Zadornovs Nikolajs

Lielā Amūra-3

Nikolajs Zadornovs Lielā Amūra

.

I DAĻA TUMSAS VARA

.

1

Jegors bija pavadījis zinātnieka Maksimova ekspedīciju no Uraļskas sādžas Amūras krastā pāri kalnu grēdām un tagad atgriezās mājup. Šodien saule liela un spoža, it kā Jegors būtu piekļuvis tai tuvāk. Visapkārt drūms egļu mežs. Saule kvēla, taču gaiss vēss.

Acu priekšā pletās ezers. Ap to mežs un kalni kā cepures. Jegors zina, ka šeit kalniem jābūt augstiem; viņš tos bija vērojis no tālienes. Noraudzījies uz tiem, klīzdams pa purviem un caurtecēm savā dobtajā vienkoča laivelē. Bet no šejienes kalni izskatās tik mazi. Tātad tie ir tikai kalngali. Vai tad ezers atrodas zem mākoņiem, vai?

Neviļus ienāca prātā, ka šādās vietās būtu jāapmetas sektantiem vai vientuļniekiem. Miers un klusums. Kliedziens noskanēs kā šāviens. Seit visa daba šķiet tāda kā tramīga briežu māte.

Jegors pacēla šauteni un iešāva skrošu lādiņu garām lidojošu pīļu bariņā. Likās, ka viss ezers nodreb aiz

bailēm. Viena pīle nokrita pavisam tuvu. Pēc brīža novēlās otra, mazu gabaliņu nolidojusi pēc skrošu trāpījuma.

Klaja un nomaļa vieta. No ezera iztek diezgan plata upele. Pie tās iztekas Jegors sakūra ugunskuru, noplucināja pīles un sāka gatavot viru. «Droši vien šī tad nu ir tā Uh upīte,» viņš nodomāja. «Tikai nez kālab Ulugu nepateica, ka Uh iztek no ezera. Vai gan šis nekad nav uzkāpis līdz kalnu virsotnēm? Tas nevar būt. Viltīgais Ulugu! Skalo te zeltu. Atradis labu vietiņu!» Kuzņecovs atcerējās savu draugu goldu no kaimiņu sādžas.

Ulugu atsacījās pavadīt ekspedīciju. Vajadzēja iet Jegoram. Ulugu deva padomu mājup doties pa Uh upīti, saslavēdams to kā drošu ceļu, kur nav jābaidās un var pārnakšņot vienā mierā.

—   Neviens, paslēpies krastā aiz vētras nogāzta koka, tevi nenošaus. Tur neviena nav, — Ulugu apgalvoja,

—  nav kas apzog un aplaupa. Tev būs labi. Paņem līdzi sietiņu zelta skalošanai. Kad es tur pabiju, tad vēl nezināju, kas ir zelts un kā to skalo, nepratu uztaisīt visparastāko sietiņu. Bet tu pamēģini, var jau būt, ka tur ir…

Jegors sietiņu zelta skalošanai nesa līdzi.

Vakar Jegors nomocījās, stiepdams savu laivu, ko Maksimovs nopirka viņam no tungusiem. Vilka to pār zemo sedlieni tur, kur pievedceļš šķērso ūdensšķirtni. Palika zem laivas slieces un iejūdzās lencēs. Ticis pāri kalnu grēdai, viņš aptvēra, ka nomaldījies no ceļa. Jegors sāka meklēt kādu avotu. Uz kuru pusi ūdens tecēs, tur noteikti būs ceļš. Ūdens katrā ziņā aizvedīs līdz ceļam. Jebkuru cilvēku. Ja apmaldījies — jāmeklē tekošs ūdens.

Un Jegors, ar saviem jau gluži sarkanajiem izmirkušajiem ičigiem šļakstinādams ūdeni un dubļus, aizslāja pa seklumu, velkot līdzi laivu.

Kādā vietā viņš ieraudzīja no velēnu apakšas izplūstam mazu straumīti, kas izveidoja dziļu dzidra ūdens peļķi. Tās dibenā kā brīnums gulēja vairāki apaļi oļi. Visapkārt auga biezs sīku koku mežs, kuru caurvija

pamežs un krūmāji. Vieta bija krēslaina, drūma un drēgna, neviļus uzmācās skumjas. Gaišs vizēja vienīgi avota ūdens, tajā varēja raudzīties kā saulainās debesīs. Viens no akmentiņiem izskatījās pēc zelta tīrradņa, mazliet robains, bet pamatīgi apvalstīts.

Jegoru jau sen mocīja slāpes. Viņš noliecās pie avota, iespiedis delnas zālē abpus dzidrās peļķes. Varēja dzirdēt ūdens urdzēšanu. Kā nesaskatāma spalviņa izplūstošā straumīte atstāja sliedi uz ūdens virsmas. Tur dzima avots. Lūk, ūdens — un drošs ceļš. Jegors negribēja bāzt savu lielo ķetnu avotā, no kura tikko bija dzēris. Lai paliek! Nevar jau zināt, kas tas_ ir par akmeni: lai guļ vien avotā, tur tam īstā vieta. Ūdens ir dārgāks.

Viņam atausa atmiņā, cik briesmīgi sausumi piemeklē viņa dzimto pusi. No Volgas lejteces uz Kamu nāca ļaudis ar pauniņām, tie stāstīja, ka pametuši mājas un saimniecības, ka viņu kaimiņi tur mirst badā. Neražas un bada dēļ izplatījušās sērgas. Kālab gan cilvēki tā turas pie vecajām vietām? Jādodas projām no tām, lai muižnieki attopas un tik ļoti neapspiež zemniekus.

Šeit sausumu nepazīst. Droši vien pat šis vārds drīz aizmirsīsies.

Vakar Jegors vilka laivu pār zāli un pār akmeņiem, ar kāju atsviežot nost baltos nokaltušos krūmu un koku zarus, kas atgādināja izsvaidītus kaulus. Aukstajā kalnu pļavā zāle izaugusi tik lekna kā lielas lapas. Viņš iedomāja mājas, savus pieaugušos bērnus, kā viņi tiecas uz pilsētu, kā šauj zvērus ar jaunveida šautenēm, kā noklāj jumtus ar gaišu skārdu. Bet Jegors pats, iejūdzies lencēs, velk laivu. Ekspedīcijas priekšnieks Maksimovs teica, ka reiz cels pieminekli cilvēkam, kas, lencēs iejūdzies, atklājis jaunas zemes. Kaut tikai bērni kļūtu laimīgi! Ja amerikāņu dzelzs un šautenes viņus pārāk neizlutinās, tad lai dzīvo pēc sava prāta, kā kuram tīk. Bet es dzīvošu, kā esmu radis.

Arī Jegoram ir līdzi magazīnas šautene. Viņš nevairās no jaunizgudrojumiem. Dēli izlasījuši avīzē, ka gatavojas būvēt dzelzceļu pāri visai Sibīrijai. Tad tirgoņi sāks iepirkt vairāk zivju — ketlašu.

Avota urga saplūda kopā ar divām citām un aiztecēja zem vēja nogāzta ciedra.

Jegors bija piekusis. Nu vajadzēja izvilkt laivu caur krūmu biezokni, taisni doties nevarēja, traucēja nogāzto lauzu kaudzes. Kaut tikai vieglo vienkoci neiedragātu nolauzto zaru gali, no kuriem daži tik asi kā kinžali! Tāda asa smaile var slēpties jebkurā mīksto un apsūnojušo lielo zaru kaudzē. Knišļu te veseli mākoņi, gaiss ļoti mikls … Jegors nolēma uzmeklēt kādu sausāku vietu, aizkurt ugunskuru, uzvilkt aizsargu pret odiem un pārnakšņot. Vispirms viņš pārvilka laivu. Saule spīdēja jau tik zemu kā ziemā un drīz vien iegrima ciedru galotnēs.

Nākamajā rītā viņš redzēja, ka tālāk avota urga izvērtusies upītē. Jegors ielaida laivu ūdenī un pirmoreiz apsēdās tajā. Sākās dūksnājs. Tecēdama tam cauri, upīte līkumoja. Visapkārt pletās rāvaina ūdens klajs, sīkie, nokaltušie kociņi un dzīvie koki izskatījās kā tumši krusti. Upīte kļuva platāka. .

Sāka līt lietus. Dūksnājs beidzās. Negribējās pat domāt.

Piestāt pie slapjā, ciņainā krasta nevarēja. Nekur nebija sausākas vielas.

«Kas gan vēlāk ticēs, ka mēs gar visu Amūru esam sējuši labību un ievākuši labas ražas, ja bērni ar laiku mūsu tīrumus pametīs?» domāja Jegors vēl no rīta.

Kad upīte iznesa viņa laivu pie ezera, Jegoram likās, ka straume nav vis nonesusi 1o lejup, bet gan pacēlusi uz kāda ūdens pakalna, tik gaišs, plašs un jautrs pavērās ezera klaids. Saule bija uzlēkusi, ezera malas nosedza ēnas.

«Upe man parādīs ceļu!» Jegors pats sev noteica.

Te viņš neņēma smilšu paraugus. Priecīgs, ka nokļuvis uz plaša ceļa, Jegors iestrēba kapātas pīles gaļas viru un mazliet pastaigāja gar krastmalu. Salicis laivā visu, kas viņam bija, viņš iekāpa pats un atstūmās ar garu kārti nost no krasta. Vienkocis līdz ar ezera ūdeni ieslīdēja straumē, kas spēji aizrāva to līdzi. «Tagad es drīz nokļūšu mājās!» nodomāja Jegors.

Tagad upītes krastos vietvietām kā sagrautu māju un baznīcu paliekas slējās augsti un resni, gluži kaili nobrāzti koki, it kā tos kāds tīšām būtu izstatījis apkār

to

tējā sīkmežā. Veldamās pāri sēkļiem, upīte sāka šalkt. Šeit kādreiz bija audzis cits, varens mežs un iznīcis.

Vēl ilgi aiz kārklu brikšņiem bija redzami nedzīvie milzeņi, kamēr beidzot, upei spēji pagriežoties, tie izzuda taigā. Priekšā parādījās melns pirksts ar nagu. Nags bija krietna koka lielumā. Laiva nogāja līdz nagam, strauji sagriezās un aizslīdēja gar stāvu klints sienu. Piepeši laivu sazvalstīja, bet siena it kā pāršķēlās, tajā pavērās plaisa, no kuras starp divām akmens sienām izlauzās un iegāzās upītē cita straume, un tās nevaldāmie ūdeņi putodami salija upītē. Tā tūdaļ sacēlās un aiz pagrieziena, kur beidzās abu straumju sadursme, aiztraucās vēl straujāk. Priekšā kā biedēklis mežā rēgojās dīvains akmens, likās, ka tur stāv liela sieva ar divām galvām. Tālāk klintis izskatījās kā akmens spalvas, sīko un lielo koku mežs auga tām cieši blakus, dažviet jaunie kociņi stīdza augšup pat klinšu plaisās.

Kreisajā krastā — smiltis, attekas, līkumi, pļavas, salas, atkal smiltis un nevienas dzīvas radības — ne tilbišu, ne pīļu. Un atkal kaili smilšu pauguri, dažviet lejiņās — izsusējusi gultne. Draudīgi pretim drāžas sieva ar divām galvām, kā slotu pasitusi padusē dzeltenu nogāzušos lapegli ar nokaltušām, augšup saslietām saknēm.

Jegors pagrieza laivu, iedzina to starp divām smilšu strēlēm un izlēca krastā. «Te ir upīšu sadursme, abas strīdas!» viņš sevī nodomāja.

Paņēmis sietiņu zelta skalošanai, Jegors aizsoļoja gar krastu, iegrābdams smiltis un tūliņ pašaudams straumē.

Viņš pavēroja divgalvaino sievu ar simtgadīgo lapegli slotas vietā. «Iezīmīga vieta!»

Noāvis kājas, Jegors sāka brist pa ūdeni. Notupās, pagrāba smiltis no upītes gultnes, piecēlās, tad atkal notupās, pagrābdams smiltis gan no sēres, gan no nogruvuma, gan no smilšu strēles, reizēm parakdams ar lāpstiņu.

Pagadījās zelta tīrradnis, tik liels kā pirksta loceklītis. Pēc tam ieža gabals — pilns sīku zelta graudiņu. Tad vēl viens lielāks. Tādi kā saspiesti gredzeni — it kā būtu tecējis kausēts metāls un apņēmis akmeni. Acīm redzot, kaut kur tuvumā kalnos ir bagāts rūdas slānis.

Jegors nolika skalojamo sietiņu, uzsvieda plecā šauteni un palūkojās visapkārt. «Sausiņu maz. Jānoķer prāvāka zivs, jāizvāra vira. Bet šauteni atstāt nedrīkst. Piesardzība nekad nav par ļaunu!» viņš nolēma. «Zelts nekur neaizbēgs. Tikai vajadzētu zināt, kas šī par upi? Ja tā ir Uh upīte, tad mani iznesīs uz applūdušajām pļavām. Surp varēs atgriezties rudenī.»

Seit pat jūnijā kalnu virsotnes vēl klāj sniegi, un tikai lagad tie kūst, kur vien izkāpj krastā, — visur zem kājām šļakst ūdens. Uz sērēm smiltīs sauss. Dienā šeit karsts. Naktī droši vien gaiss mikls un drēgns.

Bet vai Uh upīte tik liela? Varbūt Ulugu pats īsti nezina?

Upē pagadās peldoši stumbri. No ūdens laukā slejas applūduši koki. Apkārt it viss traucas uz priekšu, dažbrīd upe ierēcas stāvā kritienā pār sērēm un kļūst pla tāka, pēc izskata nevar saprast, vai koki peld vai stāvus nogrimuši nekustas no vietas, bet straume šūpo tos un purina zarus.

Jegoram iešāvās prātā doma, ka no šejienes var arī neizkļūt un tad viņa kauli šeit satrūdēs … Varbūt šī ir tā upe, par kuru stāsta šamaņi? Viņi apgalvo, ka tā upe kalnos tek garām pārakmeņotiem cilvēkiem, garām taigas saimniekam ar divām galvām un pēc tam ieveļas zemes plaisā, ieplūstot pazemes valstībā.

Jegoram šermuļi pārgāja pār kauliem. «Tas nevar būt, pasakas. Maksimovs to zinātu … Lai gan runā, ka mēdz būt tādas upes, kas ieplūst pazemē. Bet pie mums tādu nav!»

Biezoknī atskanēja blīkšķis, un gar Jegora ausi kaut kas it kā pāršķēla gaisu ar garu pātagu.

Jegors pieliecās, pavilka dažas reizes airus, apbraucot straumē augšup un lejup līgojošu zarainu koku, uz kura bija sanestas zāles kā milzīgā siena kaudzē, kas laiku pa laikam palēcās uz ūdens.

Nokļuvis aiz tās, Jegors pieķērās ar roku pie kāda zara, piestiprināja pie tā laivu un norima. Viņš bija mierīgs, it kā pār galvu būtu pārskrējusi nevis lode, bet pīle. Viņš sagatavojās šaušanai. Tam, kurš no krasta bija šāvis, šobrīd laiva nebija redzama.

Jegors bez svārstīšanās nošautu šo nelieti. Viņš pat priecājās, ka guvis tiesības šaut uz cilvēku. «Kaut vēl

reizi būtu izšāvis, tad es raidītu lodi uz dūmu mutulīti. Tagad mani no vecas kramenīcas grūti sasniegt, bet mana lode viņu panāks!»

Neviens nešāva. N

Jegors vērīgi izlūkoja tālo krastu. Viņš apsvēra, kur atradās laiva, kad atskanēja šāviens, un no kurienes bijis izdevīgāk šaut. «Rau, tur ir laba vietiņa: izliecies neliels ar krūmiem apaudzis zemes rags, uz tā pa pusei izgāzta veca egle, kuras zari pieskaras zemei. Uz tās var ērti nogulties un gaidīt, kamēr laiva slīdēs garāml Kā gan šis aizšāva garām!»

Jegoram likās, ka uz egles stumbra kāds guļ. Viņš sāka tēmēt un tā saspringa, ka ir egle, ir cilvēks uz tās acīs dubultojās. Jegors saprata, ka ir noguris un uztraucas. Viņš nolaida šauteni, bet tūdaļ pacēla to un izšāva uz nogāzto egli. No stumbra piecēlās cilvēks un iegāja biezoknī. Jegors raidīja viņam pakaļ vēl vienu lodi. No krasta neatbildēja.

Jegors zināja seno likumu: taigā nedrīkst staigāt viens, jo sevišķi nepazīstamās vietās. Bet šī taču nav taka, šī ir upe.

Par Uh upīti Jegors bija daudzkārt dzirdējis jau agrāk. Viņš cerēja, ka atpakaļceļā pār kalna pāreju kopā ar viņu dosies tungusi un parādīs viņam upes izteku. Bet lietus izskaloja pāreju, un doties uz šejieni tungusi nez kāpēc noteikti atteicās. Maksimovs pateicās Jegoram par pūlēm un aizveda savu ekspedīciju tālāk.

Jegoram vajadzēja vai nu gaidīt, kamēr tungusi sapulcējas, vai turpināt ceļu vienam. Viņam nepatika sēdēt bez darba un gaidīt. Viņš paļāvās uz sevi. Tāda gadījuma, kad viņš nerastu izeju, vēl nebija bijis. Nu, kad briesmas bija secen, viņam sametās bail.

«Nemaz neliekas tāda kā Uh upīte!» viņš nodomāja. «Par tādām vietām neviens nekad nebija stāstījis. Zināms, zem sopkas upe neaizplūdīs, par to nevar būt runa. Tomēr labi nav! Tas nelietis taču būtu ietriecis man lodi! Bet runā, sak, taiga nav pārstaigājama, neapdzīvota mala! Nē, tā ir apdzīvotai Tikai šiem iedzīvotājiem neizsniedz pases, un cilvēki nav reģistrēti!

Piemēram, kas šāva? Cilvēks ar šauteni. Laiva viņam kaut kur noslēpta. Tagad viņš sāks izsekot mani!»

Jegors atraisīja lakatiņu ar zeltu. Viņš gribēja pārbaudīt. Dīvains tīrradnis! It kā būtu tecējis šķidrs, izkausēts zelts un uzlijis cietam akmenim.

Straume kļuva rāmāka. «Varbūt Amūra vairs nav tālu? Varbūt pret vakaru nokļūšu līdz upei? Vai tik te neklaiņo kāds no tamboviešiem?»

Ūdens līmenis kritās. Atsedzās vēl nesen ūdens pārklātas sēres.

«Vai gan es jau būtu kādā no Amūras pietekām? Nē, ūdens ir melns, dzidrs — īsts kalnu ūdens. Tā nav Amūra. Lūk, atkal aiz meža stūra parādās kalni. Varbūt tur tālumā ir Amūras krasti? Nē, pārāk ātri tie tuvojas, slīd pretim. Pārāk tuvi! Apmetīšu līkumu ap šo kalnu, un droši vien tur ir ezers … Nekādas Amūras te nav, būs ezers!»

Jegors brīnījās, kāpēc neredz putnus, nekur smiltīs nav nedz putnu kājiņu krustveida iespiedumu, nedz zvēru pēdu.

Pēc lielajiem kalniem tālāk garām skrēja mazas sopkas izdeguša meža klajumā, bezgala drūmas un baismas ar savu melno, spuraino apsvilumu. Viena no sopkām apstājusies pie pašas upes, nogruvusi un sagāzusi gar krauju apdegušu koku kaudzes. No balto sanesu un izdegušo koku vaļņa ūdens aizplūdis un izveidojusies sēre. Jegors apmeta ap to līkumu pa sānu atteku.

No sasprindzinājuma un neziņas Jegors sāka nogurt. Viņš zināja, ka māk daudz ko paciest, ka ir spēcīgi veidots, veselīgas mātes dzemdēts un uzaudzis veselīgā darbā, nepazīstot ne sakropļojumus, ne bailes. Bieži vien viņš tika izturējis kaut ko tādu, kas citus nomāca, mocīja un saniknoja. Bez gaušanās un žēlošanās par likteni viņš nobrauca uz plosta trīs tūkstoš verstis neaizmirstamajā pirmajā vasarā Tālajos Austrumos, kā tagad bija nosaukti šejienes apvidi. Brauca un nesūrojās. Ļaudis ievēroja Jegora izturību un neapskauda, priecādamies, ka viņu vidū ir cilvēks, uz kuru var paļauties.

Bet nu galvā rosījās nepatīkamas domas. «Tas viss var beigties vienā mirklī gluži par velti, varu pazust bez vēsts ne par šo, ne par to. Kādēļ gan upei nav

gala? Teica taču, ka lejup pa upi jābrauc divas dienas! Bet nu jau trešā iet uz beigām. Upe nes ātrāk nekā parastās taigas upeles. Kurp tek šī upe?» Jegors nebija no bailīgajiem, taču arī viņu pārņēma apjukums. «Gan jau vēl redzēsim … Mani šie māži nepievārēs!»

Visā savā mūžā Jegors ne reizes nebija sastapis nekā pārdabiska un nekad nekas viņam nebija spokojies. Tikai reiz, kad gulēja slims, šķita, ka rokas kļuvušas lielas un garas kā nesacirstas malkas pagales. To viņš šobrīd atcerējās pavisam skaidri, cik smagas tad bija likušās paša rokas.

—  Tekošs ūdens nepievils, kaut kur iznesīs pie cilvēku mītnēm! — Jegors iegalvoja sev. Viņš stingri bija iegaumējis taigas likumu. — Nešķīsto spēku nav! Bet varbūt mani nes uz otru pusi, uz Zeju? Cik ilgi tad man būs jāklaiņo?

Atmiņā atausa mājas, ģimene. Un tādi sīkie darbiņi, par kuriem agrāk pat neiedomājās. Viņš nav uzasinājis cirvjus, pats lielākais cirvis izrobots. Gribēja ar to nocirst koku, bet tas ciets kā dzelzs … Piepeši no cirvja apakšas sāka lēkt dzirkstis. Jegors atguvās un saprata, ka iesnaudies, sēdot laivā, taču airus no rokām nav izlaidis. Upe ieaijāja. Viņš atcerējās, ka goldu pasakās velns taigā iemidzina medniekus, čukstot tiem ausī.

Jegors piestāja pie krasta un atvilka elpu. Tālāk upe plūda nevis uz saules pusi, kur atradās Uh ezers, bet uz ziemeļiem.

«Skat, kāda cilpa!» Jegors domāja, visu laiku gaidīdams, kad straume ņems citu virzienu. «Kurp es dodos?»

Uz pirmās strēles Jegors izkāpa. Skalojot smiltis sietiņā, pagadījās šlihs un mazs zelta gabaliņš, tik liels kā kniepadatas galviņa. Jegors nesteidzās, it kā vēlēdamies kādam parādīt, ka nebaidās.

«Lai jau uzbrūk!» viņš domāja.

Šauteni viņš tagad ne uz mirkli neizlaida no rokām.

Naktī nenāca miegs. Jegors aizdedza laivas galā skalus un nodūra ar žebērkli taimiņu. Apcepinājis uz ugunskura sārto taimiņa gaļu, viņš paēda.

Nākamajā rītā, izlīdis no odu aizsargtīkla apakšas, Jegors domāja: «Kā gan tas viss beigsies? Lai nu kā, bet tālāk par Amūru aiznest nevarēs. Nav ko baidīties!

Steigties nevajag!» viņš nolēma. «Skaists rīts, paskalošu mazliet.»

Viņš aizlīda pa krūmiem līdz tai vietai, kur burbujoja straujtece. Ūdens saplūda koka sietiņā un noskaloja duļķes, ko Jegors ar roku bija tajā sasviedis. Viņš pacēla sietiņu, notecināja ūdeni un ieraudzīja, ka nogulās pazib divi prāvi un tīri zelta graudi. Jegors pasmēla otrreiz, trešoreiz, bet atrada tikai kripatiņas, pēc tam pagadījās tīrradnis zirņa lielumā. Viņš skaloja vēlreiz — atkal tīrradnis, tik liels kā pupa.

«Jāsavaldās,» domāja Jegors, «citādi aizraušos!»

Iegūto zeltu viņš ietina drāniņā, saritināja to un pabāza zem cieši savilktās jostas. Novilka uz pieres cepuri, nogludināja bārdu, paņēma kārti un atstūmās no krasta. Bija mazliet žēl aizbraukt. «Noteikti jābrauc, citādi te nomiršu badā uz zelta!»

Drīz kļuva dzirdama šalkoņa, upei veļoties pār sēkli. Straume iznesa laivu putu klātā laukumā, kuru kā žogs ietvēra attālo mežu zemie koki, aiz tiem zilgoja pakalni. Vietvietām upes vidū rēgojās lieli akmeņi un akmeņu grēdas, ūdens sitās pret tām, pasviezdams gaisā šļakatu vērpetes, visapkārt viss mutuļoja un šalca.

Jegors piestāja pie krasta. Vajadzēja izpētīt apkārtni.

Odens tecēja pa dobumiem akmeņainajā upes dibenā, kuru labi varēja saskatīt līdz ar plaisām cauri skarainajiem ūdensaugiem. Upes gultne izskatījās kā milzīga, dobumaina akmens sile. Jegors iegrāba smiltis no viena iedobuma. Sietiņā palika vesela sauja zelta.

«Cik daudz te zelta!» viņš nodomāja. «Vai tik šeit nav tā Zelta Ieleja?»

Par tādu ieleju vienmēr tika runāts, bet Jegors uzskatīja, ka tie ir meli, apmēram tādi kā «piena upes».

Nākamajā iedobumā Jegors atrada zem akmens zelta pupu ligzdu, desmit gabalus, it kā tos kāds būtu tur noskaitījis. Pats akmens bija smags. Jegors pakasīja to ai nagu. Paspīdēja zelts. «Tīrradnis!»

Jegoram noreiba galva kā dzērumā. «Vai tas uz labu?» pavīdēja doma, bet Jegors, jau agrāk neticēdams nekādiem pareģojumiem un māņiem, arī tagad centās atvairīt nemiera pilnās domas. «Viss uz labu!» viņš atcerējās savas mātes vārdus. «Cilvēkam jāprot tikt galā ar visu … Viss ir cilvēka ziņā!»

Vajadzēja izdomāt, kā nokļūt tālāk pāri redzamajiem izgāzto koku aizsprostiem upē. Jegors nolēma nesteigties, lai vēlāk nebūtu jānožēlo, ka nav paņēmis zeltu.

Ciedru mežā lēkāja vāveres, upe ievirzījās otrā gultnē, kur dārdēdama aizvēlās pār akmeņiem, — Jegors izdevīgi bija izraudzījies to, kas plūda labajā pusē, apejot akmeņus ar līkumu, kur straume mierīgāka …

2

No izskalotās krasta kraujas nesen upē iegāzusies lapegle šūpojās uz gultnes smiltīs atspiestajiem, saliektajiem zariem ar svaigu lapotni, kas vēl nav paspējusi nodzeltēt. Jegora laiva izslīdēja zem koka stumbra kā caur vārtiem.

Daudz koku sagāzušies ūdenī, mežs noveļas upē no straumes izskalotajām kraujām. Šķiet, ka notiek medības, ūdenī iemesti zaļi tīkli un zaru cilpas, lai notvertu šo vīru, sagūstītu kopā ar viņa laivu.

Vienkocis lēkā zem Jegora kā dzīvs. Jātur acis vaļā. Tikai mirklis neuzmanības — laiva būs drupās, ieroči un pēdējais sausiņš pagalam. Un upes dibenā cita nekā nebūs, kur pieķerties, kā vien paša bārda!

Pulveris noglabāts ādas maisiņos tieši uz miesas — tādam gadījumam, ja laivu sadragātu, lai nesamirkst un nepazūd.

«Tāda bagātība man kā no gaisa nokritusi! Un es to nepalaidu garām. Neesmu velti nobraucis pa šo upeli tādu garu ceļa gabalu. Neesmu velti te nomocījies!»

Gaiss bija pilns kādas dīvainas dūmakas kā pirms nejauka laika. «Vai ož pēc dūmiem? Varbūt kaut kur deg mežs?»

Sākās drūms purvājs. Tajā vietām redzēja sīku, nokaltušu kociņu pudurus, kādu retu koku uz ciņa. Rau, cilvēks skrien pa purvāju. «Tas nav cilvēks, bet mazs nokaltis bērzs!» nomierināja sevi Jegors.

Laiva slīdēja tik ātri, ka šķita — koki skrien tai pretim. Tur kāds vēju nosaldēts ciedrs. Izskatās kā vecs vīrs. Roku pacēlis, tas kliedz: «Stāvi!» Jegors to dzird. Bet viņš zina, ka tas tikai tā licies. Te nav cilvēku.

«Ak dievs, cik lielu bagātību esmu pieskalojis! Vai

tas var būt? Es atvedīšu šurp ļaudis. Es šo vietu neslēpšu,» Jegors domā, «tad redzēsim, kas būs…»

«Stā-āvi!» vecis kliedz un šņirkstina zobus.

«Tagad man gals klāt,» domā Jegors. «Tur šņirkst akmeņi, straume triec tos pa gultni, tā veļ pamatīgus oļus, un tie klaudz un švīkst, itin kā saucot kādu vai vaidot.»

Bet cilvēki vēl arvien skrien pa dumbrāju. Parādās kaila sieva, mati tai kā ērkulis, roka pacelta, un redzams, kā roka pamazām saliecas.

«Kaut krasts būtu augstāks, tad neredzētu tos šausmoņus, ko vēji te nokaltējuši.»

Otra sieva stāv izslējusies visā augumā, nemaz nekautrējoties no sava kailuma, tā ir liela ar diviem nabas aplīšiem.

Aizdrāžas garām arī tā. Tālāk skrien tikpat kaila vecene ar pinkainu galvu. «Veci koki, visiem nobrāzta miza,» mierina sevi Jegors.

Aizsprūdumu te nav, akmeņi virs ūdens nerēgojas. Kuzņecovs sāka sparīgāk airēt. Upe meta līkumu ap purvāju. Atkal parādījās šausmoņi, bet nu tie skrēja atpakaļ. Sieva pagriezusi muguru, pār kuru krīt vaļējie mati. Cits citu apsteigdami, skrien melni cilvēciņi ar baismīgi izplestām rokām. Dažiem ir trīs vai pat četras rokas. Liekas, ka viņi visi grib ko izraut no gaisa.

Kad laiva slīd ātrāk, melnie cilvēki skrien ātrāk. Ja laiva pierimst, arī tie pierimst. Kliedz.

«Tagad no viņiem nekur nesprukšu … Apstāšos. Nocirtīšu vienu vecu koku,» nolemj Jegors.

Viņš izkāpj no laivas. Krastmalā zālīte īsa un ciņi ūdenī. Tālāk redzami vecie koki bez mizas. «Pa ciņiem piekļūšu klāt un apcirtīšu tiem ķetnas.» Tomēr tālāk negāja. Pats nobrīnījās, kā gan viņam ienācis prātā, ka jānocērt viens koks.

«Vietas daudz, bet cilvēku navl» iesēzdamies laivā, domā Jegors. «Un visi saka, ka mūsējo — krievu esot daudz. Taču ir tikai saujiņa. Zināms, priekšniecība negrib, ka mēs sadalāmies, pavēl dzīvot blīvāk kopā, lai vieglāk būtu mūs uzraudzīt. Kad visus sadzen vienā vietā, tad liekas, ka ļaužu daudz. Lielā sādžā izdevīgāk izsekot cilvēku. Vecajās vietās ļaudis sadzina baros, tā bija vieglāk ievākt nodokļus. Un jaunajās vietās —

stingrība pēc vecā paraduma. Cik te daudz zelta! Kad gan to vēl atradīs? Kam tas tiks? Varbūt tam gredzenotajam baņķierim? Priekšniecība rūpējas par savām ērtībām. Bet arī es neesmu bez galvas. Es šīs zelta atradnes atklāšu ļaudīm. Taigā klīst un slēpjas kādi nezināmi cilvēki bez pasēm, kuri nav papīros ierakstīti.»

Garām sāka skriet klintis kā izbiedēti aļņi ar žuburainiem ragiem. Veseliem bariem aizdrāzās gar upi augšup. Bet kur tai lejgals? Parādījās plaša paliene, viscaur apaugusi ar jauniem krūmiem. Viļņotās smiltis sākušas aizaugt. Balto smilšu uzkalni atgādina sievu izmazgātu un visapkārt izkārtu baltu veļu.

«Ja nu upe iznes mani Ohotskas jūrā pie valzivīm un belugām,» domāja Jegors. «Stāsta, ka tur esot tādas vietas, kur pie krasta piestāt nevarot, visapkārt klintis, pret kurām brāžas bangas!»

Atpūtas vietā Jegors aizdedzināja ugunskuru. Tāsis sadega, bet malka bija slikta. Ulugu tika teicis, ka esot laba malka un slikta malka, kas čūkst, pīkst un sprakšķ. Jegors domāja par sievu un bērniem, par atpūtu un tīksmi. «Ja šeit papūlas, tad varētu nopirkt liellaivu ar labību, pat veselu kuģi ar mašīnu.»

Jegors pataustīja ar rokām galvu, it kā būtu apreibis vai stipru paģiru mocīts.

Viņš arī agrāk bija skalojis zeltu. Bet tad paši lielākie tīrradņi bija tikai kādus piecus vai desmit rubļus vērti. Bezgala daudz spēka Jegors bija savā mūžā patērējis, lai sagādātu kaut mazumiņu pārticības. Bet nu viņam bagātība bija kā no gaisa nokritusi. īsta, milzīga, kas daudz lielāka par visu, ko Jegors jebkad bija nopelnījis.

«Kas gan tagad notiks? Vai mani savaņģos tie melnie cilvēki un kailās sievas ar resnajām nabām? Vai nošaus kāds aiz koka paslēpies vīrs? Izkāpšu krastā … Kur gan varu aiziet ar visu zeltu?… Vai tik taiga nebrīdina mani? Vai tas viss ir maizes, tīruma, darba dzīves vērts? Bez maizes. Bez ceļa. Ar šauteni un zeltu … Ja kļūšu bagāts — un tomēr aršu zemi —, ļaudis izsmies, teiks, iznācis sadusmot dievu, izliekas par nabagu. Bet nepaņemt zeltu nevar. Paturēt visu sev — grēks. Ja atdošu cilvēkiem, — samaitāšu tos un pazudināšu. Ja nedošu — vēl ļaunāk, paņems cilvēku naidnieki. Ja tagad

aiz alkatības piegrābšos bez mēra, — apēdīs mani knišji un putni… Jādodas uz mājām … Jānovāc labībai

Ja satikšu cilvēkus, tad vajadzēs noslēpt, tādu bagātību nedrīkst uzreiz parādīt! Visā mūžā man vēl nav bijis tāda gadījuma, ka es būtu ko slēpis no cilvēkiem. Kādu nieku varbūt kādreiz … Kaut ko noklusējis. Velti tukšu runāt nav labi. Kas notiks ar maniem bērniem, ja viņi atradīs zeltu tūkstošiem rubļu vērtībā?»

Galvā pavīdēja doma — iesviest visu ūdenī. «Vai lai atgriežos tāds, kā biju? Zeltu atradīs citi… Nē, man jāpacīnās.»

… Krastā dega ugunskurs. No baļķiem celtās jurtas priekšā sēdēja divi veči un kūpināja pīpes. Krastmalā rotaļājās bērni. Tālāk veca sieviete lasīja zarus. Aiz pakalna rēgojās neapzāģētās kārtis uz klētiņas jumta.

Jegors sāka airēt uz krastu. Viņš nezināja, kura diena ir šodien. Pusdienas laikā būs tieši nedēja, kopš viņš atrada tekošo ūdeni. «Tas tur avotā droši vien bija tīrradnis!» viņš nodomāja.

Jauna sieviete un meitene grieza uz tāss gaļu un svieda gabaliņus katlā.

Mazie bērneļi, ieraudzījuši svešu cilvēku, visi barā aizbēga aiz mājiņas. Suņi pacēla augšup purnus. Tie bija izkašņājuši alas, kurās paslēpa galvu, lai tās nekostu knišļi un dunduri. Skatīdamies uz Jegoru, suņi nerēja, bet laiski vilkās viņam pretim. Šķita, ka sāni tiem izplūkāti, un vilna nokarājās, savēlusies lēkšķēs. Ap acīm vilna bija noberzta, izskatījās, ka visiem suņiem uzliktas lielas, sārtas brilles.

Viens no večiem piecēlās un sāka aplūkot atnācēju. Viņš bija tērpies jaunos roņādas svārkos, kas spīdēja kā dzeltens samts. Tādus svārkus valkāja giļaki.

Jegors saprata, ka nokļuvis pie giļakiem, tātad viņš aiznests uz Amūras lejgalu.

Sēdot uz baļķa pie ugunskura, Jegors sajuta, cik ļoti viņam gribas ēst. Bet gaļa vēl vārījās.

—   Kur ir Amūra? — vaicāja Kuzņecovs.

Vesels mākonis knišļu metās uz suņiem, un tie, šausmās braucīdami ar ķepām acis, aizdrāzās uz savām alām un sabāza tajās galvas.

Giļaki paskaidroja, ka upe neesot tālu, jāpabrauc ar laivu atpakaļ, pēc tam pāri ezeram un vēl pa caurteku.

Tur dzīvojot kāds jaunatnācējs. Uz salas esot ceļa zīme kuģiem. Bet augstāk viņpus Amūras atrodoties Kraujas sādža. Pie tās ierīkota kuģu piestātne un savesta malka.

—   Daudz malkas! — piebilda otrs giļaks. Jegors atcerējās, ka uz Krauju pārcēlās Kotajs Ovčiņņikovs no Tambovkas. Un Kraujas sādžā dzīvo un tirgojas arī kupcis Ņikita Žerebcovs.

Giļaks pajautāja Jegoram, no kurienes šis esot.

—  Aha! Tavs iet ar ekspedisa! Tavs laikam būs Kuzņecovs?

Vecais kaut ko pateica sievietei. Tā iegāja pāļu klētiņā, iznesa papīra turziņu ar miltiem un iejauca mīklu.

Jegors, kopā ar večiem pēc kārtas pastiepdams roku ar karoti uz katlu, ievēroja, cik viņa rokas izdilušas, it kā sažuvušas, salīdzinot ar saimnieku spēcīgajām, melnīgsnējām rokām. Viņš kāri iestūma mutē karsto plāceni un steidzīgi sakošļāja.

—   Manam brālis ir! — pilns lepnuma pavēstīja saimnieks. — Dien policijā Nikolajevskā. Vai tad tavs nezin! Viņējs ir policists. Viņējam vārds Ibalka. 0-ū!

—   Kā tad tevi sauc?

—  Kā manam vārds? Mrght! Laba vārds? Ir krieva vārds arī… Petja!

Giļaks parādīja kaklā pakārtu krustiņu.

3

Jegors nepalika pārnakšņot pie giļakiem un pēc pusdienām devās tālāk. Viņš gribēja ātrāk nokļūt līdz piestātnei. Giļaki gan brīdināja, ka līdz tumsai nepaspēšot. Bet viņi nezināja, kā Jegors spēj un prot strādāt — jo vairāk tagad, kad paēdis un zina ceļu.

Jegors šķērsoja ezeru un iebrauca caurtekā, kas augsto kārklu krūmu vidū izskatījās kā ar ūdeni pieplūdusi stiga.

Parādījās augsts pakalns. Uz brīdi paspīdēja saule. Līduma vidū stāvēja no jauniem baļķiem celta mājiņa. Ap to nebija ne žoga, ne iekopta tīruma. No viena mājiņas stūra uz kārkla stumbru bija izstiepta virve. Saulē žāvējās veca veļa, kas no tālienes atgādināja baltas smiltis. Karājās matroža krekls.

Jegors atcerējās, ka giļaki stāstīja — pa ceļam dzīvojot jaunatnācējs. Viņam gribējās satikt šo jaunatnācēju, jo arī pats bija tāds, gribējās parunāt ar to, palīdzēt ar padomu vai ko citu, ko tam vajadzētu. Redzams bija viens vienīgs jumts, sādžu nekur nemanīja.

No kārklu krūmāja iznāca meiča baltā tērpā. Jegoram likās, ka viņa ir dūšīga puiša garumā. Lakatiņš tai bija novilkts zemu pār pieri. Virs jakas ar samirkušām piedurknēm nokarājās vairākas kreļļu virknes. Svārki tai bija uzsprausti, kājās pamatīgi zābaki.

—   Esi sveicināta, meitenīt!

—       Esi sveicināts, labais cilvēk! — viņa atbildēja un pazemīgi paklanījās.

Prasmīgi satvērusi laivas malu, meitene pieturēja laivu un pēc tam palīdzēja Jegoram uzvilkt to krastā.

Blakus Jegoram viņa izskatījās maza un tieviņa.

—       Vai maisu ņemt laukā? — meitene veikli satvēra to aiz lencēm.

—   Vai no šejienes tālu līdz Kraujai?

—   Vai tad jūs neesat šejienietis?

—   Neesmu te bijis.

—       Līdz piestātnei vēl tālu, — ņipri uzslējusi savu mazo deguntiņu, atbildēja meitene.

Jegors izcēla smago maisu un šauteni. Meitene uzmeta uz pleca vienu lenci, uzvēla smago maisu uz muguras un devās uz mājiņu.

—       Airus es ienesīšu vēlāk. Bet laiva jāuzvelk augstāk!

Pie lieveņa bija sakrautas tādas kā bumbas. Meitene atskatījās un pasmaidīja, it kā priecādamās par viesa ierašanos un noskārzdama viņa ziņkāri.

—       Mans tēvs ir kuģu ceļa uzraugs… Viņš pašlaik izvieto jaunas ceļa zīmes.

—   Tātad šeit ir Amūra?

—   Atteka …

«Var jau būt, ka esmu kādreiz šeit gājis!» Jegors nodomāja. «Visas attekas taču nevar atcerēties!»

Uzkāpis uz lieveņa, Jegors ieraudzīja aiz smiltīm izslējušos ceļa zīmes galu.

—       Ejiet istabā! — aicināja meitene. — Es jums visu ienesīšu.

Viņa pie lieveņa noāva kājas, rūpīgi noslaucīja ar zāli zābakus un nolika tos uz dēļa.

Meitene ienesa Jegora mantas, izņēma no nelielas lādes saņurcītu, bet tīru dvieli. Viņas mati zem lakatiņa likās gluži melni, arī acis bija melnas. Pasmēlusi no katla siltu ūdeni, viņa lēja to viesim uz rokām. Uz galda parādījās maize, trauki un līdz pusei nokvēpis pods ar zivju zupu. Pa atvērtajām durvīm bija redzama uz smiltīm uzvilktā laiva, ar ķeksi izzvejotu sanesu kaudze, bāla saule virs izdegušās sopkas kailās virsotnes un projām slīdošs mākonis.

Jauniņā namamāte bija laipna, un Jegoram likās, ka tā līdzīga viņa dēlam Vasilijam. Viņam šķita, ka meitenē ir kaut kas tuvs, radniecisks. Viņas smaids bija labsirdīgs un mazliet vārs, tāpat kā Vasjam. Visu laiku viņa smējās, priecīgi uzlūkodama Jegoru, it kā gribēdama kaut ko pateikt vai pajautāt, it kā pazītu Jegoru, bet neuzdrošinātos atgādināt.

—   Kad ūdens sacēlies, pa šo atteku, lai saīsinātu attālumu, iet kuģi un baržas ar lielu iegrimi. Tāpēc arī šeit izliek ceļa zīmes.

Sarunājoties viņa pacēlās uz pirkstgaliem, it kā gribēdama uzlidot augšup.

—   Kā lai nokļūst līdz Kraujai?

—   Te ceļā ir sēklis. Tēvs parādīs. Jāzina, kur var braukt. Līdz piestātnei veselu dienu jādodas pret straumi. Labi, ja būtu vējš!

Meitene atnesa airus, nolika tos pie lieveņa un, istabā ienākusi, pateica:

—   Vēja nav. Tēvs atgriezīsies pret nakti. Viņš aizbrauca ar tvaikonīti līdzi strādniekiem. Runā, ka drīz iekārtošot krastā kuģu ceļa uzraugus tā, ka tvaikoņi iešot pat naktī. Vai tā varēs? — strauji noprasīja viņa, izstiepdama savu tieviņo kaklu. — Tad gan daudz ceļa uzraugu vajadzēs!

«Pirms vairākām dienām, kad braucu pa upi, kāds aiz koka paslēpies cilvēks uz mani šāva. Un upe tek uz šejieni. Cik viegli ļaunais cilvēks var atkulties uz šejieni. Kādēļ gan viņa tā uzticas?» domāja Jegors.

Viņš pastāstīja, ka vedis ekspedīciju no Uraļskas un atceļā apmaldījies. Ar lakatiņu apsietā meitenes galva izskatījās kā celmenītes vai bērzlapes galviņa. Jegors

bija pārāk ilgi klusējis un tāpēc tagad sarunajas labprāt.

