās Puškina «Dzejoļos» 1835.

gadā, IV sējumā, kur «Rietumslāvu dziesmas» bija iespiestas

pilnībā.

No sešpadsmit «Dziesmām» vienpadsmit ir Merimē grāmatā

publicēto dziesmu atdarinājumi. Divas — Vuka Karadžiča serbu

dziesmu atdzejojumi («Lakstīgala» un «Māsa un brāļi»). Trīs

dziesmas sacerēja Puškins pats («Dziesma par Melno Georgiju»,

«Vojevoda Milošs» un «Janišs karaļdēls»).

«SAKIET, — KAS TUR SPĪD UZ ZAĻĀ KALNA?» (245. lpp.)

Nepabeigta dzejoļa uzmetums. īstenībā tas ir Fortisa grāmatā

«Ceļojums pa Dalmāciju» publicētās dziesmas (teksts serbu un

tulkojums itāliešu valodā) atdzejojums.

«ES SĀPJU AUKĀS TAGAD RŪDĪTS VĪRS…» (247. lpp.)

Nepabeigta dzejoļa sākums.

«IR LAIKS, MANS DRAUGS, IR LAIKS! PĒC MIERA ESMU

TVĪCIS…» (248. lpp.) Neizstrādāts uzmetums. Rokrakstā ir plāns

dzejoļa turpinājumam:

«Jaunībai nav vajadzības pēc at home, brieduma vecums

šausminās par savu vienatnību. Lamīgs, kas atrod draudzeni, —

tad lai dodas viņš mājās.

Ak, vai gan drīz es pārcelšu savu dzimto namu uz laukiem —

kur druvas, dārzs, zemnieki, grāmatas; dzejas darbs — ģimene,

mīlestība, etc. — reliģija, nāve.»

Rakstīts, domājams, 1834. gada sākumā, kad Puškins mēģi-

nāja panākt, lai viņu atvaļina no valsts dienesta, jo bija nodo-

mājis apmesties uz dzīvi laukos.

«VIŅŠ DZĪVOJA STARP MUMS. . .» (249. lpp.) Puškina dzī-

ves laikā nav iespiests. Rakstīts 1834. gada 10. augustā.

Dzejoli ierosinājis iznākušais Mickeviča dzejas krājums, kurā

bija sakopotas viņa pret carisko Krieviju vērstās satīriskās vār-

smas, starp tām arī dzejolis «Draugiem moskaļiem».

Mickevičs dzīvoja Krievijā no 1824. līdz 1829. gadam, Pēter-

burgā sadraudzējās ar dekabristu aprindām. Ar Puškinu viņš

iepazinās 1826. gadā. Uz ārzemēm Mickevičs aizbrauca 1829. gadā

un pēc poļu revolūcijas kļuva par politisku emigrantu, aktīvi uz-

stājās pret Krievijas valdību.

PETERA PIRMĀ DZĪRES. (250. lpp.) Iespiests žurnālā «Sovre-

meņņik» 1836. gadā. Dzejolis ievada žurnāla pirmo numuru.

Dzejoli ierosinājis Lomonosova izteikums par Pētera Pirmā

žēlsirdību: «Piedevis daudziem augstiem vīriem viņu smagos pār-

kāpumus, cars pauda savu sirsnīgo prieku, aicinādams apžēlotos

mielastā pie sava galda un likdams šaut no lielgabaliem.» Šā dze-

joja nolūks bija norādīt, ka caram ir jāpiedod dekabristiem un

jāļauj tiem atgriezties no Sibīrijas.

ODA LVI (No Anakreona). «Kļūst jau sirmas, kļūst jau re-

tas …» (253. lpp.) Puškina dzīves laikā nav iespiests. Rakstīts

1835.   gada 6. janvārī. Anakreona LVI odas atdzejojums. Rok-

rakstā pēdējā panta atdzejojumam ir vēl arī cits variants:

Baigs ir pazemes velvju saltums;

Ieeja pazemē atvērta visiem,

Bet izejas no turienes nav …

Ikviens, kas turp nonāk, tiek aizmirsts.

Odu Puškins ietilpinājis nepabeigtajā stāstā par Petronija

nāvi («Stāsts no romiešu dzīves»).

ODA LVII, «Kāpēc kausam dibens sauss? . . .» (254. lpp.) Ana-

kreona odas atdzejojums. Puškina dzīves laikā nav iespiests. Rak-

stīts 1835. gada 6. janvārī.

KARAVADONIS. (255. lpp.) Iespiests žurnāla «Sovremeņņik»

1836.   gada 3. numurā. Rakstīts 1835. gada 7. aprīlī. Veltīts Bar-

klajam de Tolli. Sākas ai 1812. gada karam veltītās gleznu gale-

rijas aprakstu (Ziemas pilī), kur savākti Dou gleznotie 1812.

gada Tēvijas kara karavadoņu portreti. Dzejolis izraisīja L. Goļe-

ņiščeva-Kutuzova kritisku rakstu, kas parādījās atsevišķā brošūrā

ar virsrakstu «Kritiskas piezīmes par Puškina dzejoli «Karava-

donis»». Uz šo publicējumu Puškins atbildēja ar «Paskaidrojumu»

«Sovremeņņikā».

MĀKONIS. (258. lpp.) Iespiests žurnāla «Moskovskij nabļu-

dateļ» 1835. gada maija numurā. Rakstīts 1835. gada 13. aprīlī.

RODRIKS. «Maurus spāņiem uzkūdīja.. .» (259. lpp.) Puš-

kina dzīves laikā nav iespiests.

Dzejoli ierosinājušas spāniešu vēstures hronikas un tautas

teikas par pēdējo gotu karali Roderiku. Viņa ienaidnieks grāfs

Juliāns noslēdza savienību ar mauriem, un kaujā pie Gvadaletes

(711. gadā) Roderika karaspēks tika sakauts un pats Roderiks krita.

Vēstures hroniku autori domā, ka Juliāns atriebies Roderikam

tāpēc, ka Roderiks itin kā esot pavedis viņa meitu Florindu (vai

Kavu). Teika stāsta, ka Roderiks neesot vis kritis kaujā, bet no-

zudis. Dažādās versijas apvienotas Sautija poēmā «Roderiks, pēdē-

jais gots».

«DUNDUKS AKADĒMIJĀ. . .» (265. lpp.) Epigramma cirku-

lēja rakstveidā. Vērsta pret Zinātņu akadēmijas viceprezidentu

M. Dondukovu-Korsakovu, kuram nebija nekādu zinātnisku darbu

un kurš akadēmijas viceprezidenta krēslā iesēdās, tikai pateicoties

S. Uvarova protekcijai. Dzejoļa zemtekstā norādīts uz netikumu,

kas saistījis Uvarovu ar Dondukovu-Korsakovu. Skat. 1835. gada

februāra piezīmi Puškina «Dienasgrāmatā». Sakarā ar Puškina

epigrammu vārds «Dunduks» kļuva par īpašvārdu attiecīgu tipu

apzīmējumam.

Tulkojumam ņemts mīkstināts pēdējās vārsmas variants.

«KAD RUDENS DIENĀS VAĻAS GANA .. .» (266. lpp.) Neiz-

strādāts uzmetums, radies kā atbilde Pļetņova ieteikumam turpi-

nāt «Jevgeņiju Oņeginu».