Satumsa. Jegoram meitene uzklāja guļvietu gultā, bet sev uz sola.

Kuzņecovs izstiepās tajā un tikai tagad sajuta, kā smeldz kājas un visi kauli. Beidzot atradusies vieta, kur var atpūsties. Un runājies viņš šodien vairāk, kā vajag … «Bet meitene ir jauka!»

Naktī Jegors dzirdēja, kā viņa, kailajām kājām plakšķot, iziet laukā.

—  Katrīn, kam tā laiva? — aiz loga dobjā balsī vaicāja kāds vīrietis.

—  No Uraļskas … Viņš pavadījis ekspedīciju … — no atbildes dzirdēja tikai atsevišķus vārdus.

Viņi runāja vēl par kaut ko.

Istabā ienāca vīrietis ar laternu un uzlika to uz galda. Jegors paslējās sēdus.

—   Guli! — saimnieks atmeta ar roku.

Viņš pakāra uz naglas jaku un cepuri, noāva kājas un izdzēsa laternu. Varēja dzirdēt, ka viņš veikli uzlec uz krāsns.

Jegors piecēlās rītausmā un sakravāja savas mantas. Saimnieks jau zvejoja zivis netālu no krasta. Viņa laiva sāka slīdēt mājup.

Pa atvērtajām durvīm istabā iespīdēja saule. Katja ienesa skaidas. Šodien viņas acis izskatījās pavisam gaišas, lakatiņš bija noslīdējis, un varēja redzēt viņas gaišbrūno matu pīni. Bez lakatiņa, kas vērta meitenes seju šaurāku, seja izskatījās platāka, ar lieliem vaigu kauliem un labsirdīgāka, bet acis šķita mazākas. Tagad viņa bija vēl līdzīgāka Vasjam.

Sarunādamās Katja tāpat cēlās uz pirkstgaliem, it kā vēlētos lidot, un izstiepa savu tievo kaklu.

Ienāca viņas tēvs, nesdams uz rīkstes savērtas karūsas. Viņš bija klibs, ar tabakas apkvēpinātām ūsām, ar gaišu cekulu sirmajos matos, grumbainu seju un ļoti bāls, acīm redzot, viņa āda neiedega vai arī viņš nesen bija slimojis.

Pa jokam nosveicinājis Jegoru kā īsts karavīrs, viņš uzsita Jegoram uz pleca:

—   Man tas gods! Ivans Fedosejičs Tihomirovs, atvaļināts pirmās klases matrozis! … Kā gulēji? Kā tad

jums maksā par ekspedīcijas pavadonību? Kā tu pazīsti šo apvidu? Šeit visus pa taigu izvadā giļaki.

Jegors, vakar noklausījies Katjas nostāstus par tēvu, uzlūkoja viņu ar lielu cieņu. Abi vīri sāka sarunāties.

Katja uzlika galdā ceptas karūsas.

—   Vajadzētu apslacīt mūsu iepazīšanos! Es ātri vien varētu aiztecēt, ko? — braši piedāvājās Fedosejičs un paraudzījās uz durvīm. — Pašlaik aiz salas stāv barkass, tas tur pārnakšņoja. Piestājis pie giļaku apmetnes … Pie viņiem it viss dabūjams! …

Jegors negribēja uzkavēties. Tagad viņš saprata, kālab kuģu ceļu uzraugs tik bāls. Jegors izlikās, ka neko nesaprot. Uzraugs savukārt neuzstāja un «apslacīšanu» vairs nepieminēja. Jegoram kļuva žēl nabaga dzērāja un viņa meitas, kurus liktenis atsviedis uz tik tālu zemes malu.

—  Cik verstu ir no šejienes līdz Uraļskai? — viņš vaicāja.

—  Vai tik tu neesi «bikšu» saimnieks? — pēkšņi noprasīja matrozis.

—   Esmu gan.

Katja atkal izstiepa kaklu un atkal pacēlās uz pirkstgaliem, it kā gatavodamās dejot no prieka.

—   Tavu brīnumu! — sacīja Fedosejičs. — Šeit taču tik nomaļš kakts, brikšņi vien, bet tu izkļuvis neskarts! Padzīvo pie mums kaut vienu dienu! Mēs abi atveldzēsimies. Mans darbs ir smags… Vienmēr saaukstējos … Pat vētrā jādodas laukā ar laivu … Katrīn, aizej, ienes masta kārti noliktavā. Šodien ņemu brīvdienu!

Par noliktavu viņš dēvēja mazo būdiņu, kas bija uzcelta attālāk uz pakalna kores.

—   Laba meitene, tikai dievs viņai laimi nepiešķir! — piepeši noteica vecais ar neviltotām skumjām balsī, noskatoties, kā meita iziet laukā.

Meitene prasmīgi izcēla laivas mastu un salocīja buras.

—   Nu, paldies tev, saimniek, — Jegors sacīja. -+ Atļauj pateikties un pēc tam atvadīties. Man jāsteidzas uz mājām, laiks novākt labību.

—   Vai uz «Jegora biksēm» steidzies? — vientiesīgi apjautājās Ivans Fedosejičs. Viņš pavērās uz trīsrubļu

naudas zīmi, ko Kuzņecovs uzlika uz galda. — Kam tad tā?

—   Pateicība par naktsmājām.

—   Nē, to es neņemšu. Vai tad var ņemt maksu par vienas nakts pārgulēšanu? Tev par ekspedīcijas pavadīšanu samaksāja desmit rubļus, un es lai paņemu gandrīz vai pusi tās naudas sev… Viens es nedzeru, neraugies uz to, ka esmu matrozis … Man vajadzīgs kāds cilvēks, bet šito te … Priekšniecība bija atbraukusi, un visi sabļāva uz mani… Zēl gan, Jegor Kondratjevič … Ak tu, Amūra! Esmu dzirdējis par tevi… Nu, kā tu vēlies. Piespiest tevi palikt nevaru.

Matrozis izstāstīja, kā nokļūt līdz Kraujai.

—   Bet, ja sacelsies vējš, tad nebūs labi… Airus atstāj, es vēl aizbraukšu āķus pārbaudīt! — vecais uzsauca meitai.

Varēja redzēt, ka Fedosejičs saīdzis un izvada viesi ar grūtu sirdi.

Jegors nodomāja, ka ne jau savas vājības dēļ saimnieks tik piekāpīgs un ka vispār viņš, tā liekas, labs biedrs. No kurienes gan atnesis liktenis viņus abus ar meitu uz šo smilšu sēri pēc karstajām dienvidu zemēm, pēc brīnumputniem un okeānu vētrām . .. Turp tiecas Jegora bērni, uzzinājuši, ka okeāns tepat blakus. Zināms, uz kuģa viņš pieradis būt kopā ar komandu, cilvēkos, kur varēja izvēlēties biedrus. Bet šeit viņš ir vientulīgs.

—  Naudas man nevajag. Labāk atstāj manai meitai, laimi vēlot, tīrradnīti, — pēkšņi pateica Fedosejičs.

Jegors paņēma naudu atpakaļ, atraisīja lakatiņa mezglu un uzlika uz galda zelta tīrradni.

—  Gan jau kādreiz viņai noderēs. Tas tev laimei! — teica tēvs, kad Katja ienāca.

Meitene nodūra acis un, līdz pusei aizsegusi seju ar lakatiņu, ziņkāri paraudzījās uz galdu. Pēc tam viņa uzmeta tēvam un Jegoram tādu skatienu, it kā gribētu redzēt viņiem cauri.

—   Tu piesargies, — Jegors brīdināja, — kad braucu pa jūsu upīti, kāds cilvēks uz mani šāva. Kas viņš bija — nezinu.

—   Kas tad ir?

—   Tava meita paliek mājās vienai

—   Šāva taču taigā! Tā tam jābūt. Nevajag klaiņāt pa taigu! Uz kuģa gan ir pavisam citādi… Uz tā ir tādi lielgabali, ka nav bail pat no pirātiem. Mēs tikām redzējuši dažādus pirātus: japāņu, malajiešu, ķīniešu, vergu tirgotāju kuģus. Kādu tik tur nebija!

Vecais jokoja, bet Jegors manīja, ka viņš brīžam paveras uz meitu pavisam noraizējies.

—   Tad nu parūpējies gan! — Jegors vēl pieteica.

—   Man taču jāpilda dienests! Vai gan es nebažījos! Es te … Es tevi pavadīšu! — matrozis uzlēca kājās.

Viņš paņēma šauteni un aiznesa uz savu laivu.

—   Ar plakandibeni līdz galam neaizkļūsi… Ko tu ar to darīsi? Pamet to šeit, tev tikpat tā vairs nav vajadzīga.

Jegors bija ar mieru.

Aiz salas viņi piestāja pie barkasa. Izrādījās, ka kleinkājis tirgotājs ar izrieztām krūtīm, gluži baltām uzacīm un lielām sārtām ausīm ir sens Jegora paziņa.

—  Kur tad tavs saimnieks? Arvien vēl Blagoveščenskā?

—       Es vairs nekalpoju viņam, — lielausis atbildēja,

—  tagad es pats esmu saimnieks!

—   Vai Keška vēl uzpērk no mums zivis?

—   Jā, viņam ir savi tvaikoņi. Vai esat dzirdējis, kādas dzirnavas viņš uzcēlis? Viņam ir valču dzirnavas! Bet sāka šis, tāpat kā es, ar barkasu!

—  Mēs zinām, kā viņš sāka!

Uz barkasa viņi iedzēra vīnu. Matrozis kļuva jautrs un pēc tam visu ceļu stāstīja Jegoram dažādus notikumus uz jūras. Apprecējies viņš pie Amūras, Nikolajevskā.

—   Bet sieva man nomira! — viņš pateica. — Palikusi meita … — Matrozis nopūtās. <— Re, cik es veikli no tevis izdibināju par zeltu! Veikli! Veikli gan! — matrozis uzslavēja pats sevi. — Pēc tavas jakas un biksēm redzams, ka esi zelta smiltīs vāļājies. Pat Katja to uzminēja. Šitāda haizivīte! Lai gan zeltu vēl nekad nebija redzējusi. Tu pirms došanās uz sādžu notīries. Ļauj, es tev jaku notīrīšu, visu nokasīšu. Bet bikses vajag mazgāt ar ūdeni, kamēr nonāksim līdz galam, tās izžūs. Kā zini, šeit pie mums tak visvisādi ļaudis dzīvo … Es taču redzu, es, draudziņ, esmu matrozis, kas apbraukājis

visu pasauli… Tagad, lūk, esmu klibsl… Cilvēku, kuram ir zelts, tūliņ var ievērot… Zelts spīd cilvēkam cauri, tas redzams pēc acīm, pat pēc ķepām!

—       Vai atklāt šo zeltu cilvēkiem jeb to nedarīt? — Jegors noprasīja.

Matrozis tīrīja Jegora jaku. Laiva ar slīpo buru slīdēja augšup pa straumi. Jegors turēja rokā virvi.

—   Ja atklāsi, — tas var atnest nelaimi.

—       Bet neatklāt būtu grēks. Kam tad zelts ir vispār? Kālab esmu to atradis? Kādēļ tam jāpaliek zemē?

—        Jāatklāj! Mēs dienot dalījāmies ar biedriem it visā. Bet es zeltu skalot neiešu. Esmu pieradis pie sava dienesta… Lai iet tavi dēli! Lai! Tad mums garām braukās ļaudis! Pat giļaki izjūt savas dzīves vientulību, viņi priecājas, ka ieradušies pārceļotāji, saka — līdz ar krievu atnākšanu dzīve kļuvusi jautrāka, kaut tikai neapzagtu un nemānītu mūs. Saka, lai nedarot viņiem pāri! To tu pareizi pateici, visādi cilvēki var pagadīties! … Es aizliegšu viņail Vai tad var aicināt istabā nepazīstamu cilvēku!

—   To gan aizliedz!

—       Viņa zina, esmu parādījis, pa kuru vietu un kā jāsit, ja uzbrūk… Un ļaunākajā gadījumā — viņai ir arī ierocis… Un viņa prot… Mana Katja ir pieredzējusi! Tu esi cienīga izskata vīrišķis, un viņai vienmēr gribas parunāties … Atsitusies nelaiķē mātē… Nu, velc mugurā!

Vecais atdeva notīrīto jaku. Jegoram likās, ka matrozis kļuvis skumīgs.

—   Rievās vēl spīd! — viņš pameta acis uz zābakiem.

Jegors saslapināja stupi un rūpīgi nomazgāja savus

rūsganos sarukušos ičigus.

—       It kā zeltā būtu gulējis, pašos zelta laukos! — Fedosejičs noteica.

4

Uz nelielas sopkas ar kailiem klinšu laukumiņiem un mežu, kas lietū izskatījās gluži pelēks, spīdēja māju jumti.

Jegoram nemaz nepatika iegriezties kādā sādžā, viņš

labprāt būtu braucis taisni uz mājām. Bet viņam nebija piemērotas laivas, nebija arī naudas, un samaksāt par laivu ar zeltu būtu neapdomīgi. Tāpat nebija arī maizes un trūka uzņēmības vairākas dienas vilkties pret straumi, vēl jo vairāk tālab, ka, pēc Fedosejiča vārdiem, drīz vajadzēja pienākt kuģim.

Lietus bija pierimis. Krastā pelēkā, smagā zāle ap izmirkušajām malkas grēdām vietvietām spīguļoja.

Melnbārdains vīrs tupēja ūdens malā smiltīs un krāva kaut ko ūdenī. «Lūkus iemērc, vai?» nobrīnījās Jegors. «Ko šis darīs ar vīzēm? Cik vēl dīvaini ļaudis šeitan!»

Matrozis iebāza mutē pirkstus un spalgi iesvilpās. «Tāpat smiesies arī par mani, ja es nepametīšu zemes darbu!» Jegora galvā pavīdēja salīdzinājums.

Vīrietis piecēlās. Kļuva redzams, cik tam stalts augums. Laiva aizpeldēja viņam garām un piestājās pie krasta iepretim pēdējai mājai.

Vīrietis, kas mērca lūkus, pagrieza uz atbraucēju pusi seju ar ērgļa degunu, nenovēršot no tiem acu.

… Kaut kur smilkstēja zāģis, bet tad apklusa.

—   Vai tiešām Kondratjičs? Ak tu debestiņ! Tas tik ir viesis! Laipni lūdzam! — prieka pilns no augšas pretim skrēja Kotajs. Viņš tikko bija zem nojumes zāģējis baļķi ar izliektu japāņu zāģi. Kotajs ar plaukstām notrauca no krekla zāģu skaidas. — Vai tiešām pavadīji ekspedīciju? Esat gan jūs, urālieši, braši zēnil Tiklīdz kāds pārgājiens, — jūs pavadāt to taigā! Un kas ar precēm dodas augšup pa upelēm uz kalniem? Atkal jūs! Agrāk to darīja Ivans Karpičs Berdišovs, viņš mūsējiem Tambovkā visu Gorjunu no deguna priekšas nocēla, rādīja priekšzīmi, ka no taigas nav jābaidās …

Kotajs agrāk bija dzīvojis Tambovkā. Sastrīdējies ar savu vecāko brāli Saņu, viņš pārcēlās uz Krauju. Runāja, it kā brāļi tagad esot salīguši mieru.

Istabā Jegors nevērīgi nosvieda maisu pie durvīm. Matrozis uzlika tam virsū somu. Sēdēdams pie galda, Jegors neviļus pa brīžam pašķielēja uz savām mantām. Kotajs to ievēroja.

Bakurētainā Kotaja sieva sāka likt galdā ēdienu. Ovčiņņikovi tirgojās, un tāpēc pie viņiem vienmēr bija dabūjamas labas pusdienas un degvīns.

Jegoram radās tāda sajūta, ka, ienākot sādžā ar savu guvumu, viņš it kā nokļuvis starp ienaidniekiem. Tagad vajadzēja melot. Tā rīkoties nebija pierasts, un sirds tam pretojās. Bet nemelot nevarēja. Nevar taču svešās mājās izplāt visu uz galda …

—   Sagaidi tvaikoni, tas drīz pienāks, — ieteica Kotajs.

—   Rīt pret vakaru, — matrozis piebilda.

—   Jau rīt? — saimnieks brīnījās.

Fedosejičs gribēja vēl palikt, aizvadīt jauno paziņu uz kuģi.

—  Brauc vien… Tevi gaida darbs! — Kuzņecovs noteica.

—   Par darbu nav ko runāt! Naktī kuģi neiet. Nav jau tādas bākas kā jūrā. Tiklīdz satumst — iededzini… Tiklīdz sadzirdi zvanu vai tvaikoņa svilpienu, — tūliņ sāc gaudot, laid vaļā sirēnu! Nē-ē! Šeit mēs ugunis nededzam. Bet ceļa zīmes — tās stāv arvien …

Kotajam gribējās uzzināt, ko viesis noslēpj, bet laika bija palicis maz. Jegors, kā par spīti, degvīnu nedzēra. Kotajs bija dzirdējis, ka viņš satiekas ar izglītotajiem cilvēkiem no pilsētas, savus bērnus skolo un par visu interesējas … grib zināt it visu …

Notrāpījis mirkli, kad Jegors pēc pusdienām izgāja pavadīt Fedosejiču, tirgotājs pārlaida roku pār maisu. «Viņš atnesis līdzi iežu paraugus. Kaut kādus akmenīšus. Nevar taču būt, ka tīrradņi ir tik lieli!»

Ovčiņņikova sieva, acis iepletusi, nostājās pie Jegora bagāžas.

—   Ej, ej projām! — Kotajs rupji uzkliedza.

Sieva novilka uz acīm lakatiņu, pavīpsnāja un aizgriezās.

Jegors ienākdams ienesa līdzi savu laivā atstāto lāpstu.

Lai kā viņš bija mazgājies un noberzies pirms ierašanās sādžā, taču uz viņa maisa, uz biksēm un uz cepures Kotajs saskatīja dzeltenīgos plankumus, pēc kuriem bija redzams, ka cilvēks nav velti klaiņojis pa taigu. Par Jegoru runāja, ka viņš ir darbīgs un spēcīgs zemnieks, kas iekopis tīrumus un piespiežot savus bērnus art, kas velk līdzi kaimiņus, velti nekur klāt neķeras un, ja uzsāk ko, tad ar prātu.

Te nu viņš ir kā uz delnas. Uz drānām viņam redzami ar māliem sajauktu zelta smilšu plankumi, kājās asu akmeņu šķautņu saplosīti ičigi, zem nagiem tikko manāms dzeltenums, un pašam — jautri piesardzīgs, spulgs skatiens, kāds ir apmierinātam cilvēkam, kuram tikko kaut kas laimējies. Šķiet, zelta smiltis viņš tur rausis ar nagiem. Izskatās ļoti sasprindzis. Acīm redzot, baiļojas par kaut ko … «Ek, drauģeli Es taču redzu tev cauri,» vērodams Jegora seju, domāja Kotajs. «Tā nav nejaušība, ka esi šeit atkūlies …»

Bet kur slēpjas Jegora galvenā bagātība — galvā, maisā vai aiz jostas, vai Jegors ko paņēmis līdzi no tās vai tikai redzējis, tikai dzirdējis, vai nes iežu paraugus vai zelta tīrradņus, — to Kotajs vēl nezināja.

Atnāca Ņikita Žerebcovs, tas pats sprogainais zemnieks ar līko degunu un melnajām acīm, kas mērca lūkus. Jegors viņu bija pazinis jau senāk.

—  Kondratjičs pavadījis ekspedīciju, — Kotajs pavēstīja.

—   Ak tā! Ekspedīciju! Tas ir labi, labi gan! Runā, ka tā puse esot bagāta ar zeltu. Tu taču esi urālietis, rūdas pazinējs… Es, kad biju vēl puišelis, kopā ar tēvu gāju pāri Urāliem, redzējām zelta raktuves… Pēc tam Sibīrijā arī paši skalojām… Tad jau labi, ka turp dodas ekspedīcija! Kālab tad tu nepavadīji ekspedīciju tālāk?

—   Tālāk devās ar tungusiem.

—   Kur mūspusē ir tungusi?

—   Aiz kalnu grēdām.

—   Vai ekspedīcija bija tirgoņa Berdišova sūtīta, vai?

Vajadzētu samelot, atbildēt, ka sūtījis tirgonis Ber-

dišovs. Taču Jegors pateica, ka vedis kroņa ekspedīciju.

Viesmīlīgie, laipnie saimnieki, nojautuši zeltu, nespēja sevi apvaldīt. Jegors redzēja, kā ložņā un šaudās viņu acis.

—   Tu, lūdzams, pastum savu maisu un somu kaut kur tālāk, — Kotajs ierosināja, — citādi meitenes var apgāzt…

Jegors nocēla somu un pabīdīja maisu zem platā sola, lai viņa mantas netraucētu saimniekus.

Žerebcovam un Ovčiņņikovam vēl vairāk nostiprinājās pārliecība, ka maisā kaut kas ir. «Vai tiešām tajā ir zelts? Maiss bāztin piebāzts kā patvāris ar oglēm,» domāja Kotajs. Viņš pūlējās nomierināt sevi: «Tā ir Kuzņecova manta — ne jau manai Bet dieva dāvana jāatrod pašam! Mēs abi taču esam draugi.»

Jegoram šķita, ka uz viņu raugās kā uz zagli, kas uzdrošinājies skalot zeltu svešas sādžas tuvienē. Neviens, protams, netic, ka viņš nāk no tālienes. Kraujas iedzīvotāji paši nedevās tālu taigā. Viņi nopirka kažokādas no medniekiem savās mājās.

—  Tavs dēls Vasilijs ir jauks puisisl — Žerebcovs ierunājās. — Es redzēju viņu pilsētā.

Tad melnbārdainais tirgotājs piecēlās un aizgāja. Kotajs pastāstīja šo un to par viņu:

—   Māju šis apšuvis ar skārdu. Ne tik vien jumtu — visas sienas apšuvis, lai nevarētu aizdegties. Krāj naudu. Tu redzēji, viņš nāk uz krastmalu iemērkt lūkus. Šis rādot ļaudīm piemēru, lai neaizmirst darbu. Bet kur tu tungusus atradi?

Bakurētainā saimniece, smaidīdama pār visu seju, pienāca pie Jegora un paklanījusies sniedza viņam uz paplātes glāzi degvīna.

—   Iedzer!

It kā atgaiņādamās no odiem, viņa sadrebināja savus platos gurnus.

«Arī šī sieva liekuļo, tāpat kā visi!» nosprieda Jegors un izdzēra glāzi tukšu.

—  Domāju, ka nomiršu aiz bada. Četras diennaktis klīdu bez maizes … Nācu pāri kalnu grēdām.

«Vai tiešām viņam acis tā iekritušas no badošanās?» domāja Kotajs.

—  Visu ceļu ņēmu iežu paraugus! — pēkšņi pateica Jegors un nosmīknēja.

—   Medījumu tur bez sava gala, — Kotajs atbildēja un nožāvājās. — Klintīs daudz rūdas… Ek — vai… Vai nāksi uz pirti?

Jegors izvilka no somas tīru veļu. «Maisu taču neaiztiks?» viņš nodomāja. «Atteikties no pirts nevar, bet maisu līdzi ņemt arī nevar.»

Vakarā iedzēra degvīnu. Naktī guļot uz sola, Jegors piepeši sajuta, ka pie viņa somas it kā lien kāda roka

un pēc tam pieskaras spilvenam un sejai. Jegors atmodās. Uz grīdas krāca Kotajs. Viss bija kluss. Jegoram šķita, it kā tā būtu bijusi kaila sievietes roka. Vai nu meklēja ko zem spilvena, vai arī meņģēdamās kā neviļus noglāstīja Jegoru.

5

Tvaikonis nosvilpa un trīs reizes vēl norēcās, lai zvejnieki paiet nost no kuģu ceļa. Vērojot apvidu, Jegors sprieda, ka viņi tikko pagājuši garām Gorjunas grīvai un Tambovkai, kur dzīvoja Jegora radinieki. Aiz salām pavīdēja pazīstamu goldu sādža.

Pret vakaru vajadzēja nonākt līdz «Jegora biksēm». Sen jau tīrumi vairs neizskatījās pēc biksēm, tomēr iesauka palikusi. Jaunie pieauguši, bet vēl arvien dēvē tos tīrumus par «biksēm», lai gan paši nezina, kāpēc ši vieta tā iesaukta.

Jegors bija pieradis braukāt ar tvaikoni. «Izlutis!» viņš pats par sevi nodomāja. Bieži iznāk braukāt ar tvaikoņiem arī citiem pārceļotājiem. Tagad pat neticami liekas, ka pa Amūru nav bijusi tvaikoņu satiksme. Tikai nabadzīgākie tirgotāji no Aizbaikāla un Sansinas vēl braukā ar saviem barkasiem un buru laivām.

Tvaikoņa klājs un jumts pār to nokaituši, un tādēļ diena liekas vēl karstāka. Šajā laikā visa Amūras apkārtne izskatās kā paradīze zemes virsū.

Garām aizpeld ar zāli apaugušas salas, kas no tālienes izskatās kā samtainas pļaviņas. Tās aizstiepjas verstīm tālu — pļavām upes vidū nav ne gala, ne malas. Zāle uz tām bieza un nenopļauta, divreiz garāka par cilvēka augumu. Vietām zālēs kā stiga pavīd kādas caurtekas tumšais zilums vai arī salas pāršķeļ dzeltena māla kraujas, bet tad salas atkal saplūst kopā, un no kuģa malas līdz pat kalniem plešas koši zaļais līdzenums.

Dažviet tvaikonis iet tuvu garām augsta krasta stāvajām nogāzēm, kuru smaragdzaļās kraujas klāj milzums ziedu, garām nogāzēm ar smaržīgām ziedu pilnām liepām un kupli izzarojušiem spurainiem ozoliem.

Pie Amūras vasara pašā plaukumā. Jegoram patīk šeit, jo sevišķi pēc tam, kad viņš tikko izkūlies no

tādām vietām, kur pavasaris it kā ieildzis, kur nekad nepienāks vasara un, liekas, iestājies jau rudens vai ari rudens tur mūžīgs, tik tuvu tur sniegi un auksti ezeri, it visur purvi, izdedzis mežs, akmeņi, klintis un saltas straumes. Tur dienām vairs nezina skaita, viss sajūk … Toties tur ir zelts, bet šeit tikai zelta tērēšana un smags darbs.

Tvaikonis lēni velkas augšup pret straumi, šķiet, ka tas gandrīz nekustas, bet stāv uz vietas …

Atkal atskan tvaikoņa rēciens. Apdzīvots apvidus, šorīt tā jau otrā laiva, ko viņi sastop ceļā. Pavisam citādi nekā taigā!

Uz Amūras ir jauki, un Jegors sāk sasilt. Taču sirds vēl nemiera pilna.

Šorīt, kad viņš iznāca uz klāja un sejā iesitās svaigā vēsma, atmiņā atausa it viss.

Kajītē Jegors gulēja blakus savam maisam un redzēja šo maisu sapnī, tā dēļ pārmeta sev, bet maiss traucēja un nomāca viņu. Viņš visu laiku vēlējās aiziet un sacīja savai sievai Nataļjai: «Iesim projām no šejienes, te nav labi…» Šis sapnis bija iespiedies atmiņā.

«Tas nu gan bija nobīlis! Kaut kas tāds ar mani vēl nav gadījies. Esmu priecīgs, ka tiku projām no cilvēkiem …» nodomāja Jegors. Līdz šim laikam viņš nekad nebija baiļojies vai bijis gļēvulis un tikai tagad kļuvis tāds, kad ieguvis bagātību, pēc kuras visu mūžu tiecies.

Jegors atcerējās, kā visus šos gadus bija nožēlojis, ka zelta dzīsla Dodgas upītē pie viņu sādžas izsīkusi, ka tur visas smiltis pārskalotas un nav vairs ko skalot. Nabadzīga tā atradne, tomēr atbalsts bija it visiem. Zeltu skaloja ir bērni, ir sievietes, večuki, korejietis, bijušie katordznieki, kas tika pieņemti sādžā par strādniekiem, un ķīnietis Saša — Jegora krustdēls, kuru viņš bija uzaudzinājis.

Uz nolīstās pakalna nogāzes saulē ienākas labība. Graudi vēl nav nobrieduši, labības novākšana nav sākusies. Jegors ilgi neklaiņojis, taču pārnācis laikā, nekas nav nokavēts. Lai gan, pēc viņa domēm, par zeltu, kas kajītē guļ nosmulētajā, netīrajā maisā un somā, patiešām varētu nopirkt veselu baržu ar labību. Kālab gan tā būtu jāsēj? Drīz te izbūvēs dzelzceļu. Laikam gan klusajai dzīvei tad būs beigas. «It visu mums

atvedīs! Jau tagad par ādām, zivīm un zeltu atved dažādas preces. Arī miltus. Tomēr gribas savas maizes, paša izaudzētas.»

Noraudzīdamies uz garām aizslīdējušiem tamboviešu tīrumiem, kas atgādināja krāsainas lupatu segas, Jegors sāka domāt par mājām un ikdienas darbiem. Taču viņa domas atkal, kā vēja brāzmas nestas, atgriezās atpakaļ, pie tvaikoņa dzenskrūves, pie kalniem, pie Kraujas, kur Kotajs ar sievu tomēr neko neuzzināja, lai kā abi centās… Aiz kalnu grēdām un ezeriem, tāltālu pie viņējās upītes.

«Vai gan esmu kāds ticības vergs, ka noslēpju dieva dāvanu zemē?» Jegors taisnojās. «Tas taču būtu lāča pakalpojums, ja es aizietu savā nomalē un zīstu ķepu, kad var izvērst lielu darbību un uzlabot savu līdzcilvēku dzīvi. Pagaidām visi šeit ir savējie, visapkārt nepieejams biezoknis. Dzelzceļš līdz Amūrai vēl nav izbūvēts.»

Jegors sajuta sevī ir prātu, ir spēku, kas noderīgi ne vien viņam, bet arī sabiedrībai. Viņš neskaidri apjauta, ka vēl nedara visu, ko var un spēj.

Augšā kapteinis kaut ko iekliedza caurulē. Atskrēja divi matroži ar garām kārtīm. Skrejot garām Jegoram, viņi sveicināja, noceldami apaļās cepures.

«Man jau šķiet, ka arī viņi zina par manu zeltu. Ir gan apmātība!» Jegors nodomāja.

Pirmais matrozis bija maza auguma melnīgsnējs, vecīgs vīrs. Otrs — jauns sproggalvis ar melnām acīm.

Straume no kaut kurienes nesa kokus. Kāds koks ar visām saknēm ātri slīdēja uz kuģa rata pusi. Sprogainais matrozis piesējās ar virvi pie laivceltņa, pārmetās pār malu un ar kārti novirzīja peldošo koku sāņus, bet resgali atgrūda ar kāju.

Kapteinis — vīrs kā ozols — pienāca pie Kuzņecova.

—   Kā atpūtāties, Jegor Kondratjevič?

—   Pateicos, Spiridon Lukič!

—  Atpūtieties, atpūtieties pēc saviem smagajiem darbiem! — kapteinis iztapīgi noteica.

—  Jums ir veikli matroži, — Jegors nepalika uzslavu parādā.

Jegors bija Amūras kuģotājiem pazīstams cilvēks. Visi zināja «Jegora bikses». Kapteiņu vidū pat bija

paklīdis ticējums, ka Jegors atnesot laimi. Kad viņš kaut kur brauca, viņam ierādīja vietu kajītē.

—  Tos nav ko slavēt! Nelabojami ļautiņi! Tiklīdz kāds pārkāpums, — es tos izsviežu tukšā krastā.

Sproggalvis matrozis, stāvēdams uz rata apvalka, atsēja virvi un, nemaz neturēdamies, vēroja upi ar tādu izskatu, it kā viņam gribētos dziedāt. Zem krekla izriezās platās krūtis. Pārlēcis pār bortu atpakaļ uz klāja, matrozis, garām ejot, atkal norāva cepuri. Plakšķinādams basās kājas, viņš atskatījās un cieši palūkojās uz Jegoru.

—   Jautrs un ātri skrien! — Kuzņecovs atzīmēja.

—   Jau pabijis katorgā. Acis kā čigānam, — saraukdams gaišās, izbalējušās uzacis, kapteinis atbildēja.

—  Šis virs jāuzmana jo stingri.

Spiridons Lukičs noņēma formas cepuri, pārlaida roku pār saviem melnajiem matiem un aizgāja uz kajīti.

Vēlāk, sēdēdams kajītē, Jegors izdzirda, ka līdzās viņa logam kāds svilpo, pēc tam sarunājās tādā kā svešā valodā. «Zagļu žargons,» nosprieda Jegors. Pa klāju sāka skraidīt matroži. Iziedams uz klāja, Jegors sagrūdās aci pret aci ar sproggalvi. Tūliņ atskatījies, viņš šoreiz uztvēra matroža smīnu.

. . . Kuzņecovs atkal stāv pie borta ar somu pār plecu un maisu pie kājām. Maiss līdz pusei sagriezts grīstē: tajā iebāztas otras bikses un jaka. Zelts salikts to kabatās tā, ka nevar ne sataustīt, ne samanīt, kas pelēkajam zemniekam tajā pelēkajā maisā.

Redzams pakalns virs «biksēm», tas izskatās kā cepure. Mazās sopkiņas izklīdušas pa plašo taigu. Mežs izcirsts, tur plešas druvas. Šeit ir siltāks. Labība jau sākusi dzeltēt. Stalti stāv no baļķiem celtās mājas. Sādža ir tukša, neviena tur nav, neviens nesagaida Jegoru.

Pie trapa atsteidzas korejietis Nikolajs. Viņš aizved matrožus pie malkas grēdām.

Arī Kuzņecova mājās neviena nav. Durvis uz priekštelpu pievērtas, bet istabas durvis aizspiestas ar bērza kārti. Visi aizbraukuši uz jaunzemēm.

«Gaida, ka tēvs atgriezīsies pa upeli tieši tur. Bet

jūsu tēvs, bērni, bija nez kur aizkūlies! Ja jūs to zinātu!»

Mājās valda klusums, istaba saules pilna un uzposta, tā uzposta, kā to prot tikai Nataļja, visā pasaulē viņa vien.

Jābrauc uz jaunzemes gabalu, uz Dodgas upīti, pie savējiem. Te uzkavēties nav vērts. Bez namamātes māja ir bārene . .. Sādža tukša.

Aiz tīruma gar apžogojumu ganās zirgi. «Kur lai paslēpj zeltu? Nevar taču ņemt līdzi! Nolikt aiz atslēgas? No laika gala nekas nav ticis aizslēgts. .. Atkal šis zelts satrauc un dara raizes, kaut jupis to parautu!»

Jegors salika visu lādē. Nomazgājās, pārģērbās, tad izgājis atspieda pret durvīm mietu un, uzmetis plecā bisi, devās projām.

Sirmais pacēla purnu. Rudā ķēve iezviedzās, kumeļi atsaucās. Viss zirgu bars priecīgi sakustējās.

Jegors atskatījās. Korejietis Nikolajs, tērpies savos baltajos, garajos svārkos, stāvēja pie mājas un noraudzījās Jegoram pakaļ. Tvaikonis pukšķēja, izlaizdams varenu tvaika mutuli. Matroži pa trapu nesa augšā uz kuģa malkas nastas.

Jegors pataustīja Sirmja melnās lūpas, noglāstīja dzeltenīgo spalvu un tad pārkāpa pāri žogam. Zirgi sanāca ap viņu. Jegors uzlēca mugurā Sirmim un aizjoņoja bez segliem, tāpat kā bērnībā, kad dzina zirgus uz upi dzirdināt. Kad zirgs bija ieskrējies, Jegors atlaida vaļīgāk pavadu un, iespiedis zirgam sānos zābaka purnus, pārmetās pāri zemajam apžogam tajā vietā, kur trūka vienas kārts.

Viļņainais labības lauks "kāpa slīpi augšup un, kā Jegoram šķita, beidzās pie pašas debess. Pašlaik viņš redzēja visapkārt tikai labību, un pati relka zem dzidrās un mierīgās. zilgmes atgādināja maizes riecienu ar svaigu garoziņu.

Sirmis skrēja slaidiem rikšiem un uznesa Jegoru pakalna virsotnē.

Kādreiz šajā vietā lācis tik tikko nesaplosīja Vasju. Pirms tam lāči vairākus gadus bija nākuši līdz apmetnei. Te vectēvs reiz bija sastapis alni, un toreiz likās, ka lidz šejienei, lūk, līdz tam līkumam, ir visai tālu. Bet nu, kad mežs izcirsts, izrādās, ka viss ir tuvu.

Jegora tīrumi aizstiepjas līdz pašam zvēru saudzējamām joslām.

Mežā ved ratu riteņu iebraukts ceļš, īsts ceļš, pa kuru brauc ar ratiem, nevis ar šļūcēm kā pirmajos gados. Pa šo ceļu atved no jaunzemēm labību, no pļavām — sienu un no meža — malku. Ratu iebrauktais ceļš nav plats un garš, tikai līdz jaunzemēm, tomēr tas pastāv! Un braukšana notiek uz riteņiem! Bet Dodgas upītei un tās pietekām pāri brauc braslu vietās.

Aiz upītes, kā amerikāņu fermeris, savrup no citiem savā mājā dzīvo Jegora audžudēls ķīnietis Aleksandrs ar sievu. Tālumā redzams viņa mājas dzeltenais salmu jumts.

Nu Jegora skatienam visu aizklāj biezā meža smaržīgā lapotne, tādu viņš sen nav skatījis. Šeit viss iekārtots pēc vajadzības, pamatīgi un ērti, un jāšana uz zirga tik ierasta un patīkama. Viss ir tuvs, nevis tā kā laivā kalnu straumē. Un tomēr noteikti vēl būs vēlēšanās doties turp . ..

Sapurinājis pinkainās krēpes, zirgs ar savām plušķainajām kājām iebrida dubļos. Gar ceļa malām saaugušie dadži un zirdzenes sniedzās jājējam līdz pleciem.

Aiz paugura brīžam parādījās, brīžam pazuda meitenes galva ar noslīdējušu lakatiņu. Kļuva dzirdami skaļi pakavu klakšķi, tiem atsitoties pret akmeņiem. Zirgā sēdošā meitene, strauji uzlidojusi pakalnā, lejup uz purvu dzina to auļos.

—   Tē-ē-ti-ī! — viņa iekliedzās, piedrāzusies klāt un apstādinājusi zirgu, cieši piespiedusi zirga sāniem kājas, kas bija ieautas kurpēs un biezās, svītrainās zeķēs.

—  Es izdzirdu kuģa svilpienu …

—   Ko dara māte?

—  Vesela, paldies dievam. Es, kad izdzirdu svilpienu . ..

—  Kur Vasilijs?

—  Visi jaunzemē. Bet vecmāmuļa ar vecotēvu aizbrauca ar laivu ogās. Un puiši nesen pārnāca no taigas.

—  Ar ko Vasilijs bija kopā?

—  Ar Mitju Ovčiņņikovu.

Meitenes zirgs iekrācās un, ar pakaviem pasizdams gaisā dubļu pikas, metās uz priekšu. Viņa savilka

pavadu, lai atgrieztu zirgu atpakaļ, un tas apmeta purvā nelielu loku.

—   Jāsim atpakaļ!

—       Nē, māte vēlēja… — puspagriezienā almetusi galvu, attrauca meita.

Jegors tālāk nesadzirdēja, ko māte vēlējusi.

Kad meitene jau bija gabalā, viņa nomierināja zirgu un, paliekusies atpakaļ, gaidīja, vai tēvs kaut ko neuzsauks.

—   Es tur lādē iemetu maisu …

Nastja pacēlās seglos stāvus, cenzdamās tālumā kaut ko saskatīt.

—   Vai tvaikonis vēl stāvēs? — viņa pakliedza.

—   Kam tev tas jāzina?

Meita neatbildēja.

Jegors paraustīja pavadu. Purvs dažas reizes nosēcās, it kā iesūcot kaut ko. Spēcīgais zirgs ar platām krūtīm un mazliet ielīkām, varenām kājām spēcīgi sapurināja krēpes un iznesa smago jātnieku uz čiksta, pakavi sāka klaudzēt pa baļķiem.

Jegors no augšas vēlreiz atskatījās. Meita jau bija izjoņojusi cauri mežam un auļoja pa ceļu starp druvām. Zināms jau, kālab Mitja Ovčiņņikovs pasācis braukāt šurp. Grib sūtīt preciniekus. Ovčiņņikovu ģimenei gan nav laba slava. Bet vai nu puisis tur vainojams? Viņa tēvs Saņa ir Kotaja brālis …

Jaunzemes gabalam nav žoga. Rau, sieva Nataļja stāv pie pagaidu mītnes. Vīrs nokāpa no zirga.

—        Kāds kungs! — Nataļja iesaucās. — No kurienes tāds radies? — Viņa pienāca klāt, slaucīdama rokas priekšautā. — Ka nenotraipu tevi ar zemēm …

Jegors jūt sievas pārmetumu. Jā, ilgi gan viņš noklaiņojis.

—   Vieglprātīgs esmu kļuvis!

— Būs jau labi. ..

—   Ja tu zinātu!

—   Vai rokas un kājas veselas?

Zemnīcā neviena nebija. Nataļja vārīja lopiem barību. Jegors apsēdās uz sola. Nekad Nataļja viņam nebija likusies tik piemīlīga. Viņas pazīstamās rāmās kustības pauda spēku un veselību.

Nataļjas laipnais smaids, spridzīgās acis ar labsirdības atspulgu tajās Jegoru saviļņoja. Viņam šķita, ka viņš apreibis un arī viņa ieskurbusi.

Ko gan Nataļja pārcietusi aiz neziņas! Ko visu varēja iedomāties, jo tāda gadījuma, kad Jegors neatgrieztos noteiktajā laikā, nekad vēl nebija bijis.

«Bet kas ar viņu noticis? Ieradies veikls kā jauns puisis, kļuvis jaunāks, seja iedegusi tumšāka, grumbu tajā nav, pats stiegrains, stiprs, šķiet, ka spēkā pieņēmies, iet tā, it kā spārnos celtos.» Šī sajūta neviļus pārgāja arī uz Nataļju. Viņa saspringa, kā saņēmusi laimestu, kam baidījās noticēt. Jegors visu vēl neizstāstīja. Viņš izgāja laukā.

Aiz zemnīcas no pirkta plāna bjaza bija pārvilkti divi aizkari pret odiem. Zem malējā kāds sakustējās.

Tālumā aiz upītes uz veca klepera jāja Saša. Viņam galvā bija cepure un pār plecu slējās kaplis.

—  Zirgi Sašam nepadodas! — teica Nataļja, iznesdama spaini.

—  Viņš sit tos, — zem aizkara atskanēja Vasilija balss. — Kas tur aijāja?

—  Viņi šonakt velti nogaidījušies medījumu, — Nataļja paskaidroja.

—   Vai tu tas esi, tēt?

Vasilijs tūliņ izlīda no aizkara apakšas. Viņš bija izstiepies gandrīz vai verstes staba garumā. Aiz viņa parādījās Mitja.

—  Mēs nakti negulējām! — sacīja dēls it kā taisnodamies. — Gaidījām aļņus …

Tēvs vienmēr pārsteidza viņu nelaikā, kad viņš slinkoja vai lasīja kādu grāmatu.

—   Pašlaik aļņi pulcējas baros, dodas pāri kalnu grēdām pret silto vēju, — stāstīja Mitja.

Jegors zināja, ka puisis ir lēnīgs, tomēr nav uz mutes kritis, viņam atbilde vienmēr gatava, ja melo, tad sakarīgi. Pēc viņa vārdiem iznāca, ka aļņu bari drīz atgriezīsies, vēl jāpagaida.

—  Kur tad citi mūsējie? — Jegors vaicāja, apsēzdamies pie galda.

—   Aizbrauca ogās. Vectēvs un Fjodors, paņēma līdzi suņus.. . Petja teicās, ka došoties uz misionāru nometni, viņam, kā jau vecākam, es neliedzu. Uz svēt

kiem tur daudz ļaužu sabraukuši… Bet jaunais pops Aleksejs necieš mūsu rudmataino popu. Lai gan pats ir viņa audzēknis … Nekur nepiekāpjas.

—   Divi zvēri vienā midzenī! — Jegors pasmējās.

Viņam atausa atmiņā, cik drosmīgs mednieks kādreiz

bija Aleksejs. Dzimis viņš Milkos — goldu sādžā. Rudmatainais pops ir muļķoja, ir apkrāpa viņu, tomēr grāmatā ielauzīja. Tagad Aidambo kļuvis tēvs Aleksejs, jo beidzis garīgo skolu Blagoveščenskā. Un Deldika, kuru Jegors toreiz atņēma ķīniešiem, tādējādi izraujot no verdzības, tagad ir popiene.

—   Kālab Nastja aizjāja uz mājām?

—   Pati gribēja.

—   Viņu uz baznīcu dzīšus neaizdzīsi…

—       Grib papriecāties par tvaikoni… Lai jau .,. Nopirkusi uz barkasa jaunas zeķes un zābakus … Lai papriecājas! Vai tu atbrauci ar «Jermaku»?

—   Jā, ar «Jermaku».

—   Na'stjai uz «Jermaka» ir paziņas.

«Kas gan?» nodomāja Jegors.

—   Es atradu zelta lauku … Tīrradņi vien …

Nataļja stāvēja kā apburta.

—       Tad tas tevi iekvēlinājis. Es pat nepazinu. Domāju, ka jāj kāds svešinieks.

Jegors tā dīvaini paskatījās uz sievu. Viņa skatiens bija drūms un vērsās kaut kur tālumā.

Naktī, gulēdami platajā gultā, viņi ilgi neaizmiga. Nataļjas rokas glāstot laida caur pirkstiem vīra matus.

—   Sāku jau baiļoties par tevi. Ka nepazūdi.. .

Viņi pārrunāja, cik karsta šogad vasara, tādas vēl nav bijis, labība jau gandrīz nobriedusi. Jegors pateica sievai, ka labāk būtu nesākt atrastā zelta skalošanu, dzīvot, kā dzīvojuši līdz šim, nelaužot veco kārtību.

—   Vai tevi velk uz turieni?

Nataļja noprasīja un apklusa. Lai gan Jegors tumsā viņu neredzēja, taču zināja, ka sieva sadrūmusi un saspringusi, it kā draudētu kaut kas.

—   Tad neskalot? — viņš vaicāja.

—       Kā var neskalot! — Nataļja atbildēja. Šķita, ka viņa lasa Jegora domas. — Kas mēs būsim par cilvēkiem, ja neticēsim paši sev, — viņa čukstot apstiprināja.

Jegors saka izklāstīt savas domas daudz kvēlāk nekā matroža istabā.

Kļuva redzama baltā krāsns, un dvieļi pie baļķu sienām izskatījās kā baltas ēnas. Iezibsnījās nelielās svētbildes ietvars, kļuva redzama otra gulta, kurā gulēja jaunākais dēls Aleksejs.

—   Ak dievs! — Nataļja pietrūkās sēdus. — Ja nu viņš būtu trāpījis tev! Tātad ne jau velti man sāpēja sirds! Kas tās bija par siena gubām? Aiz tās tu izglābies?

—  Nē, tas nebija siens… Uz peldošiem kokiem sanesta zāle . .. staklēs sakrājusies . ..

Nākamajā rītā, kad visi sasēdās strēbt zivju viru, atskanēja zirga pakavu klaboņa — kāds jāja pa oļiem un ūdeni. No kārnās ķēves nolēca ķīnietis Saša un, cepuri noņēmis, slāja uz istabu, pietupdamies, it kā nesot smagu nastu.

6

Timotejs Siļins, mirkšķinādams acis, vērās uz Ulugu, kurš, sēdot pie zirņu maikstēm, pūlējās pieķepināt tējkannai atlodējušos osiņu. Siļins pavilka cepuri uz pieres un sāka kasīt kaklu. Ulugu domāja, ka viesis smejas par viņu. Viņš piecēlās un nosvieda tējkannu tik spēji, ka tā dārdēdama ieripoja zālē.

Ulugu norāva sauju zirņu pākšu, daļu iedeva viesim un sāka košļāt arī pats.

—   Agrāk tēju vārīj katlā… Tas bij labāk! — viņš noteica.

—   Zināms, nemaz nevar salīdzināt! Katls taču bija čuguna! Bet tādas tējkannas šodien vari nopirkt vai veselu duci.

—   Sināms! — Ulugu piekrita. — Tāds krāms.

—   Pie mums Uralā čuguna kannas taisa, vari pasūtīt, izraksti, un pasta vedēji atvedīs … Pateiks vēl paldies! Zini, par naudu visu var dabūt. It viss ir pērkams . .. Pašlaik var dabūt tiklu audumu. Tas gan ir stiprs!

—   Vai tev tabaks ir? — Ulugu vaicāja.

Timofejs pasniedza draugam cieši piebāztu tabakas maku.

—   Tabaku var nopirkt saiņiem.

—   Un degvīns?

—       Par degvīnu nav ko bēdāt… Tirgonis ķīnietis Gao Da-pu mūs bez degvīna neatstās. Ik dienas pielies tevi pilnu kā mārku.

—   Sināms! — Ulugu nopriecājās. — Tas būs laime!

—   Tu gribēji nopirkt jaunu laivu?

—       Vēl ir laiks, līdz zivs nāk, mans var salāpīt veco. Citādi popi liks zvejot viņam: caurs laiva labāks.

Tālumā pie līdzeni noaugušā egļu meža mirdzēja baznīcas un zvanu torņa kupoli, kā arī skolas pansionāta ēkas skārda jumts.

—       Kālab tev jāpatur vecā laiva, nopērc sev jaunu — vislabāko!

—       Velns nezin! — Ulugu pakasīja galvu un paskatījās viesim acīs.

Visas šīs runas viņu ieinteresēja — Ulugu bija drosmīgs, pārgalvīgs un uzņēmīgs vīrs.

—       Ja tu netici man, aizbrauksim pie Jegora. Viņš vēl nekad nav ne melojis, ne apmānījis kādu.

Ulugu devās uz tāšu būdu. No tās iznāca viņa sieva, tērpusies jaunā izšūtā zīda halātā, apāvusi kājās dzeltenas tupelītes ar uzliektiem purngaliem.

Ulugu iegāja iekšā, apvilka īsu halātu, apjoza jostu, iebāza azotē vajadzīgās lietas un pīpi, uzlika galvā cepuri un, neatvadījies no sievas, aizgāja uz krastu. Bet tad devās atpakaļ un pēc brīža būdā kaut kas nodārdēja. Ulugu atgriezās aizelsies un iekāpa laivā.

—       Vai tu sievai ar tējkannu sviedi, vai? — Timofejs pavaicāja.

—       Kur tavs stūrē? — Ulugu uzbļāva Timofejam. Golds pacēla no laivas dibena stūres airi un sāka vadīt laivu. — Ja tavs neprot airēt, tad nesāc!

Vakarā Timofejs un Ulugu ēda vakariņas Siļinu istabā, ko apgaismoja petrolejas lampa.

—   Vai tagad tici?

—   Jā. Kad tavs grib iet?

—   Svētdien.

—   Uz ilgs laiku?

—   Uz visu vasaru. Līdz upes aizsalšanai.

Ulugu sarauca pieri. Viņš strauji noprasīja:

•— Bet kad zvejos? Kas tavam novāks labību?

—       Par labību nav ko bēdāt! Tāpat par zveju! Man taču ir pieaudzis dēls … Un Fjokla ko darīs? Es pret viņu esmu stingrāks nekā tu pret savējo . ..

—       Nu, nu, nemuldi tik daudz, — kaut kur no patumsas atsaucās sieva.

—        Ak tu-ū, nešpetne! — vīrs atcirta. — Jegors visu tikpat nepateiks. Pārbaudīsim paši. Viņš atveda veselu maisu tīrradņu, tādu kā kartupeļi. Un ir arī tādi kā ķirbji. Tādus jau viņš nerādīs, lai gan godīgs … Un ir arī tādi kā ķirbji. Nu, drusciņ mazāki… Tu dzirdēji, Jegors pats teica — brauciet, citādi tur tikpat ieradīsies citi sveši ļaudis.

—   Mans lai nezvejo?

—       Tu taču esi saimnieks! Jaunie puiši sazvejos zivis arī tev. Kad atgriezīsies, pacienāsi viņus ar degvīnu, viņi būs apmierināti. Tu taču viņus esi radījis, bet viņi slinko.

—   Un sakņu dārzs?

—       Kādam velnam tev sakņu dārzs? Tas viss ir Jegora iedomas, viņš vienmēr lielās ar savu taisnīgumu. Es tavā vietā viņu nemaz neņemtu vērā.

—   Labi. . . Rit braucam! — Ulugu pateica.

—       Man ir siets un saliekams kratīklis, mēs visu paņemsim līdzi.

—       Nē, paklau, mans rīt nepagūs. Bet es ko nesaprotu, par kuru upīti tavs runā. Vēl pajautā.

—       Es aizvedīšu tevi. Esmu tur bijis, zinu to vietu. Biedrus es vēl nekad neesmu piekrāpis.

Jegors pats nezināja upītes nosaukumu, tāpat arī Timotejs. Ulugu vēl padomāja. Zināms, žēl, ka Jegors pats neiet. Tomēr golds kļuva piekāpīgāks, nojauzdams, ka te vērts papūlēties.

—   Labs! — viņš noteica.

—       Kādas piecas dienas, visilgākais sešas — tad būsim galā …

—   Bet kāds vārds tam upīte?

—       Nu, tici man… Es vairākas reizes tiku jautājis. Jegors uzzīmēja man, kur jāiet, viņš taču ekspedīciju pavadīja. Kam tev vajadzīgs tas nosaukums? Es taču teicu — nenomaldīšos.

—        Rit nepagūs, — mazliet padomājis, sacīja Ulugu,

—     būsim vienu dienu taisīties, un pēc rītdienas braukt…

Ulugu nodomāja, ka zelta atklājēji negrib teikt viņam upītes vārdu, lai viņš neizpļāpātu kādam. Goldam tas pat patika.

Vienā dienā ne Ulugu, ne Timofejs nepaguva sakārtoties.

Trešajā dienā Ulugu pārnakšņoja pie Siļiniem. Rītausmā, likdama maisā gaļu un maizi, Fjokla pēkšņi sāka tā kaukt, ka visi bērni pārbijās un vecākais dēls nolēca no lāvas.

—       Ek, tu… — viņš atvilka elpu. — Esat gan jūs… — Viņam bija licies, ka vecāki strīdas.

—   Labība taču paliek uz lauka, — raudāja Fjokla.

—       Iegaumē, ko es tev liku! — stingri uzbrēca Timofejs.

—       It kā es senāk nebutu tikusi galā bez tevis! No tevis tikpat nekādas jēgas nav! — sieva, asaras slaucīdama, atcirta. — Ej vien uz savu zelta atradni. . .

Rītausmas krēslā no pelēkās mājas iznāca divi vīri ar pelēkām sejām, pelēkās drēbēs un pelēkiem maisiem pār pleciem. Gara sieva ar lakatiņu galvā ilgi noskatījās, kā aizbrauc viņu laiva.

Vējš pūta no lejgala, un nikni viļņi ar troksni atlauza no salām māla gabalus, kad ceļotāji piektajā dienā, uzcēluši telti, sildījās un žāvēja drēbes kādas šauras caurteces krastā. Uz tikko nomīdītās un vietām izraustītās zāles viņi bija uzklājuši sausas zvērādas.

—   Vai šitas upīte? — Ulugu vaicāja.

—   Mūsējā?

—  Jā.

—   Kur?

—   Tur, pie ciedriem .. . Mazs sopkiņa, kur ieteka.

—   Nē, tā vēl nav …

Ulugu brīnījās.

Tāda gadījuma vēl nebija bijis, ka zemnieks viņam rādītu ceļu. Vienmēr Ulugu pats bija citus vadājis. Bet šoreiz viss bija sagriezies otrādi.

Divas dienas abi nodzīvoja uz salas slapjās, gandrīz necaurejamās zāles vidū. Vējš rāva nost lapas kārklu krūmiem, nolieca savārpojušās zāles slapjo biezokni un

šaustīja ceļotāju telti ar lietus šaltīm. Ulugu un Timofejs nevarēja iekurt ugunskuru, nevarēja šādā vētrā nozvejot zivis. Netīri viļņi dobji sitās pret krastu un sašķīda putās. Telts bija ļoti maziņa, bet uz salas nebija neviena bērza, no kā varētu plēst tāsis, lai saslietu būdu, kur patverties.

Ceļotāji, tupēdami uz briežādām mazā, sausā laukumiņā, plēsa žāvētās zivs sloksnītes un košļāja tās kopā ar sausiņiem. Pārsaluši līdz kauliem, viņi teltī sakūra maziņu ugunskuru un kūpināja savas pīpes, suņi spiedās pie saimniekiem. Dūmi koda acīs gan cilvēkiem, gan suņiem. Tādā vētrā nebija ko domāt par aizbraukšanu vai pārcelšanos uz citu vietu. Pat sarunāties negribējās.

Abi nogūlās uz briežādām, cieši piespiedušies viens pie otra. Suņi tūliņ priecīgi iekārtojās abās malās. Naktī vējš sāka pluinīt telti, kāda virve pārtrūka, telts audeklu uzrāva augšup, un lietus gāze vienā mirklī visu saslapēja. Gulētāji tikko paguva satvert telts malu. Telts audekls piemirka un sāka pilēt. Viļņi atšļāca arvien tuvāk, ūdens upē cēlās un sāka appludināt saliņu. Aklajā tumsā abi atvilka laivu tuvāk pie telts. Viņi redzēja, kā draudīgais putu baltums jau ieplūst kārklu biezoknī.

Nogulties uz saslapušajām briežādām nevarēja. Abi snauda sēdus. Ulugu nemitīgi smēķēja un sildīja rokas pie pīpes.

Ievilcis dūmus, viņš uz īsu brītiņu piemiga, bet tūdaļ sāka trīcēt, ar mokām pamodās, uzšķīla uguntiņu, aizdedzināja pīpi un atkal aizmiga. Piepeši viņš sāka šausmīgi bļaut un satvēra tupus aizmigušo Timofeju pie rīkles.

—   Atdod! Kam tavs ņem? .. .

Siļins sagrāba viņa rokas, gluži apdullis no pārbīļa.

—   Kas tev notika?

—   Kāpēc tavs aizmet krams? — Ulugu noprasīja, miglainām acīm nikni uzlūkodams Timofeju. — Mēs nomirsim . . .

—   Neesmu aizticis tavu kramu.

—  Kā tā, nav aizticis? — Ulugu strauji, kā cilvēks, kas nupat ticis apzagts, iebāza roku azotē un aptaustīja

jostu. Viss uguns uzšķilšanai vajadzīgais bija savā vietā.

—       Muļķis tāds, prātā jukušais! Mežoni! Kas tev rēgojas? Rau, arī sērkociņi man neskarti un sausi. Es taču zinu, ko nozīmē palikt bez uguns …

Timotejs parādīja skārda kārbiņu, kurā glabāja sērkociņus.

—   Arī šķiltavas un posa — viss vesels.

«Viņš var tā pavisam zaudēt prātu un kādreiz iezvelt ar cirvi man pa galvu!» Siļins nodomāja. «Ak dievs …»

—   Bet kur cirvis?

—       Kam tavam cirvis vajag? — nobijies vaicāja Ulugu.

Pēc kāda lāika Siļins piebikstīja Ulugu pie pleca.

—   Kam tu tā?

—       Kam tu tā? Tu pārbiedēji arī mani! Es tagad ne, varu aizmigt… Vai dzirdi, vējš apklusis. Liekas, vētra norimst. Tālab tu cieši aizmigi un miegā visu to nosapņoji.

Ulugu tomēr šķiet, ka viņam kāds gribējis izvilkt un aizsviest maisiņu. Viņš par šādiem gadījumiem zina daudz ko tādu, ko krievs nevar zināt. Bet, ja pateiks Timotejam, tas sāks viņu izsmiet.

—       Es tev saku, neguli, — Timotejs atkal piegrūda ar elkoni.

—   Kālab neguli?

— Tu sasapņosies un atkal uzbruksi man . ..

Bet Ulugu tā nāca miegs, ka viņš novēlās uz slapjās briežādas un tūliņ sāka krākt. Viņa drēbes tūdaļ samirka.

Nākamajā rītā vējš izdzenāja mākoņus. Upe izskatījās netīri dzeltena, sienu aptriepšanai izšķīdinātu mālu krāsā. Draugi nopriecājās un nolēma braukt tālāk. Viļņi neizskatījās sevišķi lieli.

Bet, tikko laiva atgāja no krasta, ūdens apšļāca abus no galvas līdz kājām.

Tikai nākamajā dienā, izžāvējuši drēbes un iestiprinājušies ar karstu zivju viru, viņi aizkļuva līdz lēzenai salai, uz kuras nebija neviena krūma, ne koka. No laivas, kad tā pacēlās uz viļņa kores, varēja saskatīt aiz salas Kraujas sādžu.

—   Lūk, lagad, kad pabrauksim garām šitai sādžai, tad kreisajā pusē būs atteka. Pa to jādodas līdz ezeram. Tajā ieplūst upīte. Pie tās Jegors atradis zeltu.

Šķita, ka Ulugu pelēkās acis satumst aiz niknuma. Siļins ievēroja, ka draugam kaut kas ļoti nepatīk. Ulugu neteica neko, bet viņam gribējās kliegt, neķītri lamāties, iespļaut acīs krievam. Tagad viņš bez apdomāšanās būtu iezvēlis Timofejam pa galvu. Bet Ulugu klusēja, taču šī klusēšana bija līdzīga korķim rūgstoša alus pudelē. Ja to tikai drusku sakustinātu, korķis tūdaļ izsprāgtu.

Ulugu pagrieza laivu uz krastu.

—   Ko tu dari? — Siļins brīnījās.

—  Es tālāk nebraukšu.

—  Kāpēc? Kālab tā? Atjēdzies… Uzpīpē, nomierinies mazliet. ..

Ulugu paņēma no Timoteja viņa tabakmaku, bet tad padomājis pēkšņi atvēzējās un iesita ar to Timofejam pa seju.

—  Ko tu kaujies? Esi prātā jucis, vai? — Timofejs nobijās. Viņu sāka kratīt drebuļi kā drudzī.

—   Ej pie velna! — iebļāvās Ulugu. — Kur tavs grib braukt? Mans domā uz upīti Uh! … Tā vis nav Uh, bet upīte Ui vai Hurh! Giļaku vārds Hurh! Bija tāds giļaks, viņam vārds Hurh.

Viņš brauca tur . . . Tāpēc tā sauc!

Oi, oi, tā ir nelabs upīte. Tepat ir, tepat nav upīte! … Jā! Tā ir nelabs upīte. Tur nevar braukt šitāds laiva. Vajag četri cilvēki ar kārtīm, nevis plakans dibens vajag, bet īsts laiva. Tur nav neviens sādža, tur neviens negrib dzīvot. Tpu! Muļķis! Muļķis! — Ulugu atmeta ar roku, atgāja nostāk un notupās, piebāzdams pīpi ar savu paša mandžūru tabaku.

Siļins ar smagu sirdi piegāja pie viņa un, pūlēdamies būt pēc iespējas laipnāks, mēģināja viņu pierunāt. Bet, lai ko runāja Timofejs, lai kā lūdzās, lai kādus labumus sasolīja, Ulugu noteikti atteicās doties viņam līdzi uz upīti Ui.

—   Vai tu jau agrāk zināji, ka pie tās upītes atrodams zelts?

—   Nē, mans nezin. Ja tur zelts, tad vajag iet daudzi cilvēki. Tur nav avots, bet upīte. Uz tāds upīte neiet

divi. Tur pār sēkļiem jāiet desmit dienas, kad četri. Kad divi — jāiet mēness! Tavs pats sacij, ka Jegors augstāk par sēkļiem paņem zeltu. Uz tur jāved līdzi krava …

Timofejam kļuva vēl smagāk ap sirdi un bija arī kauns. Nodzīvojis šeit tik daudz gadu un, kā redzams, palicis tikpat nevarīgs un tads pats nepraša kā pirmajā gadā jaunajā vietā.

—   Aiziesim uz sādžu un paņemsim tur produktus. Miltu mums ir veselam mēnesim. Vai redzi tai pusē jumtu, tur ir jaunā Kraujas sādža … Paņemsim tur vēl par naudu.

Timotejs devās uz laivu. Likās, ka Ulugu samierinājies, tik padevīgi viņš iekāpa laivā. Bet, atstūmies no krasta, pateica:

—   Mans tur izkāps, aiz tās sopkas dzīvo giļaki, tur ņemšu laivu un prom uz mājām. Bet tavs var darīt, ko grib …

—   Ak tu, draņķi tāds, gribi biedru vienu pašu atstāt nelaimē? — Timotejs nespēja savaldīties. No sviedriem miklā un sapinkātā bārdele un Timoteja mazās, dzēlīgās ačeles, kas atgādināja sudraba pieckapeiku gabalus ar ģerboņiem, draudīgi pavērsās pret Ulugu.

Siļins pēkšņi pagriezās un satvēra airi.

—   Nositīšu tevi, maita!

—  Es pats tavu nositīšu, muļķi! — iekliedzās Ulugu un atvēzējās ar stūres airi.

Siļins sita, bet Ulugu veikli pašāva priekšā savu airi. No Timoteja rokām izkrita un ievēlās ūdenī pārlūzušā aira gabali. Viņš paķēra otru airi, bet nepaguva pat atvēzēties, kad Ulugu bija izsitis arī to viņam no rokām.

—   Vai tu bez prāta esi, vai? Ko mēs bez airiem iesāksim? — aizvainots uzsauca Siļins, kuru pretinieka drosmīgā rīcība bija atskurbinājusi.

—  Ne velna! — attrauca Ulugu.

Straume aiznesa viņus garām Kraujai. Piestājas viņi aiz sopkas pie giļaku nometnes un tur pārnakšņoja. Timotejs nopirka par naudu divus airus, un nākamajā dienā abi draugi izlīguši devās atpakaļceļā.

Pēc divām dienām, ceļa vējam pūšot, viņi airējās augšup pa upi un sasniedza salu, uz kuras bija nodzīvojuši vētras laikā divas diennaktis.

Viņi atrada arī sava ugunskura vietu, kur bija stāvējusi telts, un apcirstos kārklus, nomīdītā zāle vēl nebija paguvusi sacelties.

—   Tavam agrāk bij pateikt — uz kādu upīti tavs grib iet, — pie ugunskura ierunājās Ulugu. — Redz, tur ir atteka un tālāk vēl viens ezers, un no tā jāvelk laiva uz upīti Ui. Pavisam tuvu. Laikam desmit verstis būs, tur drīz klāt sēkli. Bet no grīvas ar šitāds laiva diviem būs iet vesels mēness.

—   Paklau, nu tad varbūt iesim šiten abi?

—  Nē …

No rīta Siļins teica:

—   Zini, esi labs biedrs, parādi man to taku, es došos viens.

—   Kur tad pārtika?

—  Pārtiku atstāšu taigā, abi kopā apraksim. Cik varēšu panest, paņemšu līdzi…

—   Nē… Tā neies. Aizbrauksim kopā uz sādžu, tepat netālu dzīvo manam rads … Viņējs ir labs, tikai neteic par zeltu neko, zelta dēļ var nosist vai noslīcināt.

Sādžā viņi nopirka Timotejam tāšu laivu, paskaidrojot, ka pa ceļam grib pamedīt briežus un ar laivu var piekļūt tiem tuvāk bez trokšņa. Ulugu aizvadīja Siļinu uz atteku, pa kuru varēja nokļūt līdz pārejai.

Ceļa gabals izrādījās īsāks, nekā Siļins bija domājis, un tai pašā dienā pret vakaru viņa acis jau skatīja straujo upi, kas drāzās uz akmeņainajiem sēkļiem. Timotejs ielaida ūdenī savu jauno laivu un pārcēlās uz upes kreiso krastu.

Timotejs maisā bija ielicis cilvēka galvaskausu. To viņš šovasar bija atradis savā sakņu dārzā. Lai atbaidītu ikvienu, kas uzdrošinātos šeit tuvoties, Siļins aplauza zarus nokaltušam kārklam un uzmauca galvaskausu uz baltā stumbra. Dzēsdams pēdas, viņš pa ūdeni aizbrida līdz vietai, kuru bija izraudzījies pārnakšņošanai. Tur biezoknī maza, peļķei līdzīga ezeriņa malā viņš saslēja telti.

Bet Ulugu, uzvilcis buru, devās mājup un domāja: «Cik gan alkatīgi ir tie zemnieki! Kā viņi mīl zeltu! Var iespļaut viņiem sejā, iesist pa galvu ar airi, visu pacietīs, lai tikai uzzinātu ceļu, kā nokļūt līdz zeltam! Oi, kādi ir tie ločas! Pareizi mūsu veči saka, ka viņi ir amba-ločas!»

7

«Te nu es nekad neesmu bijis. Un tad vēl runā, sak, Timofej, no tevis jau taidzinieks neiznāks! Beidzot taču esmu ielauzies taigā! Ja arī nosprāgtu šeit, nav ko sūroties, es tomēr esmu nokļuvis tur, kur vēl neviens nav bijis. Atradīs manus kauliņus un pateiks: «Kas tas ir?» — «Tas taču Siļins, kurš pirmais šeit iekļuva.» Redz nu, riebekļi?»

Mežonīga, nomaļa upe. Nevienas pēdas smiltīs, ne ugunskura vietas, ne zaru būdas palieku.

Brīžiem Timofejain šķita, ka viņš nokļuvis citā pasaulē. Smiltis, vilkukārkli, upītes attekas. «Uz kurieni nes, tur lai aiznes — nedrīkst baiļoties!» viņš mierināja sevi.

Biezie krūmi, velēnaugi, kas nokārās pār ūdeni, trauksmainais straumes skrējiens, vīteņaugi, krāšņie mežrožu ziedi, tik lieli kā šķīvīši un tik sarkani, kādus Timofejs nekad nebija redzējis, it visur nogatavojušās dažādas ogas. Un tādi koki, ka pārlūztu kakls, ja gribētu saskatīt galotni, un cepure kristu nost, ja to nepieturētu.

«Šeit taigā neviens nav vēl bijis, neviens nav to mīdījis. Kaut viena taciņa būtu redzama! Pa šo upi Jegors nav braucis. Ulugu pareizi pateica, ka Jegora upe un manējā saplūdīs kopā tālāk uz lej galu.»

Bet pārtikas krājums Timofeja maisā gāja uz beigām. Siļins vienmēr bija turējies pie cilvēkiem; vienatnē viņam kļuva skumji, un viņš zaudēja dūšu.

«Bet upītei no tiesas nav gala! Kaut tā izčibētu!»

Tur, kur viņš pirmoreiz bija apmeties, viņam uzreiz izdevās izskalot zeltu par rubļiem piecdesmit. «Zināms, tā jau ir bagātība! Bet kā lai tagad nokļūstu mājās? Straume mani nes nez kur projām. Ne jau velti Ulugu

negribēja nākt uz šejieni, ari Jegors brīdināja. Bet viņš taču ir bijis kaut kur šeit, pārstaigājuši vēl citi, tātad arī es, ja dievs dos, palikšu dzīvs.»

Agrāk Timotejam bieži trūka uzņēmības, ja gadījās kāds grūtāks darbs. Pavisam citādi veicās, kad strādāja kopā ar biedriem, ar kaimiņiem. Tad Timofejs spēja strādāt, cik vien vajadzēja, nenoguris. Jau jaunībā tēvs viņam teica: «Tev vislabāk būtu strādāt par kalpu kādā bagātā sētā, kur saimnieks arvien nosaka, kas jādara.» Timofejs sevi netaupītu, strādājot labam saimniekam. Viņš jau gribēja tieši to, bet nebija pagadījies sarunāt ar kādu saimnieku, viņš nebija kļuvis par kalpu. Un Timofejs devās ceļā meklēt zemi, kur piena upes tek! Tagad viņš jau iedzīvojies jaunajā vietā, viss viņa saimniecībā sāk nostiprināties, viņš sācis iesakņoties šai pusē. Bet nu atkal viņu aizvilinājusi taiga.

Siļins pūlējās airēt tā, kā viņu bija mācījuši goldi.

«Ja es rīt nenonākšu līdz grīvai, tad palikšu bez sausiņiem. Ulugu teica, ka upīte, mezdama lielus līkumus, plūst uz Amūru, no lejgala dodoties augšup līdz sēkļiem, vajadzētu desmit dienas. Tas ir simt verstis. Lai straume aiznestu lejup, vajadzīgas divas dienas. Es viņam neticēju. Neticu arī tagad. Ja upe plūst tik strauji, tad atpakaļ var divās dienās veikt ceļa gabalu, kas pret straumi prasa desmit dienas. Un kālab gan divās dienās — vienā, ne vairāk!»

Timofejam kļuva priecīgāks prāts, bet piepeši kāda sieksta tā iebelza pa galvu, ka viņš tikko noturējās kājās.

Timofejs pārvilka roku pār pieri — tā bija asinīs, arī auss saplosīta, viņš atskatījās, bet priekšā jau pretim skrēja jauna kritušu koku nokare. Vajadzēja pabraukt ar laivu zem tās. «Bet kas būs tālāk? Ūdenskritums? Klints? Ak tu debestiņ!» Ar lielām pūlēm viņš aizīrās līdz krastam un palūkojās visapkārt. «Vajadzētu paņemt smilšu paraugu?» Viņš zināja, ka upes straujākajās vietās gadās zelta nogulumi.

«Bet Jegors taču izbrauca? Iznesīs arī mani. Tikai var būt, ka šī vēl arvien ir tā otrā upīte. Ko tad lai daru?»

Timofejs noķēra līni un, uzmaucis uz koka iesma no zivs sāniem izgrieztos gabalus, ierīvēja ar sāli un

izcepa uz ugunskura. Zivs ar sausiņu un stipra tēja — lieliskas vakariņas.

Nākamajā rītā viņš devās tālāk. Upe, sadalīdamās attekās, sāka atkal šalkt uz sēkja. Tās gultne šeit bija saspiesta, aiz palienēm un salām slējās klinšu stūri. Paša straumē rēgojās klinšu paliekas un lieli akmeņi.

Šo sēkli Timotejs apgāja, izvadot laivu pa upes rāmo malu, bet, tikko viņš atkal nokļuva straumē, tā ar spēcīgu grūdienu uzķēra laivu un aiznesa. Upe rēca un dārdēja, lieliem viļņiem veldamās pāri ūdens nosegtajiem akmeņiem. Tāšu laiveles dibens atsitās pret aizsprostu, vēl viens akmens ieskrambāja to, šausmīgā ātrumā' slīdēja garām krasta zaļums un upes mirdzošā, oļu klātā gultne.

«Pie velna, kas būs — būs!» Timofejs pēkšņi saņēma dūšu un ievirzīja laivu pašās putās. «Kaut kā jau izkulšos!»

Spēcīgs trieciens. Ass akmens pārplēsa tāsi, laivā saplūda ūdens.

Timofejs paguva izsviest uz saliņas airi un maisu. Straume gāza viņu no kājām. Viņš paspēra soli, paklupa kādā akmeņainās gultnes bedrē un iegāzās ūdenī, straume rāva viņu sev līdzi.

«Nu gari laikam man beigas!» nodomāja Timofejs.

Asie akmeņi plosīja viņa drēbes. Viņu vēla pa upes dibenu, un drīz vien viņš atradās četrrāpus uz kāda akmens. Viņa tāšu laivele bija aizķērusies aiz koka, kura saknes bija starp akmeņiem iegrimušas ūdenī pret straumi.

Timofejs aizbrida līdz saliņai, paņēma maisu un sāka meklēt braslu uz krastu. Tālāk bija dziļāks. Turēdams maisu zobos, Timofejs apņēmīgi metās uz priekšu un, atgrūdies no upes dibena, ar rokām pieķērās pie milzīga lapegles zara. Koks bija nogāzies no krasta uz saliņu pār dzelmi.

Pa zaru Timofejs uzrāpās uz stumbra un atskatījās. Viņa laiveli straume bija norāvusi no koka saknēm un aiznesusi uz siekstu aizsprostojumu. Laivele sitās pret to, taču tālāk negāja, kā pludiņš turēdamās virs ūdens.

Timofejs aizlīda uz krastu un atraisīja maisu. Viss bija samircis, bet sausiņus taču var izžāvēt. Šķiltavas, posa un sērkociņi aiz jostas skārda kārbiņā — sausi.

«Paldies dievam! Krievu zemnieks nekur nepazudīs… Lai kādā dūksnājā iesviestu, es izdzīvošu! Būs labi — vēl var iztikt!»

Pa siekstu Timotejs aizrāpās līdz savai laivai, pieliecās, tomēr nevarēja aizsniegt. Tad viņš, aizķēries ar kāju pie zara, — nolaidās ar galvu lejup līdz pašam ūdenim, satvēra ar rokām laivu un, iztaustījis to ledus aukstajā ūdenī, izvilka no slēgtā laivas priekšgala cirvi un aiznesa to uz sausu vietu. Pēc tam viņš uzvilka laiveli uz siekstas un, pārcēlis tai pāri, aizvilka uz smiltīm, kur beidzās sēklis. Laiva bija viscaur saplēsta un sadauzīta. Bez adatas to sašūt nevarēja un nebija jau nekā, ar ko šūt.

Taisnību bija teicis Ivans Berdišovs, ka pie sēkļiem jāizkāpj un tāšu laiva jāpārnes uz rokām. «Gudrs tas Ivans! Prāta viņam pārpārēm! Tirgonis! To visi zina! Bet aizsprostus ik gadu taču sanes citā vietā. Neesi vēl paguvis ieraudzīt, kad jau esi uzdrāzies virsū, lec tik laukā uz baļķiem, citādi vari nokļūt zem tiem un tad saki ardievas! Man vēl ir paveicies. Paldies dievam! Tiklīdz ūdens sacēlies, tā lauž kokus un nes sev līdzi. Šogad ūdens līmenis bijis tik augsts, ka vēl tagad piekrastes kokos karājas ar visām saknēm izrautie, ko straume atnesusi līdzi.»

Timofejs noņēma cepuri un noskaitīja lūgsnu. Pēc tam, vēl nezinādams, ko iesākt un ko darīt, pagājās pa krasta seklumu, gar kuru rāmi un skaisti plūda straume. Tikai nule viņš sāka aptvert, cik liela nelaime viņu piemeklējusi. Izglābies viņš ir, bet ko lai dara tālāk?

Uz kāda liela akmens, kas pacēlās virs ūdens, viņš ieraudzīja kaut ko dzeltenu.

Timofejs nicīgi nospļāvās un devās atpakaļ pēc sava maisa; vajadzēja izņemt un izžāvēt sausiņus, kamēr saule vēl cepina. Viņš atcerējās, ka maisā ir zelts par rubļiem piecdesmit, pat rēķinot pēc vislētākās cenas. Par šo zeltu viņš vēl pakaulēsies ar uzpircējiem uz barkasiem, ar šiem rīkļurāvējiem un spirta tirgoņiem. Viņi visi, maitas, klanīsies Timofejam! Kaut tikai dzīvs izkultos no šejienes!

Viņš izžāvēja drēbes, sausiņus un putraimus. Salidoja knišļi, un viņš gluži kails, apmazgājies ledus aukstajā avota ūdenī, līda no prauliem sakurtā ugunskura

dūmos, lai paglābtos no odiem, bet arī tur tie nežēlīgi koda viņu. Atmiņā atausa dzeltenais akmens un vairs neizgāja no prāta, kā urbtin ieurbies smadzenēs. Ne jau velti…

«Rau, kur ugunskura pēdas, kokā iecirsta zīme… Tātad šeit Jegors skalojis zeltu, te ir viņa vieta!»

Timotejs pielādēja šauteni un izšāva uz vienu pusi, pēc tam — uz otru, mērķēdams uz mežu.

Bet izšāvis viņš piepeši sajuta, ka ar to nobiedējis pats sevi. Bija jāsaņem dūša. Odi atkal kā pēc komandas metās viņam virsū un drīz vien piespieda atgūties.

«Varbūt tas ir zelts, var taču gadīties, aiziešu un paņemšu. Es jau zinu, ka nav, bet lai, tikpat nav ko darīt! Citādi vēlāk domāšu, ka esmu laimi aizlaidis garām …»

Gluži kails Timotejs pēkšņi skriešus aizmetās pa smiltīm. Krastā viņš izraudzīja garu bērzu, apcirta tam galotni, lai zari nenotrauktu dzelteno akmeni, un nogāza bērzu ūdenī. Stumbrs ar visiem zariem iegulās straumē tuvu pie akmens. Nocirtis kārti, uz kuras atspiesties, Timotejs uzmanīgi devās pa stumbru uz akmens pusi. Saulē dzeltenais akmens mirdzēja kā nopulēts. No uztraukuma Timotejs nometa kārti un kā vāvere sāka rāpties pār bērza zariem. Pa stumbru aizkļuvis līdz akmenim, viņš izstiepa roku. Spēcīgā straume raustīja un tricināja bērzu, ari Timotejs drebēja kā drudža kratīts. «Nu ir tā, kā mēdz sacīt — «zelta drudzis»,» viņš nodomāja. «Tagad sādžas bērneļi visi prot lasīt un izlasījuši kādā grāmatā par «zelta drudzi» kaut kur Kalifornijā!»

«Nolādēta būšana!» Kailais Timotejs novēlās no stumbra un tagad karājās zem tā, aptvēris to ar rokām un kājām, ar muguru pret ledaino straumi. Tieši tobrīd straume aiznesa bērzu līdz lielajam akmenim un Timotejs paguva pakampt dzelteno oli. Tas bija ļoti auksts.

«Ka tik neizmetu to no rokām!»

Nekā vairs neaptverdams, Timotejs it kā uz trim kājām kā zvērs rāpās pa stumbru atpakaļ un tik tikko neievēlās ūdenī. Viņš izrāpās uz smiltīm.

«Tātad pie šīs upes neviens nav dzīvojis un kopš pasaules radīšanas, ja neskaita Jegoru un giļakus, neviens te nav bijis.» Timotejs ilgi aplūkoja tīrradni. Tad nogāja pie upes un nomazgājās aukstajā ūdenī.

«Nē, patiešām tā ir taisnība! Jegors atradis «zelta ieleju»… Nu, Timofej, tagad nedomā nošļūkt!» viņš nikni domāja.

Paņēmis savu zelta skalojamo sietiņu, viņš sāka skalot smiltis turpat uz sēres. Pēc katra skalojuma kausā palika zelta graudiņi.

«Vai tas var būt, ka tas viss ir zelts! Tik liels zelta gabals, būs kādi zolotņiki… Un guļ uz akmens! Pats velns to uzlicis! Nav tiesa! Velna nav! Arī pops pats netic!»

Jegors nebija melojis. Pēc kādas pusstundas Timofejs atrada arī zelta pupu ligzdu. Prātā iešāvās: «Tās taču Jegora pupas!»

Naktī Timofejs murgoja, brīžiem pamodās un tvēra pēc cirvja. Nākamajā rītā viņš atkal skaloja un atkal atrada zelta tīrradņu ligzdu. Viņš ar šausmām aptvēra, cik milzīga bagātība te iegūstama.

Pār klinti stiepās dzīsla, kurā mirdzēja zelts. «Visapkārt zelta rūda! Kālab gan cilvēki tā dzenas pēc zelta, rūda kā rūda, ja iedotu katram pa druskai, kad ieraudzītu, — visi kļūtu traki, arī es esmu jau mazliet jucis!»

Timofejs pavisam sašļuka. Tagad viņš saprata, kāpēc Jegors atgriezās no šejienes tik nomākts. Timofejs arī pats nespēja izdomāt, ko darīt, kā lai paņem kaut daļu šīs bagātības.

«Un pat iedzert nevar! Skurbumā būtu vieglāk izdomāt! Zelts ir, bet iedzert par to nevaru. Tieši kā izsmiekls! Nē, mūsu cars nav taisnīgs! Viņš pie visa vainīgs!» ar rūgtumu nodomāja Siļins. «Varbūt es šeit aizeju bojā ar visu šo zeltu … Uz kurieni tek upīte? Nepietiks sausiņu . . . Nosprāgšu badā, un zelts paliks, bet pamest šādu zelta lauku žēl, atklās kāds cits. Nu jau visi zina, Ulugu būs izpļāpājis, un Jegors sava muļķīgā taisnīguma dēļ melot nemelo, bet taisnību tieši pateikt baidās, taču visus ir samusinājis, un drīz vien šurp atkulsies plēsoņas. Jāpasteidzas! … Jāsavāc vēl cik necik, kamēr pietiek spēka. Kaut zinātu, vai esmu tālu no Amūras?»

Tagad zelts sarūgtināja Timofeju, iedvesa viņam bailes un apmulsināja viņu. Sēžot pie ugunskura, viņš, savu bārdeli plucinādams, raudzījās uz tīrradņu kaudzīti.

«Lai notiek kas notikdams, es skalošu un skalošu, vienalga, lai arī nosprāgstu, bet zeltu saskalošu! Ar zeltu droši vien garu izlaist vieglāk nekā bešā, nav velti jāaiziet bojā.»

Timotejs skaloja līdz vēlam vakaram. Viņš bija tā nostrādājies, ka vairs nejaudāja izņemt no kausa visas sīkās zelta kripatiņas, bet paķēra tikai prāvākos tīrradņus.

«Varbūt tas nemaz nav zelts? Izkļūšu laukā uz Amūras, un tur mani izsmies. Sausiņu vairs nav. Pēdējo nograuzu. Ja kāds atvestu, tam par vienu sausiņu dotu desmit zolotņikus zelta.»

Odi un knišļi bija sakoduši seju un rokas. Acis no kodieniem aizpampušas, aiz ausīm izēstas asiņainas vātis.

Vakarā viņš uzcepa meža irbi un visu laiku gaidīja, ka no tumsas atlidos lode. Sausiņu vairāk nebija.

—   Hei-ei! — Timofejs iekliedzās.

Nekad agrāk Siļins nebija baidījies, ka uz viņu kāds. iedomātos šaut.

«Varbūt atkal pašam sākt atšaudīšanos? Lūk, tur taču kāds iet vai stāv? Kas tas ir? Jānošauj tas maita!»

Timofejs paķēra šauteni, notēmēja un izšāva. Tumšais stāvs palika turpat uz vietas. Timofejs aizgāja palūkoties. Tā bija sieksta. «Kā es dienā to neredzēju? Notiek gan šitādi brīnumi! Rēgi rādās! Jau Ivans par to runāja.»

Nakti sapnī rādījās zelta pākstis, zirņi, sieva cepa maizi. No rīta viss likās pretīgs, pats izsalcis un tāda sajūta, it kā būtu tukšā dūšā zeltu saēdies; galva un vēders pilni ar tīrradņiem, nāk vēmiens. Ja visu laiku domā tikai par bagātību, tā sāk spiest, kļūst pretīga. Siļina jaunajā darba dzīvē bija ielauzies zelts un pārvērtis viņa domas un jūtas. Atmiņā kaut kā neskaidri pavīdēja bērni un mājas. Šķita, ka no ausīm un acīm lien laukā zelta pinkuļi. «Traks esmu kļuvis! Prātā sajucis! Darīts! Zelta drudzis klāt! Te nu tas ir!»

Timofejs negribīgi vēl drusku paskaloja. Alkatības vairs nebija. «Lai tas zelts paliek, kurš gan nepažēlos sevi! Man šobrīd vienalga — zelts vai smiltis!»

Pēdējo tīrradnīti viņš nepaņēma, paspēra ar kāju atpakaļ ūdenī.

Nocirtis vairākus sausus kokus, Timofejs sasēja tos ar kārklu lūkiem. Tad pagājās atpakaļ, sameklēja ūdeni ar kāju pasperto tīrradni un salika zeltu maisiņos.

Pret vakaru straume aiznesa viņu līdz kādai attekai, un naktī viņš tālumā ieraudzīja uguntiņu. Vajadzēja airēt. Kārklu biezokņi tumsā izskatījās augstāki.

Timofejs nožēloja, ka nav iezīmējis ceļu, nav iecirtis kokos zīmes, nav aizņēmis zemes gabalu, ka pametis zelta lauku kā nevajadzīgu pirms laika, no kaut kā nobijies, it kā būtu sācis uzdzīvot ar meiču, bet nobijies no sievas un nekā neieguvis. Un tagad žēl. «Nekas, gan es savu daļu paņemšu! Došos šurp ar Jegoru, viņš taču meklē taisnīgu dzīvi un neatņems man to, kas mans. Lai gan viņš iecirtis robus un saka, ka vietu iezīmējis. Bet es tikai galvaskausu uzmaucu kokā, lai iebiedētu, un to pašu nevis tur, kur vajag! Bet Jegors runā muļķības: «Nabadzīgi būdami, mēs dzīvojām godīgi! Kā dzīvosim, kad kļūsim bagāti? Bagātību iegūstam ar grūtībām, kā mēs pratīsim to likt lietā?» Kas par grūtībām? Nieki, es vienreiz nospļāvos un savācu to, tikai vienu nedēļu pabadojos un neziņā baidījos no nāves, domāju, ka mani no tumsas kāds nošaus. Tas bija viss! Bet tagad es uzdzīvošu. Es viņiem visiem, tiem dieva dotajiem nabagiem, parādīšu, kā jālīksmojas!»