CEĻINIEKS. (268. lpp.) Puškina dzīves laikā nav iespiests.

Autogrāfā datēts: «835. g. jū.» (Nav skaidrs, vai domāts jūnijs vai

jūlijs.)

Dzejolī izlietots Džona Beņjana grāmatas «Pilgrim's progress»

sižets, taču Puškins atgājis tālu no oriģināla.

«. .. ATKAL IERADOS …» (272. lpp.) Puškina dzīves laikā

nav iespiests. Rakstīts 1835. gada 26. septembrī. Mihailovskā

1835.   gadā Puškins uzturējās visu septembri un līdz oktobra

vidum.

Dzejoļa melnrakstos ir vārsmas, kas galīgā izveidē atmestas.

«Vairs vecenītes nav…» — Domāta Puškina aukle

Arina Rodionovna, kas nomira 1828. gadā.

«ES DOMĀJU — SIRDS MANA BEIDZOT…» (275. lpp.)

Dzejolis Puškina dzīves laikā nav iespiests. Neizveidots.

«AK NABADZĪBA! BEIDZOT IEGAUMĒJIS…» (276. lpp.)

Berija Kornvola drāmas «Vanags» atdzejojuma sākums (Federigo

monologs).

LUKULLA IZVESEĻOŠANĀS. Pēc latīņu parauga. (277. lpp.)

Iespiests žurnālā «Moskovskij nabļudateļ» 1835. gada septembrī.

Dzejolis — satīra. Vērsts pret S. Uvarovu, kurš bija bagātā

grāfa Šeremetjeva mantinieks (viņa māsīcas vīrs). Kad Šeremet-

jevs saslima, Uvarovs steidza rīkoties, lai nodrošinātu slimnieka

mantas apsardzību, cerēdams, ka manta drīz nonāks viņa rokās.

Taču Šeremetjevs izveseļojās.

Par šo dzejoli Puškinam nācās sniegt paskaidrojumus attiecī-

gās instancēs.

«NAKTI DZIRNAVNIEKS NĀK MĀJĀS…» (280. lpp.)

Dziesma no nepabeigtās lugas «Skati no bruņinieku laikiem», kas

rakstīta 1835, gadā.

1836

D. DAVIDOVAM. «Tev — varonim, tev — dziesminie-

kam!…» (281. lpp.) Puškina dzīves laikā nav iespiests. Rakstīts

1836.  gada 18. janvārī, nosūtot Davidovam tikko iznākušās grā-

tnatas «Pugačova dumpja apraksts» eksemplāru. Pirmā vārsma ir

franču dzejnieka Arno Davidovam adresētā dzejoļa vārsmas tul-

kojums.

TĒLNIEKAM. (282. lpp.) Puškina dzīves laikā nav iespiests.

Rakstīts 1836. gada 25. martā.

Dzejolī runāts par tēlnieka B. Orlovska darbnīcas apmeklē-

jumu. B. Orlovskis — Kutuzova un Barklaja de Tolli pieminekļu

autors. Pieminekļi vēlāk tika uzstādīti pie Kazaņas katedrāles

(Pēterburgā).

NO PINDEMONTES. «Nav lielas vērtības šīm skaļām tiesī-

bām . ..» (283. lpp.) Dzejoli Puškins bija sagatavojis iespiešanai

kopā ar citiem toreiz vēl nepublicēlajiem dzejoļiem, taču nodoms

palika nerealizēts. Dzejolis rakstīts 1836. gada 5. jūlijā.

Atsaukšanās uz Pindemonti ir mistifikācija — cenzūras ap-

svērumu dēļ. Rokrakstā ir arī vēl cits apakšvirsraksts: «No Al-

frēda Misē».

«KAD ĀRPUS PILSĒTAS, PILNS DOMU, KLĪSTU ES…»

(284. lpp.) Puškina dzīves laikā nav iespiests. Rakstīts 1836. gada

14. augustā Pēterburgā, Kamennoostrovā.

1836. GADA 19. OKTOBRIS. «Reiz bija laiks: tad spēki jau-

nībai …» (286. lpp.) Nepabeigts dzejolis, veltīts liceja gada-

dienai. Puškins dzejoli gadadienas svinībās lasīja tādā pašā ne-

pabeigtā veidā. Dzejolim izmantota forma, kādā rakstīts veltījums

liceja gadadienai 1825. gada 19. oktobrī.

«VAKAR LEILA SVEIKAS MĀJA .. .» (289. lpp.) Puškina dzī-

ves laikā nav iespiests. Dzejolī atdarināta arābu dziesma, kas

franču tulkojumā publicēta Aguba grāmatā «No austrumu un

franču dzejas».

PIEMINEKLIS. «Pats pieminekli sev — un ne jau rokām

kaltu…» (290. lpp.) Puškina dzīves laikā nav iespiests. Rakstīts

1836. gada 21. augustā Pēterburgā, Kamennoostrovā.

Epigrāfs ņemls iio Horācija odas. Še sniegts otrs atdzejojumā,

ko veikuši kopīgi Mirdza Bendrupe un Vladimirs Kaijaks. Andreja

Baloža atdzejojumu skatīt pirmā sējuma ievadā.

PĀRĒJIE — HRONOLOĢISKI NENOSAKĀMIE DZEJOĻI

«AK MOZA NESAUDZĪGĀ, KVĒLĀ .. .» (295. lpp.) Ir neap-

stiprinātas domas, ka dzejolis rakstīts 1825. gadā.

ZELTS UN ŠĶĒPS. (297. lpp.) Anonīmas franču epigrammas

atdzejojums. Iespiests žurnāla «Moskovskij vestņik» 1827. gada

2. numurā. Domājams, ka radies aptuveni tajā pašā laikā.

«AK NĒ, ES NEMĪLU TĀS TRAKO BRĪŽU BAUDAS. . .»

(298. lpp.) Puškina dzīves laikā nav iespiests. Autogrāfs nav sagla-

bājies. Dzejolis publicēts 1858 gadā ar datējumu «1830». Taču šis

datējums apšaubāms, jo norakstos ir atzīme «19. janvārī SPb» —

bez gada skaitļa. Norakstā, kurš bija Puškina atraitnes īpašumā, ir

datējums «1831». Dažos citos norakstos ir virsraksts «Sievai» un

nav datējumu agrāku par 1832. gadu.

«AI NĒ, NAV DZĪVE APNIKUSI! . . .» (299. lpp.) Nepabeigts

uzmetums.

PASAKAS

PASAKA PAR POPU PIETAP1ERI UN VIŅA KALPU MUĻĶA

ANTUĻI. (303. lpp.) Puškina dzīves laikā nav iespiesta. Rakstīta

1830. gadā Boldinā, datēta ar 13. septembri. Pamatā tautas pasaka,

ko Puškins pierakstījis Mihailovskā.

1831. gada vasarā Puškins pasaku nolasījis Gogolim (Car-

skoje Selo), pēc tam Gogolis 1831. gada 2. novembra vēstulē Da-

ņiļevskim raksta, ka Puškins viņam nolasījis «īstas krievu tautas

pasakas», nevis tādas kā «Ruslans un Ludmila». Un tālāk par ko-

mentējamo pasaku raksta: «Viena no pasakām pat bez pantmēra,

tikai ar atskaņām, bet neizsakāmi jauka.»

PASAKA PAR CARU SALTANU, PAR VIŅA DĒLU, KRIETNO

UN DIŽENO SPĒKONI KŅAZU GVIDONU, UN DAIĻO PRINCESI

GULBI. (311. lpp.) Datēta ar 1831. gada 29. augustu. Iespiesta

«Dzejoļu» III daļā 1832. gadā. Pamatā Mihailovskā pierakstītā

lautas pasaka.

PASAKA PAR ZVEJNIEKU UN ZIVTIŅU. (348. lpp.) Sarak-

stīšana datēta ar 1833. gada 14. oktobri. Iespiesta žurnālā «Bibļio-

teka dļa čteņija» 1835. gada maijā, X sējumā. Rokrakstā ir at-

zīme «18. serbu dziesma». Tas nozīmē, ka Puškins bija domājis

pasaku ievietot nodaļā «Rietumslāvu dziesmas». Ar minēto ciklu

pasakai radniecisks pantmērs.

Pasakas sižets ņemts no brāļu Grimmu Pomerānijas pasakas

«Par zvejnieku un viņa sievu». Puškins, domājams, uzskatījis, ka

pasaka pēc savas izcelsmes piedēvējama senajiem Pomerānijas

iedzīvotājiem «piejūriešiem» («pomorjanam»). Pasaku brīvi pār-

veidodams, Puškins Rietumeiropas kolorīta vietā licis krievu tau-

tas kolorītu. Jādomā, ka tieši tāpēc galīgajā redakcijā atmetis

epizodi par to, ka vecene kļūst par «Romas pāvestu».

PASAKA PAR MIRUŠO CARA MEITU UN SEPTIŅIEM

VAROŅIEM. (356. lpp.) Datēta ar 1833. gada 4. novembri. Pamatā

Mihailovskā pierakstītā tautas pasaka.

PASAKA PAR ZELTA GAILĪTI. (376. lpp.) Datēta ar 1834.

gada 20. septembri. Iespiesta žurnāla «Bibļioteka dļa čteņija»

1835. gada IX sējumā, 16. burtnīcā. Publicējumā izdarīti cenzūras

īsinājumi, par kuriem Puškins raksta «Dienasgrāmatā» (1835. gada

februārī).

Sižets ņemts no V. Irvinga pasakas «Leģenda par arābu

zvaigžņu pētnieku», taču apstrādāts krievu tautas pasaku garā.

Dažas epizodes Puškins atmetis.

DRAMATISKIE SACERĒJUMI

BORISS GODUNOVS. Traģēdija. (387. lpp.) Darbu pie «Bo-

risa Goclunova» Puškins sāka 1824. gada novembrī — decembrī.

Traģēdijas iecere viņam radās pēc Karamzina «Krievzemes valsts

vēstures» X un XI sējuma izlasīšanas. Šie sējumi parādījās 1824.

gada martā, un tajos bija aprakstīts cara Fjodora Ioannoviča,

Borisa Godunova, Fjodora Godunova un Dmitrija Viltvārža valdī-

šanas laiks.

Puškins uzskatīja, ka XVII gadsimta sākuma tautas kustības

vēsture un cīņa par varu atgādina viņa laiku. Pirms ķer-

šanās pie darba viņš sastāda konspektīvu Karamzina vēsturē ap-

lūkoto notikumu sarakstu, izveido traģēdijas plānu.

Sācis rakstīt, Puškins sacer galīgo traģēdijas tekstu līdz ainai

Čudovas klostera cellē. Te, kā redzams, autors darbu pārtrauc,

lai rakstītu «Jevgeņija Oņegina» IV nodaļu. Kad tā pabeigta, Puš-

kins 1825. gada martā vai aprīlī atgriežas pie «Borisa Godunova»

un līdz jūlijam pabeidz traģēdijas pirmo daļu. Visu darbu Puš-

kins pabeidz 1825. gada 7. novembrī. Rokrakstā tas nosaukts: «Ko-

mēdija (resp. luga. Koment.) par caru Borisu un Grišku Otrepjevu»

(Puškinam bija vairāki šāda virsraksta varianti).

Izlietodams par galveno avotu savam darbam Karamzina

«Krievzemes valsts vēsturi», Puškins pilnīgi uzticējās tajā minē-

tajiem faktiem, kaut arī atsacījās no Karamzina reliģiozi monar-

histiskā notikumu apgaismojuma. Tikai nedaudzas traģēdijas epi-

zodes ņemtas no avotiem, kas nav Karamzina vēsturē atspoguļoti

(piemēram, cara Fjodora nāves apraksts, stāsts par aklā izdziedi-

nāšanu). Dažas epizodes un darbojošās personas vispār nav pama-

totas uz vēstures faktiem: piemēram, vēsturē nekur nav minēts ne

Afanasijs Puškins, ne jaunais kņazs Kurbskis. Atsacījies no «mā-

jieniem» (aizplīvurotiem norādījumiem), Puškins tomēr neslēpj

savu attieksmi pret notikumiem. Traģēdijā viscaur pasvītrota tau-

tas loma, «tautas ieskats», «tautas tiesa (spriedums)», kaut arī

tauta attēlota kā nenosvērta masa, kas viegli pakļaujas ietekmei.

Drīz pēc traģēdijas pabeigšanas Puškins P. Vjazemskim rak-

stīja: «Zukovskis saka, ka cars man traģēdiju piedošot, — diez

vai, mans mīļais. Kaut arī tā rakstīta labā noskaņā, tomēr visas

savas ausis es zem plānprātiņa mices paslēpt nevarēju. Tās rē-

gojas!»

Atbraucis Maskavā 182G. gadā, Puškins traģēdiju lasīja priekšā

draugiem (10. septembrī pie Soboļevska, 29. septembrī pie Vja-

zemska, 12. oktobrī pie Veņevitinoviem). Uzzinājis par šiem lasī-

jumiem, Benkendorfs pieprasīja, lai Puškins iesniedz manuskriptu

izskatīšanai (22. novembra vēstule, ko Puškins saņēma Mihai-

lovskā). Traģēdija nodota atsauksmei F. Bulgarinam, kurš uzrak-

stīja recenziju un izdarīja izrakstus. Bulgarina ziņojums tika

iesniegts Nikolajam Pirmajam. Tas uzlika ziņojumam rezolūciju:

«Es uzskatu, ka Puškina kunga mērķis būtu piepildīts, ja viņš —

līdz ar nepieciešamo attīrīšanu — savu komēdiju pārveidotu par

vēsturisku stāstu vai romānu Valtera Skota garā.» Šī Bulgarina

piezīmju ietekmētā rezolūcija paziņota Puškinam 1826. gada de-

cembrī. Atbildot uz to, Puškins atteicās savu darbu pārtaisīt, tāpēc

atkrita iespēja to iespiest. Presē parādījās tikai nelieli fragmenti:

skats cellē žurnālā «Moskovskij vestņik» (1827. gada 1. janvārī),

«Lietuvas robeža» — almanahā «Severnije cveti» (1827. gada

22. decembrī) un divi pirmie skati — almanaha «Dennica» 1830.

gada sējumā (1830. gada 9. janvārī).