Vakarā Timofejs atkal atšaudījās gan no siekstām, gan no izgāztiem kokiem. Bet no rīta nožēloja, ka velti iztērējis tik daudz pulvera. Viņš uzkāpa uz plosta un, pabraucis mazliet tālāk uz leju, ieraudzīja jumtus.

—   Kurš te pie jums ir visturīgākais? — Timofejs jautri uzprasīja uz kraujas vientuļi stāvošam puisim ar jaunu naga cepuri galvā.

—   Turīgi dzīvo Kurnošovs, tikai pašlaik slimo, viņam kāda lipīga slimība . .. N'kita Žerebcovs tirgojas. Vienā mirklī apģērbs un apaus! Tak jau laikam viņš ir mājās …

Noskrandušais Timofejs uzmeta maisu uz muguras un aizsoļoja līdzi.

—  Tētuk, pie jums atnākuši! — puisis ar naga cepuri uzsauca, ielūkojies kādā mazā klētiņā.

Pa atvērtajām durvīm varēja redzēt audumu baķus uz plauktiem un lielu kaudzi lūku virvju uz zemes.

Lūki kaltējās uz klētiņas lēzenā jumta un bija sakārti gar sienām.

Laukā izlīda saimnieks. Timotejam pat mazliet bail sametas, ka nokļuvis pie tāda matiem apauguša briesmoņa.

—   Vai pie tevis var pārnakšņot?

Žerebcovs ar skatienu nomērīja viesi no galvas līdz kājām. «Vēl viens no tās pašas puses?» viņš nodomāja. «Ir gan viesis!»

Vīrelis, lai gan noskrandis, tomēr izliekas visai možs. Runā bez lišķēšanas. Cepure, drēbes un bārda vienos mālos. Žerebcovs jau sen bija pamanījis peldošo plostu ar zemnieku uz tā un aizsūtījis dēlu uz krastu, lai pirmais sagaida iespējamo pircēju. «Tas brauc ar guvumu,» viņš nosprieda, «un ne jau mazu!»

—    Naktsmītne tev jāmeklē sev piemērota, — Žerebcovs atbildēja.

—  Bet nu ver vaļā savu tirgotavu!

—   Vai no permiešiem būsi, vai?

—   No Uraļskas.

—    Pēc izrunas dzirdams! — Žerebcovs veikli nolika lūkus uz soliņa. — Laipni lūdzam!

Viņam ļoti gribējās uzzinot, no kurienes šurp nāk Uraļskas zelta meklētāji. Šis viesis runājot uzsver «o», tātad no tiesas ir uraļskietis. Pēc izrunas var cilvēku pazīt labāk nekā pēc pases.

—   Kā tad savieti var neuzņemt. Lai gan tāls, tomēr kaimiņš, savējais!

Nikita to pateica tik sirsnīgi, ka Siļinam pat žēl viņa sametās. No izskata baismīgs tēvainis, bet izrādās — pati labsirdība. Taču Timotejs tā īsti neuzticējās.

—   Pie mums labība nobriest vēlāk, — runāja Žerebcovs, ievezdams viesi istabā.

Timotejam kļuva skumji, kad namatēvs pieminēja labības novākšanu, un Nikita to ievēroja, tūdaļ secinot, ka viesis ir arājs un jūtas vainīgs. «Tātad viņi cits pēc cita iet pa Kuzņecova pēdām?»

Uz palodzes stāvēja tālskatis. Siļins zināja, kas tas par rīku. Tāds bija Uraļskas tirgonim Fjodoram Barabanovam. Tas, lūkodamies ar to, uzzināja, vai viņa kalpi, izbēgušie katordznieki, strādā, novācot pļavā

sienu, vai ne, un šie pēc tam brīnījās, kā gan saimnieks visu uzzina.

Bet pašlaik nav pļaujas laiks. Un uz salām labību ne sēj, ne pļauj. Vai tikai tirgonis nav novērojis viņu? Žerebcova māja pašā kraujas malā, augstu virs upes.

—  Pircējus piebraucam var saredzēt jau no tālienes, — Siļins ieminējās.

Žerebcovs bija aizmirsis novākt tālskati un tagad neuzdrīkstējās to darīt, lai neapliecinātu, ka viesa pārmetums trāpījis mērķī. Timotejs ievēroja, kā namatēvs satraucas.

Ar zeltu maisā Timotejs jutās drošāks nekā parasti. Pastāvīgā vainas un baiļu apziņa, kas visu mūžu nomāca viņu, piepeši bija pagaisusi. Tas bija vesels atklājums. Viņš pat nodomāja, ka kļūt par gudru cilvēku nav nemaz tik grūti. Jāatrod tikai īstā ādere un tad nedrīkst rīkoties aplam, tūdaļ jāsakampj bagātība un pēc tam nav jāizšķiež, jānoturas. Viņš atcerējās vecu izteicienu: «Bagātais pat prātu var nopirkt, bet nabagais — paliks muļķis mūžam!»

Siļins ievēroja arī to, ka Ņikita ir alkatīgs un, lai iegūtu kādu labumu, gatavs pazemoties. . . «Kaut tikai es neiekamptu par daudz!» nodomāja Timotejs, ieraudzījis degvīna pudeles. Viņš saprata, ka grūti būs noturēties .. . Un varbūt nav pat vērts!

—   Vai tev nav pārdodams kāds krekls, veļa … Jaunas bikses vajadzētu! — Siļins sacīja. — Arī zābakus …

—   Ir, kā gan nebūs! Bet vispirms ieturies!

—  Nē! Vispirms jāuzpošas. Bet tu parēķini, cik dosi par šito tīrradni?

Žerebcovs neskopojās.

«Tad ta joks!» Siļins nodomāja. «Es paņēmu par velti, bet viņš dod tik labas mantas! Jaunas! Ja būtu devis uz pusi mazāk, arī tad man iznāk peļņa.»

—  Bet vai esi redzējis tādus? — Timotejs izvilka no kabatas vēl dažus tīrradņus.

Par tiem viņš dabūja ne vien drēbes, bet arī vairākas asignācijas.

Izkurināja pirti.

Timotejs, dodoties nomazgāties, paņēma maisu ar zeltu līdzi. Viņš uzģērba visu tīru, jauno veļu, kreklu

un zābakus. Gribējās vēl nopirkt jaunus svārkus, mēteli un cepuri, bet tādas mantas Kraujas veikalos neturēja.

—   Pārdod savējo! — Siļins sacīja.

—   Noslīksi tanī.

—   Par to nekas.

Timotejs sevī nosmējās, vērodams, kā bagāts un cienīgs zemnieks viņam iztop. Tā notika pirmoreiz viņa mūžā.

Lai gan pamatīgi iedzēris, Timotejs uz visiem jautājumiem — kur atrodams zelts, pa kurieni braucis, kā izkļuvis laukā, — atbildēja juceklīgi, jaukdams pēdas.

Siļinam iedeva atsevišķu istabu lielajā mājā.

No rīta bārdainis ielūkojās pa durvīm. Visu rītu Nikita bija sēdējis virtuvē, gaidīdams, kad viesis pamodīsies. «Nožmiegtu viņu! Bet viņš nav kuprlasis! Ātri vien uzzinās zemnieki un, ja neaizgrūdīs katorgā, tad izrēķināsies paši. .. Nekur netveršos!» Viņš zināja, ka giļaki redzējuši Siļinu.

Ņikitam likās, ka viņš izdevīgā brīdī šim vīrelim bez apdomāšanās ietriektu lodi mugurā. Bet tagad jāpaciešas un jāgaida, kaut kā jāuzzina, jāizvelk no viņa . ..

—       Vai uzcept tev cūkgaļu? Vai jēra gaļiņu? Vai nokaut kādu putnu? Ko tu vēlētos no paša rīta? — saimnieks vaicāja.

—       Vai tvaikoņa nav? — Siļins norūpējies apjautājās.

—       Es uzzināju telegrāfā, jūsu dēļ turp aiztecējām. Nav un nekas nav zināms. Nav vēl atgājis.

Timotejs dzīvoja, iedzēra degvīnu, pērās pirtī un apvaldīja sevi, lai nesāktu uzdzīvot. Viesos nāca Ņikitas kaimiņi un viņu sievas. Viņš sadraudzējās ir ar Kotaju, ir ar Kurnosovu. «Lai arī visu nodzeršu,» Siļins domāja, «kaut tikai neizpļāpātos par Jegora bagātību atrašanas vietu!»

Kādu dienu Ņikitas dēls, pat cepuri nenoņēmis, iedrāzās istabā ar veselu baru puišu.

—       Mūsējie lūdz sarīkot dzīres. Mēs paši esam tukšā. Varbūt atļausit? — Nikita glaimīgi vaicāja savam īrniekam.

—  Atļauju!

Tvaikonis nenāca. Timofejam arvien vēl uzmācās ar jautājumiem, no kurienes viņš iznācis. Aplinki mājieni

un pārmetumi viņam bija apnikuši. Viņš vairs nespēja izturēt šo laipošanu. Visi uzskatīja viņu par skopuli. Viņš iedomājās sevi šo zemnieku vietā. Iznāca, ka viņi jūtas aizvainoti. «Kaut vai pacienāšu tos, kā nākas!»

—       Ko tu neteiksi! It kā mums vajadzētu ko noslēpt! Nē, nē! Mēs tādi neesam, — viņš paziņoja. — Mēs negribam tikai sev vien …

Dzīroja visi līdz vēlai naktij. Meičas ievilka Timofeju dejā. Visi, kas atradās istabā, mīņājās līdzi. Gar Timofeju visu laiku ložņāja kādas sievas bakurētainā seja.

—   I-ih . .. I-i-ih! — spiedza sievas.

—   Oh-oh! — lēkāja matiem apaugušais Žerebcovs.

—  Puķīt manu!

«Kā sātans!» nodomāja Timofejs.

Bakurētainā pieveda vājiņu meiteni ar resnu matplni un nokrāsotiem vaigiem.

—       Lūk, meitu vajadzētu ātrāk izdot pie vīra! — nosēdusies cieši blakus Timofejam, viņa pačukstēja.

—   Dod viņu man!

Bakurētainā novilka «hm».

Timofejs uzsita meičai uz pleca, tā nolieca galvu un caur pieri piespiesti pasmaidīja. Kāds noteica:

—       Vai re, savu pameitu atvedusi! N^m ciet, velc kambarī, tā ir īsta tele …

—   Sī par visu varu cenšas tikt vajā no pameitas…

—       Rēķini noslēgti, — nākamajā dienā pirms pusdienām drūmi paziņoja pēc dzīrēm paģirainais Žerebcovs.

—  Iesim strēbt kāpostus, naudas vairāk nav, un trādarīdim beigas! Izdzīrojušies diezgan …

—       Kā tad tā — rēķini noslēgti! Hm! … — Timofejs atsvieda vatēto zīda segu. — Vai jau vakars? Nu tad gan esmu nogulējis …

—       Dzīrot jau varētu, bet vajadzīgs nešķīstais metāls, — Nikita pateica.

Siļins atcerējās, ka upītes krastā vēl stāv uz koka uzdurtais galvaskauss un tur ir zelts. Maisā nekas liels vairs nebija palicis. Tīrradnis, kuram viņš bija pārmetis krustu, nozudis, izkūpējis . ..

«Un kas būs tālāk?» domāja Timofejs. «Gluži tas pats! Zeltam tas pats ceļš uz citu naudas lādēm! Arī meičai nav jēgas … Bet es bez zelta … Tomēr uzdzīvojām gan zaļi!»

Siļins nodomāja, ka vajadzēs vilkt laukā pēdējos sīkumus. Viss labākais, ko viņš bija paslēpis, jau noplītēts.

«Kas to zina, kad mēs varbūt atradīsim savā upītē zeltu,» spriedelēja Ņikita, «bet nu zelta lauks pats atnācis pie manis … Viesis neko neizpauž, bet nu gan mēs paši atradīsim!»

Tērpies sarkanā kreklā, lakādas zābakiem kājās, Timotejs pastaigājās gar krastmalu. Priekšgalā gāja harmoniku spēlmanis, sievas un meičas dejoja. Iereibušās sievas Timoteju vai uz rokām nēsāja.

—   Tu, Kotaj, uz mani neskaisties! Ar tevi esmu dalījies brālīgi, — dūca Ņikita.

Naktī pie vārtiem Ņikitu, kad viņš izvadīja kaimiņus, kāds bija mēģinājis nosist. Rungas mērķis bijusi galva, bet sviedējs nebija trāpījis, un runga, noslīdot gar galvu, bija gandrīz norāvusi ausi. Ņikita iedrāzās istabā, viss notašķījies ar asinīm.

Pēc tam bija šāvuši pie Kotaja mājas loga un kaut kur no malas atbildēts, it kā divas mājas būtu sākušas apšaudīšanos.

Taču to, kas noticis īstenībā, ne Siļins, ne Ņikita nākamajā rītā neatcerējās. Sieva nestāstīja, tikai klusām kaut ko pārmeta vīram.

Siļins nodomāja, ka droši vien kāds no puišiem atriebās par meiču.

—   Tu vairāk netērējies. Tagad es pacienāšu tevi! — Ņikita noteica. — Tev jau vairs gandrīz ceļa naudas nav pie dvēseles. Arī mēs saprotam draugu būšanu un savējos cienījam! Tev jāierodas pie sievas ar kapitālu!

8

Pirmā ražas novākšanas diena Uraļskā bija pagadījusies sausa un gandrīz bez vēja, jo tāda pie Amūras ir visai reti. Ap to laiku bieži vien vasarāju sējumus izpostīja lietus gāzes un vēji. Sagāzta veldrē, lietus izmērcētā labība sapuva un nebija ko novākt. Zemnieki necieta badu, tikai pateicoties tirgoņiem, kuri atveda miltus no Ķīnas un Blagoveščenskas. Viņi labprāt deva uz parāda, lai ziemā norēķinās par to vai nu naudā, vai

graudā — ar zvērādām, labi zinādami, ka šejienes zemnieki parādā nepaliks.

Labības lauku vidū baltoja ar drāniņām aptītās vīriešu galvas, ap kurām kā melns lietus spietoja knišļi. Pret pusdienas laiku izrādījās, ka Iļja Bormotovs apdzinis Jegoru Kuzņecovu — labāko pļāvēju sādžā. Pļāva viņi katrs savā laukā, taču skaidri varēja redzēt, ka Iļja pašlaik apdzinis visus.

Par Jegoru sāka zoboties.

Iļja atnāca ļoti apmierināts un tūliņ kā maiss novēlās zem vientuļā bērza lauka vidū, noraudzīdamies, kā viņa sieva Duņa sien kūļus. Negribējās celties un iet pusdienās.

Viņam pat prātā nenāca kādu apdzīt vai sacensties. Tas nebija viņa dabā. Diena bija tik jauka, izkapts jauna, labi uztrīta … Iļja kā bija izgājis uz lauka, tā laikam pat elpu nebija atvilcis, kamēr saule uzkāpa dienvidū. Viņš palūkojās visapkārt — daudz padarījis. Gribējās vai lēkāt aiz prieka, jo sajuta, ka arī sievai tas patīk. Viņas prieks kaut kādā kārtā atbalsojas viņā.

Duņa strādāja, apsējusi ļoti tīru, plānu lakatu, mirdzēt mirdzēja baltās piedurknes, kas rūpīgi nosedza no bīstamās saules visu roku līdz pat delnai. It visi zināja saules spēku. Jaku augstās apkaklītes bija cieši aizpogātas.

Likās, ka Duņa nemaz nevēro vīra veiklo pļaušanu, bet ātri un centīgi kā padevīga verdzene soli pa solim seko viņam pa pēdām.

Paēduši pusdienas, visi aizmiga. Iļjas māte novāca no galda ēdiena paliekas un kaulus.

Vēl bija karsts un saule augstu, kad visi atkal devās uz lauku, lēnām un it kā negribīgi, vēl nepārvarējuši saldo miega gurdumu.

Pļāva un vāca labību arī nākamajā dienā. Nokoptie lauki kļuva klaji un plaši kā istabas, no kurām viss iznests. Duņa atcerējās, cik mazi bija lauki pirmajos gados viņas dzimtajā Tambovkā, zemnieki nopļāva tos vienā dienā.

Otrā diena bija vēl saulaināka, un debess vēl dziļāka. Tomēr visi steidzās, zinādami, ka laiks piepeši var mainīties. Nekādu pazīmju gan nebija. Iļjas māte un viņa krustmāte par sāpēm nežēlojās. Parasti dienas divas

trīs pirms slikta laika viņām sāpēja mugura; ari dažus no večiem mocīja dūrēji.

Uz augstā krasta skaistule Duņa, ar savām slaidajām kājām soļodama pa dzeltenajiem rugājiem, mierīgi un kārtīgi sasien kūli pēc kūļa. Duņa zina, ka vecās sievas viņu nemīl. «Bet piesieties nevar! Varat skaisties, cik vien tīk!» viņa domā.

No upes pūta viegls vējiņš, tas nosusināja sviedrus, un strādāt bija viegli. Šķita, ka Duņa nepazīst nogurumu darbā, tāpat kā meitas gados izpriecās.

Tik labi strādāt svaigā gaisā! Jūtot savu spēcīgo, jauno augumu, Duņa noliecas un izslējās, it kā tikai izstaipīdamās, jo sevišķi tad, kad pamana viņai pievērsto pārsteiguma pilno skatienu, ko vedeklai uzmet izplūdusī ļenganā vīramāte, netikdama līdzi. «Kur tu tā skrien, kur dzenies?» it kā gribētu sacīt vecā. Bet nepasaka.

Agrāk Aksiņja gandrīz vai dievināja vedeklu. Viņa šausmīgi vēlējas, lai Iļjas sieva būtu skaistule.

«Nāc vien, palokies, lūk, šitā!» domā Duņa, ar savu lokano augumu it kā kaitinādama vecās sievas. «Mēs abi ar Iļju esam pašā plaukumā, pilni spēka. Kālab mūs jāaprobežo?» Duņas tēvs ir labākais mednieks Tambovkā. Arī viņa jūt sevī pārgalvīgās mednieka asinis. «Vai gan mēs ar Iļju neprastu dzīvot!»

Krustmāte Arina aizmugurē švīkstina ar zābakiem pa zemi. Viņai ir ļoti gaišas acis un vāja seja, garais, pakumpais deguns uz vecumu kļuvis vēl garāks.

Arina iet solī ar Aksiņju.

Vīramāte vienmēr tāda pati, viņa nav ļauna. Kā iebiedēta visus uzmana, baidās no it visa, no pārmaiņām, no priekiem, darbā skarba, nevienam netic. «Vergu dvēseles!» Duņa domā par vīratēvu un tēvoci, par vīramāti Aksiņju un par Arinu un vēl par daudziem citiem. «Nekā neredz, nekā nesaprot, no visa kā baidās .. . Vecajās vietās viņi visi bija vergi. Nekā neredzēja, nekā nezināja un arī šobrīd nekā nezina un negrib zināt. Bet vai tad šeit dzīve ir tāda? Vai šeit tā jādzīvo, kā mēs dzīvojam?»

Dažkārt Duņa ir mēģinājusi laipni parunāt. «Ar večiem dzīvojot, arī mūsu bērni izaug par vergiem; netīrībā kā mežonēni!»

Duņa bieži aizskrien pie kaimiņiem, pie savas mijās bērnības draudzenes Taņas. Bet veeās sievas aiz niknuma vai plīst. Duņa prot ātri pārveidot sevi, uzmet uz pleciem sedzenīti, uzvelk jaunus zābaciņus.

Pašlaik darbā uz lauka viņa jūt, cik svaigs un jautrs ir liegais vējiņš, cik labi dzīvot pasaulē un sajust sevi tik tīru un veiklu. Viņa ir noilgojusies pēc tīrības. Vējš planda viņas garos, smagos svārkus, veldzē seju, rokas un kājas, kas ieautas vieglos, īsos, vīra šūtos ādas zābaciņos ar tādu pašu dūrienu šuvi kā pirktajiem. «Vai gan Iļja nav meistars?»

Duņa labprāt sien kūļus. Bet tad pēkšņi iedomājas: «Kā labā es pūlos? Ai, ja varētu visu izkārtot pati pēc savas gribas, cik jauki būtu dzīvot!» Pagājušajos gados Duņa kopā ar kaimiņieni Tatjanu skaloja zeltu. Tagad tas zelta lauks izsmelts. Kāds nieks jau vēl atrodams, bet nav vērts pūlēties. Par iegūto zeltu draudzenes pirka skaistas mantas.

Duņa iemācījās lasīt. Kuzņecovu puišeļi mācīja savu tēvu un Tatjanu. Duņa neatpalika. Burtus viņa pazina pēc psalmu grāmatas, bērnībā to iemācīja tēvs. Jegoram tagad mājās daudz grāmatu. Vasja kļuvis par īstu grāmatu tārpu.

Duņas vīrs Iļja ir tāds strādnieks, kādu maz, bet tēva mājās viņš ir kalps. Duņa viņu labi aprūpē, netīrs krekls Iļjam vēl nav redzēts.

Vakaros negribas iet mājās no lauka. Mājās viņa jūtas kā dzīves pašā centrā.

—   Ak dievs, kas tad tas? Kungs, apžēlojies! Ir gan antikrists tas Jegors, maita! — piepeši ierūcās bārdainais Pahoms. — Ko viņš tur uz savām «biksēm» velk ar zirgu?

Pa uzkalna nogāzi, kur pletās Jegora tīrumi, ko saule bija nozeltījusi kā altāri, losā zirga vilkts, lēnām ripoja zirga grābeklis.

Vēl ilgi veči brīnījās un aprunāja kaimiņu, bet bērni izsmēja, no vecākiem pārņemot nepatiku pret jauninājumiem.

«Ne jau to vien var iegādāties!» domāja Duņa. Viņai patika zirga gTābeklis, un Vasilijs likās gudrinieks, turklāt skaists. Viņš bija nopircis grābekli pats par savu naudu un pārvedis mājās. Ar savu gaišo, linu balto

galvu Vasja gāja aiz sarkanā brīnuma, it kā domādams par kaut ko. Reizēm Duņai bija žēl Vasjas, viņš pārāk nomoka sevi ar domām. Puisis jauns, jauks! Gribētos viņu sapurināt, iekvēlināt!

Uz zirga pieauļoja Iļja un nolēca zemē.

—   Esmu beidzis! — viņš priecīgs iesaucās un atkal novēlās uz muguras netālu no sievas, kas atplauka smaidā. — Ar visu tiku galā. Visu paveicu! Par visiem! Ai, cik stalti tavi kūļi! . . .

—   Būtu gājis palīgā Siļiniem.

Iļja pasmīknēja.

«Vai gan Iļja nav strādnieks. Mans Iļjuks, cik jauki mēs varētu dzīvot! Mūsu bērni neslimotu. Lūk, mūsu meitiņa Taņa ir bakurētaina, arī viņa sien kūļus, palīdz savam māmukam. Kā viņa kliedza, kad gulēja slima, gribēja visas kreveles noplēst, pie gultas viņu piesējām. Sirds vai pušu plīsa. Visas slimības ceļas no netīrības,» atzina Duņa. «Iļja, vai tad mēs abi nevarētu dzīvot citādi?» to viņa gribēja pateikt. «Vai gan mēs abi nevarētu iegādāties zirga grābekli?»

Jegora audžudēls ķīnietis Saša saka: visas slimības ielien cilvēkā caur muti. Visas nelaimes cilvēkam iznāk no mutes.

Iļja ir melnīgsnējs, mati, uz salmiem guļot, izskatās melni kā ogles. «Nostrādājies vīrs un atpūšas. Arāj! Manu arāj! Velti man runāt par to visu. Nu, kā lai tev ieskaidro . ..»

Iļja uzlēca kājās un aizgāja palīgā Siļiniem.

Duņa tomēr cer, ka izdomās, kā piekļūt vīram. Viņa zina, Iļja pieradis dzīvot atkarībā no tēva, viņš vienmēr padevīgs, pats neapzinās savu vērtību. «Cilvēki nedzīvo bagātības dēļ!» Ivans Berdišovs reiz solīja Duņai uzdāvināt tvaikoni, izvizināt pa visu pasauli. Toreiz tas likās smieklīgi. Kam viņai tvaikonis? Taču šie Ivana joki iespiedušies atmiņā uz visu mūžu. Viņš bija atmodinājis Duņā kaut ko. Dzīvot jācenšas labāk, nevis sliktāk, jāpūlas tikt uz augšu. No dubļiem nav jābīstas, bet nedrīkst dubļos noslīkt. Arī Ivans senāk bijis nabadzīgs, dzīvojis pie goldiem.

Duņai vajadzēja mazgāt savalkātu, netīru veļu, berzt asinīm notrieptus, no sviedriem sasmakušus autus un bērnu pieķēzītas drēbītes. Bija jāapmazgā vesels bars

bērneļu un puišu. Iļjas vecākā māsa, izgājusi pie vira, tūliņ sākumā aizgāja savā dzīvē un vēlāk ar vīru — apakšvirsnieku pārcēlās uz pilsētu.

Rokas spēj pierast pie visa.

Jegora Kuzņecova māte — vecmāmuļa Darja saka, ka tas ir cilvēciski. «Kādus tik mēslus neesmu turējusi rokās, nekas ar mani nav noticis, nekādas netīrības es nebaidos.» Vecmāmuļa to saka, kad mazgā slimo goldu drēbes un viņu aprepējušos bērnus, kas pārklāti ar krevelēm un augoņiem, un kam slimas acis. Viņa visu mūžu ārstē tos un ne reizes nav ienesusi mājās nekādu sērgu.

Bet Bormotovu mājās slimo bieži. Visi bērneļi izslimojās, baigi atcerēties, kā tad bija.

Duņa lūdza dievu. Un lūdza vīru: iesim projām, atdalīsimies.

Bet Iļja valbīja acis un klusēja. Viņš ir spēka vīrs, bet gļēvāks par sievieti, vienmēr cieš klusu.

Labi jau tas, ka tagad bērniem ir katram sava gulta.

Darja saka: «Tas viss cilvēcisks.» Nē, cilvēku mēsli ir netīrāki par visiem. Kad jāiztīra no kūts govs mēsli, tad no rīta līdz vakaram pagalmā smirdoņa. Bet govs mēsli nav mēsli.

Istaba liela, kakti pieaug ar netīrumiem. Duņa brīnījās, kā gan šajā nekoptajā mājā varējis izaugt tāds puisis kā Iļja, tāds strādnieks, kas nepazīst noguruma, tik prasmīgs, drosmīgs un veiksmīgs mednieks. Viņam ir savs prieks — zirgi. Ziemā Iļjam patīk izvadāt pastu, viņu uzskata par labāko pasta vedēju visā traktā. Reiz tā drāzies, vezdams pašu pristavu Teļatjevu, ka pat kamanas sabirušas čupā un šis izsviests uz ledus, no tā laika pristavs baidās no Iļjas.

Vasarā, kad jāsūta pretī priekšniecībai laiva, tad nav labāka airētāja par Iļju. «Zināms, tādēļ vecākiem žēl laist viņu projām no mājām!»

Duņa jūt, ka viņa laikam vairs nemīl vīra radus. Bet pirms apprecēšanās, kad vēl bija Iļjas līgava, tik ļoti centās viņiem visiem iztapt.

Kad bērni slimoja, viņa lūdza dievu: lai es pati kļūstu bakurētaina! Bet nu bakurētaina ir viņas meitiņa. Un Taņai taču visa dzīve vēl priekšā. Kas viņu precēs tādu bakurētainu?

Duņas prieks ir bērnības draudzene Tatjana, Kuzņecova jaunākā brāļa sieva. «Abas kopā augām Tambovkā, abas izgājām pie vīra Uraļskā, un abas šeit vergojam. Kad saejam kopā, — viss aizmirstas, tad atkal kļūstam kā mazas meitenes!»

Duņa kopš agras bērnības zināja, ka vajadzēs iziet pie vīra uz svešām mājām, pie svešiem ļaudīm, tikpat kā verdzībā, kā katorgā. Tēvs un māte tagad tālu.

*     * *

—   Paskaties, kādi ziediņi, — Duņa noslīga uz ceļiem. Iļja laimīgi pasmaidīja. Viņam pat prātā nebija ienācis, kādi šobrīd ir ziediņi… Sieva aizbāza zilos zvaniņus aiz siksniņas jaunajai cepurei ar spīdīgu nagu.

Iļja veda zirgu aiz pavadas.

—  Vai zini, nopirksim tādu grābekli! — Duņa ieteicās.

—   Hm! Ko tu teici?

—   Nopirksim grābekli?

—   Kālab?

—   Šodien tik jauki! — Duņa sacīja. — Mēs abi ātri vien uzceltu savu māju. Visu iegādāsim … Aiziesim uz zelta aizu. Taņu paņemsim līdzi. .. Saskalosim zeltu, būs viņai pūrs, visu ko nopirksim, būs mums sava māja, tīra, tīra! Tēvam un mātei atstrādāsim, apdāvināsim, viņiem visa būs diezgan… Kā tad Kuzņecovi. Viņiem ir Jegors, ir bērni iet zeltu skalot.

Duņa apskāva IJju, apskāva viņa kaklu.

Gar krastmalu pēc darba mājup ripoja zirga grābeklis. Tam pakaļ tecēja vesels bars bērneļu, un to vidū baltoja Vasjas linu mati.

Iļja atkal klusēja. Viņš arī pats domāja, ka labi būtu atdalīties no vecajiem.

—  Jāsagriež vēl siksnas, — viņš teica, noņemdams pavadu un palaizdams zirgu savvaļā.

Duņa apstājās. Viņai patika sarkanais zirga grābeklis, bērnu pūlis un milzīgā relka, it kā nobārstīta ar labības kūļiem un statiņiem uz zilās vakara debess fona. Tāda ainava kā gleznā.

Kautrīgā, mazā Taņa kaunīgi un mīļi tvarstīja ar roķelēm mātes svārkus, slēpdama tajos seju. Gribējās dzīvot un priecāties.

Vēl bija gaišs.

Pēc vakariņām Iļja aizgāja uz klēti sagriezt ādas siksnas. Duņa aizskrēja pie vīra pāri klusajam, kupli saaugušajam sakņu dārzam. Viņa jau pēc sejas redzēja, kā viņš priecājas par to.

—   Nu, vai iesim skalot?

—    Tas droši vien samelots, — Iļja atbildēja. — Viņi mums nerādīs, kur zelts. Un nav jau tur nekā.

—   Ir gan!

—   Nav.

—    Paklausi mani, Iļja, kamēr vēl laiks, tev ir zelta rokas . . , Kamēr nav par vēlu . . .

Iļja izbijies palūkojās uz sievu. Pēc tam, labsirdīgi novilcis «hm», atmeta galvu.

Duņa atkal sāka runāt, un viņš, ar īlenu bakstīdams cieto ādu, māja ar galvu, ka piekrīt.

Kaut kā baismīgi liķās aiziet kopā ar sievu no mājām. Iļja bija pieradis it visur paklausīt tēvam, strādāt tā un tēvoča labā, viņš nespēja iedomāties, kā abi vecie tiks galā ar darbiem.

Iļja pats dzīvoja tik aprūpēts un tādā tīrībā, kāda viņam agrāk pat sapņos nebija rādījusies. Viņš vēl atcerējās lielo nabadzību bērnībā, pirmos smagos gadus, kad bija jābadojas, kad viņu ģimenei klājās grūtāk par visiem.

Visi Bormotovi bija godīgi strādnieki, nekā cita nezināja kā vien darbu, dzīvoja kā visi, citus neapdzina un nevienam pāri nekad nebija nodarījuši. Ja tēvs kādu iekaustīja, tad tikai savējos.

«Nu, piemēram, tēvs ar tēvoci kaut ko sadomās darīt, bet manis nav! Vai māte … Bet Duņas nav!»

Iļja pat nevarēja nepasmaidīt.

Duņa piecēlās un aizgāja, rūpīgi aizvērusi durvis. Viņa lēni nogāja gar logiem.

«Zināms, veči ir nejēgas!» Iļja nosprieda. «Māte bieži šķendējas, bet vai tā jāklausās!» Iļjam arī pašam bija apnikusi tā bāršanās un stingrība. Bet viņš taču bieži aizbrauc pasta vedējos un pēc tam nomainījies paliek

kaut kur kādā pasta stacijā. Sapulcējas ari citi vedēji, nopērk visi no ķīnieša hanšinu.

Pahoms un Terentijs neaizliedza Iļjam uzdzīvot, bet tieši pretēji — priecājās, ja viņš atgriezās iereibis. Tas gan gadījās reti.

Iļja domāja, ka sievai taisnība, taču uzsākt kaut ko negribēja, gan jau ar laiku viss kaut kā nokārtosies pats no sevis …

Bet siksnas iznākušas labas! Nemaz nav sliktākas par pilsētā pirktajām!

—       Hei, Iļja! — viņam uzsauca tirgotāja Barabanova dēls Saņa. — Es noķēru sūtni!

—       Sūtni! — Iļja uzlēca kājās kā dzelts un izmetās laukā.

—   Jā, drīz sāks nākt ketlaši.

—   Es ar darbiem esmu ticis galā. Noaudīsim tīklus?

—   Noaudīsim, — Saņas platais ģīmis izplūda smaidā.

Naktī Oriona zvaigznājs pacēlās zenītā. Visas pazīmes rādīja, ka ketlaši nāk. Bet var paiet vēl kāda nedēļa, kamēr sāksies pats gājiens.

…Tvaikonis tuvojās Uraļskai. Sijāja lietus. Ieraudzījis no klāja savu nokopto tīrumu, Timotejs apklusa un sajuta sevi bezgala nabagu. Viņam atkal sāksies sūrā ikdiena, it kā viņš atgrieztos sādžā Krievijā, kur bija dzimtcilvēks.

Viņš nokāpa krastā, pūlēdamies izlikties iereibis, lai nebūtu tāds kauns. Visa sādža sagaidīja viņu.

—       Paskat vien, esi sācis braukāt ar tvaikoni! — sacīja jautrais apaļvaidzis Saņa Barabanovs.

—   Vai tad es sliktāks par tevi?

Arī šis kuģis uzņēma malku.

—       Kāpēc tu melo? Kad tu paguvi? — noprasīja Pahoms Bormotovs.

—        Es izstaigāju ātri. Man šajā ziņā ir pieredze un izmaņa, sen jau esmu iemanījies. Zelta laukā …

—       Kur tev ir tas zelta lauks? — pajautāja Fjodors Barabanovs.

—        Biju pie upītes, kur Jegors skalojis zeltu. Atklāju vēl vienu upīti, savu zelta lauku, bet pēc tam laidos lejup uz Jegora upīti. Tur mani krācēs tikko nesadragāja, tāpat kā Jegoru … Briesmoti pluinīja … Jā … Mēs abi esam atklājuši…

—       Tiesa, tiesa! Tur arī pie citām upītēm ir zelta smiltis! — Jegors apliecināja.

«Kālab tēvs piebalso?» nodomāja Vasilijs.

—       Siļins atbraucis pilsētnieku zābakos! — sievas pasmējās.

Vīri cieši apstāja Timoteju. Viņš gribēja doties uz mājām, bet Iļja aizturēja viņu.

—   Vai atradi? Saskaloji?

Likās, ka neviens netic Siļina nostāstiem.

Iļja Bormotovs izsmējīgi noskatījās no augšas uz atgriezušos kaimiņu. Timotejam bija jāpaslej zods.

Iļja sāka kratīties aiz smiekliem.

—       Ja netici, paprasi Jegoram. Viņš tur bijis! — Timotejs attrauca. .— Uz tām pašām krācēm, kur viņš bijis, mani gandrīz sadauzīja driskās.

—   Parādi kaut ko!

Jegoram viņi neuzdrošinājās tā pieprasīt, bet trūcīgajam Timotejam gandrīz vai azotē līda.

—   Parādīt? Bet ja nu man nekas nav palicis?

—   Parādi! — palūdza Pahoms.

—       Timotejs sācis vazāties pa zelta laukiem — pasācis melot, — vīri aiziedami nosprieda.

«Kā lai pierādu?» domāja Timotejs, sēdēdams savā istabā. Sieva viņam neko nejautāja. Viņa pateica, ka dēls saslimis, nav spējis tikt galā ar darbiem. Dēls nemaz nerunāja ar Timoteju, aizgāja gulēt.

—       Neviens tīrradnītis nav palicis, pagaisuši kā sapnis, — Siļins sacīja sievai.

—       Tev dzērumā tikai būs licies, droši vien salasīji akmentiņus.

Timotejs noņēma no galvas cepuri.

—       Kaut kas spīd … Skaties … Tie cepurē ir zelta putekļi… Patiešām.

Ienāca Jegors.

—   Tevi Kraujā aptīrīja?

—       Aptīrīja! Es turējos, bet ko tu pret dzenuli iespēsi… Te, lūk, vēl zīmes! Skaties, Jegor. Neviens man netic.

Arī Timotejs pats tādā gadījumā nebūtu ticējis. Tas, ka visu notriecis, vēl nebūtu nekas, bet viņš taču ģimeni bija atstājis bez atbalsta. Timotejs jutās caur un cauri vainīgs.

—     Paldies dievam, ka dzīvs esi atgriezies! — noteica Fjokla. — Tā es saku ari bērniem, paldies dievam, tēvs dzīvs… — viņa atkārtoja, pagriezusies uz kakta pusi, kur gulēja saslimušais vecākais dēls.

—     Neviens man netic. Rau, te ir maziņš tirradnītis, par rubļiem trim … Paklau, dēliņ! Nāc paskaties … Par trim rubļiem ir! — Siļins aicināja. — Vai tad es esmu vainīgs? Cilvēkus nevarēja aizvainot, viņi taču deva man pajumti. .. Vai redzi, aiz oderes vēl palicis.

—       Ko mēs abi tagad lai darām? — Jegors vaicāja.

—  Tu redzēji?

—     Visu redzēju. Šis droši vien aizkritis aiz oderes, kad es metu viņu cepurē . . . Bet to vietu es neatklāju. Pasaki Fjoklai, ka es nemeloju. Iesim vēlreiz turp.

—    Mēs vēl tikai izlūkojām, — Jegors pateica saimniecei.

Drīz viņš aizgāja.

Timofejs skumīgi raudzījās uz savu cepuri, kas gulēja uz galda.

—     Kāda bagātība atradās tevī, bet visa izkūpēja! Pagaisa laime! Un vai daudz esmu pārvedis mājās? Par trim rubļiem! Kauns!

No rīta Pahoms Bormotovs saņēma uz tvaikoņa kvīti par piegādāto malku. Pie kāpnēm viņš nenocietās un pajautāja pazīstamam matrozim, kurā vietā Siļins uzkāpis uz kuģa.

—   Pie Kraujas.

Izrādījās, ka Siļinu pavadījuši ar mūziku un dejām. No Žerebcova mājas līdz pašām kāpnēm ceļš bijis noklāts ar sarkanu kumaču, un Timofejs uzkāpis uz kuģa, tērpies greznā kreklā un vīriešu mētelī, bet pēc tam visu nodzēris. Sākumā gan lielījies, ka varot nopirkt visu tvaikoni.

«Sarausis tik daudz zelta!» domāja Pahoms, juzdams pārskrienam drebuļus it kā no aukstuma. «Jegors staigā nikns. Svešiem visu izpauduši, bet no savējiem slēpj.»

Duņa vakarā izslauca divas govis, nomazgājās un pārģērbās.

Vīramāte izkāsa pienu.

—     Tu jau izskaties kā jauna kundzene, tik iznesīga! — viņa noskatīja vedeklu.

Ienāca Arina ar otru slauceni.

—   Uz kurieni?

—   Mašīnu apskatīt! — Duņa laipni atbildēja.

—       Ko tad vēl ne! — Arina iekaisa. — Kas tā par runu! Tas taču kauns! Vai tā ir sieviešu darīšana — mašīnas apskatīt?

—        Kālab tad ne? Vai kaut kas vēl nav padarīts? Gala istabā arī gulta uzklāta. Viss tīrs … Šodien atpūtīšos kā pēc kāzām. Pasakiet Iļjam, es ātri…

—       Kur tad kundzene dosies, tā uzcirtusies? — pāri žogam uzsauca Agafja Barabanova, nesdama ar dakšām sienu.

—       Hei, kundzenīt, dod saldumus! — klaigāja bērneļi, aplenkuši Duņu.

—   Vai tu re, cik svinīga! — saņēma viņu Tatjana.

Duņas labie tērpi salikti lādē. Viņa iegādājusi sev

arī skapīti.

«Kam tev tas vajadzīgs?» Iļja toreiz brīnījās. Viņa pati bija pie upītes saskalojusi zeltu, pati kopā ar Tatjanu sapirka, ko gribēja. Tikai nav kur parādīties tajos tērpos.

Pārnākusi mājās no Kuzņecoviem, Duņa nosvieda lakatu un, ielūkojusies spogulī, pateica:

—       Tēvocis Sijins nemelo. Atradis gan zelta lauku … Arī vieta esot jauka, tur ziedot puķes …

—   Kā tad tu zini? — noprasīja Arina.

—   Gan jau zinu … Es pati došos turp … abi ar Iļju.

—       Ko tu neteiksi! — veča sašķieba lūpas skābā smīnā.

—   Bagātība pati dodas mums rokās!

Duņa labprāt būtu devusies zeltu skalot viena, abas ar Tatjanu Jegora apsardzībā. «Ja es nebūtu sieva. Kur lai atstāj bērnus? Pat bērnus būtu ņēmusi līdzi. Taņu paņemtu.»

Duņa prata skalot zeltu un prata to pārdot, kaulēties par to, jo zināja, cik kāds zelts maksā un ka zolotņiks zelta sver tikpat, cik četras spēļu kārtis.

Iļja sēdēja uz sola. Salicis rokas uz vēdera un plati izpletis jaunos zābakos ieautās kājas, viņš atpūtās. Viena kāja viņam pastumta zem sola, otra izstiepta tālu uz priekšu.

No rīta Pahoms, saticis Timofeju, pieklājīgi sveicināja viņu.

—   Saodis! — norūca Siļins.

—   Piedod, kaimiņ! Mēs, kā parasts, paši neko nespējam, bet citiem neticam. Mēs nekā nezinām, taču ļaudis runā … Zinot kur … Siļins norādījis …

—  Tas nav svarīgi, — Timofejs atbildēja. — Mūsu labums nekur nepaliks. Esat gan jūs kaimiņi, nevarējāt palīdzēt novākt labību . .. Dēls bruku saķēris …

—   Bet vai tur zelts ir?

—  Tik daudz, ka visi prātu zaudēs! Jegors taču jums teica.

—   Riekšavām grābis, zeltu? Riekšavām? — pēkšņi sākdams drebēt kā no bailēm, iesaucās Pahoms un metās pie Timofeja. Viņš bija gatavs pateicības lēkmē viņu vai nu nosist, vai skūpstīt.

—  Ko tu trako? Trieka tevi ķērusi, vai? Man bēdas, bet tev prieks, nāc, aizvedīšu tevi mājās. Varbūt uzslacīt tev ūdeni?

Klau, Pahom! Kas tev noticis? Nāc pie prāta! Tā nu gan ir taisnība, kad saka: sava labuma dēļ gatavs pakārties, bet sveša dēļ aiz prieka izputēt.

9

Iļja apsēdās uz ķebliša un izstiepa vienu kāju uz priekšu. Duņa satvēra ar taukiem ieziestā zvejnieku ičiga papēdi, novilka to un norāva autus. Parāvis baso kāju zem ķeblīša, Iļja izstiepa uz priekšu apauto kāju. Duņa novilka arī otru ičigu, kā māte bērnam ar karstajām plaukstām pasildīja vīram pēdas, vienu un otru, aizvāca ičigus, pasvieda viņam mīkstas, pūkainas tupeles, ielēja no katla mazgājamā traukā ūdeni un nomazgāja rokas. Vīrs lēnā garā nomazgājās.

Duņa uzlika galdā karstu kāpostu viru. Pēc pusdienām Iļja palūdza karstu tēju ar brūklenēm. To viņš kāri izdzēra, taču vēl arvien nevarēja sasilt.

Tā viņam nekad nebija gadījies. Viņš ielēja sev no trauka brūkleņu sulu.

Šodien vīri bija zvejojuši zivis, atstrādādami kaimiņiem, lai tie varētu sagatavot jukolu suņu barībai. Iļja neko nestāstīja par to, tāpat viss zināms. Ja zvejo sev,

vari rīkoties, kā patīk. Bet cita labā arvien jāierauj cītīgāk.

Kaimiņi vienmēr palīdzēja Bormotoviem zvejot un mācīja viņus. Tagad vajadzēja pildīt savu pienākumu. Bet nu, liekas, būs atstrādāts, goldi aizveda uz mājām veselu karavānu laivu. Viņiem pietiks ziemā gan pašu, gan suņu barībai, gan tauku kausēšanai.

—   Es šodien nopriecājos, kā viņi zvejo, — ierunājās lija. — Goldam mugurā svārķeji no zivs ādas, un viņš stāv laivā. Sevi nežēlo, vēja nebīstas. Pamatīgi viļņo, bet golds stāv kā stāvējis, un, ja laiva atsitas pret kādu vilni, šo apšļāc no galvas līdz kājām. Bet viņš stāvi

Duņa laimīgi iesmējās. Viņai patika, kad Iļja kaut ko stāstīja.

Vējš nikns, ne jau visai spēcīgs, bet auksts kopā ar lietu. Taču goldam tas nieks. Iļjam negribējās atpalikt, un viņš visu laiku sacentās darbā ar goldu. Viņš taču spēcīgāks. Ari apģērbs viņam siltāks, bet šoreiz izsala caur un cauri, tik tikko spēja paciest. Siem jau gan to neparādīja, lai nekļūtu iedomīgi. Iļja, ko visi uzskatīja par labu mednieku un prasmīgu zvejnieku, šodien klusībā atzina, ka viņš ar goldiem sacensties nevar.

Duņai rokas sagraizītas un sāls saēstas. Visas šīs dienas viņa kopā ar meitenēm apstrādājusi lomus. Vecās krievu sievas, īgni rūkdamas, gausi palīdzēja, viņām bija bail no zivīm. Aksiņja teica:

—   Tādu milzeni sagriezt man nav spēka, tas nav sieviešu darbs, tā jau nav zivs, bet cūka. Tādai zivij bail ķerties klāt.

—   Nav jau valzivs, bet parasta zivs — ketlasis, — atbildēja Duņa.

—  Vienalga. Cūkas kaut — tas nav sieviešu darbs!

Duņa nebaidīdamās sagrieza zivi uz arteļa galda tikpat veikli kā goldietes, strādādama kopā ar viņām zem nojumes.

Bija piekrautas jau piecdesmit mucas. Pahoms uzlika tām vākus un aiznagloja, šobrīd viss bija paveikts. Zivis novietotas šķūnī blakus sāls maisiem un gaida atbraucam ar kuģi pircēju. Tiklīdz ieradīsies, — visu paņems un samaksās. Pahoms sadalīs naudu — sev un goldiem. Sakarā ar to zvejnieki iedzers.

Šorīt no rīta Duņa mazgāja veļu, viņas savainotās, sūrstošās rokas atvilga, izmirkušas siltajā ūdenī.

Kāds golds atbrauca pēc sāls. Pahoms aizgāja ar viņu uz šķūni. Aksiņja turēja lukturi ar sveci, bet Pahoms iegrāba sāli spaiņos.

Atgriezusies Aksiņja ieraudzīja, ka Iļja dzer tēju ar brūkleņu sulu no gluži jaunas krūzītes. Acīm redzot, Duņa nopirkusi to vakar uz barkasa no tirgotāja, kas bija atbraucis paņemt zivis no Kuzņecoviem un ķīnieša Sašas. Iļjam bija sava veca koka krūzīte, no tādām ēda un dzēra mājās jau vecajā vietā. Tā lļjam māte bija mācījusi no mazotnes. Viņai likās, ka tādējādi dēls līdz ar krūzīti saņem arī mātes svētību. Bet nu vedekla stājas tam ceļāl Kālab viņa nevar dzīvot mierīgāk!

—   Bērniņ, bērniņ … — murmināja Aksiņja, nolikdamās līdzās mazdēliņam, kas bija sācis pinkšķēt, kamēr viņa māte Duņa rosījās ap savu vīru.

Vedekla visu, ko vien uz barkasa ierauga jaunu, stiepj mājās. «Kā redzams, viņai vēl paglabāts kāds kriksis zelta, kaut kur noslēpusi. Varbūt pie Tatjanas, vai?»

Istabā un virtuvē deg lākturī iesprausts skals.

No otras zvejas vietas atgriezies vesels artelis. Terentijs, divi puiši un divi goldi. Nepārģērbušies pārgurušie zvejnieki uz ātru roku kāri paēda karsto viru, iedzēra tēju un nolikās gulēt uz soliem vai zemē uz grīdas, paklājuši apakšā puskažociņus. Duņa savāca slapjos zābakus un autus, salika un sakāra žāvēties. Rīt līdz ar gaismiņu viņi dosies zvejā kaut kur tālu. Terentijs palīdz saviem paziņām sagādāt četrdesmit mucas zivju. Terentijam ir savi-draugi goldu vidū, savi aprēķini un savs uzpircējs — kāds ebrejs no Citas. Zemnieki līdz šim ebrejus nebija redzējuši.

Pahoms netraucē brālim rīkoties. Viņa artelis rīt dosies uz salu. Ūdens krities, sēre atsegta, un nozveja tur būs laba. Pahoms zvejo tuvu pie mājām, pie Jegora sēres. Kālab jālien tik tālu?

Gadu pēc gada Uraļska sagādā tirgoņiem arvien vairāk mucu ar sālītām zivīm. Šogad uzpircēji noteikti dabūs četrsimt mucas, un tās sagādā zemnieki, kuri pirms piecpadsmit gadiem baidījās no ūdens, neprata noturēt rokās airus, nezināja, kā jāsasien plosts, nespēja laivā

nostāvēt un krita no kājām. Jau dzīvojot šeit, viņi vēl nezināja, kā jāķer ketlaši, kā tie jāsagriež un jāiesāla. Daži no viņiem vēl arvien baidās; ir ari sievas, kas nezina, kā šo resno zivi satvert, kā sagriezt, no kuras puses sākt.

Tirgoņi apgalvo, ka drīz cauri Sibīrijai uzbūvēs dzelzceļu un tad ketlašu cenas celsies, tos izvadās uz visām Sibīrijas pilsētām. Kamēr tos ved tikai pa ūdens ceļu, līdz vecajai Sibīrijas galvaspilsētai — Irkutskai nokļūst neliela daļiņa.

Jegors grib sālīt ikrus! Bet, lai sarkanos ikrus iesālītu, esot vajadzīgi tādi kratlkļa sieti, caur kuriem ikri jālaiž cauri tāpat kā zelts un jāizskalo, tad jāmazga sālījumā un sālījums jāuzvāra. Kur mums tādi katli? Kas to pratīs? Jegoram tagad skalošana vien prātā, viņš grib ikrus skalot kā zeltu. Šodien, kad Jegors nodeva zivis, tirgoņi teikuši, ka atvedīšot ir sāli, ir katlus un pamācīšot, kā jāvāra, kaut tikai būtu noiets, būtu kam pārdot, jo izsalkušo, jāteic, pasaulē kļūst arvien vairāk. Pagaidām nav ceļu, bet ceļi būs, gan jūs visi, jāteic, kļūsiet bagāti. Kam jums jākopj tīrumi, metiet to darbu pie malas, veselu gadu varat žūpot un līksmoties! Zivis jūs baros. Nu vai nav joki! Veselu gadu dzert un no viņiem pirkt spirtu!

Pahoms piekrita, ka šeit pirktās mantas ir labas — ieroči, lampas, petroleja, trauki, vadmala, mēteļi. Senāk ļaudis tādas pat redzējuši nebija, no kurienes gan visu to saved! Un, ja redzēja ko, tas bija dārgs. Šeit par naudu var visu ko dabūt. Bet no tā kļuva baisi ap sirdi. Lai mēs nesējam? Tad jau vairs nevajadzēs ne aust, ne vērpt, izvelkot pavedienu no kodaļas caur koka zobiem? Tad jau varbūt vakaros — garajos ziemas vakaros ne dziedās vairs, ne strādās? Zināms, tādi mūžīgi svētki jau būtu labi! Sazvejo ketlašus, nodod uz kuģiem, paknosies ar sievu un padzīro. Un tā lai dzīvo? Kālab tad cilvēks lai dzīvo? Kā var dzīvot bez darba? Nē! Pahoms nevēlējās tik ātri beigt savu dzīvi. Lai gan tai pašā laikā nevēlējās arī palaist garām peļņu.

Vedekla Duņa jau pāris gadu pirka palagu audeklu uz barkasa. Viņa teica, ka tā iznāk lētāk un labāk nekā izaust pašai.

Duņa auž arī pati, viņas rokām darinātais ir stiprāks

par pirkto. Toties pirktais smalkāks, baltāks, maigāks … «Visiem gribas kaut ko jaunu.» v '

Ar ketlašu mucām piekrautos barkasus aizvilka tirgoņu tvaikonis. Jegors ar Savosku savam tirgonim atdeva muciņu ikru par velti — paraugam. Pahomam ar Terentiju jau norakti un novākti kartupeļi, izkulta daļa rudzu maizei, lai gan vēl daudz nekultas labības. Linus kulsta sievas. Vējdzirnavas sākušas darboties, bet drīz vien vējš salauzis tām vienu spārnu.

Aiz ezera baznīcas zvans skan skaļāk un jautrāk.

Sācies pirmsgavēņa laiks.

Jaunie pāri ar līgavaiņa brāļiem un līgavas māsām atbrauc pie popa rudens ziediem apvītos pajūgos.

Bet vējš jau kļuvis niknāks… Dažreiz pagadās arī siltas dienas. Jegors bija runājis, ka būtu jāceļ jaunas ūdensdzirnavas. Šogad pirmais gads, kad Bormotoviem nav neviena slimnieka, citus gadus slimoja visi bērni. Divi no Bormotovu ģimenes apbedīti uz pakalna pašā virsotnē. Bet šobrīd neviens nesvaidās karstumos.

*     * *

Ne mazumu darba Duņa ieguldījusi saimniecībā. Aksiņjai dažreiz gribas pamīļot vedeklu. «Zināms, viņa visur bāž degunu, mūs nosoda, taču dara to aiz mīlestības. Muļķīte, jauniņa, Iļjušu ļoti mīl. Tikai slikti, ka viņš ne reizes nav pārmācījis sievu, par ļaunu nebūtu. Ar grožiem kaut mazliet, lai tā negreznojas, pārāk jau spridzīga.»

Tomēr, iztēlojusies, kā dēls iekaustītu ar grožiem savu sievu, Aksiņja atcerējās, kā Pahoms dzērumā pašai bija iezvēlis ar pavadu, un piepeši viņai kļuva žēl vedeklas. Cik gan dunku un pliķu saņēmusi viņa pati!

—   Nu, aizej ciemos pie draudzenītes vai.. . atpūties, ej pastaigājies ar Tatjanu, — ierosināja Aksiņja, izvilkdama no krāsns svaigus pīrāgus ar stores pildījumu. Priecādamās par pīrāgiem un žēlodama sevi par jaunībā panestajiem sitieniem, Aksiņja gribēja arī darbarūķei vedeklai, pie kuras pa šiem gadiem bija pieradusi, sagādāt atpūtu un prieku.

Iļja jau ar gaismiņu bija aizdrāzies uz mežu kārtot norēķinus. Šogad lāči bija aptvēruši, ka cilvēki baidās

naktī doties taigā. Tagad tie ķēra zivis nokrēslā. Tirgonis bija pasūtījis Iļjam uz pavasari kādas divdesmit lāčādas. Iļja gribēja tās sagādāt. Varētu jau par lētu maksu iemainīt no goldiem, atdodot viņiem dažus vecus spaiņus, tējkannas, to, kas saimniecībā kļuvis nevajadzīgs, viņi visu ņemtu pretī.

—       Vari pastaigāt, — Aksiņja laipni atkārtoja vedeklai.

—   Es iejūgšu zirgu? — Duņa piepeši paprasīja.

—   Jūdz, — atbildēja vīramāte.

—   Vīramāt, es iejūgšu ratos?

Ģimene svētdienas neievēroja, strādāja visas dienas, pat svētkos. Milku popu viņi nemīlēja, lai gan šad un tad aizbrauca pie tā, taču arvien atcerējās, ka šis, pēc sava labuma dzīdamies, labprātāk noņemas ar goldiem.

—       Laipnīgs telēns zīž divas mātes, — Aksiņja pajokoja un noglāstīja vedeklas plecu. — Cik gluda drāna!

—       Saskalosim zeltu . .. Visu nopirksim jaunu. Pilsētniecisku, — Duņa atbildēja.

«Vai tad tā var?» brīnījās Bormotova par tādu nekautrību. Bet šodien negribējās strīdēties, pārāk veiksmīgi bija aizritējis rudenis, un tirgoņi labi samaksājuši par visu.

—       Pilsētu jau te nav! — viņa teica. — Kur lai ņem to pilsētniecisko?

—       Pilsētu nav, un tomēr šeit labāka dzīve nekā vecajas vietās. Jūs pati to teicāt.

Duņa iejūdza rāmu ķēvi, paņēma ratos bērneļus un aizbrauca.

—       Uz kurieni — kālab, to vis nepateica! — nodomāja Aksiņja.

Uz pusdienas laiku Duņa pārbrauca.

—       Ak kungs! Atvedusi tādus kā mietiņus! — Bormotova sasita rokas. — Pasarg dievs, ko viņa atkal sadomājusi? Priekš kā? Ko tu darīsi?

«Ja jau paliekam kopā, tad es kaut šeit pacentīšos!» bija nolēmusi Duņa.

Nākamajā rītā Nataļja, atnākusi pie Bormotoviem, ieraudzīja mājas priekšā iestādītus jaunus kociņus.

—       Rau, šitie ir ceriņi! — Duņa viņai rādīja. — Un tā ir ābelīte.

—   Kā viņa tos krūmus var atšķirt! Kas tad tā par

ābeli? Vai tad ābele ir tāda! Ābelē aug āboli, bet tam stādiņam taču īstu ābolu nav, — rūca vīramāte, iznākusi paklausīties sarunu. — Manuprāt, tie visi gluži vienādi, krūmi paliek krūmi, — viņa noteica.

Nataļja uztvēra viņas dzēlīgumu un atbildēja:

—   Arī es gribu iekārtot mājas priekšā dārziņu.

Ne vien pārticību, bet arī skaistumu ap sevi vēlējās Duņa un ne jau sev vien, bet visiem. Bērni cik spēdami palīdzēja mātei. Kā gan vecmāmuļa neredz viņu bērnišķīgo centību? Viņiem prieks. Viņi dzīvē redzējuši tikai to, ka kokus nocērt, bet, kā tos iestāda, ieraudzīja pirmoreiz. Pie mājas nebūs tukša laukuma, koks taču rotā un priecē. Tas nav tāds biezoknis kā taigā.

—       Pavasarī jums pie logiem ziedēs ceriņi! — priecīgi iesaucās Tatjana, atskrējusi pie draudzenes.

—       Zeme jau auksta, — Aksiņja noteica. — Neiesakņosies!

—       Pašlaik ir īstais laiks stādīšanai, — Duņa atbildēja.

—   Kas tev to teica? — vaicāja vīramāte.

Vedekla neatbildēja, sarunādamās ar draudzeni.

«Skat, kāda karaliene!» nodomāja Aksiņja.

Arina, iznākusi no istabas, baltām acīm blenza uz krūmiem kā auns uz jauniem vārtiem.

—       Ko viņa te atkal izdarījusi? — Arina gaudās.

—  Visu bez prasīšanas, it kā šī būtu mājas saimniece! Tie taču saaugs! Pie kokiem saradīsies knišļi. Nomocīs bērnus. Auni aizies postā no knišļiem. Rau, Siļiniem knišļi govi nokoduši.

—       Zināms, pie cilvēku mājokļa taču nevar audzēt mežu! — Aksiņja teica vīram.

Pahoms klusēja.

Duņa lepni un nicinoši skatījās uz vīramāti.

«Būs jānosūdz Iļjam, citādi viņš kā stulbs. Būlu pārmācījis sievu,» domāja Aksiņja.

—       Tava sieva, dēliņ, nevienu neklausa, — sagaidījusi dēlu, māte viņam pateica.

Iļja novilka «hm» un, iegājis istabā, paraudzījās uz Duņu, lepodamies ar viņu:

—   Ak tad mums būs dārzs?

Viņš pakāra bisi un vairāk nekā neteica.

—   Vai zini, manu vlrukiņ, atdalīsimies. Tikpat mums dzīves nebūs … — notvērusi izdevīgu brīdi, Duņa pačukstēja, garām ejot, lievenī.

—   Kad?

—   Šodien!

Iļja atkal novilka «hm». Viņš tā ir neko nepateica ne sievai, ne mātei.

—   Taņuk, kur tavs tētis? — Duņa vaicāja.

—  Tētis, — meitiņa ar abām roķelēm plakšķināja pa Iļjas vaigu kauliem.

Iļja sēdēja laimīgs, nekustīgs kā celms. «Viņam vairāk nekā nevajag,» domāja Duņa.

No pašas bērnības viņa bija radināta domāt, ka vajadzēs pakļauties vīram un vīramātei. Jauna meita būdama, viņa ar apslēptām, neizteiktām šausmām gaidīja — kam viņu atdos. Kam pārdos, kam viņai būs jādzemdē bērni? Ko vajadzēs pārciest, — nezināja. Gudrai meitenei grūti. Dumjai vieglāk, gaida kā auns, kad nokaus. Paldies dievam, tēvs aizrāvās ar medībām, un Duņa dabūja par vīru iemīlētu puisi. Pēc tam tēvs gan nožēloja, attapās, bet par vēlu. Varēja sev vai matus plēst! Pārāk lēti pārdevis esot, meitai precinieku bijis vesels bars, varējis saņemt lielu naudu, bet šai iegribējies doties uz trūcīgu māju. Uz nabadzīgu, par kalponi! Bet kurš ir labāks par Iļju? Ivans ir gudrāks, bet viņš taču … To atceroties, Duņa laimes pilna pasmaidīja.

Duņas tēvs cerēja, ka Iļja kļūs viņam par medību biedru un abu slava izskanēs jo tālu. Tagad Spiridons ir neapmierināts, saka, ka znots sēž zem sievas brunčiem un noņemas ar vecenēm un aizraut viņu līdzi medībās nav ko domāt.

Duņai ir trīs bērni. Viens pēc piedzimšanas nomira. Viņa rūgti raudāja un bieži aizstaigāja uz kapiem. Bet lielā ģimenē, kurā daudz bērnu, viņi aug kopā, cits citu audzina, un mājas darbi iemāca viņus jau mazotnē būt par palīgiem un darba darītājiem, paciest neērtības, neprasīt sev nekā lieka un visā dalīties. Bērni aug, neapzinādamies mātes uzmanību, tikai jūtot un atceroties nevis pāri nodarījumus, bet viņas mīlestību, viņas retos, sirsnīgos glāstus.

Mazais Andrejs bija novēlies no nojumes, sasities,

asiņainu muti viņš klusēdams ieskrēja istabā, pieplaka mātei un sāka raudāt.

—   Neraudi, tu taču esi vīrietis! Kā tev nav kauna! Neesi nekāda meitene. — Duņa aizveda dēlēnu nomazgāties.

—   Krievijā pie bagātniekiem ir tā, — klusi patumšā spriedelēja Terentijs, : — kā ierauga pa logu, sak, radi brauc, — ātrāk paslēp pīrāgus, citādi aprīs visus. Vai arī prasīs naudu. Nekā nav sliktāka par radiem …

—   Viņa jau tāpat, tu taču redzi, kā uzkliedz saviem mazuļiem … — piekrita sieva Arina. — Tie viņu traucējot. Kālab tad, jāteic, piedzemdējusi pilnu istabu? Kur lai tie tveras? Aug kā bārenīši. Avdotja ir alkatīga sievele … Arvien kaut ko sagudro.

—   Bet nu Jegors atradis zeltu un sola parādīt visiem.

—   Sola! Hm!

—   Bet nerāda. Es, saka, atradu tīrradņa gabalu. Kaut parādījis būtu! Un tad vēl runā, es gribu labumu it visiem, pēc taisnības.

—   Kam tas telegrāfs vajadzīgs? — vaicāja Arina.

—   Tak jau vajadzīgs! Jaunās ziņas pārraida … Viens divi — paklaudzina un jau Krievijā …

—  Tāds grēks! — nosaka Arina. — Pie mums, Krievijā, tā nav.

—   Redz, Tambovas pusē ir siltāks! — spriedelē Terentijs. — Arī ēd viņi sātnāk nekā mūsējie permieši. Itin kā veselīgāki liekas. Toties viņiem visur puķītes un dārziņi. Bet ukraiņi smejas par viņiem, saka: permietis ielīdis mežā, pat kārtīgu māju sev neuzceļ, teic, mežā tāpat ir silti. Bet ukraiņiem galvenais, lai mežs netraucē. Viņi mīl laukus.

10

Vakaros deg skals. Meičas un sievas vērpj. Vīri dienu strādā mežā, cērt malku, sagatavo kurināmo tvaikoņiem nākamajai vasarai. Atgriežas krēslā un cenšas agrāk aiziet gulēt. Kad Pahoms sāk stāstīt pasakas, Iļja izlien no savas gultas aiz aizkara, apsēžas uz ķeblīša pie krāsns, sarauj zem tā basās kājas un kā bērns klausās, ko tēvs stāsta. Iļjam patīk, kad tēvs ir jautrs.

Pahoms stāsta un pats tā kautrīgi pasmīn bārdā. Strīdnieks viņš ir nadzīgs. Bet smieties neprot, nav iemācījies visā garajā mūžā. Nav bijis par ko! Tikai šolaik viņš paretam papriecājas.

Puiši bola acis uz brāļasievu, uz viņas pirkstiem it kā pēc parunas. «Kad brāļasievas ratiņš griezties sācis, lai vīrabrāli sargā acis!» Duņa atceras šo seno parunu, un, ja puiši ar tādu sajūsmu neraudzītos, droši vien viņas pirksti veikli neskraidītu. «Puiši vēl dumji, lai jau pabrīnās.»

Kad Pahoms apklust, visi dodas pie miera. Puiši salien gultās un uz lāvām. Sievu balsis uzsāk, meičas piebalso, un sāk plūst gari stiepta, skumja dziesma. Meiteņu linu baltās galvas noliekušās pie ratiņiem ar linu kodaļām uz sprēslīcām.

Aksiņja noņem oglīti, ūdenī iekrīt sīciņas dzirkstītes, iečukstas un nodziest… Uzliesmo jauns skals.

«Būtu jau laiks iet gulēt,» domā Duņa.

Pirktais sienas pulkstenis nosit pusnakti, bet vīramāte vēl virpina dziju. Viņai sava laika skaitīšana pēc savērptās dzijas. Duņai pēc dzijas daudzuma jau pienācis rīts, bet vecajai sievai — pēc kodajas vēl visa nakts priekšā. Puiši jau aizmiguši, bez viņiem jaukāk … Sākumā dziedāšana veicas, bet tad aiz garlaicības uznāk žāvas, žokļa kaulu var izmežģīt. Steidzīgi jāaizklāj mute. Žāvāties ir grēks! Tomēr ļoti gribas gulēt!

Visās mājās skan dziesmas. Šo dzimtās puses paradumu zemnieki atnesuši līdzi. «Šeit tomēr viss ir citādi!» pateiktu Duņa, bet nav kam teikt. Dažreiz tikai Iļjam viņa pasaka visu: «Mājas ir citādas, cilvēki citādi … tikai dieva kalpi ir tie paši.. .»

Aiz logu rūtīm un eļļotā papīra brīžiem pamirgo uguntiņas kaimiņu mājās. Ir jau vēls rudens. Laiks sauss, rāms, kad iziet pagalmā — auksts, debess kā kupena, tajā spulgo lielas, baltas zvaigznes, bet zeme tumša, mēness nespīd, debess gaismā melnais egļu mežs uz sopkām kā žogs apņēmis sādžu no visām pusēm. Uz krasta stāv lielās, zemās mājas.

—   Es bez aušanas un bez vērpšanas tāpat nestaigātu plika! — saka Duņa, aiz aizkara pogādama vaļā drēbes.

—  Zelta lauks to …

—  Jau sendienās runāja, ka preces nāk no aizjūrasl — Aksiņja samierinoši atsaucās.

—  Sievu apģērbj ratiņš. Meitu diez vai… — Arina norūca.

—   Acis nogurušās …

—   Bez svecēm taču, — piepeši ierunājās Iļja.

Tātad nebija aizmidzis. Duņa nopriecājās, ap sirdi

kļuva vieglāk, virs tik ilgi gaidījis viņu.

—  Mēs visu mūžu esam nodzīvojušas bez svecēm, — īgni norūca Arina.

—  Tikai kungi pirktās sveces velti dedzina, — pievienojās Aksiņja.

—   Ziemsvētkiem man kaut kur lādē vēl noglabātas sveces, — atcerējās Duņa. Viņa ielīda sasildītajā gultā. Iļja karsts, gultā tik silti kā pirtī.

Ne vien sveču — stiklu vairs nav. Izsistajos logos nebija ko ielikt, tos aizsedza ar eļļotu papīru. Zelta vairs nav, pie sādžas upītē viss izskalots, nav par ko nopirkt. Bet stikls kļuvis dārgāks, runā, ka jūrā nogrimis kāds kuģis ar stiklu kravu.

«Kam vajadzīga tā vērpšana un viss…» domā Duņa, «kad varētu kopā ar Iļju saskalot zeltu ir mājai, ir lopiem un saimniecībai, ir drēbēm un sieviešu vajadzībām. Un par svecēm pat rimāt nav vērts!»

Viņa bija dzirdējusi no tirgotāja Ivana Berdišova, kā dzīvo cilvēki, arī pati šo un to redzējusi un grāmatās lasījusi. «Var dzīvot viegli un patīkami, nebendējot sevi. Tik daudz dažādu mantu ir dzīves ērtībām! Un visas var dabūt. Mēs te gan runājam, bet līdz darbiem tālu. Veči baidās, ka nepaliekam bez darba, nekļūstam slinki. Mēs ar Iļju arī labos apstākļos slinki nekļūsim!»

—  Aizbrauksim abi uz Timofeja atrasto zelta lauku paskalot! — viņa iečukst vīram ausī.

Ne jau tādēļ Iļja bija palicis nomodā, lai runātu par zelta laukiem. Duņa skaļi iesmējās, neviļus… Viena no večām noklepojās .. .

Iļja ir jauks. Viņš visam piekrīt un neviena darba nebaidās! Kādus tik zirgus viņš nav iebraucis! Arī pats viņš ir kā straujš zirgs. Ja metīsies uz priekšu, — noturēt nav ko domāt. Uz atradnēm gatavs doties, bet sevišķi viņš turp netiecas. Arī īsti netic viņš Timotejam.

Neko nesaka, bet šķiet, ka viņam tāpat liekas labi diezgan. Taču dažreiz grib skalot zeltu. Nevar viņu saprast. ^

Duņai krūtīs it kā būtu atspere, ko var uzvilkt. Sirds pukstieni vienmēr pamodina viņu tajā laikā, kad jāceļas. Uzlēkusi kājās, vēl samiegojusies, viņa sāk skaistināties. Aiz aizkara iedegas sveces galiņš. Tur ir svece, spogulītis, suka, gultā vīrs un blakus mazākā meitiņa — Taņa. Te Duņai sava pasaule, maziņa, silta un iemīļota. Dažreiz viņa sasukājas tumsā, lai nekaitinātu vīramāti.

Arī pulkstenis tūliņ nosita. Laukā jau sāka gaudot suņi.

Duņa nodzēš sveces galiņu, pieskaras ar vaigu bērnam, sajūt meitiņas vieglo elpu un tumsā iziet laukā pagalmā.

Viņa atnes malku.

Salej izdobtos vienkočos lopiem ūdeni. Vecajā istabā sanes ūdeni toverī un katlos. Aizkurina plīti, aiziet uz ledus pagrabu, atnes jau vakar sacirstos gaļas gabalus. Jāsāk vārīt ēdiens. Jāpabaro lopi un jāizsautē klijas.

Duņa tīri jo tīri izmazgā un izplaucē ar karstu ūdeni siles, no kurām lopi dzer.

«Dieviņ, dod mums un mūsu bērniem laimi!»

Istabā nekustīgi kā akmeņi vēl dziļā miegā guļ vīri un puiši. Mīļotais vīrs aiz aizkara miegā izpletis rokas, Duņa ieskrien istabā, iemetas pie vīra gultā zem segas, sasilda sirdi un dodas atkal pie darba.

Pahoms piecēlies sāk bukņīt puišus, it kā pats jau sen būtu augšā. Brīnās, ka neviens negrib celties, un dusmojas, ka nevar uzmodināt.

Vecās sievas jau piecēlušās, ložņā pa pagalmu, pa visiem kaktiem. Sāk skraidīt meitenes.

Govis ēd, tām priekšā nolikta izsautēta barība. Bet Aksiņja nepriecājas. Ar katru gadu Duņa kļūst spēcīgāka. Aksiņja un Arina jau zaudē spēkus, kļūst vārgākas un bez vedeklas nevar iztikt. Bez Duņas kā bez rokām. Taču Aksiņjai negribas to atzīt. Viņa visur pretojas, vēlēdamās pierādīt vedeklai, ka saimnieces acs vēl redzīga. Aksiņja paredzēja, ka ar laiku Iļja nonāks zem sievas tupeles.

Tāpēc mājās nekad nebija miera, lai gan vedekla centās visu padarīt.

Nedod dievs, ja Duņa būtu slinka. Bet slinkumu var izdzīt. Šitāda centība ir ļaunāka par slinkumu.

«Kālab viņa tā steidz darbus, it kā viss būtu tikai viņas?» domā Aksiņja.

Aksiņja tikai nodomā, kas vēl būtu darāms, bet, paskat, — vedekla jau padarījusi, attapusies!

.. . Pienāca ziemsvētku gavēnis, un vajadzēja pirms svētkiem iztīrīt visu māju, visu nomazgāt un izmazgāt, pārskalot, salāpīt un sakārtot vecās drēbes, pašūt visiem ko jaunu, izrotāt māju ar baltegles zariem.

Pēc tam sacept pietiekamu daudzumu pīrāgu, izlikt aukstumā ne mazāk kā piectūkstoš pelmeņu, gan ar gaļu, gan ar zivi un vēl daudz ko citu. Pīrādziņi ar ievogu ievārījumu aukstumā sasalst cieti kā akmeņi. Pelmeņus saber maisos. Vīri pakar tos klētī pie sijām. Tas ir tikai sākums .. .

Duņa nobalsināja sienas, noberza ar smiltīm istabā un priekšnamā grīdas baltas jo baltas, izmazgāja ar karstu ūdeni klēti, izmēza kūti, izveda mēslus uz lauka . ..

—       Māmuļ, — viņa teica vīramātei, kasīdama pieri, stāvot istabas vidū, kamēr Taņas linu baltā galviņa, iekodusi zobos savu svārķeļu apmali, slēpās mātes platajos brunčos, — lūk, šī jāsatļledzina!

—       Ko tu runā? Ak kungs! — Aksiņja sasita rokas.

—   Jāsadedzina! Vai tu to esi iegādājusi! Tā vēl laba jaka! No Krievijas . .. Izturīga, vēl nēsājama.

—       Vēl nēsājama! — Duņa strupi atcirta. — Ir gan zelts. Tad mazgājiet to pati. Pieraduši dzīvot mēslos!

—   Kā tu uzdrošinies? — vīramātes acis iezibsnljās.

—   Ko tu gan iedomājies? — šausminājās Arina.

—       Mums taču kažokādu netrūkst, varat paņemt sev un pašūt jaunu. No ķīnieša nopirkt zīda virsdrēbi, tās ir vislabākās pasaulē, gandrīz vai par velti.

—       Tu neesi to gādājusi! Ko tu neteiksi! Viņai vajag zīdu!

Pusdienas visi ēda kopā, un likās, ka strīda nav bijis. Pahomam, Terentijam un vīram klāt esot, Duņa pateica vīramātei:

—   Pienācis laiks mums atdalīties!

—       Ak tad tā! Redz, ko izdomājusi! Kā tu domā to atdalīšanos?

—   Kā tu viena tiksi galā ar bērniem?

—  Tikšu!

—   Vai tad bērniem slikta dzīve pie vecmāmuļas?

—       Laba gan, tikai no mazgājamās ierīces baidās! Nomazgāties nevaru iemācīt… Un kāda jums tā māja? Nevienas labas lietas, tikai lupatas vien… — attrauca Duņa.

—       Kā tu drīksti tā atbildēt! Iļja, paplucinājis būtu viņu aiz matiem, kā viņa rņnā ar māti… Kā viņa uzdrošinās tā izturēties pret vecākiem!

—       Ko tad es tādu sliktu pateicu? Es gribu, lai jums pašiem būtu labāk, — atbildēja Duņa un piecēlās no galda. — Piedodiet! — viņa pateica un zemu paklanījās.

—       Klusu jūs, maitas! — Pahoms piepeši uzbļāva abām vecenēm.

—       Piekauj mani, vīriņ, pārmāci! — sasliedamās Duņa teica vīram.

Iļja klusēja. Viņam acīs sariesās asaras. Lai neviens to nemanītu, viņš ātri izgāja no istabas.

Arī Pahoms apjozās un izgāja.

—  Visiem pieglaimojusies! — norūca Aksiņja.

11

Atbraukusi pasta karavāna. Pasažieri lūdza, lai brauc tālāk, solīdami piemaksu. Iļja pieteicās viņus aizvest. Sievai viņš iegalvoja, ka, spriežot pēc visām pazīmēm, sniega vētras nebūs.

—   Iedod man savas ķīniešu bikses, — palūdza Duņa.

—  Kad laiks noskaidrosies, aiziešu tavā vietā uz mežu.

Iļja atdeva sievai vatētās bikses.

Pats viņš aizlaida, zvārguļiem skanot, un aizveda visu karavānu, sēdēdams jāšus uz priekšējā zirga. Līdzi viņam brauca Vasja Kuzņecovs un vēl daži pasta puiši, pavisam seši pajūgi ar pastu un pasažieriem. Iļja prot atrast ceļu starp ledus blāķiem kā vilks. Braucēji labi samaksā un pacienā viņu ar degvīnu, jo tiem ļoti patīk, kā Iļja vada karavānu. Vienīgais trūkums, ka viņš nedzied. Ja viņam saka — uzdziedi, viņš vai nu klusē, vai atbild: «Šiten nav Krievija!» Atgriezies Iļja naudu

atdod Duņai, kad mājās neviena nav. Bet Duņa pēc tam tīšām paskandina naudas gabalus, lai vecās dzird.

Iļja izaudzis ģimenē, kuras saimniecībā bija viens pats zirgs. Tagad viņam ir Sibīrijas sugas ērzelis no Tomskas un vēl divi zirgi — bērs un loss. Ir arī mazie, pinkainie Aizbaikāla kazaku zirdziņi, kas ļoti izturīgi un prot paši sev sagādāt barību zem sniega, tāpat kā brieži.

Reiz Duņa bija palielījusies tēvam ar vīra zirgu baru. Spiridons Šiškins viņai attrauca:

—   Tu pati esi tīrasiņu ķēve, biji man labas sugas meita. Eh . .. un Iļja bija labs mednieks … Es mīlēju viņu. Drošulis! Apprecēja tevi un vairs nenāk medībās! Ir gan jums daudz darba mājās!

… Terentijs bieži slimoja. Duņa devās taigā kopā ar Pahomu un jaunajiem puišiem. Viņa prata meža darbus, prata nocirst koku, zināja, kā tas jānogāž, kurā pusē jānogulda galotne.

Tērpusies puskažociņā un garos, siltos vilnas brunčos, zem kuriem pavilktas ziemas bikses, ar cirvi aiz jostas, Duņa salīkusi brien pa sniega kupenām.

Šādā aukstumā vistas tiek turētas istabā, nelielā būrī, kurš jātīra vairākas reizes dienā. Citādi virtuvē būs nelaba smaka.

Nākamajā dienā uznāca tāds sals, ka vīri nebrauca uz mežu, bet sāka dzert un līdz vakaram spēlēja kāitis.

Atkal Duņa noņemas ar spaiņiem, slaucenēm un klijām. Govīm jāapmazgā tesmeņi, jānosusina un tās jāizslauc. Vakarā tām jādod silta barība.

Naktī, kad jāapčubina savi bērneļi, kļūst žēl arī sevis. Mazais Semjons brēc, neguļ.

—  Ak tu, velns! — māte nespēj savaldīties. — Vai tu gulēsi? Izsviedīšu tevi laukā suņiem!

Iļja atgriezies no Amūras lejgala ar pastu. Ar naudu piestūķēto maku viņš atdevis Duņai.

—  Tas tev, lai tu velti nežvadzētu!

—   Kur tu nopirki tādu naudas maku?

—   Vedām ģenerāli ar ģenerālieni. Viņa gandrīz vai iemīlējās Vasjā … Un man samaksāja … Naudas maku par savu naudu paņēmu no tirgoņiem … Bet Vasja nopirka grāmatas. Aizej pie viņiem. Vasja savās ragavās veda ģenerāli. Un ģenerālieni arī, vēl jauniņu! Man

gadījas viens no tirgoņiem, tas visu laiku cienāja ar vīnu.

Nebija nevienas vietas, kur Duņa varētu parunāties divatā ar viru. Visapkārt pārējie ģimenes locekļi. Pasaukt Iļju, lai panāk kaut kur sāņus, nevar, — viņš nenāks un vēl nobrīnīsies, sak, kam tu mani sauc, runā šepat…

—   Nē, — naktī gultā pateica Duņa, atstumdama vīru.

Viņa sāka klusi, bet strauji sūdzēties.

«Nakts dzeguze arvien pārkūkos dienas dzeguzi!» domāja Aksiņja, gan nedzirdēdama, ko saka vedekla, bet uzminēdama, ka aiz aizkara pret viņu un viņas svaini plūst vesela upe ļaunu vārdu.

—  Nu tad melo tavu melošanu! — nenocietusies tumsā sāka ņurdēt māte.

—   Kā tad vidējais, vai nekliboja? — no krāsns augšas apvaicājās Pahoms.

—   Nē, — dēls nevērīgi attrauca.

—   Es jau tev teicu, ka tas pieklibo… Sesks bija sakodis zirgu …

—   Vai gan es neesmu strādniece … Vai gan man nav veiklas rokas, — tikko dzirdami čuksti plūda Iļjam taisni ausī, pat kutēt sāka. — Vai mēs neprastu dzīvot? Bet šeit mums it viss aizliegts. Iesim projām, dzīvosim atsevišķi, papriecāsimies par saviem bērniem un dzīvi … Arī viens otru mēs neredzam, nevaram parunāties . .. Bez atļaujas pat soli paspert nedrīkstam. Ja padaru ko labi, — viņām bail, ka apsteigšu, visu pievākšu sev. Ja padaru slikti, — noraugās kā uz slinku kalponi. Neko nevaru izdarīt pa prātam un arī negribu! Iļjukiņ, mīļais …

—   Kas tā par runu, kā nav kauna! — rūc Arina, lai gan arī viņa neviena vārda nav sadzirdējusi.

Arī Pahoms nekā nav sapratis.

—   Nē, taisnība viņai ir! — Pahoms apliecina. — Kokus cirst jau nav sieviešu darbs.

—  Tad jau sievām būtu jādzīvo tāpat kā vīriem! — tumsā noņirgājas Terentijs.

Iļja pūlas izdomāt, ko darīt. Vai mainīt dzīves veidu? Tēvu un māti pārliecināt nevarēs. Viņš nav paradis strīdēties.

—       Mēs tomēr atdalīsimies! — nākamajā rītā Duņa pasaka vīramātei.

Un Duņa tūliņ sajūt, ka šī bulta trāpījusi mērķī. «Vārds nav bulta vien, tas ir Jaunāks par bultu!» Viņas platajā sejā pavīd pašapziņa. Aksiņja vairs nespēj savaldīties.

—   Ak tad gribi sanaidot mūs ar dēlu?

—       Ko es jums tādu esmu nodarījusi, ka neesat mierā ar mani?

Pa to laiku Pahoms pārbaudījis pasta pajūgu un atradis, ka jaunajām ragavām viena ilkss izrauta.

—       Ak tu, maita! — pagalmā noskanēja viņa čerkstošā balss.

IJja saņēma belzienu pa pakausi ar pātagas kātu.

Duņa izskrēja laukā.

—       Kālab jūs tā darāt, tētuk? Vai viņš diezgan nestrādā jūsu labā? Kā jūs drīkstat tā rīkoties!

Duņa satvēra vīra piedurkni, bet viņš izrāvās.

lija salaboja ragavas, nosukāja zirgus un iegāja istabā. Tur viņš atkal apsēdās, izpletis kājas. Pēc tam, tēvam ne vārda nebildis, izgāja laukā, iejūdza zirgus un aizjoņoja. Viņš atgriezās naktī, stipri iereibis.

«Tā tik vēl trūka!» nodomāja Duņa un nolikās gulēt pie bērniem.

No rīta Pahoms kļuva domīgs.

—       Vai tad man sitieni būs jāpacieš, vai? — IJja pārmeta tēvam. ..

Naktī dzērumā viņš bija iedrāzies ar pieri vārtu stabā.

. . . Jegors jau sen bija ieteicis Pahomam atdalīt jaunos. Pats viņš bija atdalījis savu brāli Fjodoru, un tas dzīvoja ar Tatjanu saticīgi un klusi.

—        Bet kā lai mēs sadalāmies? Jums taču nekā .nav, — Pahoms ierunājās.

—       Zirgi ir tavi! — Duņa iesaucās, vērsdamās pie vīra.

«Tad jau mēs kā čigāni brauksim apkārt ar zirgiem?» iedomājās IJja un pasmīnēja. Bet nemiers grauza sirdi tā, ka pat raudāt varētu.

—       Sapelnīsim un uzcelsim sev māju, — vedekla palika pie sava.

—   Kā tad mēs ar Terentiju dzīvojam kopā …

—   Nu, es savu laiku esmu palaidis garām! — smagi nopūzdamies, iebilda Terentijs. — Vajadzēt jau vajadzēja … Tā gan … Tā būtu …

Viņš jau gadus divdesmit sev pārmeta, ka savā laikā nav atdalījies. Brālis bija ātras dabas un stingrs. Viņš izkomandēja Terentiju kā zaldātu.

Bet Pahomam šķita, ka Terentijs pie viņa ir siltā patvērumā un līdztiesīgs un ka viņiem abiem klājas gluži vienādi un ļoti labi.

Taču Terentijs jutās nomākts, tomēr visu pacieta, baiļodamies, ka viens pats nepratīs dzīvot. Jaunībā viņu vadīja tēva prāts, tagad viņš bija pieradis dzīvot pēc brāļa norādījumiem un bija ar mieru arī turpmāk tos paciest, lai tikai nebūtu jāuzņemas raizes par dzīvi, lai nebūtu jādomā par darbu izkārtošanu. Taču viņš nav mierā ar to, ka Pahoms jaunajā vietā pārāk turas pie vecajiem ieradumiem, pārāk pakļaujas senajām parašām.

Terentija galvā rosījās daudz domu, kas bija gluži pretējas brāļa uzskatiem, Terentijam patika viss jaunais, bet Pahomam — vecais. Terentijs apspieda sevī visas vēlēšanās, baiļodamies, ka tās var izraisīt nesaskaņas.

Tajā dienā saķildojās visa ģimene. Visi bija cits citam nodarījuši pāri.

—   Iļja! Paklau, Iļja! Nu, ko tu klusē? … Vai dzirdi, Iļja, — iekaisa Duņa, palikusi vienatnē ar vīru, — es tev ko nodarīšu, nudien nodarīšu, ja tu klusēsi.

Iļja pasmīknēja. Atbrauca Mitja Ovčiņņikovs un pūlējās pierunāt, lai brauc līdzi uz traktieri «Zem eglītes». Iļjam bija apnikušas mājas ķildas un nesaticība. Sievas draudus viņš neņēma vērā. Vai gan viņa neaizstāv, vai nav vīra labākais draugs, kas lutina viņu un apmīļo! «Ja mīļo, vai tad var ko ļaunu nodarīt?» viņš nodomāja un atkal pasmīknēja.

Aksiņja piegāja pie Duņas un teica:

—  Mēs esam veci, no mums aiziet nedrīkst.., Piedod mums!

Jaunajai sievai satumsa seja. Tāda vīramātes pakļāvība un laipnība bija sliktāka nekā ļaunprātība. Duņa zināja, ka nedrīkst nepažēlot vīra vecākus.

—   Ko tad darīsim? — noprasīja Iļja.

—  Jāatdalās! — Duņa atbildēja.

Lai to darītu, Iļjam nebija ne uzņēmības, ne spēka — sirds neļāva.

Viņš paraustīja plecus.

—   Iļja! Es tevi lūgšus lūdzu! Pielūko! Es nejokoju …

… Pasta vedēju uzdzīves vietā — ķīnieša tirgotavā

Mitja Ovčiņņikovs apvaicājās Iļjam:

—   Kam tu pēdējā laikā staigā degunu nokāris?

—       Mājās nav saticības, — iereibušais Iļja atzinās,

—  sievas kašķējas.

—       Vai par to vērts uztrauktiesl — iesmējās Mitja, bet Iļja pavisam sadrūma.