1829. gadā, gatavodamies braukt uz Kaukāzu, Puškins atkal

sāka rūpēties par atļauju traģēdiju publicēt, uzticēdams šā jau-

tājuma kārtošanu Žukovskim. 1829. gada 10. oktobrī viņš saņēma

noraidošu atbildi, tomēr ar piebildi: ja traģēdijā tikšot izlabotas

dažas vietas, to varēšot atkal iesniegt Nikolajam Pirmajam. 1830.

gadā — sakarā ar precībām — Puškins atkal griezās pie Benken-

dorfa ar lūgumu atļaut «Borisu Godunovu» iespiest, uz ko Benkcn-

dorfs 28. aprīli paziņoja, ka Puškinam atļauts traģēdiju iespiest

«uz viņa paša personisku atbildību». Izdevums parādījās 1830. gada

decembra beigās (ar 1831. gada datējumu). Traģēdija tika iespiesta

Puškina prombūtnē, Zukovska uzraudzībā. Zukovskis arī bija tas,

kurš izdarīja cenzūras pieprasītos labojumus un īsinājumus.

1833. gadā Tērbatā (Tartu) žurnālā «Dorpater Jahrbūcher fūr

Litteratur, Statistik und Kunsl» parādījās cenzūras izmestā aina

«Klostera siena», līdz ar J. Rozena vācu tulkojumu. Piezīmē bija

sacīts, ka Puškins nodomājis otrajā traģēdijas izdevumā šo ainu

atjaunot.

SKOPAIS BRUŅINIEKS. (493. lpp.) Traģēdijas iecere Puš-

kinam radusies jau Mihailovskā, 1826. gadā. Tā laika rokrakstos ir

īsa atzīme, kas attiecināma tieši uz «Skopo bruņinieku»: «Zīds un

dēls. Grāfs.»

Tālāk «Skopais bruņinieks» tiek minēts iecerēto dramatisko

darbu sarakstā, ko Puškins, šķiet, sastādījis aptuveni 1827. gadā.

Lūk, šis saraksts:

Skopais.

Romuls un Rems.

Mocarts un Saljēri.

Dons Zuans.

Jēz\is.

Savojas Beralds.

Pāvils Pirmais.

Iemīlējies sātans.

Dmitrijs un Marina.

Kurbskis.

No šā saraksta Puškins realizējis tikai trīs «Mazās traģēdi-

jas». Liekas, ka daži sižeti bija tādi, ko cenzūra tajos laikos ne-

būtu ļāvusi publicēt.

«Skopā bruņinieka» manuskripts (rokraksts), kas saglabājies

līdz mūsu dienām, visā pilnībā uzrakstīts Boldinā un datēts ar

1830. gada 23. oktobri. Taču iespieda Puškins šo traģēdiju tikai

1836. gadā sava žurnāla «Sovremeņņik» pirmajā numurā (iznāca

11. aprīlī) ar parakstu «R.».

Lugas izrāde Aleksandras teātrī bija sagatavota un izsludināta

uz 1837. gada 1. februāri' sakarā ar autora nāvi pirmizrādi pār-

cēla uz 2. februāri. Ar valdības rīkojumu «Skopo bruņinieku» to-

mēr noņēma no repertuāra aiz bailēm, ka varētu notikt publikas

demonstrācijas.

Rokrakstā ir epigrāfs:

«Beidz arī tu dzīvot pagrabos

Kā kurmis pazemes velvēs.

Deriavins.»

Tas ir citāts no Deržavina vēstījuma «Skopihinam» (1803).

Puškina atzīme, ka «Skopais bruņinieks» ir ainas no Čenstona

traģikomēdijas, neatbilst īstenībai. Par Čenstonu Krievijā tolaik

dēvēja angļu rakstnieku Šenstonu, kuram — tāpat kā nevienam

citam angļu rakstniekam — līdzīga sacerējuma nav. Tas ir Puš-

kina oriģināldarbs.

MOCARTS UN SALJĒRI. (516. lpp.) Traģēdijas iecere radu-

sies Mihailovskā 1826. gadā. Pogodins trešajā dienā pēc Puškina

atgriešanās Maskavā (1826. gada 11. septembrī) savā dienasgrā-

matā raksta:

«Veņevitinovs stāstīja man par vakardienu. Boriss Godu-

novs — brīnums! Viņam vēl esot Viltvārdis, Mocarts un Saljēri,

Natālija Pavlovna («Grāfs Nuļins.» Koment.), Fausta turpinājums,

8 Oņegina dziedājumi, fragmenti no 9. un daudz cita.»

Šķiet, «Mocarta un Saljēri» iecere ap to laiku bija tiktāl no-

briedusi, ka draugi jau domāja lugu esam uzrakstītu. Tās virs-

raksts sastopams arī 1827. gada darbu sarakstos.

Taču galvenais darbs pie lugas noritējis tikai 1830. gadā. Puš-

kins traģēdiju pabeidzis 1830. gada 26. oktobrī Boldinā. Rokraksts

līdz mūsu dienām nav nonācis, tomēr saglabājušies tā vāki, uz

kuriem uzraksts: «Skaudība.»

Kādā no mazo traģēdiju norakstiem (rakstveida) pie virs-

raksta ir atzīme: «No vācu valodas.» Arī tā ir literāra mistifi-

kācija.

Luga «Mocarts un Saljēri» izrādīta jau Puškina dzīves laikā —

1832. gada 27. janvārī Lielajā teātrī Pēterburgā. Otrreiz — turpat

1. februārī.

Luga balstās uz neatlaidīgām baumām, ka Mocartu (miris

1791. gadā) noindējis komponists Antonio Saljēri. Saljēri nomira

1825. gada maijā. Priekšnāves grēksūdzē viņš atzinies Mocarta

noindēšanā. Par to parādījās raksts Leipcigas vācu laikrakstā

«Vispārējā mūzikas dzīve».

Pičini (1728—1800) — itāļu komponists. No 1776. līdz 1789.

gadam darbojās Parīzē, kur viņa operām («Rolands» un citām) bija

lieli panākumi. Līdz Pičini debijai Parīzes mūzikas cienītājus val-

dzināja Gluks. Pēc «Rolanda» panākumiem domas dalījās un izvei-

dojās divas mūzikas mīļotāju nometnes — «glukieši» un «pi-

činieši».

«I f i ģ ē n i j a» — «Avlidas Ifiģēnija» — Gluka opera.

«V o i c h e s a p e t e» — Kerubino ārija no Mocarta operas

«Figaro kāzas» (pēc Bomaršē sižeta) 3. cēliena.

«Rekviēms» — Mocarts to rakstījis 1791. gada vasarā un

rudenī — pēc kāda svešinieka pasūtījuma. Vēlāk noskaidrojies,

ka nepazīstamais pasūtītājs bijis grāfa Valzega pārvaldnieks,

kurš rekviēmu pasūtījis ar nolūku vēlāk uzdot to par savu sace-

rējumu.

«T a r a r s» — Saljēri opera ar Bomaršē vārdiem (1787).

Bonaroti — Mikelandželo. Klīda leģenda, ka viņš nogali-

nājis pozētāju, lai dabiski attēlotu mirstošo Kristu.

AKMENS VIESIS. (529. lpp.) Traģēdija pabeigta Boldinā 1830.

gada 4. novembrī. Tās iecere, šķiet, attiecināma uz laiku, kad

Puškins dzīvoja Mihailovskā. S. Ševirevs 1841. gadā par «Akmens

viesi» un «Nāru» rakstīja: «Puškins jau 1826. gadā — pēc neaiz-

mirstamās atgriešanās — bija iecerējis šos divus darbus un par

tiem runāja.» 1828. gada 1. martā Puškins pianistes Šimanovskas

albumā ir ierakstījis vārsmas no «Akmens viesa»:

«Starp visām dzīves baudām

Par mūziku vien mīla spēcīgāka,

Bet arī mila — melodija .. .»

Taču pamatdarbs pie lugas attiecināms uz Boldinas rudeni

(1830. gads). Līdz mums nonākušais rokraksts pilnībā uzrakstīts

Boldinā.

Puškina dzīves laikā luga netika iespiesta.

Tās pamatā spāniešu leģenda par Donu Zuanu, pavedēju, iz-

mantota vairākos drāmas sacerējumos. Starp citu par šo tēmu uz-

rakstījis lugu arī Moljērs, un šī luga ar virsrakstu «Dons Zuans

jeb Akmens viesis» tika spēlēta Krievijas teātros arī Puškina

laikā, tāpat arī Mocarta opera «Dons Žuans», no kuras libreta

Puškins ņēmis epigrāfu. Taču Puškins no saviem priekšgājējiem

(šīs tēmas apdarē) aizguvis tikai varoņu vārdus un skatu, kad ko-

mandora tēls tiek aicināts ierasties atraitnes namā. Citādi traģē-

dija ir patstāvīgs Puškina sacerējums. Raksturi, darbības norise,

dialogi ne ar ko neatgādina leģendas iepriekšējās apdares. Tāpat

kā pārējās «mazajās traģēdijās», arī šajā Puškins veido iecerētos

raksturus, ko vieno kopīga «dzīves baudas» ideja (iedvesma, mīla,

bagātība).

DZĪRES MĒRA LAIKĀ. (571. lpp.) Luga ir Džona Vilsona dra-

matiskās poēmas «Mēra pilsēta» (1816) vienas ainas atdzejojums.

Mērijas un Priekšsēdētāja dziesmas — paša Puškina sacerētas un

tie ar ko neatgādina Vilsona dziesmas. Vilsona poēma Puškinam

bija zināma no 1829. gada izdevuma. Tajā attēlots mēris Londonā

1665. gadā.

Atdzejojums pabeigts Boldinā 1830. gada 6. novembrī. Ainas

izvēli ietekmēja arī tas apstāklis, ka Krievijā tolaik plosījās ho-

lera, ko bieži dēvēja par mēri.

Luga iespiesta almanahā «Alciona» 1832. gadā (iznāca 1831.

gada 1. decembrī). Vēlāk ievietota Puškina «Dzejoļu» III daļā.

NĀRA. (583. lpp.) Arī šī drāma, šķiet, iecerēta tajā pašā

laikā, kad «Mazās traģēdijas» — resp. 1826. gada sākumā Mihai-

lovskā (skat. piezīmes pie lugas «Akmens viesis»).

1829. gadā, pēc atgriešanās Pēterburgā no brauciena uz Kau-

kāzu, Puškins atkal ķeras pie «Nāras» sižeta. Šajā laikā viņš uz-

raksta ainas «Istaba» un «Dņepra. Nakts» (Kņaza monologs un

nāru dziesma).

Šī darba sākuma stadija liek domāt, ka pēc pirmās ieceres

«Nāras» darbībai bija jāattīstās tikai pēc kņaza apprecēšanās, bet

visai iepriekšējai norisei (viņa tikšanās ar nāru) jāatklājas atstās-

tījumā. Atgriezies pie iecerētā darba 1832. gada aprīlī Pēterburgā,

Puškins drāmu stipri vien pārveido, apdarina un turpina, tomēr

vēl arī šoreiz nepabeidz.

Drāmai Puškina rokrakstā nav arī nosaukuma. Virsrakstu

«Nāra» lugai uzlikuši tās izdevēji.