Mitjam neveicās pie Nastasjas Kuzņecovas. Viņam bija aizdomas, ka ne jau velti viņa arvien gaida pienākam tvaikoni «Jermaks». Viņš bija dzirdējis, ka uz tā esot kāds pļēgurs un nelietis, bet Nastasja to žēlojot.

—       Zeltu skalot es neiešu, — spriedelēja Mitja. — Pie mums visi kā prātu zaudējuši, tēvs gaida pavasari. Sievas tik alkatīgas, ka bail. Bet es neesmu gājis un neiešu. Prom no Amūras — nekur! Arī tu uzspļauj tām sievām!

«Kā var uzspļaut!» domāja Iļja.

—       Sievas vienmēr ķildojas. Par to nav ko brīnīties! Tava Avdotja pati spēj sadot pretī, ja vajag. Bet tu nespēsi piežēlot vien — gan māti, gan viņu… Sievas paliek sievas, tā tas ir! Tenku vāceles! Kas tev tur daļas? Lai tak viņas izplūcas!

Iļja nodomāja, ka laikam taču patiešām nav vērts tik ļoti ņemt pie sirds sievu ķildas.

«Duņas, zināms, žēl. Bet kas tur liels? Vai viņai slikti klājas? Vai tad mēs neesam vienmēr kopā, vai tad viņa nemīl mani? Bērni mums tagad veseli!»

Iļja nolēma, ka jābūt vīrišķīgam, mājās nav jāizdabā viņām. «Bet es pats kā sievišķis, dzīvoju vienās bailēs. Gan no mātes, gan no sievas!»

—       Sieva ir un paliek sieva! — ierunājās kāds pavecāks pasta vedējs. — Mīli viņu kā ūbeli, bet krati kā ābeli!

—       Taigā ir tikai mežābeles, — Iļja atbildēja. — Tās krati vai ne, — tikpat labuma nekāda.

—       Bet vecajās vietas bija labas ābeles, — vecais teica, — āboli tām mīksti un saldi.

—   Tā vien gaida, kas noraus, — piebilda Mitja.

Iļju piepeši pārņēma svelošas skumjas un ilgas pēc mājām. Viņam vairs negribējās dzert un sarunāties ar Mitju. Iļja blenza uz to ar Jaunām acīm. Viņš nodomāja, ka izdevīgā brīdī vajadzētu iekraut pa purnu nelietim Mitjam par izrunāšanos. «Var Jau būt, ka viņam taisnība, bet sadot vajadzētu pamatīgi pa sprauslām, lai paasiņo.»

Iļja tikai nevarēja izdomāt, kam piekasīties.

12

—       Esi sveicināts, Vasilīt! — Duņa mundri uzsauca.

—  Kālab tu esi pie Tatjanas, nevis savās mājās? Parādi, kādu grāmatu tu lasi?

—   Se, skaties! Kur tad IJja?

—        IJja ārpus kārtas aizbrauca ar pastu. Aizveda bagātu kristītu ķīnieti. Tam Blagoveščenskā esot pašam neliela rūpnīca. Mugurā ķīnietim bija kažoks, savu tūkstoš rubļu vērtībā, vadmala izoderēta ar sabuļādām, uz deguna raga brilles. Tas tik bija ķīnietis! Viņam līdzi brauc savs dakteris, tāds pats ķīnietis, mācīts vīrs. Kāpēc tu nesēdi mājās?

—   Pie mums kņada, traucē lasīt.

—   Ķīvējas, vai?

—       Sliktāk. .. Notiek apkopšanās. Nomazgā netīrumus, pēc tam brauks uz baznīcu nomazgāt grēkus …

—       Bet es atskrēju pie draudzenītes. Tātad viņa šodien par kalponi? Bet es pasēdēšu ar tevi…

Vasja palūkojās pa logu.

—   Viņa drīz pārnāks! — viņš atbildēja.

—       Bet tu, Vasilīt, esi kļuvis liels grāmatnieks! Nu, parādi to grāmatu.:. Būtu man palasījis. Mans Iļja pasācis dzert. Viņam trūkst rakstura stingruma.

—   Paņem šo grāmatu sev. Tu taču proti lasīt.

—       Tētis mācīja pēc lūgsnu grāmatas: a, b, c, d — kaķis kala smēdē… Tikai man nekad netrūka darba, kad, vecmāmuļai redzot, lasījām! Vasilīt, palasi man skaļi, bet es pasēdēšu kā kundzene. Kas tā tāda?

—   Tā . . . Rau, skaties, cik melna skaistule.

—   Vasja, nekauņa! Kas ir tā kailā? Mati melni kā

ogle, deguns kā vārnas knābis? Tūliņ aiznesīšu vīramātei …

—       Tā ir čigāniete. Melnacainā skaistule! Tās ir pašas kvēlākās!

Duņa, papēdīšus klaudzinādama, atgāja nost, bet tad atkal kaunīgi pienāca klāt.

—   Nu, parādi man vēl kaut ko.

Vasja aizvēra grāmatu. Uz apvāka bija redzama kāda ēka, tās priekšā augsti akmens vārti, bet mūru nebija, visapkārt koki. Uzraksts: «Parīze».

—   Kur tu ņēmi to?

—   Ģenerāliene uzdāvāja.

—   Vai jauniņa?

—        Pavisam jauniņa. Arī ģenerālis nav vecs. Šeit viņiem izdienu dod ātrāk nekā vecajās vietās. Ne tikai mums, bet arī ģenerāļiem šeit savs labums.

—       Vai viņa skaista? Kā viņa uzzināja, ka tu proti lasīt?

—       Nu tā, mēs sarunājāmies par Parīzi, un viņa pati pajautāja, kā es to zinu. Tad pavēlēja denščikam izkravāt čemodānu un uzdāvāja man šo grāmatu. Lūk, lasiet.

—       Un tu? — Duņa greizsirdīgi noprasīja. — Vajadzēja pateikties… Vai viņai melni mati?

—   Jā, kā čigānietei. Skaista!

—   Un tu domā, ja tāda kā čigāniete, tad ir skaista?

—   Zināms.

—   Vai gaišmate tev nepatīk?

—   Nē!

—   Kāda es esmu, tumša vai gaiša?

—       Tu? Var iztikt. Vakarā, kad uzposies, tu esi tumšmate. Bet dienā, tā kā šobrīd, balta kā zoss.

—   Gan dievs tevi sodīs … Dabūsi sievu baltmatainu.

—       Nē, es precēšu melnmatainu. Jūsu, to gaišbrūno, pārāk daudz.

—        Bet melno tikpat, cik vārnu. Vai tev nebūtu laiks apprecēties?

—   Laiks gan.

—       Vai atceries, kad tu vēl biji puišelis un atbrauci pie mums uz Tambovku, jūs abi ar Berdišovu ieradāties kā varoņi, bijāt pārstaigājuši Gorjunu… Bet es jau biju līgava… Kā jūs visi mums patikāt! Ivans tik draiskulīgs, jautrs …

Vasja nosarka līdz savu gaišbrūno matu galiem.

—        Un IJja atņēma mani bagātiem līgavaiņiem! Tūļa, bet, re, ko panāca! Patiešām! Vai atceries, Vasilīt, toreiz es noskūpstīju tevi tajā vakarā saiešanā kā mazu bērnu… — Duņa noglāstīja Vasjas biezos, mīkstos matus un ielūkojās sejā.

Tāpēc jau Vasja nosarka, ka visu atcerējās. Viņš paraudzījās Duņā ar savām skaidrajām, mazliet skumjajām acīm, it kā lūdzot nedarīt viņam pāri.

—       Es taču zinu, tu nemaz neesi tik lēnīgs… Esmu dzirdējusi, kā tu pilsētā esi uzvedies . . . Bet kālab tu šodien nebrauci Iļjam līdzi? Tas esot draugs, pametis biedru vienu, un tad vēl aicini viņu uz atradnēm. Ja jūs abi iesiet, es iešu jums līdzi…

—       Stanovojs brauks, pasta stacijā ir telegramma. Šis solījies nogalēt Iļju par to, ka toziem izgāzis šo sniegā … Es aizbraukšu Iļjas vietā!

—       Skaista gan šitā pilsēta! — noteica Duņa, šķirstīdama grāmatu.

—   Pie viņiem silts, nemaz nav ziemas.

—       Mans vectētiņš, Spiridona Šiškina tēvs, tur karojis … Tēvs medībās man pastāstīja … Ak tad tev iepatikās viņa?

—   Pat ļoti! Lūk, šitā izskatās tieši tāpat kā viņa!

—       Bet mans Iļja lasīt neprot! Līdz kundzenēm nav vēl izaudzis! Bet tu, vai esi redzējis to ģenerālieni kailu?

—   Kālab tā?

—   Tu saki, ka tā, kas bildē līdzīga viņai!

—   Tak jau pēc sejas!

Vasja iesmējās.

—       Tev laiks apprecēties, lai tu neaizmirstos, skatoties uz ģenerālienēm. Pavei, kāds lēniņais, ko nolūkojis! Tev tik garāmbraucēji vien prātā, te ģenerālis, te amerikānis, te pops … Es jau domāju, ka tu gatavojies kļūt par popu!

—       Es viņai pastāstīju, un viņa brīnījās, ka pie mums dzīvo amerikāņi un ka Berdišovs pabijis Kalifornijā …

—       Zēl, ka es nedabūju redzēt to ģenerālieni! Būtu aizskrējusi uz pasla piestātni, aiznesusi viņai pieniņu. Stāsta, ka viņa pieprasījusi pienu.

—   Nē, viņa visur lūdza saldo krējumu. Kafijai.

—   Un kur tad šī ņēma?

—   Kam tad mums ir Tatjana!

—       Patiešām, viņa taču aicināja… Bet es tad mēzu kūti… Ak tad tev būs sieva … Melnacaina, skaista, ar izliektu degunu, kā spīgana. — Duņa skaļi pasmējās.

Ieskrēja Tatjana.

—   Viss! Nokalpoju!

—   Kur tad Fedja?

—       Mans Fedja guļ pirtī. Viņam viss vienalga! Tēvu, to gan viņš mīl! Jegors ar Petrovnu aizbrauca pie ķīnieša — pie mūsu brāļa Sašas Kuzņecova, nevis pie tirgotājiem … Bet ko tu te daries ar neprecētiem puišiem?

—       Vasilītis! Mīļš puisītis! — Duņa pieglauda vaigu pie Vasjas vaiga. — Viņš arvien man mīļš … Rau, kā izaudzis .. . Piecelies!

—       Vai tad es to nezinu, vai? Vanadziņ manu! Krustdēliņ! — Tatjana patrinās gar otru vaigu. — Traki mācīts, pagāns! Visu, ko izlasa, tūdaļ iegaumē. Tev, Vasja, vajadzētu doties uz pilsētu . ..

—       Nu, jaunuvītes, es eju, — Vasilijs piecēlās.

—  Tenkojiet vien tālāk.

—   Pacentīsimies!

—   Pateicos, Vasilij Jegorič! — Duņa paklanījās.

—       Tad jau atvainojiet mani, — pieskaņojās viņai Vasilijs un arī paklanījās. — Tu tur ar savām vecajām nevari vien beigt strīdiņu par ābelēm un ievām? Mūsējās redzējušas vienīgi mietiņus, sēnes un gurķus, vairāk neko.

—       Bet kur tad rutki? — atsaucās Tatjana. — Rutki un kāposti, vai tie gan nav labi? Permieši un tambovieši, vai tie gan kašķīgi nav abi …

Uzlicis galvā cepuri, Vasilijs tāpat kreklā vien devās mājup.

*     * *

—       Kālab no tevis dveš degvīna smaka? — Duņa noprasīja.

—   Talkā savējie uzcienāja! — Taņa atzinās.

—   Gavēņa laikā!

—       Kas tur liels! Vai atceries, kā mēs Tambovkā lielajā gavēnī dejojām? Vasja arvien par kaut ko domā,

būtu kaut tu viņu padarījusi neprātīgu, pavedusi, vai, — Tatjana sacīja draudzenei.

—  Kā pavedusi?

—  Nu, tāpat vien!

—   Grēks?

—       Ar Vasju esot grēks! … — Tatjana sāka skali smieties. — Es pati to dažreiz iedomāju… Kas gan mūs abas attur?

—       Bet es sagrēkoju! — skumji pateica Duņa, apsēdusies uz lādes un atbalstījusi elkoņus uz ceļgaliem.

—  Vai tiešām ar Vasju?

—       Nē. Ar Iļju! — Duņa nokāra galvu. — Pirmoreiz mūžā novēlēju ļaunu . . . Teicos nodarīt viņam pāri. Un nespēju to aizmirst.

—       Tie taču nieki! Esi gan tu kundzene! «Eh, kundzenīte apdullusi, par daudz saldumu aprijusi!» — Taņa, papēžus klaudzinādama, nodejoja un iespiedzās:

—   I-ī-ī-eh! Eh! — un atmeta roku. — Palīksmo! Pati savā istabā! Tūliņ jau sabruks iekšā manējo ba>rs.

—  Nē, tie nav nieki, — Duņa atbildēja.

—       Vai tik mūsu Vasja nav iemīlējies ģenerālienē? — minēja Tatjana. — Tāds domīgs k)uvis. Viņš taču vispār puisis uz goda. Bet nu, šķiet, tā melnace viņu piebūrusi, maita! Ja es būtu to zinājusi, — nenestu vis viņai saldo krējumu.

Pārnācis Vasilijs iegāja istabā. Jegors bija tikko atgriezies no sava pieņemtā dēla, kas dzīvoja aiz upītes. Viņš lika Vasjam iztīrīt šauteni. Vasilijs ielūkojās stobrā. Tas bija piekūpējis melns.

«Pats gājis medībās, šāvis, bet mani nelaiž,» aizvainots nodomāja Vasilijs. Viņam gribējās izlocīt kājas, izvingrināt visus locekļus, pacīnīties ar kādu zvēru. Ja ar kādu piepeši sadurtos! Un taigā varētu, neviena netraucēts, padomāt.

Ģenerāliene vēl arvien neizgaisa no atmiņas.

«Jūs esat daudz lasījis,» viņa bija teikusi Vasjam vēlāk.

Ģenerālis ar sievu bija noguruši no brauciena. Vasja viņiem ieteica uzkavēties Urajskā un vienu nakti mierīgi pārnakšņot. Viņš apsolīja, ka paziņos, lai visu sagatavo, nosūtot uz mājām telegrammu.

—       Vai pie jums ir telegrāfs? — ģenerālis toreiz vaicāja.

—       Nē. Bet aiz upes ir pasta stacija, un tur dzīvo telegrāfists. Viņš ātri aizsūtīs tēvam vēsti ar kādu ziņnesi.

Ģenerāliene sadabūja papīru.

—   Es uzrakstīšu pats, — Vasja sacīja.

Viņa pabrīnījās vien, cik skaidru un sakarīgu telegrammu viņš uzrakstījis. Turklāt vēl nevainojami pareizi, ar visām pieturas zīmēm.

—   Kur jūs mācījāties? — viņa gribēja zināt.

—       Tēvs nodeva mani kādam paziņam. Arī pats centos.

—   Izrādās, ka skolotājs bijis labs?

—   Jā, labs cilvēks.

—   Kā viņš šeit nokļuvis? Vai dzērājs?

—   Nē, viņš … ir klibs.

Ģenerāliene gribēja iedot naudu, ko samaksāt par telegrammu.

—       Man maksāt nevajadzēs, — Vasja atteicās. — Šeit pie mums visi ir savējie un nodos bez naudas.

Kamēr ceļotāji pasta stacijā pusdienoja, viņš nodeva telegrammu.

Ceļā Vasilijs pastāstīja par Ivanu Berdišovu, par pārceļotāju zemnieku dzīvi, par viņu pasākumiem.

—   Bet vai avīzes jūs saņemat?

—   Jā, mēs lasām.

—       Jums, Vasilij Jegorovič, — atvadoties teica ģenerāliene, — vajag mācīties. Varbūt nebūtu par ļaunu aizbraukt kādreiz uz Ameriku. Šeit tas viegli izdarāms. Berdišovs taču izbraukāja! Tagad atļauts. Daži sektanti pārceļas uz turieni pavisam. Jūs varētu doties turp ar kuģi. Tas, ko jūs stāstījāt par bagātajām zelta atradnēm pie Amūras, ļoti atgādina nostāstus par zelta drudzi Kalifornijā.

Vasilijs nojauta, ka jaunā paziņa novēl viņam kādu citu, labāku dzīvi. Arī viņš pats dažkārt domāja par to.

Dažreiz viņam likās, ka viņš dzīvos ne jau šeit vien. Vai tikai šīs ilgas nav pielipušas no Ivana Berdišova? Tas, visiem dzirdot, toreiz uz Gorjunas, kad viņi laivās izvadāja preces pa upītēm un ezeriem, par to vien sapņoja, ka iedzīvosies mantā …

Pēc brauciena pa Gorjunu Vasja pirmoreiz mūžā kādu vakaru saskūpstījās, un ne jau viņš, Duņa pati viņu noskūpstīja. Viņa toreiz ķircināja Iļju!

Vasja draudzējas ar Iļju. Taču līdz šim laikam Duņa viņam patīk, un satiekoties viņš arvien uzmanās, lai neizpaustu šo noslēpumu. Duņa ir skaista. Viņa un ģenerāliene…

Vasja ir pabijis vairākās pilsētās. Melnacainās sievietes viņam patīk. Tādas viņš sastapis gan Blagoveščenskā, uz kuru brauca kopā ar tēvu pirkt zirgus, gan Nikolajevskā, kurai tagad mazāka nozīme, jo osta no tās pārcelta uz citurieni. Bet agrāk tajā stāvēja garnizons, kuģi, dzīvoja daudz ierēdņu un karavīru. Tagad viss panīcis — tikai tirgoņi un dzertuves, nekas nav cits palicis.

Vasja zināja, ka it visur melnaces uzskata par visskaistākajām. Brīnišķīgas acis ir ģenerālienei. Gudras un laipnas. Uz gaišmatēm pēc tādas pat skatīties negribas. Starp palsajām un gaišajām zemnieku meitenēm melnaces varēja sastapt retumis.

Zināms, Duņa ir skaista. Pusaudža gados Vasja varēja ilgi nosēdēt, jūsmodams par viņu kā lācis par vējdzirnavām.

Ģenerāliene toreiz vaicāja: «Vai vieta, kur atrodas Uraļska, nosaukta jūsu tēva vārdā?» Pēc tam piebilda: «Jūsu tēvs ir izcils cilvēks, un es nebrīnos, ka viņam tādi bērni. ..»

Bet Jegors šobrīd stāvēja istabas stūrī pie svētbildes un, aizsedzis seju ar rokām, skaitīja vakarlūgsnu pirms došanās gulēt. Jegors domāja par dēlu un aizlūdza par viņu.

Jegors bija ievērojis, ka puisis bieži ir skumjš un vienmēr kaut ko domā, it kā viņš redzētu un saprastu ko tādu, kas citiem nav aptverams.

«Varbūt viņam ir skumji bez darba, viņš taču visu prot, nav jau uzaudzis tādā trūkumā kā mēs. Varbūt iekārojis kaut ko tādu kā nav, ko nevar dabūt.»

«Kā tas panākts, ka jūsu dēls tik nevainojami pareizi raksta?» ģenerāliene jautāja Jegoram. «Vai jūs viņu mācījāt?»

«Nē, es ne, bet ļaudis.»

«Es tomēr domāju, ka jūs, Jegor Kondratjevič,» ierunājās ģenerālis.

«Jūs esat tikpat apbrīnojams cilvēks kā jūsu dēls,» ģenerāliene piebilda. «Šķiet, ka viņš atsities jūsos. Vienīgā atšķirība, ka jūsu dēls atstāj labi audzināta pilsētnieka iespaidu.»

«Vai tad tu neesi audzināts, vai?» apvainojusies noprasīja Nataļja, kad kungi aizbrauca.

Jegors nekad un nevienu no saviem ģimenes locekļiem nebija taupījis. Viņš visiem lika strādāt un uzdeva darbu. Nebija jau par ko bērnus žēlot. No tiem vajadzēja prasīt, nevis žēlot.

Vasja arvien visu izpildīja bez pretrunām. Viņam daudz nevajadzēja aizrādīt. Viņš pats prata visu padarīt ne sliktāk par tēvu.

Jegors jūt, ka puisim kļūst skumīgi, un viņam žēl dēla, tik žēl kā vēl nekad.

—   Tu, ja vēlies, vari doties medībās. Pašlaik aļņi paši nāk laukā, — audams nost kājas, teica tēvs.

—   Lai jau iet! — piekrita Nataļja.

Tagad reti kāds vēl gāja uz medībām kopā ar goldiem. Nebija nekādas vajadzības klaiņāt līdz kalniem, lai iegūtu zvērādas, jo bija citi ienākumu avoti un, kopš preces no visām malām ieveda bez muitas, it visu varēja nopirkt par naudu.

Vasilijam arvien vēl patika aizklīst tālu. Bērnībā viņu medīt mācīja goldi. Kaimiņi tolaik pārmeta Jegoram, ka ļauj zēnam doties līdzi svešiem ļaudīm.

Nākamajā rītā Vasilijs saposās uz medībām.

—   Es mežā palikšu vairākas dienas, — viņš pateica tēvam.

Vasja aizgāja.

Aizgāja gan nelaikā. Bet Jegors neuzsāka strīdu. Viņš atcerējās, ka viņu pašu jaunības gados nomāca vienmuļā, garlaicīgā ikdiena, kad viņu piespieda darīt to, ko viņš negribēja.

13

Iļja atkal visu rītu rosījās ap ragavām, kaut ko tīrīja un sakārtoja. Pahoms no sirds priecājās. Dēls tomēr cenšas, neaizmirst, cik tēvs stingri pieteica, lai viss

vajadzīgais pasta vadāšanai vienmēr būtu gatavībā un pilnīgā kārtībā.

Iļja iejūdza zirgus ragavās, apjoza puskažociņam platu amerikāņu jostu ar kabatām un aizāķēja visus āķus.

Izbraucis aiz vārtiem, viņš apturēja trijjūgu un iegāja atpakaļ istabā.

—  Kam tu sajūdzi un piebrauci? — vaicāja sieva.

—  Saģērbies, paņem bērneļus, pavizināsimies.

«Tev, sieviņ, tev!» viņam gribējās pateikt. «Vai tad

man tikai pasts un sveši braucēji jāvadā! Vai tad paši nekad nevaram pavizināties!»

—  Vai tev vastlāvji, vai? — tēvs skarbi noprasīja.

—       Vastlāvju nav. Ir svētdiena… Zirgi ir mani! — Iļja rupji atcirta.

Duņa apģērbās, izgāja laukā, apraudzīja ragavas, tajās ieklātās lāčādas, nopriecājās, ielūkojās vīram acīs, tomēr līdzi nebrauca, lai neaizvainotu vīra vecākus. Bija vēl kāds iemesls, bet to viņa pati īsti neapzinājās … Iļja saīdzis vilkās viņai pakaļ uz istabu. Bet tad izskrēja laukā un iemetās ragavās. No augsta krasta viņš nojoņoja tā, ka slieces nokrakšķēja. Ilgi viņš dzenāja trijjūgu pa upi. Atgriezies pusdienas neēda, bet nolikās gulēt.

Atnāca Savoska. Tas kūpināja pīpi un vakarā stāstīja visādus senus notikumus.

Sen atpakaļ šeit esot dzīvojis varonis Makano no Digora cilts, spējis vienā laidā noskriet simt verstis, bijis labs mednieks, ne no viena nav baidījies.

—       Vai tavs domā, ka mums nav savu varoņu? Nu nē-ē-ē …

Savoska pateica, ka Gorjunai patiesībā esot pavisam cits nosaukums.

—       Mūsējs valodā to sauc par Gaišo. Pie tās grīvas ir Biči ciems . .. Ņuati—Biči — tas nozīmē «viņi dzīvo». Tālāk ir Haļbo ciems. Vai zini, kas tas ir Haļbo? — golds pavaicāja vēl miegainajam Iļjam.

—   Zinu. Zveja! — tas atbildēja.

—       Haļbo! Pavisam nav tā! Zvejai Nē! Tā ir vieta, kur sanāk zivis. Zveja var būt arī upes vidū. Bet kas ir golds? Vai zini? — vecais vērsās pie Terentija.

Tas pasmīknēja.

—   «Golds» — lāds vārda nav. Jūsējs sauc mūsam par «goldiem». Vāciets tā sauc zeltu — golds. Krievs kaut kur noklausās — golds un golds. Ir tāds ciems, kur dzīvo mūsējs ļaudis. To sauc — Goldi. Un krievs domā, ka visi mūsējo ļaudis tā sauc. Manam prasa: «Kas tur dzīvo? Vai giļaki?» Es kapteinim atbildu: «Tas ir Goldi ciems.» Pateicu, ka no turienes sākas cits tauta, bet viņš nenoklausa, viņš vienmēr steidzās. Visu ātri pieraksta, nemaz neparunā ar mani. Tā arī ierakstīja kartē. Bet es biju jauns. Domāju, ka vēlāk sapratīs un visu uzzinās. Bet ne velna nesaprata un sāka mūsējos saukt kā bagātos vāciešus. Bet mums paši, mēs — mūsējs ļaudis, mūsējs cilts … kā Ņuati—Biči — tui dzīvo. Ekspedīcija iet, bet nesaprot.

Otrā rītā Pahoms aizgāja pie kaimiņiem.

—   Jegor, brauksim uz baznīcu! Visi jau vakar aizbraukuši. Pārnakšņosim tur un rīt no rīta vēlreiz tiksim uz dievkalpojumu.

Jegors zināja, ka visi aizbraukuši. Vectēvs jau sen viņam pateica, ka šodien būs jābrauc.

Bet Jegoram sāpēja sirds par dēlu. Vasilijs aizgāja uz medībām un nav laikā atgriezies. Tiesa gan, puisis ir prasmīgs un piesardzīgs, bet kas gan viss pasaulē negadās.

Nu vajadzēja braukt uz baznīcu bez Vasilija. Jegors zināja arī, ka Vasja ir straujš. Parasti kluss, bet, kā mēdz sacīt, tie klusie ir vispārgalvīgākie. Lai gan pagaidām Vasja nekādas muļķības nav izdarījis. Tomēr tēvam nez kāpēc bija puiša žēl. Vasilijs tik bieži izskatījās noskumis un arvien par kaut ko domāja. Tatjana kaitināja viņu, ka šis iemīlējies tajā caurbraucējā ģenerālienē.

—       Braucam! — noteica tēvs un lika Petrovanam:

—  Iejūdz.

Pahoms atvieglots nopūtās. Viņš bija baiļojies, ka Jegors atteiksies braukt. Bet pops bija Pahomam pavēlējis atbraukt kopā ar Kuzņecoviem.

—   Bormotoviem māja gan liela, bet cilvēku par daudz! Brāļi nesadalās, un viņš arī dēlam neļauj iekārtot savu dzīvi, — pateica Nataļja vīram, kad Pahoms aizgāja. — Pierunā tu viņu. Es parunāšu ar Aksiņju, bet tu — ar viņu. Iļjam nav dūšas, pats jau nepalūgs.

—       Pateikšu popam, — Tatjana žirgti iejaucās.

—  Kad pops aizrādīs, Pahoms paklausīs.

—   Vai tad tu nebrauc? — Jegors vaicāja.

—  Es iešu uz mājām. Vīrs iegulis, slims.

Jegors ar popu lāgā nesatika. Taču bērnus vajadzēja radināt pie baznīcas un sūtīt uz grēksūdzi. Jegors bija spiests mācīt bērniem cienīt garīdznieku.

Nataļja uzvilka ar labu vilnas audumu pārvilktu kažoku un apsēja lakatu. Vecmāmuļai mugurā bija puskažociņš. Vectēvs Kondrats apsēdās uz bukas un satvēra grožus.

Jegors aizgāja pie brāļa.

—   Kālab tu nebrauc? Brauksim, mēs gaidām tevi.

—  Nē, es nebraukšu, — Fedja atbildēja.

—   Kāpēc tā?

—   Jūtos pavisam slims. Drudzis krata.

—       Bet pajūgi ar dievlūdzējiem jau aizbraukuši. Un mēs gaidām.

—       Duņa nāk! — iesaucās Tatjana. — Uzcirtusies kā kundzene.

—   Mans Iļja aizdrāzās! — ienākusi pateica Duņa.

—   Vai dievu lūgt?

—        Nē, aizbrauca palīksmot. Man ir garlaicīgi — nav kur dēties. Manus bērneļus aizveda uz baznīcu. Māja tukša. Arī pie tevis tukšums. Vajadzēs mums abām padejot.

…Duņa lūdza lļju: «Paliec pie manis. Visi aizbraukuši, mēs būsim vieni, manu balodīt, manu melnulīt!»

Bet Iļja nepaklausīja. Šī bija vienīgā reize, kad varēja pabūt vieni paši, pāris dienu pavadīt divatā, kamēr vecāki un visa ģimene aizbraukuši uz misionāru ciemu.

«Paliec, Iļja!» Duņa lūdza. «Lūgšus lūdzu tevi!»

Viņa nometās vīra priekšā uz ceļiem un apskāva viņa kājas.

Bet lļju atkal gaidīja ķīniešu tirgotavā netālu no Beļgc pasta stacijas, verstis astoņpadsmit no mājām. Pagājušajā reizē, kad Duņa nebija gribējusi pavizināties, viņš ātrās dusmās un īgnumā bija apsolījis biedriem, ka aizbrauks. Iļja juta, ka iznāk nelabi, vai nu sieva jāaizvaino, vai biedri. Tomēr sieva ir savs cil

vēks, nekur neaizies, viņa taču mīl. Bet, ja piemānīs biedrus, — būs kauns, nav labi neturēt vārdu. Pasta vedēji jau tāpat zobojas, viņš esot zem sievas tupeles.

Iļja nepaklausīja Duņu un apģērbās.

«Iļja! Iļja, tu mani aizvainosi,» viņa vēl piebilda. «Iļja, es sen jau ciešos, pielūko, pielūko — būs slikti!»

Tā viņi izšķīrās. Iļja iebāza kabatā kārtis …

—       Salmu atraitne! — iesaucās Duņa. — Tēvoci Jegor, paliec pie mums, nebrauc uz baznīcu … Mēs ar tevi varētu padejot! — viņa ņipri aicināja Kuzņecovu.

—   Vai tu vēl neesi iztrakojusies?

—   Varbūt kadriļu?

—   Gavēņa laikā … Lai daru tādu grēka darbu!

—       Vai tev to mazums! Stāsta, ka tu gavēņa un pat lielā gavēņa laikā esot klapējis ķīniešu tirgoni! Runā, ka skaistas meičas dēļ. Vai par šo grēku piedošanu esi izlūdzies?

—   Esmu. Un tad?

—   Vai tu ar meičām esi kādreiz papriecājies?

—       Un kā vēl! Kaut vai tūdaļ. Kad uzsāksim darbus atradnēs, tad sarīkosim lepnas dzīres. Tātad tu nebrauc, Fedja?

—   Nemaz nav spēka.

—       Tad arī es nebraukšu; nevar taču viņu vienu te pamest, — attapās Tatjana.

Jegors jau bija ievērojis, ka abām jaunajām sievelēm acis spulgot spulgo, šķiet, abām kaut kas jau padomā.

Taņa ievīstīja bērneļus un izgāja lauka pavadīt.

—       Ko tad tu, Tatjana? — ar pārmetumu balsī vaicāja vecmāmuļa.

—   Ņemiet vien bērnus sev līdzi.

—       Tu pati sen neesi bijusi, — Darja aizrādīja. — Arī man nepatīk šis pops.

Rudais garīdznieks bieži strīdējās ar Darju un reiz bija nosaucis viņu par burvi.

«Vai tad es esmu burve! Es ļaudīm mācu mazgāties ar ūdeni un ziepēm, dziedinu ar tējiņām,» viņa atbildēja.

«Dziedina tikai ārsti ar zālēm,» pops attrauca, «bet jūsējā rīcība ir pūšļošana, apvārdošana. Zāles jāpagatavo no ķimikālijām, tādēļ jau pastāv zinātne, aptiekāri. Bet tu esi tumsone…»

Pēc kāda laika popam sāka sāpēt krusti, viņš atbrauca uz sādžu un kautrīgi pajautāja Jegoram, vai viņa mātei neesot kādas ārstējošas zāles. Vecmāmuļa Darja iedeva zāļu novārījumu, un pops izārstējās. Veča bija aizgājusi grēksūdzē un dieva priekšā apliecinājusi, ka nav vainojama buršanā, vienīgi labi pazīst dziedinošos augus. Jaunos šejienes augus viņa sameklēja un pati izmēģināja, salīdzinot savus novērojumus ar tiem, ko par šejienes ārstniecības augiem jau zināja goldi.

Pops atlaida viņai grēkus …

—  Tad pati nebrauksi? — vīramāte noprasīja salā iznākušajai Tatjanai.

—   Nē.

—   Visi pasākuši slimot, — noteica vectēvs Kondrats, iesēdinādams bērnus platajās ragavās. — Izmācījušies. Senāk par to neviens nedomāja un nekas nebija dzirdams. Kas saslima, — tas nomira un viss. Bet tagad cits citam palielās — sak, man sāp šiten te, bet man, lūk, tur. Pilsētnieki — tie pavisam nekaunas, tie pat pasaka, kurā vietā sāp. Kauns! Taisnību teica senāk, ka grāmatnieku būs vairāk nekā vīžnieku. Visi gan būs vienas ticības, bet jēgas nebūs nekādas.

Vecais vīrs apsēdās savā vietā un saka braukt.

—  Runā, ka mums atsūtīšot feršelu, — noteica Nataļja.

—  Tad tik vien būs runu kā par kaitēm, — vectēvs atbildēja.

«Vasjas vēl nav,» domāja Jegors, raudzīdamies uz kalniem. Viņš ilgi nostāvēja pie otra pajūga, it kā gaidīdams, ka dēls tūdaļ iznāks no taigas. «Nav,» viņš nopūtās. Iesēdās un savīcināja pātagu.

Jegors zināja, ka Vasja reizēm ir arī pārgalvīgs, lien uz tīģeriem, vienu tīģeri jau nogalējis un dažus lāčus arī. Reiz, pārnācis mājās, viņš pateica:

«Lāčus es vairs nenogalināšu. 2ēl man lāča … Tas ir kā cilvēks, tikai tāds dieva dots .. .»

«Kāmī gan Vasja atsities?» domā Jegors.

Dažreiz tēvam šķiet, ka Vasilijs skumst tādēļ, ka grib kaut ko darīt, bet nevar. Un negrib atzīties, kas viņu satrauc. Jegors itin neko viņam neliedza. Vasjam patika medības, tomēr ne tā kā citiem … Gadījās, ka viņš

pat iedzēra, bet piedzirdīt viņu nav iespējams. Vasja spēlēja arī kārtis un ne vinnēja, ne zaudēja. Medībās viņš līdz šim garām nešāva un galvu nezaudēja. Dažkārt vienā mierā nošāva vissaniknotākos zvērus.

Tēvam likās, ka viņa dēlam trūkst prieka. Kaut cik manāmi Vasju saviļņoja tikai meičas, un Jegora vienīgā cerība bija tā, ka dēls laimīgi apprecēsies un norims.

*     * *

—  Tagad viņi tur ilgi uzdzīvos, — Duņa priecājās.

—       Jegors savā mūžā nav bijis skaļš, bet ar popu abi bļaustās pilnā rīklē, — Tatjana pasmējās. — Pops viņu pacienā, un prombraucot viņi izšķiras kā draugi, bet pirms tam vesela diena paiet vienos strīdos. Pops daudz ko pārmet Jegoram, bet pats priecājas, kad atbrauc Kuzņecovi.

—       Iļja aizbrauca uz Tambovku kārtis spēlēt, — Duņa domīgi pateica. — Iesim uz mūsmāju!

Mājās viņa salūkoja puslitru degvīna, uzlika galdā glāzes un ielēja.

—   Ek, mūsu rūgtais sievu liktenis!

Nočīkstēja durvis. Ienāc& Fedja Kuzņecovs, vīrs kā ozols, ar gaišu bārdu un smaidā izplūdušu seju.

—       Tu taču esi slims? Un staigā kailām kājām pa sniegu? — Duņa uztraucās.

—       Lai parauj velns tos visus! — Fedja nosmīnēja bārdā. — Ir popu, ir pārējos.

Vīrs šodien jutās laimīgs. Visi aizbraukuši, un viņam miers, neviens viņu netraucē.

Viņam iedeva glāzi un ielēja degvīnu. Fedja izdzēra.

—       Iemet vēl, — Duņa mudināja. — Gribi hanšinu? Vai spirtu?

—       Man mājās ir labs degvīns, — paziņoja Tatjana,

—  arī spirts.

—       Es teicu, ka būtu jāpasautējas, mugura sāp, — Fedors atbildēja, — Bet negribas iet uz pirti.

—       Vai zini, mēs tevi piedzirdīsim. Ej atnes mums degvīnu. Tā tev būs īsta pirts, — sieva paskaidroja.

—   Mēs tevi tūdaļ izārstēsim, — piebilda Duņa.

14

Vētras nolauztais koks bija atsviests sāņus. Pēc tam aizputināts un pārklāts ar sniegu. Laukā no sniega rēgojās tikai celms. Saknes tam saslējušās augšup. Celmu kā vatēta kapuce sedza skuju un čaumalu piebārstīts sniegs.

Vēja pieplacinātais sniegs klusi gurkstēja, ielūzdams un iegrimdams zem slēpēm. Pret rāmo lapegļu galotnēm vieglā miglā augšup cēlās saule. Apkārtne izskatījās ļoti svinīga, it kā pati daba arī gatavotos uz ziemsvētkiem. Sniegs bija sasnidzis agri un jau noplacis. Ejot garām celmam, Vasilijs ievēroja, ka zem mālu slāņa tumšā spraugā bez vēja salīgojas zāles spurgalaiņo sakņu pūkainās šķiedras. Viņš neviļus norāva no pleca ar lodēm pielādēto vinčesteru.

Vasilijs stāvēja un nevarēja izšķirties — modināt zvēru vai ne.

Viņam negribējās piecelt zvēru no migas. Bet arī aiziet negribējās. Ko varētu darīt?

Tagad varētu pierādīt, ka viņš nemaz tā nežēlo lāčus, kā par viņu izrunāts. Vasilijs izvilka no sniega kādu nolauztu zaru un no visa spēka iegrūda spraugā zem celma.

Visapkārt klusums. Vasja pakratīja galvu, atspiedās uz spieķa un nobrauca lejā no kalna, apmezdams līkumu gar pirkstam līdzīgu klints galu. Sniegs zem viņa iegrima. Vasja iebruka kaut kur un kopā ar sniegu noslīdēja lejup. Pēc tam viņš sajuta, ka stāv līdz ceļiem siltā ūdenī un līdz kaklam sniegā.

Ūdens! Šis ūdens strauji sairdināja un izkausēja nogruvušo sniegu. Vasilijs sāka ķepuroties, pūlēdamies izrāpties no sniega kupenas. Kaut kā izkūlies, viņš sāka meklēt savas slēpes.

Stāvoklis bija pavisam Jauns. Ičigi bija piesmelti ar ūdeni. Slēpes viņš atrada un uzkāpa uz tām. Palūkojies lejup, Vasilijs redzēja, ka pa visu ieplaku vietvietām kā gari, zili plankumi cauri sniegam izplūst ūdens.

— Tā taču ir Karstā Grava … — puisis nomurmināja. — Līdz mājām nav tālu, ja tūdaļ sākšu skriet, pret vakaru būšu mājās.

«Ne jau tikai pret vakaru,» viņš nodomāja, «varbūt

pat ātrāk, ja piespiedīšos un dūšīgi skriešu.» Viss viņam bija samircis, ičigi gluži slapji, bet krama un šķiltavu nebija. Tēvocis Savoska vienmēr mācīja viņu: «Ņem līdzi kramu, neņem sērkociņus, no tiem ne velna nav. Taiga nav pilsēta . .. Bez uguns nosprāgsi.»

Sals nelikās visai stiprs, vai arī Vasilijs bija sakarsis no satraukuma un šobrīd nekā vēl nejuta. Labi, ka sādža nav tālu.

Viņš nolēma, ka nedrīkst zaudēt laiku. Kājas skrienot sakarsīs un izžūs.

Nevēlēdamies aiziet bojā no sala, viņš saņēma visus spēkus un pa taisnāko ceļu devās uz mājām.

Vajadzēja skriet pēc iespējas ātrāk. Drēbes apledoja, un, spriežot pēc tā, sals tomēr bija liels. Bet diena īsa. Saule jau bija augstu un caur retajiem stumbriem mazliet sildīja muguru. Tagad viņš vairs nevēroja, vai apkārtne ir skaista. Tā var uz visu mūžu atradināties no dabas apjūsmošanas.

Zem apledojušām untām un biksēm viss bija slapjš. Bet Vasilijs zināja, ja krietni ieskriesies, tad kļūs siltāk. Un viņš skrēja, cik vien jaudāja. Vējš pūta sejā un svilināja vaigus un degunu. Saule spoži spīdēja. Jauka dieniņa.

Kājas untās mazliet sasila. Cik ilgi Vasja bija skrējis, viņš nezināja. Bailēs un darbā laiks aizrit nemanot. Nu jau liekas, ka Uraļska tuvu, bet ceļā vēl arvien iznirst sopkas cita pēc citas, it kā tās kāds tīšām būtu savairojis. Pagadijās viena apdegusi sopka. Vasilijs pirms tam nekad nebija to ievērojis. Bet saule brīžiem kāpa augšup, brīžiem stāvēja uz vietas. Vasilijs saprata, ka viņš pats dodas augšup pa nogāzi uz plakankalni. Lūk, paldies dievam, Slīpo kalnu grēda. Spēka palicis maz. Vasja jūt, ka aiz aukstuma stingst visas dzīslas. Kāju muskuļi šķiet kā grīstē savītas virves.

Viņš nerāpās augšup pāri korei, bet devās apkārt tai pa upīti līdz ezeram un tad pa relkas reto mežu. Jau redzēja meža melno sienu vidū baltos sniega klātos laukumus. Tīrumi! Šķita, ka vairojies spēks. Kāju pirksti kļuvuši nejutīgi. Varbūt nosaldēti?

Jau tuvu, bet māju vēl arvien nav.

Piepeši Vasja satrūkās. Kas tad tur? Vai ugunsgrēks

mūsu sādžā? Kas aizdedzinājis? Vai tiešām aiz atriebības? Kurš kuram? Varbūt kāds sadedzina pats sevi?

Tagad puisis sāka stipri salt.

Mājas tuvu, bet viņam pārskrien drebuļi, kļūst arvien saltāk. Tas tāpēc, ka Amūra tuvu un no tās arvien pūš vējš.

Nē, tur kaut kas noticis ar Fedjas pirti. Visa baltos garaiņos, tā vien liekas, ka tūliņ pacelsies gaisā un vējš to aizpūtīs. Stiprajā salā no visām šķirbām gāžas laukā biezi garaiņu mutuļi. Vai ēciņa būtu pārkaltusi, vai? Pirtī taču kāds peras! Tas tik ir jauki, tēvoci Fjodor! Droši vien mūsu vecie izkarsējas! Re, kur būs siltums!

«Šie taisās doties uz baznīcu un aizbraukt, noberzušies tīri jo tīri,» nodomāja Vasja. Ietur gavēni, dievticīgie ļaudis!

Viņš iedomājās, kā jutīsies, kad tūliņ ienirs tajā siltumā. Beidzot izglābies gan! Atskrējis! Virs izcirtuma pāri koku galotnēm vēl spīdēja saule. «Esmu jau mājās! Turpmāk visu savu mūžu ņemšu līdzi kramu un šķiltavas.»

Vasja ieskrēja pirtī. Pirts priekšiņā viņš novilka ādas jaku, nometa untas un norāva apledojušos autus. Kājas veselas!

—   Kas tur ir? Vai tu, Vasja? — No garaiņu mākuļa iznira tikko nopērusies sieviete. Tumšu kaklu, gaišiem matiem, kas sacelti augšup, atklājot ausis, tādējādi izskatīdamās vēl kailāka.