SATURS

PECTRIMDAS UN MūŽA PĒDĒJO GADU LIRIKA

Maskava — Pēterburga

1826

Auklei. «Tu draugs man esi grūtās dienās . . .» Atdzejojusi

Mirdza Ķempe………………………………………………………………………………………………. 11

«Cik laimīgs jūtos es, kad varu pamest . . .» Atdzejojis

Andris Vējāns……………………………………………………………………………………….. 12

«Deg jūdu istabiņā svece . . .» Atdzejojis Eižens Mindenbergs 14

♦**ai. «Tu dievmāte, bet nevis tā . . .» Atdzejojusi Ārija Elksne 16

Ziemas ceļš. Atdzejojis Vladimirs Kaijaks………………………………………………………. 17

Stances. «Uz labu cerēt gribas man . . .» Atdzejojusi Ārija Elksne 19

1827

Mordvinovam. «Jau paguris bij ērglis pēdējais . . .» Atdzejojusi

Ārija Elksne………………………………………………………………………………………………….. 20

«Jūs Sibīrijas raktuvēs . . .» Atdzejojusi Mirdza Bendrupe . . 22

Arions. Atdzejojis Jānis Sudrabkalns……………………………………………………………… 23

Dzejnieks. «Pirms Apolons nav aicinājis . . .» Atdzejojusi Mirdza

Bendrupe……………………………………………………………………………………………………….. 24

Lakstīgala un roze. Atdzejojis Vladimirs Kaijaks …. 25

Tris avoti. «Mums dzīves stepē bezgalīgā, sērā . . .» Atdzejojusi

Mirdza Ķempe………………………………………………………………………………………………. 26

Eņģelis. Atdzejojusi Elīna Zālīte………………………………………………………………………. 27

«Cik krāšņa naktsI Pie debess saltās . . ,» Atdzejojis Paulis Kalva 28

Kiprenskim. «Tu tīkams modei vieglspārnotai . . .» Atdzejojusi

Mirdza Ķempe………………………………………………………………………………………………. 31

Galvaskauss. «Ņem, Delvig, galvaskausu šo . . .» Atdzejojis

Kārlis Strāls………………………………………………………………………………………………….. 32

«Cik cildens viesu pulkā spožā . . .» Atdzejojis Andrejs Balodis 39

1827. gada 19. oktobri. «Lai dievs stāv klāt, ak draugi,

jums . . .» Atdzejojis Vladimirs Kaijaks…………………………………………………… 40

Talismans. Atdzejojis Vladimirs Kaijaks………………………………………………………… 41

«Dzelmenls dziļš . . .» Atdzejojis Jāzeps Osmanis , 43

«Ai pavasari, mīlas laiks . . .» Atdzejojusi Ārija Elksne . . 44

1828

Draugiem. «Nē, ne jau lišķība tā ir . . .» Atdzejojis Paulis Kalva 45

«Ak vai! Sī mīlas atzīšanās . . .» Atdzejojis Imants Lasmanis 47

To Dawe ESQr. «Kādēļ tev jāattēlo, draugs . . .» Atdzejojis

Imants Lasmanis………………………………………………………………………………………….. 48

Atmiņas. Atdzejojusi Elīna Zālīte . 49

Tu un jūs. Atdzejojusi Mirdza Ķempe……………………………………………………………… 50

«Velte nejaušā un liekā . . .» Atdzejojis Paulis Kalva … 51

«Vēl jau pļavās klejo salti vēji . . .» Atdzejojis Imants Lasmanis 52

«Ak daiļā, nedziedi nekad . . .» Atdzejojusi Mirdza Bendrupe 53

Jazikovam. «Sen posos aizbraukt, mīļais draugs . . .» Atdzejojis

Andris Vējāns………………………………………………………………………………………………. 54

N. Kiseļovam. «Kļūt gribi svešumā tu brīvs un vesels arī . . .»

Atdzejojis Laimonis Kamara…………………………………………………………………….. 56

Ģīmetne. Atdzejojis Jānis Sudrabkalns………………………………………………………….. 57

Sirdsdraugs. Atdzejojusi Ārija Elksne…………………………………………………………….. 58

«Ir laimīgs tevis izraudzītais . . .» Atdzejojusi Ārija Elksne 59

Nojausma. Atdzejojis Vladimirs Kaijaks………………………………………………………… 60

Slīkonis. Atdzejojusi Mirdza Bendrupe…………………………………………………………. 62

«Krauklis krauklim pretī trauc . . .» Atdzejojis Vladimirs Kaijaks 66

«Pilsēt krāšņā, nabadzīgā . , .» Atdzejojusi Elīna Zālīte … 67

«Kur fontāns irdz starp akmens sienām . . .» Atdzejojusi

Ārija Elksne………………………………………………………………………………………………….. 68

Ančars. Atdzejojusi Mirdza Bendrupe……………………………………………………………. 70

Atbilde A. Gotovcevai. Atdzejojusi Ārija Elksne………………………………………….. 72

Zieds. Atdzejojusi Mirdza Bendrupe………………………………………………………………. 73

«Cik strauju soli gaitā staltā . . .» Atdzejojis Imants Lasmanis 74

«Kāds biju agrāk jau, tāds esmu tagad es . . .» Atdzejojis

Jānis Plotnieks…………………………………………………………………………………….. 75

Pzejnieks un pūlis. Atdzejojis Tālivaldis Brička…………………………………………… 76

Kaukāzs. Atdzejojusi Mirdza Ķempe……………………………………………………………….. 79

Sļūdonis. Atdzejojis Kārlis Krūza……………………………………………………………………. 81

Klosteris uz Kazbeka. Atdzejojusi Mirdza Ķempe …. 83

Delibašs. Atdzejojis Jāzeps Osmanis………………………………………………………………. 84

«Pār kalniem Gruzijā pakts migla nolaižas . . .» Atdzejojusi

Mirdza Ķempe……………………………………………………………………………………………… 85

No Hafiza. «Nedzenies pēc slavas karā . . .» Atdzejojusi

Vizma Belševica………………………………………………………………………………………….. 86

Dona. Atdzejojusi Austra Dāle…………………………………………………………………………. 87

Oļega vairogs. Atdzejojusi Vizma Belševica…………………………………………………… 88

Kalmikiete. Atdzejojis Andris Vējāns……………………………………………………………… 89

«Bruņinieks šis bija nabags . . .» Atdzejojis Vladimirs Kaijaks 91

«Ak Grieķija, jel sacelies . . .» Atdzejojis Vladimirs Kaijaks . 94

J. Poltorackai. «Ja debess tēvs būs žēlīgs mums . . .» Atdze-

jojis Paulis Kalva……………………………………………………………………………………….. 95

«Kad jau Ižora bij leju . . .» Atdzejojis Paulis Kalva … 96

Zīmes. Atdzejojis Laimonis Kamara………………………………………………………………… 97

Epigramma. No žurnāliem daudz pārestību cietis . . .» Atdzejojis

Harijs Helsleis…………………………………………………………………………………………….. 98

Par I. Velikopojski. «Ai Beverlej, pa pusei Horucij . . .» Atdze-

jojis Laimonis Kamara………………………………………………………………………. 99

Kurpnieks. Atdzejojis Vladimirs Kaijaks……………………………………………………… 100

Ceļinieka žēlabas. Atdzejojusi Ārija Elksne…………………………………………………. 101

«Ko laukos iesākt mums, kad ziema? Rītos kāri . . Atdzejojis

Paulis Kalva………………………………………………………………………………………………. 103

Ziemas rīts. Atdzejojusi Mirdza Ķempe…………………………………………………………. 105

Epigramma. «Zēns Fēbam himnu veltīt steidz . . .» Atdzejojis

Laimonis Kamara………………………………………………………………………………………. 107

«Jūs mīlēju; un mīlestība mana . . .» Atdzejojis Vladimirs Kaijaks 108

«Es gatavs, varu braukti kurp jūs, turp arī es . . .» Atdzejojis

Imants Lasmanis……………………………………………………………………………………….. 109

Kukaiņu kolekcija. Atdzejojis Vladimirs Kaijaks……………………………………….. 110

«Kad daždažādās nevalodās . . .» Atdzejojusi Ārija Elksne . . 111

Iekarotāja bistei. Atdzejojis Laimonis Kamara…………………………………………….. 112

«Vai ska]ā ielu troksnī eju . . .» Atdzejojusi Mirdza Ķempe . 113

Sonets. «Put drūmais Dante sonetu nav pēlis . . .» Atdzejojis

Jāzeps Osmanis……………………………………………………………………………………. 115

Dzejniekam. «Klau, dzejniek, nedzenies pēc ļaužu mīlestības . . .»

Atdzejojis Jānis Plaudis………………………………………………………………………. 116

Madonna. Atdzejojusi Vizma Belševica……………………………………………………. 117

Ciklops. «Kaut prāts un valoda bēg projām . . .» Atdzejojis

Jānis Sudrabkalns…………………………………………………………………………………. 118

«Gan izpriecās, gan stundas dīkās . . .» Atdzejojusi Mirdza

Ķempe…………………………………………………………………………………………………….. 119

«Ko gan mans vārds tev līdzēt spēs . . .» Atdzejojusi Ārija

Elksne…………………………………………………………………………………………………….. 120

Epigramma. «Nav boda, ka tu polis kāds . . .» Atdzejojis

Laimonis Kamara…………………………………………………………………………………. 121

Epigramma. «Sirms zakātājs man teica lamas . . .» Atdzejojis

Imants Vanags……………………………………………………………………………………… 122

Jaunā mītne. Atdzejojis Vladimirs Kaijaks……………………………………………….. 123

«Kad savos karstos skāvienos . . .» Atdzejojis Jāzeps Osmanis 124

Jodi. Atdzejojis Vladimirs Kaijaks……………………………………………………………. 125

Elēģija. «Sī bezprātīgo gadu līksme tagad. . .» Atdzejojusi

Ārija Elksne … ……………………………………………………… 128

Atbilde anonīmam. Atdzejojis Jānis Plaudis……………………………………………. 129

Carskoje Selo statuja. Atdzejojusi Austra Dāle………………………………………… 131

Jauneklis. Atdzejojis Jānis Plaudis…………………………………………………………… 132

Atskaņa. Atdzejojis Jānis Plaudis……………………………………………………………… 133

Darbs. Atdzejojis Imants Lasmanis……………………………………………………………. 134

Par īliadas tulkojumu. «Dzirdu es helēņu valodas klusušās,

dzisušās skaņas . . .» Atdzejojis Jānis Plaudis …. 135

«Pie kurla tiesneša nāk kurlais kurlo tiesāt . . .» Atdzejojis

Jāzeps Osmanis…………………………………………………………………………………… 136

Atvadas. «Vēl domās tavu mīļo tēlu . . .» Atdzejojusi Mirdza

Bendrupe…………………………………………………………………………………………………. 137

<Es šeit, Ineziļa . . .» Atdzejojis Jūlijs Vanags…………………………………………. 138

Pāžs jeb Piecpadsmitais gads. Atdzejojis Vladimirs Kaijaks ,………………… 139

«Mans brangais kritiķi, mans smējēj piebriedušais . , .» Atdze-

jojis Jānis Plaudis……………………………………………………………………………………….. 141

«Kad atmiņas man nedod miera . . .» Atdzejojusi Ārija Elksne 143

Lūgums. Atdzejojusi Ārija Elksne………………………………………………………………….. 145

Dzejolis, kas sacerēts bezmiega nakti. Atdzejojis Vladimirs

Kaijaks……………………………………………………………………. 147

Varonis. Atdzejojis Harijs Skuja…………………………………………………………………….. 148

«Lai tālos dzimtos krastos kļūtu . . .» Atdzejojusi Elīna Zālīte 152

Mani raduraksti. Atdzejojis Vladimirs Kaijaks……………………………………………… 154

Post scriptum. Atdzejojis Vladimirs Kaijaks…………………………………….. .157

Čigāni. Atdzejojis Harijs Heislers………………………………………………………………….. 158

1831

Atbalss. Atdzejojusi Mirdza Ķempe……………………………………………………………….. 159

«Kur svētās kapenēs viņš dus . . .» Atdzejojusi Mirdza Ķempe 160

Krievijas pēlējiem. Atdzejojusi Mirdza Ķempe…………………………………………….. 162

«Jo biežāk mūsu licejs var . . .» Atdzejojusi Ārija Elksne . . 165

1832

Daiļava. «Kā harmonijā apgarotā . . .» Atdzejojis Andris Vējāns 167

«Nē, nē — nedz vēlos es, nedz drīkstu nodoties . . .» Atdzejojis

Vladimirs Kaijaks…………………………………………………………………………………….. 168

Albumā. «No Maskavas kad padzīs projām …» Atdzejojis

Vladimirs Kaijaks…………………………………………………………………………………….. 169

Albumā. «Ilgi lapas izraudzītās . . .» Atdzejojis Laimonis Kamara 170

1835

Huzārs. Atdzejojis Eižens Mindenbergs………………………………………………………… 171

«Tu, franču rimjkaļus kas ņēmies bargi rāt . . .» Atdzejojusi

Mirdza Bendrupe……………………………………………………………………………………… 177

«Pāri sniega klātiem laukiem . . .» Atdzejojusi Ārija Elksne . 179

Budris un viņa dēli. Atdzejojusi Mirdza Ķempe……………………………………………. 180

Vojevoda. Atdzejojusi Mirdza Ķempe……………………………………………………………. 183

«Dievs, neliec sajukt prātā man . . .» Atdzejojis Imants Ziedonis 186

Rudens. Atdzejojusi Mirdza Bendrupe………………………………………………………….. 188

RIETUMSLĀVU DZIESMAS

Priekšvārds. Tulkojusi Milda Grīntelde……………………………………………………….. 193

1.  Karaļa sapnis. Atdzejojusi Ārija Elksne……………………………………………… 196

2.  Janko Marnavičs. Atdzejojis Valdis Rūja…………………………………………… 200

3.  Kauja pie Zeņicas — Veļikajas. Atdzejojis Jāzeps Osmanis 203

4.  Feodors un Jeļena. Atdzejojis Jāzeps Osmanis …. 205

5.  Vlahs Venēcijā. Atdzejojis Valdis Rūja……………………………………………… 209

6.  Haiduks Hrizičs. Atdzejojis Valdis Rūja……………………………………………. 211

7.  Hiacinta Maglanoviča sēra dziesma. Atdzejojis Eižens Min-

denbergs………………………………………………………………………………………………… 213

8.  Marko Jakubovičs. Atdzejojusi Ārija Elksne…………………………………….. 215

9.  Bonaparts un melnkalnieši. Atdzejojis Jānis Sudrabkaļus . 219

10. Lakstīgala. Atdzejojis Imants Lasmanis…………………………………………………. 222

11.  Dziesma par Melno Georgiju. Atdzejojis Andrejs Balodis 223

12.  Vojevoda Milošs. Atdzejojis Andrejs Balodis………………………………………. 225

13.  Vilkatis. Atdzejojis Andrejs Balodis……………………………………………………… 226

14.  Māsa un brāļi. Atdzejojis Eižens Mindenbergs …. 227

15. Janišs karaļdēls. Atdzejojis Valdis Rūja…………………………………………………. 232

16. Kumeļš. Atdzejojis Andrejs Balodis……………………………………………………….. 236

Piezīmes. Tulkojusi Milda Grmielde…………………………………………………………….. 238

«Sakiet, — kas tur spīd uz zaļā kalna?» Atdzejojusi Ārija

Elksne…………………………………………………………………………………………………….. 245

«Es sāpju aukās tagad rūdīts vīrs . . .» Atdzejojis Paulis Kalva 247

«Ir laiks, mans draugs, ir laiksl pēc miera esmu Ivīcis . . .»

Atdzejojis Vladimirs Kaijaks…………………………………………………………….. 248

«Viņš dzīvoja starp mums . . .» Atdzejojis Vladimirs Kaijaks 249

1S35

Pētera Pirmā dzīres. Atdzejojis Jānis Sudrabkaļus …. 250

Oda LVI (No Anakreona). «Kļūst jau sirmas, kļūst jau retas . . .»

Atdzejojusi Vizma Belševica…………………………………………………………………. 253

Oda LVII. «Kāpēc kausam dibens sauss? . . .» Atdzejojusi Vizma

Belševica……………………………………………………………………………………………………. 254

Karavadonis. Atdzejojusi Mirdza Ķempe……………………………………………………… 255

Mākonis. Atdzejojusi Mirdza Ķempe……………………………………………………………. 258

Rodriks. «Maurus spāņiem uzkūdīja . . .» Atdzejojusi Ārija Elksne 259

«Dunduks Akadēmijā . . .» Atdzejojis Jāzeps Osmanis . . . 265

«Kad rudens dienās va]as gana . . .» Atdzejojusi Mirdza

Bendrupe……………………………………………………………………………………………………. 266

Ceļinieks. Atdzejojis Vladimirs Kaijaks………………………………………………………… 268

«. . . Atkal ierados . . .» Atdzejojusi Elina Zālīte …. 272

«Es domāju — sirds marja beidzot . . .» Atdzejojis Vladimirs

Kaijaks……………………………………………………………………………………………………….. 275

«Ak nabadzībai beidzot iegaumējis . . .» Atdzejojis Vladimirs

Kaijaks……………………………………………………………………………………………………….. 276

Lukulla izveseļošanās. Atdzejojusi Ārija Elksne …. 277

«Naktī dzirnavnieks nāk mājās . . .» Atdzejojis Jāzeps Osmanis 280

1836

D. Davidovam. «Tev — varonim, tev — dziesminiekam . . .»

Atdzejojusi Ārija Elksne………………………………………………………………………… 281

Tēlniekam. Atdzejojis Kārlis Krūza……………………………………………………………. 282

No Pindemontes. «Nav lielas vērtības šīm skaļām tiesībām . . .»