Vasja nebija domājis, ka Tatjana ir tik labi noaugusi. Seja viņai arvien jauka, klāta vasaras raibumiņiem. Jautra nebēdne! Raudzīties uz Fjodora sievu arvien ir patīkami. Vasjam vēl nebija divpadsmit gadu, kad Fedja apprecēja Tatjanu. Vasilijs bija viņas mīlulis. Reizēm viņa, kaitinādama savu kautrīgo jauniņo vīru, mēģināja iemācīt Vasiliju skūpstīties. Vasja mulsa un turējās pretī. Vēlāk viņš pierada redzēt Tatjanu vienmēr kopā ar bērnu pulciņu, vienmēr ievīstījušos dažādos brunčos, lakatos, mugurā kaut kas tāds, ka viņa izskatās pēc vecenes. Vienīgi atslēgas kauli izspiedušies, it kā viņai būtu tikai kauli un āda. Bet šobrīd viņa izskatās tik jauniņa un gluda, nelielais vēders ap vidu ierauts, kājas apaļīgas. Acīs parastā zobgalība un drais-

kūms. Zināms, sādžā bieži gadījās, ka pirtī mazgājās visa ģimene reizē. Tā bija parasts. Vasju līdz divpadsmit gadiem veda uz pirti kopā ar visiem. Bet tad vecie bija kaut ko novērojuši. Vasju izdzina no pirts, un viņš sāka mazgāties pirtī kopā ar tēvu.

—   Mēs šeit izsutinām sāpes un šķīstām garu, — pasmējās Tatjana. Vasilijam uzdvesa degvīna smaka. Iekšā pirtī kāds uzmeta garu, kāds cits iekliedzās.

—  Es iebruku ūdenī, ka tik nebūtu nosaldējis kājas…

«Bet uz krūtīm izspiedušies kauli — tīrā acu apmānīšana,» Vasja nodomāja.

—  Nu tad dod to ķepu, — Tatjana, pienākusi klāt, noliecās un satvēra viņa kāju.

Bēgdama no karstajiem garaiņu mutuļiem, kas uzšāvās no sakarsušajiem akmeņiem, pirts priekšiņā atkāpās slaida sieviete ar tumšiem, slapjiem matiem. Vasja bija domājis, ka pirtī peras viņa brālēni. Viņš pazina Duņu Bormotovu. Vasjam pēkšņi apreiba galva, it kā viņš būtu vienā rāvienā izdzēris veselu glāzi spirta.

Viņa pagriezās un, salikusi rokas aiz galvas, iznāca no pirts.

—  Vasja-ā!

Vasja uzlēca kājās, paķēra šauteni un pa galvu pa kaklu metās laukā, aizķērās un paklupa uz sliekšņa, šautene atsitās pret stenderi. Ticis ārā, Vasja ieraudzīja, ka saule vēl augstu. Viņš bija aizmirsis savu nodomu pasautēt apsalušās kājas.

—   Kur tu skrej basām kājām! — iekliedzās Taņa un jau sniegā satvēra viņu aiz jostas.

—   Vasja! Uz kurieni, grāmatniek! — arī Duņa izlēca laukā un, apķērusies viņam ap kaklu, vilka aiz galvas atpakaļ. Abas ievilka puisi pirtī.

—   Ak jūs — žūpas gatavās!

—   Par savu naudu dzērām!

—  Mēs tūdaļ tevi izsautēsim, tu tikai aizmiedz acis un nelūri, — noteica Duņa, nogāzdama viņu uz sola.

—  Ak tā, es lai aizmiedzu acis! — Vasilijs aizvainots norūca.

Taņa ir pūpēdītis, bet Duņa kā slaids stiebrs, tikai sarkano izsautēto kāju pirksti viņai lieli. Vasja to ievēroja jau sniegā, kad viņa aizlika kāju priekšā.

Viņas slapjās krūtis šķita nogurušas no pēršanās. Duņa aizsedzās ar pirtsslotu. Šīs abas jaunās sievas taču tuvinieces, mājā vienmēr skatītas darbā, Vasja uzaudzis līdzās viņām. Bet nu izrādās, ka abas ir skaistules.

Par abām viņas veikli un ātri novilka Vasjam kreklu un atņēma cepuri un virsjaku.

—   Bikses tu pats.

—   Citādi vēl pārrausim, vilksim katra uz savu pusi.

—       Nu, ātrāk! — uzbļāva Taņa. — Ko tu kaunies, it kā mēs nebūtu neko redzējušas!

—       Kas tad man ko kaunēties, — puisis sadūšojās. Viņš piecēlās, apakšbikses noslīdēja uz grīdas, un viņš ar kājām tās samīdīja.

—   Tūliņ pat izmazgāsim, — noteica Tatjana.

Duņa pacēla roku ar pirtsslotu, atsedzot sevi, atvēzējās un iesita Vasilijam pa seju.

—   Vai tu prātu esi zaudējusi, vai?

—   Vai tev nav žēl mūs?

—   Protams, žēl…

—       Pažēlo mūs, Vasilīt. Mājās nevienas dzīvas dvēseles, sādža tukša!

—   Atnāks mans Fedja, būs tev sabiedrotais.

—   Tavs bullis, — pazobojās Duņa.

Tatjana pārvilka saziepētu plaukstu Vasjam pār seju.

—       Vispirms iedzer, — mudināja Duņa, izvilkusi no sola apakšas pudeli. Vasja iedzēra labprāt. Krūtis viņam tūdaļ atsila.

—        Uh-oh-oh! Uh-oh-oh! — viņš ierēcās un lēkšus iemetās pirtī. Tur bija tik blīvs garaiņu mutulis, ka viņš ienira kā lietus mākonī.

—       Pietiek draiskoties! — iesaucās Tatjana. — Ej pie velna.

—   Pagaidiet, trakas esat palikušas, vai…

Viena no viņām pagrūda Vasju.

—       Netraucē, es tūliņ tev visu izmazgāšu, uz māju varēsi aizskriet kails, apvilcis puskažociņu.

Duņa uzšļāca viņam spaini karsta ūdens.

—       Ak tu … — Vasilijs satvēra Duņu, bet viņa izslīdēja.

—       Vasilīt, tu mūsu mīļo draudziņ! — Tatjana atkārtoja.

Duņa izskrēja laukā un ienesa pilnu bļodu ar sniegu.

—       Tas tev, lai tu nedarītu palaidnības. Tūliņ nopikošu tevi.

Vasja kaktā sāka mazgāties.

—       Noberz man muguru, — viņš pielabinādamies aicināja.

—   Papriekš tu man, — Duņa atbildēja.

Pirts priekšiņā kāds ienāca.

—       Fedjuks! — paziņoja Tatjana. Viņa pārtrauca Vasilija veļas mazgāšanu un grīļodamās izgāja. Varēja redzēt, ka Taņa stipri iereibusi.

—       Sākumā, kad tu iedrāzies, es domāju, ka ienācis viņš.

—   A-ā! Vasja atradies! — priecājās tēvocis Fjodors.

—  Pagaidi, es tūliņ aiziešu un atnesīšu tev. Mēs te mielojāmies.

—   Paskaties, kā Vasja pārsalis, — sacīja Tatjana.

—  Ja tu ej uz mājām pēc degvīna, tad atnes viņam tīru veļu.

—       Neiešu uz mājām! Man pudele kupenā… Odens tepat baļļiņā. No kurienes tu nāc? — Fjodors vaicāja Vasilijam, sniegdams spirta pudeli un kausu auksta ūdens. — Jegors nekur nerada mieru, bēdādamies, ka tu laikā neesi atgriezies.

Vasja iedzēra, un viņam acīs viss sagriezās. Viņš apsēdās blakus tēvocim Fjodoram.

—   Es uzgāju lāci.

—       Bet es pamodos, durvis līdz galam vaļā, istaba izsalusi kā šķūnis, uz galda spirts, — stāstīja Fjodors.

—  Kas bija tālāk, pat neatceros!

Tvaiku mākulī pazibēja Duņa.

—       Iegāju Jegora istabā — nav neviena, māja tukša. Sabijos. Kas noticis? Bet tad atcerējos, ka jāiet uz pirti pērties. Gandrīz jau nodomāju, ka hunhūzi uzbrukuši. Vasja, tu esi labiņš . .. Vecajā vietā viņam būtu jāiet klosterī! — mēļoja Fjodors, vērsdamies pie Duņas. Viņa iedzēra no pudeles un pasmēla ar kausu ūdeni.

—  Bet šeit klosteru nav! Pa^ baznīca ir liels retums.

—       Panāc, Vasja, paper mani! — sacīja Duņa, pavilkdama viņu aiz rokas. — Piecelies. Še, paņem slotu.

—  Uzšļāc tai karstu ūdeni, — Tatjana pamācīja,

—  izrīvē, izgludini rievas, ko iespieduši āķīši, saitītes, sasēji, jostiņas. Zini, visas tās mūsu — sievu sakas ..,

—   Mūsu panckas nolādētās! — šķendējās Duņa.

—       Vai redzi, cik viņa gludiņa! Tu droši vien pat nezināji to?

—       Zināms. Es domāju, ka viņai ir kauli vien. Pagaidi, es vēl pamazgāšos.

Duņa sāka berzēt sevi ar vīkšķi no galvas līdz kājām, viņa trina kāju ikrus, potītes, sacēla augšup krūtis. Vasja piepeši paslīdēja uz ziepainās grīdas, sievietes viņu uzķēra.

—       Vasja nositās! Ļauj, es tevi nomazgāšu, nabadziņu! — piedāvājās Duņa.

—   Glūnot aizsapņojies… — skaļi iesmējās Tatjana.

Duņa nogūlās uz mutes:

—   Uzšauj man ar slotu.

—       Papriekš viņai, — uzsauca Tatjana, — pēc tam man.

—   Vēl mazliet.

—       Es taču nodīrāšu tev ādu. Tu zini, ja es no visa spēka zvetēšu . . .

—   Nekas nebūs.

—       Šobrīd tu dzērumā nejūti, bet vēlāk āda bruks nost.

—   Pag, diezgan, man sāp.

Vasja bija tā apreibis, ka īsti nesaprata visu, kas notiek. Viņš neatzinās sev, ka viņu pārņēmis neprāts, un arī negribēja atzīties, vai tas labi vai slikti, vai šis skurbums pāries vai ne un kas būs tālāk.

—       Pagaidi, man krampis sarāva kāju, — sacīja Duņa pagriezdamās . .. •— Palaitī…

—        Bet Jegors visu laiku to vien — kur mans Vasja! — atkārtoja milzīgais tēvainis Fjodors, ienākdams ar slotu. Viņš bija galīgi apdzēries un vispirms uzgāza sev aukstu ūdeni. Taņa sāka viņu pērt.

—       Tu, Vasja, ej gan uz zelta atradnēm, — viņa sacīja, — saskalo arī sievu vajadzībām.

—       Un aizbāz rīkli tām savām vecenēm! — piebilda Fjodors, dzērumā visu sajaukdams un neapjēgdams, ar ko runā.

—       Saskalo sievu vajadzībām! — uztvēra Duņa, grozīdamās zem pirtsslotas sitieniem. — Cik labi bija, kad mēs pašas te skalojām. Nevajadzēja ne vērpt, ne aust, vādmalu nevajadzēja velt… Visu varēja nopirkt! —

atmezdama atpakaļ spēcīgās, slaidās rokas, viņa izsaucās. — Vai tad mēs esam kalpones? Mēs kalnus pastumsim, labību novāksim, tikai atnesiet mums nolādēto metālu!

—   Es taču teicu, ka ņemšu jūs visus līdzi! — sajūsmināts iesaucās Vasja.

—   Bet vai tēvs tevi pašu ņems līdzi?

—   Kas tad viņam! Viņš saka, ka savu atradumu nodod ļaužu rokās. Atdod savas tiesības! Tā, viņš saka, ir dieva dāvana.

—   Tu pirtī nepiemini…

—   Noskūpsti mani vēlreiz, — sacīja Duņa.

Fjodors apģērbās un uzmeta uz pleciem puskažociņu.

—   Kur tad tu?! — uzsauca Tatjana, kad Vasja palūkojās laukā pirts priekšiņā. — Ej vien, izsautē Duņu pamatīgi. Duņa, paliec ar manu krustdēlu! — nokliedza Tatjana un, savilkusi ciet kažociņu, izskrēja laukā, no visa spēka aizcērtot durvis.

Pagrūzdama ar dūrēm vīru, viņa devās uz mājām.

«Kam gan vajadzīgi visi tie nieki, tās lupatas, pēc kurām viņas tā dzenas,» nodomāja Vasilijs. Duņa likās skaistāka par visām bildēm, kuras viņš bija redzējis grāmatās. Viņai pat diedziņa nav mugurā, bet izskatās, kā skaistā ģērbā tērpusies, tjk stalta, lepna, slaidu kaklu, viscaur kaila, viņas garās kojas kā izvirpotas, vienīgi uz kāju pirkstiem ir varžacis, kas iegūtas darbā, mūžam skriešus vien.

Sajūsmināts Vasja vēroja Duņu.

Viņam jau bērnībā patika noraudzīties, kā pieaugušie peldas upē, vienīgi tēvu un māti viņš negribēja redzēt kailus …

Duņa paraustīja plecus, it kā.gainītu projām odus un knišļus.

… Saule bija norietējusi, kad Duņa aizdedzināja sveces galu un atrāva vaļā durvis.

Viņa apģērbās, apņēma ap pleciem lielo lakatu. Acis viņai tvlksmaini spīguļoja. Seja bija mierīga un pauda spēka un varas apziņu.

—  Tā, Vasilīt, nu esmu tev visas pārspējusi! Nespēsi vairs tā slavināt ģenerālienes skaistumu.

Duņa nozuda durvīs, un kļuva dzirdama tikai sniega čirkstoņa, kad viņa skrēja uz mājām . ..

15

Pops Ignats uzaicināja visus vakariņās. Popiene pasniedza gavēņa biezputru un kāpostus ar eļju. Pēc veselu dienu ilgas dievlūgšanas visi ēda ar lielu kāri. Vecā popiene palīdzēja jauniņajai tēva Alekseja sievai. Šis garīdznieks pēc dzimuma bija golds, kas nesen beidzis garīgo skolu Blagoveščenskā un atsūtīts uz misionāru nometni pie Milku ezera, viņa paša dzimto pusi.

Pie galda sēdēja arī pats tēvs Aleksejs, vēl pavisam jauniņs melnacis ar lieliem vaigu kauliem un augstu pieri. Bārdiņa viņam auga visai vāji, no zoda nokarājās retas šķipsnas, un savā garīdznieka tērpā viņš vairāk izskatījās pēc kareivja kādā mandžūru bildē nekā pareizticīgo garīdznieka.

Jegors, tāpat kā visi Uraļskas zemnieki, labi atcerējās, kā Aļoša, vēlēdamies iemantot popa atbalstu, nāca uz misionāru nometni pakalpot, pēc tam ļāva sevi nokristīt, sāka mācīties, parādot lielas spējas, tad apprecējās un visbeidzot tika aizsūtīts uz garīgo skolu. Šeit, kur viņš jaunībā bija beztiesīgs, lasīt nepratējs un visu muļķots, Aleksejs atgriezās, jau iecelts garīdznieka amatā. Tolaik pat tēvs Ignats bezdievīgi izmantoja viņu, nemaz nenojauzdams, ka lētticīgais puišelis ar laiku kļūs par mācītu garīdznieku. Alekseja sieva ir jauniņā, trauslā Kaļdukas meita …

Visa sādža ēda un dzēra popa Ignata mājās. Naktsguļu viņiem iekārtoja pie abiem garīdzniekiem. Taču visiem vietas nepietika.

—   Baznīcā ir silts, — vecais pops ieminējās. Viņš lika Jegoram ar vecāko dēlu un Timofejam ar saviem puišiem doties uz baznīcu.

Nakts bija zvaigžņaina, un sals vēl arvien pieņēmās. Mežu un milzīgo ezeru varēja saskatīt tāpat kā dienā. Valdīja klusums. Baznīca izcirtumā pacēlās kā tumša gabana.

—  Tā kā neērti šķiet baznīcā pārgulēt! Ja nu piepeši naktī… kāds sāk krākt, — Timofejs ieteicās.

—   Dievs piedos! — tēvs Ignats atbildēja.

Atslēdza smago piekaramo atslēgu, viņš atvēra lielās ārdurvis un iekšējo durvju vienu pusi, tad aizdedza sveci.

—   Bet kā tad senatnē? Baznīca bija reizē dievnams un cietoksnis. Kad uzbruka ienaidnieki, tauta tūliņ sapulcējās baznīcā un tur mitinājās līdz ar sievām un bērniem aplenkuma laikā. Kamēr pienāca palīgspēki. Logi bija šauri, viscaur aizrestoti. Pagrabā izrakta aka. It viss bija iekārtots. Un cilvēki gulēja, ēda un dzīvoja baznīcās nedēļām ilgi.

—  Zināms, — sacīja tēvs Aleksejs, iedams garām ar kalpu — goldu, kas nesa sienu. — Ja kāds uzbruks, — ieslēgsimies. Un atšaudīsimies. Tādām sienām lode cauri netiks.

Kalpotājs vēlreiz atnesa sienu, pārklāja tam pāri telts audeklu, un zemnieki apgūlās. Timofeja vecākajam dēlam Andrejam sāpēja zobs. Puisis aiz sāpēm nevarēja aizmigt. Arī Jegors negulēja. Viņš nebija šeit bijis kopš pavasara. Pa vasaru un rudeni misionāru nometne bija paplašināta. Popi uzcēluši vairākas ēkas, iekārtojuši augļu un sakņu dārzus. Abas garīdznieku mājas, baznīcas kalpotāju māja, šķūņi un klētis izveidoja vai veselu sādžu. Savrup no tās uzbūvēta skolas ēka goldu bērniem.

Zemnieki nekad nejutās šeit kā mājās. Viņi brauca šurp uz dievlūgšanu kā uz tālu klosteri.

Jegors domāja par to, ka jāuzceļ pašiem sava baznīca savā sādžā. Drīz tajā būs skola. Aizpērnajā vasarā skolas ēkai ielika pamatus, baļķi savesti, un viss sagatavots. Taču viņi saņēma pavēli darbus pārtraukt kaut kāda dokumenta dēļ, kurš pilsētā vēl neesot sagatavots. Nākamajā vasarā visu vajag pabeigt. Ja ļaudis aizplūdīs uz atradnēm, kas tad strādās? Darbaspēks nebūs laikā izmantots. Jegors zināja, ka tad namdarus pat par zeltu nedabūs. Sāksies darbi atradnēs, kur zelta bez sava gala.

Kaimiņu sādžās par namdariem izmācījušies goldi. Drīz uz pilsētu ar pastu brauks Vasilijs. Viņam pilsētā jāizņem vajadzīgais dokuments. Tā būs atļauja zemnieku biedrībai atvērt Uraļskā savu skolu. Droši vien šobrīd dokuments jau sagatavots, jāsāk tikai strādāt: Jegors nolēma, ka tūliņ pēc ziemsvētkiem jāuzceļ sienas, kamēr ļaudis nav aizklīduši uz zelta atradnēm. Tāpat arī laikus jāsāk būvēt baznīca, lai nebūtu atkarīgi no misionāriem. Vasja pilsētā visu uzzinās … Nāka

majā gadā jau atbrauks skolotājs. Ja nepagūsim uzcelt skolu, varēs mācīt bērnus kāda zemnieka vecajā istabā.

No rīta tēvs Ignats noturēja dievkalpojumu un sāka pieņemt grēksūdzē.

Pēc tam Timofejs Siļins ar tirgotāja Barabanova dēlu Saņu zāģēja malku. Bormotovi veda no pļavām sienu. Izstīdzējušais Andrejs Siļins, apsējis vaigu, tēsa baļķus. Pēdējā gadā pops bija kļuvis piesardzīgāks, vairs neņēma no zemniekiem lielas nodevas, nepieprasīja daļu no iegūtā zelta, lai gan arī nenoraidīja dāvanas, ja kāds atnesa. Viņam bija diezgan bagāta saimniecība, divi strādnieki tikko spēja to apkopt.

Fjodors Kuzmičs Barabanovs mēdza sacīt par popu tā: «Tagad rudais vairs nekrāj kažokādas, bet krāj naudu …»

Pirms aizbraukšanas Jegors apspriedās ar popiem par skolu un baznīcu Uraļskā.

—   Jegor Kondratjevič, vai tu negribētu, lai tavs dēls Vasilijs iegūst lauku skolotāja tiesības? — tēvs Aleksejs vaicāja Jegoram.

Kuzņecovi aizbrauca uz mājām. Diena vairs nebija gara, taču saule spīdēja tik spoži, it kā tuvotos pavasaris. Zirgs smailēja ausis.

«Braucam kā no tāla ceļa,» Jegors nodomāja.

Tik daudz bija dzirdēts un pārrunāts par visu ko, ka likās, pagājis ilgs laiks.

Aiz pakalniem jau redzēja sādžu, ceļš te cauri mežam pār tīrumiem bija taisns, nevis tāds kā agrāk pa upi, Učloču gar ledusblāķiem. Zirgi sāka rikšot. Braucēji panāca divus goldu puisēnus. Abiem bija kulītes pār muguru. Acīm redzot, pops no rīta bija atlaidis viņus uz mājām. Nosoļot garo ceļu līdz Beļgo nometnei nebija vis viegli. Jegors lika savējiem sasēsties ciešāk. Mazos goldus iesēdināja ragavās un apsedza ar kažokādas segu. Viens no viņiem tūliņ sāka trīcēt, jo sasilstot spējāk sajuta aukstumu.

—   Vajadzēs padzirdīt tevi ar tēju, — vecmāmuļa Darja teica, — un noguldīt uz lāviņas. Pēc tam varēsi doties uz mājām. Varbūt pat ceļabiedri gadīsies. Vai tad šitādā salā var aiziet kājām. Tāpēc jau viņi slimo no bērnu dienām. Visi kāsē, bet saka, ka aukstuma nebaidās.

—       Kur gan tagad Vasilijs, — ierunājās Jegors.

—  Kas ar viņu noticis …

—       Nekas nav noticis, — Nataļja attrauca. Taču pašai sirds bija nemierīga.

Taņa izskrēja sagaidīt atbraucējus.

—   Kur Vasilijs?

—       Mājās. Noguris no medībām, — Jegoram likās, ka Tatjana to pasaka it kā nedroši. Taču, ieejot istabā, viņa skaļi piebilda: — Pārguris jūsu Vasja, nabadziņš.

Vasilijs strauji nolēca no lāvas.

—       Kur tad tu biji uzrāpies? — Taņa brīnījās. — Vai augstāk nevarēji!

Vasja izskatījās tāds kā nolaidies, it kā būtu ko nogrēkojies.

«Kaut kur vazājies, var jau būt, ka medībās nemaz nav bijis,» novilkdams garo kažoku, nodomāja Jegors. «No tāda grāmatnieka visu ko var sagaidīt. Viņš bieži vien izskatās kā vainīgs. Bet vispār dēls ir labs un lēnīgs.»

—       Nu, ko tu apsēdies? — māte bargi uzsauca Vasilijam. — Palīdzi vectēvam atģērbties un tad ej izjūdz zirgus, darbu bez sava gala, bet no tevis, nekauņa, degvīna smaka nāk. Apkrāvies ar grāmatām, tikai lasa un lasa. Atradies lasītājs!

—       Es neesmu dzēris! — Vasja, juzdamies aizskarts, atcirta un izgāja laukā.

—   Kam tu viņu tā apvaino! — tēvs pasmējās.

—   Bij gan ko apvainoties!

—   Viņš patiešām pārguris pārnāca no taigas …

Tatjana iesprauslojās.

—   Kas tev lēcies?

—       Nekas. Ko tad es daru? — Tatjana stingri noprasīja Jegoram.

Laukā nošķinda zvārguļi. Kā viesulis gar Jegora istabu aizjoņoja Iļjas zirgi.

—        Vai redzi, kā jaunie ietur gavēni! — pukojās vectēvs, iekārtodamies uz sola, zinādams, ka jādara kaut kas, bet nespēdams izdomāt, ko darīt.

Dēla izskats Jegoram nepatika. Šoreiz viņš tomēr kaut ko nodarījis.

—   Un Fedja, kur tad tas? — vaicāja vectēvs.

—   Arvien vēl turpat.

—       Kas vēl nebūs! — brīnījās vecais. — Visi slimo. Feršala vien viņiem vēl trūkst.

Pa atkusušo logu redzēja, kā IJja izlec no ragavām, atver vārtus, iebrauc pagalmā, un tad vārti aizvērās.

Nataļja ievēroja nemieru Tatjanas acīs. Raudzīdamās uz kaimiņu vārtiem, Taņa stāvēja kā sastingusi.

—       Es vairāk negribu šeit dzīvot! — Duņa pateica vīram. — Esmu kļuvusi tev neuzticīga.

Iļja sastinga. To viņš nebija gaidījis. Viņa acis mežonīgi iedzirkstījās, un viņš iekliedzās:

—   Atdalāmies!

—   Pasaki to tēvam.

—       Kas tēvam tur sakāms? — Iļja kliedza kā sāpēs.

—  Atdalāmies un viss! Tūliņ pat!

—       Kā to var izdarīt tūliņ? — Duņa pasmaidīja, un viņas sejā atplaiksnījās maigums, bet Iļjam no tā kļuva vēl sāpīgāk. Viņš bija gatavs vai gaudot.

—   Kur tad mēs varam iet? Savas mājas tev nav.

—        Māja būs drīz. Koki taču ir! — Iļjas acis ar katru vārdu uzliesmoja kā kuģa laternas, kad negaisa laikā tās šūpo vēja brāzmas. — Bet pagaidām apmetīsimies Kuzņecova vecajā istabā. Tas viss!

—       Kamēr nebūs savas, es nekur neiešu. Vai arī aizbraukšu uz Tambovku.

—   Ko tu runā?

Iļja vēl nezināja un pat nedomāja par to, vai sieva tiešām kļuvusi neuzticīga vai ne. Bet viss, ko viņa pateica, Iļjam likās tik baismīgs, ka viņš bija gatavs darīt it visu …

—       Redz nu, tu visu laiku klusēji un smīknēji. Ak tu! Pērkons jau neiespers, — sieva viņam pārmeta.

—       Es tūliņ aiziešu pie Vasjas. Viņš un viņa tēvs nekad neatteiksies man palīdzēt. Mans biedrs Vasja atdos man istabu …

—       To tu nedrīksti darīt! — ar sastingušu seju iekliedzās Duņa tik spalgi, ka Iļja vai pamira. Pirmoreiz viņu dzīvē Duņa tā uzkliedza.

Nočīkstēja vārti. Pagalmā iebrauca pajūgi. Istabā ienāca no baznīcas pārbraukušie vecāki.

. .. Nākamajā dienā Iļja pārveda mājās sausus baļķus, kas viņam stāvēja jau sen sagatavoti. Viņš palūdza Jegoru noteikt ar līmeņrādi vertikālo virzienu pama

tiem. Atnāca arī Jegora audžudēls — ķīnietis Saša Kuzņecovs. Visi trīs viņi ielika Iļjas mājai pamatus.

Ēdot pusdienas, Pahoms jautāja:

—   Ko tad tu esi uzsācis?

—  Es jau teicu, mēs atdalīsimies! — lija mierīgi atbildēja.

—   Un tas ir viss?

—   Tas ir viss!

Pēc tam Iļja turpināja mājas celšanu ar Sašu. Jegors ar zemnieku arteli, nenogaidījis atļauju no Habarovkas, sāka būvēt skolas ēku.

16

Pagāja ziemsvētki, pienāca jaungads, beidzās ziemas sals, atbrauca pajūgi no kroņa zelta raktuvēm, un Vasilijs ar tiem devās uz upes lejgalu. Bet pēc atļaujas baznīcas būvei uz pilsētu aizbrauca korejietis Nikolajs.

Ar katru dienu saule kāpa augstāk un augstāk un svilināja aizvien karstāk, lai gan vēji kļuva niknāki un sals koda spīvāk. Bet, kad iegāja aizvējā, tad uz sejas jau juta pavasara staru siltumu.

Naktī Berdišovu mājā, kur dzīvoja kristītais golds Savoska, Ivana Karpiča sievastēva brālis, un kur parasti vakaros spīdēja vientuļa uguntiņa, pēkšņi spoži uzliesmoja visi logi. Bet pirms tam krēslā bija dzirdami zvārguļi. Sākumā neviens nepievērsa tiem uzmanību, zvārguļu šķindoņa uz lielceļa jau nav nekāds brīnums.

Lampas jaunajā mājā aizdedzināja tikai tad, kad atbrauca saimnieks.

—   Ivans mājās! — ienākdams istabā, teica Petrovans, Jegora vecākais dēls. Viņš bija kalsns, ar plakanu šķīvim līdzīgu noskūtu seju, gaišiem matiem un ļoti nerunīgs.

Jegoram atausa atmiņā, kā toreiz pārceļotāji, atbraukuši šurp ar plostiem, vēl ilgi nesastapa Berdišovu. Noslēpumainais saimnieks ilgi neieradās savā ziemas mītnē — vienīgajā ēkā, kuru zemnieki atrada te priekšā. Tā bija uzcelta nelielā izcirtumā avotiņa tuvumā.

Atvēruši durvis, viņi ieskatījās istabā, — tur uz grīdas stāvēja katli, uz lāvām — jau izstrādātas zvērādas un segas, pie griestiem bija sakārtas ziemā iegūtās ādiņas un izkaltušu zāļu kušķi. Pārceļotāju pavadonis — kazaks Keška Afanasjevs — toreiz bija atcēlis no durvīm mietu, ļaujot ieskatīties šejienes iedzīvotāja miteklī. Sī mājele stāv vēl līdz šim tai pašā vietā, lai gan abās pusēs jau uzceltas lielākas mājas.

.. . Kādu rītu zemnieki, kas tolaik vēl dzīvoja būdās, izdzirda, ka atbraucis saimnieks. Rēja suņi, miglā cilvēki pārnesa kādu kravu. Tad sākās jauno pārceļotāju pazīšanās ar Ivanu Karpoviču, viņa sievu — goldieti Angu un sievastēva brāli Savosku. Ivans bija atnācis uz Amūru, kad te vēl nebija krievu, un apprecējis goldieti.

Tagad Ivans dzīvo pilsētā, kļuvis lieltirgotājs un apgroza tūkstošus. Viņš vairs nav līdzinieks zemniekiem, lai gan joprojām izturas draudzīgi, it kā arvien vēl dzīvotu savā vecajā, jau caurumainajā mājelē. Arī Afanasjevs kļuvis tirgonis, tas uzpērk zivis, iegādājies sev kuģi un uzcēlis Blagoveščenskā dzirnavas.

Pēc izskata Ivans nav mainījies, šķiet, ka visi novecojuši, bet viņš palicis tāds pats. Tās pašas īsi apgrieztās ūsas, melnīgsnējā, iedegusī seja, it kā viņš arī tagad visu gadu — ir ziemu, ir vasaru — nenāktu laukā no taigas. Izsmējīgais skatiens un tā pati jautrība. Tie paši smagnējie pleci, slaidais stāvs, spēks un lokanība, veiklās kustības. Tērpies dārgas vadmalas drēbēs, bet kājās kā senāk kažokādas zābaki — untas. Berdišovs pakāra uz naglas dubulto ziemeļbriežu mazuļu ādas kažoku, pagriezies pret svētbildi, pārmeta sev krustu, ar visiem apskāvās un saskūpstījās.

—   Vectēv, — viņš teica Kondratam, — es vienmēr atceros, kā tu man uzšāvi ar pātagu pa dibenu. Par Krieviju. Vēl tagad sāp.

—   Kā nu ne! To es atceros! — vecais atsaucās. — Es tev pateicu un tikpat kā zīmogu pieliku.

—   Mūsu Vasja tikko aizbrauca, — ierunājās Nataļja, noslaucīdama ar dvieli slapjo roku, un tad, priecīgi iesmiedamās, sniedza to viesim, — man liekas, tev vajadzēja sastapt mūsu pajūgus.

—   Redzu, brauc pajūgu rinda, tūliņ iedomāju, vai

tik nav tajā arī Vasilijs. Un tiešām, nāk šis pretim kājām, ved aiz pavadas zirgus. Apstājāmies un parunājāmies. Pilsētā viņš piebrauks pie manis… Bet šorīt es pamodos, palūkojos pa logu un nez kālab kļuvu kā neprātīgs. Paķēru cirvi, izmetos laukā, saskaldīju malku un aizkurināju krāsni.

Visi sirsnīgi klausījās Ivanā, zinādami, ka viņš tūdaļ sāks stāstīt visādus notikumus vai arī jautri pajokos. Jegors saprata, ka uz skolas būvi šodien neviens neies.

—  Tu jau agrāk vienmēr staigāji ar amerikāņu cepuri galvā, — sacīja vectēvs, kurš līdz ar Berdišova atbraukšanu bija kļuvis neparasti možs. — Tad nu esi gan izbraukājies tur! Aiz tās zilās jūras!

Acīm redzot, vectēvam gribējās uzzināt par ceļojumu no paša Berdišova. No tā laika, kad Berdišovs aizbrauca uz Kaliforniju, bija pagājuši vairāki gadi, un pa šo laika sprīdi par viņu daudz bija dzirdēts. Vectēvam arvien patika uzzināt kaut ko jaunu no Ivana paša.

Uzklāja galdu. Izvārīja Kalugas pelmeņus, kas Ivanam ļoti garšoja.

—       Kur tad šobrīd Anna? — Nataļja apvaicājās.

—  Vai drīz atbrauks pie mums?

—   Anga un Taņa dzīvo Pēterburgā, — Ivans atbildēja, — meita mācās. Abas lielas grāmatnieces. Man taču jādzīvo Pēterburgā, jo Јar iegūto zeltu izmaksā naudu tikai tur. Tāds ir likums. Tātad visiem bagātajiem zeltrūpniekiem jaapmetas vienuviet — galvaspilsētā.

Zemnieki zināja, ka pēc likuma zelts jānodod zeltrūpniekiem Irkutskā, bet naudu par to saņem Pēterburgā. Tādējādi liela daļa zeltraču iegūtā zelta ar uzpircēju starpniecību aizplūst uz ārzemēm.

—   Līdz pavasarim es nodzīvošu Habarovskā, bet vasarā ar kuģi došos uz Vladivostoku. Aizbraukšu uz Eiropu, — Ivans pastāstīja.

Taču viss, par ko viņš pašlaik runāja, zemniekiem bija tik tāls, ka ilgi runāt par to būtu grūti.

—   Vai tiesa, ka tambovieši negrib celt sev baznīcu? — vēlējās zināt Nataļja. — Vai tu iegriezies tur pie saviem draugiem?

Ivanam visās sādžās bija draugi un medību biedri.

—   Negrib gan. Spiridons saka, — kas mums par

vajadzību. Lai šeit dzīvotu pops un djaks, un ķesteris, un popiene, un pēc tam vēl popa znoti? Mums Gorjunā tāpat zvēru atliku likām, kalnu grēdās pat sabuļi vēl mitinās. Nē, viņš saka, labāk lai atbrauc kāds pops noturēt dievkalpojumus. Gan jau grēkus izsūdzēsim arī tam, nekā nenoslēpsim, visu izpildīsim. Viņi paliek pie sava, naudu baznīcas būvei nedod — šie, sak, esot nabadzīgi. Un viss! Arī kronim un arhierejam nav naudas.

—  Viņi turas stingri, — Jegors apstiprināja.

—  Spiridons stāsta, ka gribot ieviest nodokli no zemniekiem kā vecajās dzīves vietās.

Ienāca Duņa. Viņai uz vaigiem bija tumši plankumi — izplūduši vasaras raibumiņi. Ivans uzreiz sajuta, ka Duņa sevišķi nepriecājas par viņa ierašanos. Duņas prātu tik stipri nodarbināja kādas savas darīšanas un raizes, ka varēja nomanīt — nekas cits viņu vairs neinteresē. Un tēvocis Ivans, par kuru Duņa arvien tā priecājās, tagad, tā likās, viņai nebija vajadzīgs.

Duņa apsēdās blakus Tatjanai un sāka klausīties. Runāja par viņas tēvu, un Ivans, kā arvien, slavēja Spiridonu.

Duņa sačukstējās ar Tatjanu. Ivans ievēroja, ka viņa sāk atplaukt, un uztvēra viņas ātro, valšķīgo skatienu. Duņa novērsa acis un, pavilkusi sejai priekšā lakatu, kaut ko īsi pačukstēja draudzenei. Ivanam likās, ka ledus gan atkūst, bet līdz pavasarim vēl tālu.

Atnāca Jegora audžudēls ķīnietis Aleksandrs, kas bija apprecējis goldieti. Ivans uzlēca kājās un apskāva Sašu. Ķīnietim nosarka vaigi kā no asa vēja.

—  Kurp braukāsi? — Saša vaicāja. — Vai atkal uz Ameriku?

—   Braucu nopirkt mašīnu. Vai esi dzirdējis, esmu iekārtojis zelta skalošanu ar mašīnām, atvedu lokomobiles ūdens izpumpēšanai no šahtām. Es, puis, velti nebraukāju. Kaut ko tādu redzēju Urālos. Un arī Kalifornijā.

—   Tas labi, — Saša atbildēja.

—   Bet es dzirdēju, ka tu, Jegor, gribot visas savas atradnes nodot lietošanā visiem ļaudīm. Dzīvot, kā vienmēr esi dzīvojis, — pēc taisnības. Ko tur sacīt! Tas ir pareizi! Tikai es jau iepriekš tev pateikšu, cilvēki

neprot ieturēt kārtību. Tev vajadzēs šo kārtību ieviest, kā to dara visās arteļu zeltraktuvēs, kur ļaudis skalo zeltu bez atļaujas kā kontrabandu. Redzēju, ka tā rīkojas visur, visā pasaulē. Pie mums tas notiek pie Zeltugas. Vai esi ko dzirdējis par Zeltugu?

—  Dzirdējām šo un to! — atbildēja Saša, notupies pie krāsns.

—  Aleksandr, nāc pie galda! — Nataļja stingri uzsauca viņam.

Ķīnietis piegāja pie mazgājamās ierīces nomazgāt rokas. Viņš visu darīja klusi, cenzdamies netraucēt sarunu.

—  Jums vajadzēs izvēlēt vadoni vai — kā Zeltugā to sauc — prezidentu.

—   Tas ir skaidrs, — Jegors piekrita^

—  Prezidentam jāizvēlas sev palīgs un policijas priekšnieks. Vajadzēs iecelt simtniekus — kas uztur kārtību.

Ivans ilgi un sīki klāstīja, kā un kādus likumus izdod tāda veida republikās, kā izvēl amatpersonas pie nomaļajām upītēm, kur saplūst daudz zelta meklētāju, un kā tur jārīkojas.

—  Vai tāda zelta raktuve ilgi pastāvēs? — Duņa vaicāja.

Ivans tikko manāmi pasmaidīja. Viņš zināja, ka Duņa prot zeltu skalot pat labāk par dažu vīrišķi. Acīm redzot, viņai tas ir prātā …

—   Gadus trīs vai četrus, ja nesacels lielu kņadu…

—   Un pēc tam?

—   Pēc tam … kas būs pēc tam, to labāk nezināt. Ja nevar sagatavoties tam jau laikus, tad labāk neiesākt. Mūsu impērija ir bagāta, visas bagātības, kas atrodamas nomaļu biezokņos, tur neskartas guļ pašā virspusē. Kaut gan bez pūlēm nekas rokā nedodas. Tagad zemnieki vairs nav muižniekiem pakļauti, tie var aiziet, ja vēlas. Ļaudis dosies šurp. Ar kuģiem uz Vladivostoku atved tūkstošiem pārceļotāju no Melnās jūras. Tie apmetas gar upēm, Piejūras novadā ir laba zeme un silts. Ar kuģiem! Jūsu laikā par to pat sapņot nevarēja. Ja no turienes atietu desmitiem kuģu, tie visi būtu cilvēku pilni. Kas gan notiks, kad uz šejieni uzbūvēs dzelzceļu? Tauta gāztin gāzīsies, plūdīs šurp kā upe… Bet,

kamēr likumi nav mainījušies. .. man šķiet, varat skalot bez pieteikšanas, arteļu kārtībā.

—    Bet pilsētā taču to uzzinās? — iebilda Timofejs Siļins, kurš bija ienācis tik klusi, ka neviens viņu līdz šim nebija pamanījis.

—    Un nevajag noslēpt! — Berdišovs atbildēja. — Vajag no jūsu republikas aizsūtīt uz pilsētu sūtni. Uzlikt katram zelta skalotājam nodokli, ko noteiks visi kopā. Un par šo naudu aizsūtīt kādu no jums.

—    Kuru tad, piemēram?

—    Un iedot viņam līdzi zeltu, ar ko uzpirkt varas vīrus. Teļatjevs ir kukuļņēmējs, un jūsējais ir viņa apvidus. Viņš šobrīd pie mums Nikolajevskā ir apvidus policijas priekšnieks. Tātad jums viņi jāuzpērk, lai klusē un izliekas, ka neko nezina. Bet jums būs jāstrādā ari priekš viņiem. Zelta tur pietiks vairākiem gadiem. Tad visus tos gadus priekšniecība būs it kā jūsu kalpībā. Stanovoji un apvidus policijas priekšnieks. Tad jūsu izvēlēto pārvaldi neviens neaiztiks, varēsiet skalot zeltu vienā mierā. Teļatjevs nav nekāds gudrais, un tas nāk jums par labu. Pie viņa jāsūta tāds, kas ir labs diplomāts. Tikai to gan ievērojiet stingri, lai nesākas slepkavošana un laupīšanas, tad jūs neviens vairs nežēlos.

—    To var, — atbildēja Saša, kas klausījās ļoti vērīgi.

—    Seit visi savieši, — Ivans piebilda.

—    Tu arī pats, man šķiet, meklē tādu vietu, kur daudz zelta? — ierunājās Jegora vecākais dēls. — Tu taču esi saimnieks, tev ir pat skalojamā mašīna, ne jau velti tu braukāji.

—    Jā, tas tiesa, — uztvēra vectēvs, — Ivans arī senāk staigāja ar amerikāņu cepuri galvā . .. Un, jo ātrāk to jūsu arteli tur iztramdīs, jo labāk, grēks būs mazāks, — vectēvs vientiesīgi pateica dēlam.

—    Paskat, cik viltigs! — norūca Ivans.

—    Pareizi! Viss pareizi, — atkārtoja Saša. — Tā arī darīsim.

—    Šī, puis, ir kara padome, — pasmējās Ivans. — Ja mūsu ļaudis būtu godīgāki un likumi nebūtu tik sarežģīti, tad varētu iesniegt pieteikumu par arteļu darbiem.

—   Gan jau tad mēs redzēsim, vai cilvēki ir godīgi vai nav, — iebilda Jegors.

—        Pie mums taču ir tā, — ja iesniedz pieteikumu, vajadzīga drošības nauda, jākārto visādas formalitātes.

—        Atklāti pierakstīties artelī visi baidīsies, — Jegors apstiprināja. — Arī es droši vien šovasar neiešu turp zeltu skalot. Tātad man nevajadzēs neko kārtot.

—        Kālab tu tā rīkojies, pats tās atradnes atklāji, bet skalot zeltu negribi?

—    Ļoti gribu! — Jegors atbildēja.

—    Kas tad tev liedz?

—        Es priecātos, ja iekļūtu paradīzē! Taču grēki neļauj.

—        Nez vai te vainojami grēki? Es zinu, tu gribi visus padarīt par grāmatniekiem. Pielūko, ka neuzvel sev pašam nelaimi kaklā. Atceries, kā vectēvs pateica, — grāmatnieku būs vairāk nekā vīžnieku …

—        Taču jēgas nekādas! — vectēvs piemetināja.

—   Visi, sak, būšot vienas ticības.

—        Bet vai zini, Jegor, — Berdišovs atsāka, — jūsu rīcība patiešām būs «plēsonīga», jūs paņemsiet vislabako, virspusē viegli iegūstamo zeltu. Tāpat visus lielākos tīrradņus. Zelta raktuvju tehniku neviens no jums nepārzina. No visa iegūstamā zelta paņemsiet tikai divdesmit vai divdesmit piecus procentus, bet pārējo bez mašīnām iegūt nevar. Zelta smilšu ilgam laikam nepietiks. Kad zelta straume apsīks, ļaudis izklīdīs.

Petrovans nokrekšķinājās, it kā gribēdams ko pateikt, bet noturējās.

—        Tēvoc, Vaņa, jauki būtu skalot zeltu k&pā ar tevi, — teica Duņa pieceldamās. Viņa pavēra lakatu, un zem tā viņai uz krūtīm iemirdzējās zelts un dzintara krelles.

—        Paraugies, cik Duņa liela izaugusi! Tevi panākusi, — pasmējās druknā Tatjana.

—        Jā, skalot zeltu es protu. Un skalot kopā ar tevi neatteiktos.

—    Arī es protu!

—    Tad vairs nav ko runāt! — piebilda Tatjana.

Ienāca Iļja Bormotovs.

—        Sveicināts, Iļjuša … Pārdod sievu, — smīknēdams teica viņam Ivans.

—    Dod desmit tūkstošus!

—   Tūlīt uz vietas izrakstīšu čeku. Varbūt gribi skaidrā naudā?