Atdzejojis Harijs Skuja…………………………………………………………………………… 283

«Kad ārpus pilsētas, pilns domu, klīstu es . . .» Atdzejojis

Harijs Skuja………………………………………………………………………………………………. 284

1835. gada 19. oktobris. «Reiz bija laiks: tad spēki jaunībai . . .»

Atdzejojis Harijs Skuja…………………………………………………………………………… 286

«Vakar Leila sveikas māja . . .» Atdzejojis Laimonis Kamara . 289

Pieminsklis. Atdzejojusi—Mirdza Bendrupe un Vladimirs Kaijaks 290

PAREJIE — HRONOLOĢISKI NENOSAKĀMIE DZEJOĻI

«Ak mūza nesaudzīgā, kvēlā . . .» Atdzejojis Harijs Skuja . . 295

Zelts un šķēps. Atdzejojusi Mirdza Ķempe……………………………………………………. 297

«Ak nē, es nemīlu tās trako brīžu baudas . . .» Atdzejojis

Kārlis Krūza………………………………………………………………………………………….. 298

«Ai nē, nav dzīve apnikusi …» Atdzejojusi Mirdza Ķempe 299

PASAKAS

Pasaka par popu Pietapieri un viņa kalpu muļķa Antuļi.

Atdzejojis Jūlijs Vanags…………………………………………………………………………. 303

Pasaka par caru Saltanu, par viņa dēlu, krietno un dižo spēkoni

kņazu Gvidonu, un daiļo princesi Gulbi. Atdzejojis

Jūlijs Vanags………………………………………………………………………………………… 311

Pasaka par zvejnieku un zivtiņu. Atdzejojis Jūlijs Vanags . 348

Pasaka par mirušo cara meitu un septiņiem varoņiem. Atdzejojis

Jānis I'laudis……………………………………………………………………………………….. 356

Pasaka par zelta gailīti. Atdzejojis Jānis Plaudis …. 376

DRAMATISKIE SACERĒJUMI

Boriss Godunovs. Atdzejojis Rainis………………………………………………………….. 387

Skopais bruņinieks. Atdzejojis Andrejs Kurcijs…………………………………………… 493

Mocarts un Saljēri. Atdzejojusi Mirdza Ķempe…………………………………………….. 516

Akmens viesis. Atdzejojis Valdis Grēviņš……………………………………………………. 529

Dzīres mēra laikā. Atdzejojis Jānis Plaudis………………………………………………….. 571

Nāra. Atdzejojis Aleksandrs Caks………………………………………………………………….. 583

Komentāri………………………………………………………………………………………………… 613

PAMANĪTAS IESPIEDUMA KĻūDAS:

571. lpp. 10. rindā no apakšas iespiests

«iekliedēja»; jābūt «izkliedēja»

637. lpp. 13. rindā no augšas iespiests

«lamīgs»; jābūt «laimīgs».

A. Puškiris, Raksti, II sēj.

, A. Puškins

KOPOTI RAKSTI II

Redaktors M. Čaklais. Maksi, redaktors A. Jēgers.Tehn. redaktore Z. Kronberga. Korektore T. Vilsone. Nodota salikšanai 1967. g. 26. jlinijā. Parakstīta iespiešanai 1967. g. 28. novembrī. Tip. pap. Nr. 1, formāts 70X100/32. 21,14 fiz. iespiedi.; 28,95 uzsk. iespiedi.; 22,12 izdevn. 1. Metiens 15 000 cks. Maksā 89 knp. Izdevniecība «Liesma»1967 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 21242-D2544. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes Dobspiedes un Poligrāfisko ktāsu fabrika un 2. tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pašūt. Nr. 2011.

1 Es velti nopūlējos, gribēdams sadabūt šo balādi. Maglanovičs pats to bija aizmirsis vai ari varbūt kaunējās nodziedāt man savu pirmo mēģinājumu dzejas laukā.

1 Ko? Ko?

[2] visas šīs sīkas ziņas 1817. gada man pastāstīja pats Maglanovičs.

[3] uz priekšu (Franču vai.)

[4] pareizticīgi.

* kas tas ir «pravoslavni»? . . . Sasodītie ubagi, nolādētie maitas gabali! Ka viņus deviņi velni, mans kungs, tur trakam jāpaliek: teiks Jaudis, ka viņiem nav roku, ar ko kauties, bet tikai kājas, ar ko bēgt.

[6] tas ir kauns.

[7] e, skatieties taču, skatieties taču! Kauja pārsviežas jau Ienaidnieka ajergardā. Tas gan būs dūšīgais Basmanovs, kas viņiem uzbrucis.

7 Droši vien.

[9] a, ā! re kur mūsu vācieši. kungi! . . . mans kungs, sakiet taču viņiem, lai sapulcējas, un — ka viņus deviņi velni — sāksim uzbrukumu!

[10] Ļoti labi. stāt!

[11] marš!

Content

Puškins Aleksandrs Otrais sējums lirika 1826-1830 Pasakas Dramatiskie sacerējumi

PĒCTRIMDAS UN MŪŽA PĒDĒJO GADU LIRIKA MASKAVA — PETERBURGA

1827. GADA 19. OKTOBRI

1 8 2 8 DRAUGIEM

d Z E J N I E K S UN PŪLIS

1829

KAUKAZS

1830

PĀŽS JEB PIECPADSMITAIS GADS

Maskavā 1830. gada 29. septembri

1831

1832

1833

1 834

RIETUMSLĀVU DZIESMAS

PIEZĪMES

ĪSS APRAKSTS PAR HIACINTU MAGLANOVIČU

1835

1 83 6

18 3 6. GADA 19. OKTOBRIS

PĀRĒJIE — HRONOLOĢISKI NENOSAKĀMIE DZEJOĻI

PASAKAS

PASAKA PAR POPU PIETAPIERI UN VIŅA KALPU MUĻĶA ANTULI

PASAKA PAR CARU SALTANU, PAR VIŅA DĒLU, KRIETNO UN DlZENO SPEKONI KŅAZU GVIDONU, UN DAIĻO PRINCESI GULBI

PASAKA PAR ZVEJNIEKU UN ZIVTIŅU

PASAKA PAR MIRUŠO CARA MEITU UN SEPTIŅIEM VAROŅIEM

PASAKA PAR ZELTA GAILĪTI

DRAMATISKIE SACERĒJUMI

BORISS GODUNOVS

SKOPAIS BRUŅINIEKS

MOCARTS UN SALJERI

AKMENS VIESIS

NĀRA

KOMENTĀRI

SATURS