Iļja bija pajokojis un tagad nožēloja. Viņš ievēroja, ka sievai šī jokošanās nebija patikusi. Viņš stāvēja un smaidīja. Pūlēdamies noslēpt apmulsumu, Iļja satvēra Ivanu un grasījās atsviest sāņus, bet tas nepadevās. Tad Ivans veikli apmeta rokas ap Iļjas viduci, lai to saspiestu, bet Iļja nepieļāva un atvēra rokas vaļā.

—        Agrāk, kad biju vēl maza, — ierunājās Duņa,

—   es domāju, ka tirgotājs visu dara pats. Tāpat kā es, darinot sev rotaļlietas.

—    Tā jau arī ir. Es braukāju tirgodamies pa taigu un iestāstīju, ka gandrīz visu es pats darinu. Tirgonis izrāda preces, kāda katra ir un kā jārīkojas ar to: bisi, revolveri, vinčesteru. Viņam jābūt tikpat veiklam kā meistars. Arī man gribējās pašam redzēt, kas un kā tās darina. Es tiecos pēc tā un sapņoju. Un šobrīd visu, kur biju un ko redzēju, — it visu atceros. Tagad braukšu tālu, uz Franciju. Man vajadzētu tādu sievu kā tevi!

Duņa uzmeta Ivanam žiglu skatienu un savilka ciel lakatu.

—   Tu nemaz neesi līdzīgs citiem tirgoņiem, — teica Siļins.

—    Es ilgi nodzīvoju viens vietējo vidū, biju tikai dzirdējis, ka esot Krievija, bet, kādi ir tie krievi, — nebiju redzējis. Zināju, ka viņiem garas rokas. Mans vectēvs man visu paskaidroja. Vectēvs bija audzis kā burjats zirga mugurā! Āzija! Vienīgi asinis, cits nekas no krieva viņā nebija palicis. Tādējādi es savējos tautiešus nemaz nepazinu. Ķīniešus un mandžūrus — tos pazinu labāk. Preces ņēmu no amerikāņiem. Biju redzējis ir kungus, ir katordzniekus. Tas bija viss. Gaidīt gaidīju krievus. Atbraucāt jūs ar plostiem, es priecājos un daudz ko mācījos no jums. Es mācīju jūs pazīt taigu, bet jūs man — pazīt dzīvi.

—   Ak tu, maita, pietiks tev sievas iežēlināt! — Timotejs piegrūda dūri Ivanam pie pakauša.

—   Ak, puis, — Ivans strauji noburkšķēja, — nekad nedomāju, ka jūsu vidū tik daudz zagļu …

—   Un tagad uzzināji? Bet pats, vai tu nekad nemēdzi …

—    Tiesa, reizēm ari es netaupīju …

—   Tā tu staigāji, staigāji ar cepuri galvā. Un beidzot nokļuvi gan Amerikā!

—    Paklau, kā būtu, ja mēs malkas vietā kronim sazvejotu zivis, vai ņemtu pretim? — Timotejs noprasīja.

—    Drīz sāks būvēt dzelzceļu. No Ņižņijas atbraukuši uzņēmēji. Viņi Ķīnā nopirks pupas un cūkgaļu, bet no mums sālītas zivis, ko barot strādniekus. Sāk jau dzīt šurp ļaudis no Krievijas. Tie papētīs, kā šeit dzīvo, un uzzinās par jūsu atradnēm …

Visi iesmējās.

—    Bet pagaidām vajadzēs sazvejot vairāk zivju.

—   Stāsta, ka uz Zaļo Lauku vedot pārceļotājus no Ukrainas. Kādi šie ir? — pavaicāja vectēvs.

—    Puiši, — Ivans vērsās pie zēniem, kas bija sasēdušies uz sola, — kad būsiet mācīti, varēsiet aizbraukt ar mašīnu uz Zaļo Lauku precībās pie ukrainietēm. Viņas ir melnaces ar tumšām uzacīm un skaisti dzied dziesmas.

—    Kā šie dzīvo?

—   Viņi neapmetas mežos. Viņiem patīk zemi art. Šie gribētu te visu zemi uzart.

—    Nevis tā kā gurani, — piebilda Taņa.

—    Uz kurieni gan aizplūst viss zelts? — vaicāja Duņa un nometa no pleciem lakatu. Viņai mugurā bija sarkana jaka un uz krūtīm rota, kurā starp monētām un dzintara gabaliņiem mirdzēja zelta tlrradnīši. Viņas mati izskatījās ļoti gaiši, bet seja novājējusi un tumsnēja.

—    Tieši tādēļ braukšu tik tālu, ka gribu redzēt, kur saplūst zelts no visas pasaules. Es biju pie avota, tur ir zelta smiltis, biju pie upītes, skaloju zeltu pie upes, pēc tam pie Amūras, bet tagad palūkošos, kur ir zelta okeāns, kurp tas viss aizplūst, gribu ienirt tajā. Paraudzīšos, kas šo zeltu pārvalda.

Vakarā Ivans ciemojās pie Bormotoviem. Pēc vīna iedzeršanas un vakariņām viņš sēdēja plašajā istabā, kas bija pilna viesu un bērneļu, blakus Duņai uz viņas mazās lādītes un petrolejas lampas gaismā kaut ko zīmēja viņai uz papīra.

Ivans aizgāja vēlu un mājās atrada tikko atbraukušo sievastēvu Grigoriju Ivanoviču.

—        Gubernators izsauc tevi pie sevis, — pateica Ivans, noskūpstīdams veco goldu, — šis uzzinājis, ka tu esi dzīvs un vēl spēcīgs, vēlas satikties un parunāt ar tevi, jo jaunos gados tu esot vadījis ekspedīcijas.

—        Kam viņam es esmu vajadzīgs? Kādēļ? — satraucies prašņāja dūšīgais, sārtais vecis. — Ja ekspedīcija jāpavada, to es varu kaut vai tūliņ. '

—        Nē, ekspedīcijai ir citi pavadoņi. Acīm redzot, viņš grib iet pats.

—   Uz kurieni?

—        To es nezinu. Zinu tikai to, ka vasarā mūs visus aicinās uz sanāksmi it kā tādēļ, lai apspriestu kādas valsts darīšanas. Kā redzams, gubernators grib, lai būtu pārstāvji no visām šejienes tautībām. Viņš grib sarīkot izstādi, lai tajā piedalās labākie mednieki. Tā būs apvidus bagātību izstāde: kažokādas, tīrradņi, zivis, rūdu paraugi, dažādi izstrādājumi un darinājumi.

Nākamajā rītā Ivans devās kaut kur jāšus.

—    Uz kurieni tu? — Jegors vaicāja.

—   Pie Aļošas! Kazaku paražas atcerējos!

Jegoram likās, ka viņš joko. Ivans izjāja uz ceļa, kas veda uz misionāru nometni, un uzcirta zirgam ar pātagu.

—        Es atjāju pie tevis, Aleksej, uz grēksūdzi, — pateica Ivans, ieradies pie Aidambo.

—        Iesim, — atbildēja jaunais garīdznieks. — Vai dievu pielūdzi? Vai esi sagatavojies?

—    Kā tad citādi, savus grēkus es no galvas atceros.

Tēvs Aleksejs uzvilka amattērpu un baznīcā noprasīja Ivanam:

—        Vai tu dzīvo ar savu saimniecības vadītāju? Nepurini galvu, es to zinu! Bet nekas. Labi tas nav, bet saprotami gan. Dieva priekšā atbildēsi, un cilvēki piedos. Savus bērnus tu nepieņemot? Lūk, tas ir slikti, tie jāpieņem! Tevi jebkurā brīdī var nošaut, bet bērni paliks. Neesi muļķis! Paklausi! Es esmu ticības mācības skolotājs. Vai klausīsi mani?

—   Klausīšu, — padevīgi atbildēja Ivans.

—        Tad tiks piedots. Bērniem pāri nedari, kad es biju maziņš, manam tēvam bija divas sievas. Bet pie mums bija tādi likumi. Vai tu noslepkavoji Digenu?

—   Es.

—    Vai piedošanu izlūdzies?

—    Nez cik reižu. Ikviens pops man ar to piesienas.

—    Vai no tās slepkavības kļuvi bagāts?

—    Nē. No tās slepkavības bagāts nekļuvu. Vienīgi nogalināju. Pavisam maz zelta dabūju.

—    Labi, ka Digenu nogalināji. Bet grēks tas ir. Vienmēr atceries un lūdz piedošanu. Lai gan Digens bija citas ticības, tomēr .cilvēks vien bija.

Atgriezies sādžā, Ivans iegāja pie Bormotoviem. Duņas nebija mājās — aizbraukusi uz jaunzemes vietu, kur Iļja cēla sev jauno māju.

Ivans nodomāja, ka vajadzētu aizjāt uz to jaunzemi taigā un negaidot ierasties pie Avdotjas. Bet tad atcerējās, ka pēc grēksūdzes tas nebūs labi, un arī negribējās aizvainot Duņu.

Berdišovs devās uz krastmalu, kur Jegors ar citiem zemniekiem sakrāva baļķus. Ivans sāka palīdzēt Jegoram.

Kad viņi pēc darba gāja uz mājām, Ivans sacīja:

—    Šodien grēksūdzē pops man noprasīja . .. Runā, ka es esot kļuvis bagāts ne jau ar savu darbu, bet, vārdu sakot… Nav ko liegties, visi to zina, kas notika pie Gorjunas. Bet man jau toreiz bija savs kapitāls. Pirms tam jau es vairākus gadus tiku vedis kažokādas uz pilsētu pārdot. Mēs toreiz paņēmām pavisam niecīgu daudzumu zelta — tikai kripatiņas. Bet visi saka, ka es ar to esot ticis uz augšu. Es to visu centos popam pierādīt. Avīzēs vienmēr raksta, ka visu nosaka politika. Arī tā bija politika, nevis aplaupīšana! Kā tu uz to raugies? Izglītotie teiktu — laupīšanas'politika! Gorjunas iekarošana! Jā, man vajadzēja nostiprināt savu stāvokli, lai cilvēki nešaubītos par mani, lai visur izskandinātu, ka esmu spējīgs noslepkavot cilvēku un tikt sveikā cauri. Ļaudis paklausa tikai tos, no kuriem bīstas. Tolaik gan es visu vēl tādējādi nesapratu, man to vajadzēja kā nebēdnības pierādījumu. Jo cilvēki taču vaicātu, kālab tirgotājs dod sudrabu, kālab pārdod preces lētāk nekā citi, vai tikai viņam nav kāda ļauna nolūka. Visi sāktu šaubīties par mani. Bet es nožmiedzu galveno uzpircēju; pēc tam padzinu no upeles Sindanu, nu visi goldi nomierinājās. Tagad zinu, ka, tāpat kā es, rīkojas veselas valstis, tām tāds pats paņēmiens. Bet

es tolaik nezināju, ka politika… Nožmiedzu — tas bija viss. Nojauta ir labaks palīgs nekā prāts. Es zinu, Jegor, cik tu esi taisnīgs, tev nepatīk tādas valodas, bet, ko lai dara, pats tu esi izvēlējies šitādu kaimiņu.

Jegors uzmeta cirvi uz pleca un noprasīja:

—    Vai šobrīd tev tas nepatīk?

—    Zināms, kam gan paliktu. Es toreiz nedomāju, ka tā iznāks un ka es rausīšu naudu no vairākām zelta raktuvēm.

—    Nē, arī toreiz tu jau mērķēji augstu — uz lielām padarīšanām, — Jegors attrauca. — Tev arvien kaut kā pietrūka vai likās par maz.

17

Atgriežoties no Nikolajevskas, Vasilijs palielījās saviem ceļabiedriem, ka viņš zina taisnāku ceļu pa caurtecēm un tādējādi var apdzīt visus par trīsdesmit verstīm. Pēdējā laikā Vasja pats nesaprata, kas ar viņu notiek. Tēvs bija atradis zeltu, bet viņš nemaz nejutās nabadzīgāks par tēvu. Viņam bija pavērušās tādas atradnes, par kādām viņš pat sapņot neuzdrīkstējās. Kas gan ir tāds zelts! Bet viss iznācis tik muļķīgi, ka Vasjam tagad negribējās braukt uz mājām.

Viņš necentās sevi attaisnot, pat nedomāja, ka viņa rīcība bijusi ļauna, tik ļoti viņu spārnoja mīlas mirklis. Bet aiz laimes visu aizmirsis viņš bija tikai pirmajā laikā.

Vasilijs saderēja uz naudu un aizbrauca pa īsāko ceļu. Viņš zināja, ka caurtecē ceļš ir sniega pieputināts un tam nav ceļa zīmju, bet Kraujas zemnieki visu ziemu pa to ved sienu un tāpēc jābūt iebrauktām sliedēm. Viņš pats brīnījās, kad un kā uzzinājis un iegaumējis visas tās caurteces, ezerus un salas.

«Vai tad Nikolajevska vairs ir pilsēta?» spriedelēja Vasilijs. «Tūkstošiem cilvēku aizbraukuši, puse māju stāv tukšas. īstu ielu tur nav. Tagad tur sabraukuši japāņi, un tirgojas ķīnieši.»

Tā patiešām nebija tāda pilsēta, par kādām Vasilijs lasīja grāmatās. Viņš vēlējās nokļūt kādā īstā pilsētā. Vietējiem iedzīvotājiem visa pasaule sākās Amūras

augštecē un sniedzās līdz Nikolajevskai, apmēram trīsarpus tūkstoš verstu garumā, it kā tur, kur upes nav, nemaz nebūtu dzīves. Bet Vasilijs zināja: lai cik liela ir Amūra, ne jau visa pasaule novietojusies tās krastos. Viņš atcerējās braucienu šurp cauri Sibīrijai.

Tagad runā, ka skaista pilsēta būšot Vladivostoka.

Vasilijam gribējās aizbraukt turp. Vladivostokā pienāk kuģi no visām pasaules malām, tur piestātnes ir jūras līcī, nevis upes krastā kā Nikolajevskā.

Nīkuļo mūsu pilsētiņa! Jūras un kara ostu pārcēluši, pārcēluši arī gubernatora kanceleju līdz ar ierēdņiem, viņu sievām un modes preču veikaliem uz jauno pilsētu — Habarovsku. Vasilijs pabijis ari tajā. Pavisam nesen, kad abi ar tēvu brauca kuģī no Blagoveščenskas.

Vasilijs labprāt aizbrauktu kaut kur tālāk. Sevišķi tagad pēc visa tā, kas noticis. Viņš nolēma, ka pastrādās tēvam, līdz pavasarim papūlēsies, cik vien jaudas, un pabeigs skolas būvi. Pats kopā ar zāģeri ķīnieti, kuru pieņēma sabiedrības darbā pēc Sašas ieteikuma, sazāģēs dēļus. Bet tēvs — lai izrīkojas, kā grib! Varbūt tēvs aizies uz atradnēm, varbūt — neies. Nevar zināt, ko viņš sadomās darīt. Tēvam kaut kas padomā. Vasja nolēma doties skalot zeltu lai tur vai kas. «Ja man būtu tik daudz zelta, cik tēvs šoruden atveda! Varbūt tēvs atlaidīs mani peļņā, varēšu salīgt pie kāda darbā. Berdišovam tagad visās pilsētās ir tirgotavas, ir savas zelta raktuves, mašīnas… Ja izmācītos vadīt mašīnu … Ivans pieņemtu pie sevis jebkuru puisi no Uraļskas.»

Habarovskā — ciematā pie kara posteņa, kur Ivans kādreiz notrieca visu, spēlējot kārtis ar kontrabandistiem, tagad ceļ pilsētu. Līdzās sopkai, kur dārza vidū redzama Pieamūras apvidus ģenerālgubernatora māja, pašā ūdensmalā no jauniem, baltiem dēļiem saceltas Ivana Berdišova noliktavas, kuru jumti noklāti ar amerikāņu skārdu. Pie noliktavām — sava piestātne, tur pienāk gan buru laivas, gan pa straumi atpludinātas baržas, gan tvaikoņi.

Vasilijs nevēlas pamest Amūru, bet pavērot pasauli viņam gribas. Taču, kamēr viņš nav apprecējies, tēvs, kā liekas, nelaidīs.

Duņa bija stipri saviļņojusi puisi, un viņš nekādi nespēja nomierināties. Nikolajevskā biedri aicināja viņu

aiziet līdzi pie japānietēm. Vasilijam negribējās iet, bija žēl izkliedēt to gaišo, kas vēl saglabājies sirdi.

Bet biedrus vilka pie japānietēm. Un Vasilijs, saklausījies viņu nostāstus, aizgāja. Pēdējos gados japāņi iepirka zivis limānā un piekrastē. Viņu šoneri pa ziemu aizgāja. Pilsētā palika tikai nedaudzi tirgotāji.

Japāņu prieka mājā visur stāvēja zeltīti aizslietņi. Meičas bija piemīlīgas. Vasja dažas reizes iegriezās tur, dzēra no mazām krūzītēm degvīnu, kamēr japāniete, stāvēdama blakus, apvēdināja viņu ar lielu, slotai līdzīgu vēdekli.

Vasilijam atausa atmiņā Sašas nostāsti par dzīvi Ķīnā. Kur gan Saša nav pabijis! Šanhajā strādājis pie angļiem. Bet kāpēc viņš no turienes pārcēlies tik tālu, to Vasja līdz šim laikam nezināja. Taču brālis paliek brālis, lai gan nav īstais brālis. Tēvs zināja, ko dara, kad pieņēma viņu par audžudēlu. Šķiet, ka tēvs visu zina.

Vasja gribētu apprecēties, bet nu viņam neviena vairs nepatīk. Pat japānietes. Tomēr viņas ir daiļas, skraida sīkiem solīšiem, rotaļājas ar vēdekli un zibina acis, mati viņām koši melni un spīdīgi, pašas nokrāsojušās, laikam jau nav visai jauniņas. Saņa Barabanovs pabijis ir pie ķīnietēm, ir pie japānietēm. Viņam vairāk patīk japānietes. Tā mūsu sniegputeņos ieviesušies japāņu tējas namiņi. Japāņi augu dienu kurina krāsnis. Istabās viņiem ir papīra puķes: rožaini ķiršu ziedi, hrizantēmas … Tomēr Duņa mīļāka.

Ceļš pēkšņi izbeidzās. Pazuda iebrauktās sliedes un zirgu pakavu iespiedumi sniegā. Pēkšņi vairs nebija nekā, it ka cilvēki braukuši ar zirgiem un tad kopā ar ragavām būtu pacēlušies gaisā. Tālāk bija viena vienīga kupena. «Varbūt sniegs tikai sapūsts vienuviet un aiz tā — atkal ceļš.»

Vasilijs pārrāpās pāri sniega kupenai. Kupena bija blīva. Acīm redzot, nesen bijušas siltas dienas un zem sapūstās virskārtas uzsalusi sērsna. Pat ar izjūgtu zirgu te nevarētu tikt pāri. Sērsna sagraizītu zirgam kājas. Sniega sanesumiem nebija gala. Neizprotama parādība. Pēdas bija gluži svaigas, bet pēkšņi to vairs nav.

Tādos gadījumos goldi saka: «Kāds ir braucis, bet lidojošais cilvēks to saķēris un aiznesis .. .»

Vasjam pārskrēja salti drebuļi. Viņš atcerējās, ka no šis caurteces vajadzētu redzēt kalnus, bet to nav. «Esmu paspēlējis!»

Piepeši tieši pretim uz salas viņš ieraudzīja paceļamies dūmu strūkliņu. Vasja pagrieza zirgus un drīz atrada taku, kas veda turp.

«Kas gan te dzīvo?» viņš nodomāja.

Uz augstā krasta stāvēja no baļķiem celta mājiņa. Nojauzdams, ka atpūta nav vairs tālu, Vasja uzsita ar pātagu zirgiem un piebrauca pie mājiņas logiem. No dūmeņa augšup stldza dūmi. Neviens nenāca pretim.

Viņš pieklauvēja pie durvīm.

—    Kas tur ir? — vaicāja sievietes balss.

—        Esmu nomaldījies no ceļa, — Vasja kautrīgi atzinās. — Atļaujiet palikt šeit līdz rītam un pabarot zirgus.

Neviens neatbildēja.

—    Es jums samaksāšu.

—        Nē, pie mums nevar, — atbildēja tā pati balss, lai gan Vasjam likās, ka balss kļuvusi jautrāka. — Brauciet pa ceļu, te netālu ir Kraujas sādža. Pārnakšņojiet tur.

—        Es taču neaizkļūšu līdz tai, kamēr vēl gaišs. Es pat nezinu, kur atrodos. Bet šādā bezmēness nakti nevienas pēdas nevar saredzēt.

—    Brauciet savu ceļu, — balss aiz durvīm attrauca.

Vasilijs nokāpa no lieveņa un ielēca ragavās. Viņam

vairāk negribējās nekādu sarunu ar sievietēm. Vēl šobrīd viņš nevēlējās izkliedēt savu noskaņu. Mazajā lodziņā kaut kas pavīdēja. Kad Vasja bija pabraucis nost, aiz muguras atskanēja sauciens.

Viņš atskatījās un apturēja zirgus. Pa ragavu sliedēm viņam pakaļ skrēja ļoti jauniņa meitene neaizpogātā puskažociņā, apmetusi ap galvu lakatu.

Ieskrējienā ielēkusi ragavās, viņa apsēdās.

—        Es parādīšu pagriezienu. Brauciet ātrāk! — viņa pateica.

Zirgi sāka lēkšot. Vasjam piepeši gribējās palielīties ar saviem zirgiem, parādīt, kādi tie ir auļojot.

Izlikdamies, ka neievēro blakus sēdošo meiteni, viņš piecēlās kājās un, raudzīdamies tikai uz zirgiem, vēl paskubināja tos …

—        Lēnāk, lēnāk! — meitene uzsauca, paceldamās un pabungodama Vasjam pa muguru. — Lūk, tur ir pagrieziens! Kam jūs tā trencat zirgus, it kā būtu mani nozadzis? — Viņa iesmējās un izlēca sniegā.

Meitene raudzījās Vasjam taisni acīs. Viņai bija gaišas uzacis un dzidras acis, šajā mirklī maigas un izsmējīgas, likās, ka viņa puisī saskatījusi ko neparastu.

—    Bet kā tad jūs? — Vasja pajautāja.

—    Bet es kājām.

—    Pateicos jums.

—    Nav par ko! Laimīgu ce|u.

Viņa palocījās. Vasilijs brauca lēnām tālāk. Viņš atskatījās. Meitene ātri skrēja atpakaļ, pa brīžam palēkdamās kā kalnu kaza un pavicinādama rokas kā dejā. Vasjam šķita, ka viņai ir tikpat priecīgi ap sirdi, kā piepeši bija kļuvis viņam.

—        E-eh! — Viņš uzšāva zirgiem. Arī viņam iegribējās izlēkt no ragavām un sākt lēkāt kā dejā, un aiztraukties pa ceļu kā spārnos, un sapņot, un iekampt mutē auksto gaisu.

«Varbūt man atgriezties? Kurp lai tagad braucu? Ceļa nav, tumsa nāk virsū. Zirgi paši aizvedīs… Vai atgriezties? Nē!» Vasja pats sev noteica.

… Pēc nedēļas, paspēlējis pasta vedējiem daudz naudas un stingri iedzēris ar viņiem uz atvadīšanos, Vasja atgriezās pēc paģirām mājās un paziņoja, ka, tiklīdz izies ledus, viņš dosies uz atradnēm.

—        Es biju netālu no tās upītes, kur tu atklāji zeltu,— viņš pateica tēvam.

Uz krasta pacēlās Iļjas jaunā māja. Sādžas viņā galā bija redzama skolas guļbūve.

Dēļus jumtam vajadzēja sazāģēt Vasilijam kopā ar ķīnieti.

—        Vasja, kur tu steidzies? — tēvs aizrādīja. — Tu nelīdzeni zāģē. Par ko tu visu laiku domā?

Pusdienu laikā māle apvaicājās:

—    Kā tad tu nemaz neaizej pie Iļjas?

Vasilijs klusēja.

—        Vai Bormotovi jauno māju iesvētījuši? — viņš pēkšņi noprasīja.

—    Vai esi noilgojies? — atsaucās uz krāsns Taņa.

Vasilijs nosarka. Ienākot istabā, viņš nebija ievērojis, ka Tatjana ir tur.

Priekšnamā Taņa pačukstēja viņam:

—   Atnāc man līdzi kā neviļus. Citādi iznāk nelabi, visi ievēros.

Vasilijs zināja, ka vajadzēs aiziet. Zināja arī to, ka nedrīkst mīlēt cita sievu, pie tam vēl domāt par viņu un apmānīt biedru. Viņš vēlējās, kaut ātrāk pienāktu pavasaris, lai ātrāk varētu doties projām uz zelta atradnēm.

18

Rītausmā lļja, atmetis raibo Ķīnas zīda segu, strauji izlēca no gultas. Sieva jau cepa un vārīja, plīts bija nokaitusi. Caur logu stikla rūtīm redzēja mākoņus un drūmās sopkas.

—    Lietus līst! — lļja teica.

—    Upe ir mierīga, viļņu nav, — atbildēja Duņa.

lļja paēda brokastis un aizgāja pie tēva. Abi aiznesa uz krastmalu maisus, papildu airus un ieročus. Pagriezuši laivu, viņi iegrūda tās pakaļgalu ūdenī un iekrāva mantas laivā. Lietus sāka āijāt spējāk. lļja uzvilka vaska drānas mēteli ar kapuci, bet Pahoms uzmeta uz galvas maisu drēbi.

Iznāca Jegors, un zemnieki, kas bija sagatavojušies doties uz zelta atradnēm, apstāja viņu.

—    Bez tevis mēs neatradīsim ceļu.

—    Atradīsim! — stāvēdams ar airiem rokās, viņus pārtrauca garais Saņa Barabanovs. — Ka tikai būtu zelts. Ar mums kopā taču brauc Timofejs Siļins un divi ķīnieši.

—    Mūs vada dieva roka! — tēvs viņam stingri pateica. Un, norādījis uz debesīm, brīdi paturēja dēlu savu acu varā. Pēc tam, itin kā atguvies, parakņājās pa kabatām, kaut ko pārbaudot, sacēla lietus mēteļa apkakli, noņēma naga cepuri un pārmeta krustu.

—    Mūs vada dieva roka! — Saņa apstiprināja. Viņš pasmīknēja un piebilda: — Dievs un divi ķīnieši. Bet pagaidām, tēvoci Jegor, uz redzēšanos… Māmuk! — viņš vērsās pie Agafjas un pieplaka pie viņas pleca.

—    Par Vasju nebaidies! Es labi uzmanīšu! — savilkdams jostu, teica Jegoram ķīnietis Saša.

Iļja paņēma uz rokām pēc kārtas visus savus bērneļus. Duņa uzmanīgi, lai neviens neredzētu, aptina viņam ap pogu savu matu cirtu.

—    Ziemā padzīvosim pa īstam, — Iļja sacīja. — Tagad mēs paši sev esam saimnieki.

Duņa, kas tik ļoti bija vēlējusies doties uz atradnēm, palika mājās. Drosmīgā zelta skalotāja bija uz grūtām kājām un nevarēja braukt līdzi.

Kad laivas atgāja, viņa skaļi ieraudājās un smagi apsēdās zālītē, it kā nespēdama vairs paiet. Vecmāmuļa Darja un Nataļja piegāja pie viņas. Duņa kā iereibusi norāva no galvas lakatiņu.

—    Iesim, dēls, art, — Jegors aicināja Petrovanu,

—   Vasja un Saša lai skalo zeltu. Bet mēs abi sēsim labību, linus, griķus, audzēsim zirgus un citus mājlopus.

—    Bet Iļjas zirgi ir mežonīgi, — Petrovans atsaucās.

—   Tie aizpeldēs no salas, kur viņš tos atstājis. Ko tad darīs?

Tēvs neatbildēja. Tikai uzmeta paviršu skatienu uz to pusi, kur aiz upes līkuma aizstiepās salas. Pašlaik lietus miglā tās izskatījās kā nepārtrauktas pelēkas sēres.

—    Ivans aizbrauca uz Franciju, — Pjotrs noteica.

—   Vasilijam ir grāmata par to valsti.

Petrovanam reti uznāca tāds runīgums. Likās, ka viņš grib tēvu izklaidēt un nomierināt.

Zāle bija slapja, arī tīrums pavisam slapjš. Kājas iegrima dubļos, un zirgi tos ar pakaviem žļarkstināja.

Jegoram sāpēja sirds par dēlu un par visiem, kas aizbrauca uz zelta atradnēm. Viņš paļāvās uz Sašu. Tas nekad neuzņēmās darbu, ko neprata darīt. Bet, ko darīja, to prata. Viņš bija uzticams cilvēks. Tajos desmit gados, ko Saša bija nodzīvojis Uraļskā, viņš ne reizes nebija neviena apmānījis, nevienam nebija melojis pat sīkumos. Kāds cilvēks ir, to parāda viņa darbs.

Fjodors Barabanovs bija pametis visu, pat tirgotavu atstājis sievas ziņā. Fjodors ir gudrs, prot apieties ar cilvēkiem, viņš riskē. Pametis savu tirgotavu! Barabanovi paņēmuši līdzi bijušo katordznieku Jakovu, kurš sen jau dzīvo un strādā pie viņiem. Vecais Barabanovs ir drosmīgs un vienmēr gan dzied, gan raud, gan sūro

jas un tad — pēkšņi noriskē! Tā savā laikā viņš pievienojās pārceļotājiem. Ceļā bija ne mazums tādu gadījumu, kad Barabanovs izpalīdzēja Jegoram. Arī Kuzņecovs nepalika parādā.

Skola uzcelta. Jegors zināja, ka cilvēks spēj padarīt daudz, pat loti daudz, ja atrod sev īsto vietu. Tagad Uralskā ir skola, dzirnavas, jaunas mājas ar daudzām istabām. Vecās mājas vēl veselas, bet jaunās jau sabūvētas. Tiek uzarti lauki, nokārtota pasta pārvadāšana. Visi prot zvejot zivis. Ir arī smēde. It visu pārceļotāji paveikuši paši saviem spēkiem. Bet vecajās vietās to vien dzirdēja, ka ļaudis esot slaisti.

«Slaisti?» nodomāja Jegors.

Vējš sāka pūst stiprāk, lietus pierima.

Pie Kuzņecoviem atnāca Sašas sieva Odaka.

Abi Sašas puišeļi kaklā sarunājās ar Aļošu Kuzņecovu.

—   Mamma, es pie tevis, — Odaka pateica. — Saša grib mani sagriezt gabalos.

—   Kā tad tā, sagriezt gabalos? — nobrīnījās vecmāmuļa Darja.

—    Dzīvo pie mums. Māja ir liela, — aicināja Nataļja, — vietas pietiks. Darbu tev atradīsim. Bet kas noticis? Vai atkal greizsirdīgs?

—    Vēl ne . . .

Aļoša apsēdināja mazos ciemiņus uz sola un rādīja viņiem ābeci.

—    Oi, kā mīl lasīt ābece! — Odaka priecājās. — Nevar atraut no ābece. Saša ir labs un vienmēr taisa jokus. Viņš tik daudz runā, visus valodus runā un katrreiz joko un pantus sacerē.

—    Bet kā tad saimniecība bez tevis izliks? — noprasīja vecmāmuļa Darja.

—    Ui, tur pilns māja ar strādniekiem. Volodja tur, viņam viss zina. Bet mans baidās. Saša sāk domāt ko vēlāk un var sagriezt manu. Bet es ne-ne-ko nedaru. Bet Saša vienmēr teic, ka nogriezīs manam kakls. «Es tavam, viņš saka, taisīs čiki-čiki.» Viņš saka, tavs būs beigts, bērni būs beigts, un pats nogriež sev kakls ar nazi. Lai tur strādnieks saimnieko! Visi ir kā Saša. Lai dara viss paši!

—    Tātad tu negribi savā mājā dzīvot? Varbūt Saša

tev draud tikai pa jokam? Vai nu mazumu niekus vīri sarunā!

—         Nē, mamma. Mūsam cilvēks — nosit un viss! Mūsam papa iesit mūsam ar koku. Bet Saša nav šitāds. Kad saka — tad dara. Saša sacīs un sagriezīs.

—    Viņš tevi tikai biedē! — Natajja iebilda.

—        Velns nav tik melns, kā to mālē, — apliecināja vecmāmuļa.

—        Nataļja, ja nevar šite, es aizbrauc pie savs mamma.

—         Kāpēc tad nevar? Rau, tur pagalmā taču vēl vecā māja vesela, iekārtojies virtuvē vai istabā. Segas tev iedosim.

—    Dzīvo!

—    Oi, cik greizsirdīgs! Bet Jegors vai negāja skalot?

—    Nē, viņš palika.

Odaka sevī brīnījās, kādēļ gan Jegors nav gājis un atsakās no zelta, par kuru visi tā sapņo.

—    Šogad daudz cilvēks tur aizbrauks.

—    Arī tirgotāji?

—        Nē, viņam nesaka. Saša viņam nemīl. Oi, manam tā bail, tā bail.

—    Ja gribi, aizbrauc pie savējiem.

—         Tur vēl vairāk slikti. Resnais Gao manam nedod miers. Bet Gao dēls tagad dzīvo pilsēts, bagāts ir, nokristīts ir, apprec krievu sieva. Kad mans bij jauns meitens, viņi grib mans ievilkt iekš veikal. Gao vecais ar bij slikts. Vienreiz atbrauca no pilsēts.

—    Nu, tad dzīvo pie mums.

—    Oi, nē, oi, kā tā var!

Jegors atnāca no tīruma, vezdams zirgu pie pavadas. Viņš ievēroja, ka pagalma galā vējā izžautas izmazgātas dābas jaciņas ar apaļām sudraba podziņām.

No vecās istabas izskrēja Odaka un sāka klanīties..’.

Reiz pie Jegora, kas pēc ecēšanas pusdienas svelmē bija nolicies atpūsties vējainā vietā, pienāca pieci zemnieki. Viņi nocēla cepures, un vecākais no viņiem teica:

—        Sveiciens Jegoram Kondratjevičam. Mēs esam orlieši!

Atkal mājās viesi.

—    Pirms gadiem mēs taču kopā ar jums ar plostiem

atbraucām no Krievijas, — vecais vīrs atgādināja,

—   pirms tam vienlaikus pa Sibīriju klīdām, tad vēl nepazinām cits citu. Bet uz upes sapazināmies.

—        Kā tad tu, Jegor Kondratjevič, esi mājās? — vaicāja kāds zemnieks ar piņņainu seju.

—    Esmu mājās.

—        Kāpēc tu neej uz zelta raktuvēm? Mēs taču pošamies turp. Bet ceļā uzzinājām un nobrīnījāmies… Pats tās atklāji, bet staigā pakaļ ecēšām. Tauta plūst turp tikpat kā ūdens … Kā tad bez tevis .. .

—    Ļaudis ceļu nezina, — vecais apstiprināja.

Jegors pastāstīja, kur jābrauc ar laivu, bet pats noteikti atteicās. Orlieši pārnakšņoja, sagādāja maizes krājumu un devās tālāk.

Jegors negribēja pamest iesākto darbu, aizbraucot projām no mājām.

«Lai bērni tur visu sāk paši,» viņš nosprieda, «bet es nogaidīšu, kas tur iznāks, it kā tā zelta vēl nebūtu!»

19

Divi ķīnieši uz muguras uznesa kalnā Afanasjeva smagos čemodānus. Vecie draugi iesēdās amerikāņu divričos.

—        Ai, kāda pilsēta! — iesaucās Afanasjevs. — Pakalni vien! Kā te lai paiet! Nikolajevska ir līdzenākā vietā. Bel. tu, kā redzams, gribi pārvākties šurp pavisam? — viņš noprasīja Berdišovam. — Nikolajevska taču nīkuļo.

—        Nē, negribu vis, — Ivans atbildēja. — Bet es dzirdēju, ka jūs gribot izvēlēt par Amūras karaspēka kazaku atamanu gubernatoru baronu Korfu?

Afanasjevs izbolīja acis un kļuva atkal līdzīgs kādreizējam brašajam plostniekam Keškam, kādu agrāk viņu pazina Ivans.

—    Puis, kazaku vidū par to nekas nav dzirdams.

—        Kazaki itin kā pieprasot, lai izvēl Korfu par atamanu. Vai neesi dzirdējis?

—    Nē.

—        Viņš ar tevi apspriedīsies. Sanāksmē. Grib paprasīt padomu, kā varētu nomainīt ārzemju preces ar

krievu ražojumiem. Tālajos Austrumos tikai piektā daļa preču ir krievu ražojums. Četras piektdaļas — ārzemju preces.

—    Tu jau ari pats tirgojies ar ārzemju precēm.

Ivanam Habarovskā piederēja medību piederumu un

kažokādu veikals. Viņš pārdeva bises, ko viņam piegādāja no ārzemēm, kā ari Tulā ražotās. Veikalā varēja dabūt cirvjus, mednieku nažus, revolverus un kinžalus, kā ari zābakus. Berdišova medību piederumu veikalu uzskatija par pašu labāko pilsētā. Visi zināja, ka tā īpašnieks senāk bijis kaislīgs mednieks, kas nogalinājis tīģerus un medījis sabuļus. Zināja arī, ka Berdišova veikalā pirktie zābaki vis nelaidīs cauri ūdeni un bisei nebūs nekādas vainas. Pasākumi Ivanam dažādi un dažādās vietās. Amūras limānā viņš iekārtojis zivju pārstrādāšanas punktus. Tur viņam zivis zvejo vesela sādža pārceļotāju no Astrahaņas. Gar Sahalīnas piekrasti divi arteļi — krievu un ķiniešu — ar dakšām izrauš no dzīlēm jūras kāpostus. Tos šalandās nogādā uz Vladivosloku, kur Berdišovam neliels kantoris un dzīvo savs cilvēks, kas kārto visus darījumus, pārdodot jūras kāpostus Ķīnai.

Berdišovam pieder arī velkoņi, kas uztur satiksmi pa jūru, un pasažieru tvaikoņi — pa upi, viņam ir baržas, laivas, mīstītavas un savas mucinieku darbnīcas.

Kādu pazīstamu japani Ivans reiz piedzirdīja līdz nemaņai un tad, staigājot ar viņu pa Korsaka posteni Sahalīnā, pierunāja vairs nezvejot siļķes un mencas, bet aizbraukt uz Amūras limānu pēc lašiem.

—    Es tev došu labas zivis. Kādā sālījumā? Vai sausi sālītas kā japāņiem? Vai mucās? Varbūt ņemsi malku no grēdas?

Rudenī gaiši nokrāsotais platais japāņu šoneris, kas izskatījās pēc pīles, iepeldēja Amūrā. Šoneris piestāja pie baļķu nožogojuma upes vidū, kur uz pāļiem uzceltās mājiņās dzīvoja Ivans ar savu arteli.

Berdišovs piepildīja japāņu šoneri ar sudrabainajiem lašiem līdz pat malām. Viņš pats smēla ar sietu no igvatēm treknos ketlašus. Vējš svilpa, un limāna ūdens bija gluži dzeltens no vētras augšup uzbangotajiem māliem, bet kalni izskatījās pavisam melni. Nožogojums un pāļi 110 viļņu brāzieniem drebēja kā drudzī līdz ar visām

mājiņām, kas bija uzceltas augstu virs ūdens, verstis divas no krasta. Šoneris viegli šūpojās, un triecienos pret nožogojuma baļķiem atplīsa no kuģa bortiem salmu pinumi. Japānis Tokuda smēķēdams stāvēja pie borta un vērīgi nopētīja Ivanu, kas tā pūlējās viņa labā.

Kuģa tilpnēs sagāza ledu. Šoneris aizgāja ar ceļa vēju, viegli slīdēdams pār vilni, to nemaz nesašķeldams. Negaidot tai pašā dienā pienāca vēl viens šoneris ar nepazīstamu japāni. Astrahaņieši arī to piebēra ar zivīm līdz malām.

Nākamajā gadā uz ketlašu zvejas laiku atnāca kādi divdesmit japāņu šoneri, un daži no tiem toruden paguva izšūpoties limāna viļņos vairākas reizes.

Ivanu aicināja viesos uz Japānu. Tā taču atradās turpat blakus. Bet Ivanam nebija laika. Viņam bija jānosūta trīs baržas ar sālītām zivīm augšup pa Amūru.

Tvaikonis nogādāja viņa zivis Vladivostokā ātrāk, nekā ketlaši sasniedza nārsta vietu Usūri piekrastes upītēs.

Ivans it visur līga darbā cilvēkus un pieņēma pat Sahalīnā sodu izcietušos katordzniekus. Viņš ātri uzminēja, kuram cilvēkam ko var uzticēt, kurš var kļūt par sālīšanas meistara mācekli, kurš par mucinieku un kurš — par mašīnista palīgi! vai pārdevēju. Visur Ivanam strādāja paša izmeklēti un pie viņa patvērumu raduši cilvēki, kuri bija atkarīgi no viņa un pateicīgi viņam.

Reiz Nikolajevskā japānis Tokuda dejoja krievu deju. Ivans ievēroja, cik puisis ir lokans, kā izliecas, sagriežot kā skrūvi savu stiegraino stāvu, un cik kvēli spulgo viņam acis. Uztvēris Ivana ciešo skatienu, Tokuda pieklājīgi pasmaidīja . . .

Zaļajā, ar dēļiem apšūtajā amerikāņa Butsbi namiņā Ivana pārdevēji saņēma , pāri okeānam kuģos atvestas garas kastes, kurās ieeļļota iepakojuma vidū atradās medību bises …

—   Vai tu atceries Markelu Habarovu? — Ivans vaicāja.

—    To veco vīru? Kā nu ne …

Afanasjevs un Berdišovs sēdēja ar kokgriezumiem izgreznotos melnā ozola krēslos. Ar baltu galdautu pārklātais galds vai lūza no uzkožamiem.

—         Apsēdies pie mums, Ļuba! — uzsauca Ivans savai jauniņajai saimniecības vadītājai. — Pašu ļaudis vien esam.

Keška bija dzirdējis, ka Ivans salīdzis šo meiču Sahalīnā, atvedis uz jauno pilsētu un iekārtojis pie sevis darbā.

Ivana ģimene dzīvo Pēterburgā. Tur dzīvo arī viņa firmas pilnvarotais — Sila Aleksejevičs Berdišovs.

—        Es vēl biju mazs zēns, kad mans tēvs arvien slavēja Markela šautenes.

—        Gudrs cilvēks bija tas Markels! — Keška vienaldzīgi noteica, nogrābstīdams ar plaukstu zodu, it kā tur viņam augtu kupla bārda.

—         Viņu vajadzēja skolā sūtīt. Atceros, — Markels bija lūdzis atļauju atvērt savu rūpnīcu. Bet viņu bija izsmējuši. Viņš bija rādījis savu izgudrojumu — trīslādiņu šauteni, it kā žēlastības dāvanu lūgdams. Un vītnes stobrā viņš iegrieza ļoti rūpīgi. Es vēl jauns biju, man bija ļoti žēl viņa. Jau toreiz nodomāju, — es nu gan nevienu nelūgšos.

—    Tad tā ir taisnība, ka Nikolajevskai gals klāt?

—    Jā, puis, mūsu pilsēta iznīkst!

—    Bet tu pats, vai tad tu nedzīvo tajā?

—    Es dzīvoju tajā un tirgojos. Tāpat kā agrāk.

—    Vai netaisies pārcelties? Tik daudz jaunu pilsētu!

Caur atvērto logu ieplūda ziedošo liepu smarža.

—    Vai samani? Nikolajevskā tādas dvesmas nav.

Ivans klusēja.

Keška zināja, ja Ivans klusē, tad viņam ir daudz ko teikt.

—        Šeit izvēršas plaša darbība, — Afanasjevs turpināja, — tādēļ jau esam ataicināti uz sanāksmi. Piešķirs arī naudas pabalstus, tikai laikus jāattopas pieprasīt. Jābūt veiklam un pašam jāprot sevi izcelt.

—        Vai tad tu sāki ar naudas pabalstu? Vai tvaika dzirnavas pilsētā tu uzcēli par pabalsta naudu?

—    Nē, par savējo. Bet tu?

—         Ak tad tu nezini? Tīģeris man piešķīra pabalsta naudu, ar nagiem gurnā ieskrāpēja. Es ziemā atradu kalnos zeltu, — pasmīknēja Ivans. Inokentijs bailīgi sarāvās. Viņš bija dzirdējis, kādu zeltu Ivans izskalojis pie Gorjunas tajā bargajā ziemā. — Mums pašiem savi

naudas pabalsti! — Berdišovs uzsita ar plaukstu uz vecā biedra ceļgala.

Zilacainā, patuklā Ļuba mierīgi klausījās, īsti nesaprazdama, par ko ir runa. It kā atcerējusies kaut ko vajadzīgu, viņa piecēlās un izdevīgā brīdī izgāja ārā.

—   Gubernators grib uzmundrināt krievu kapitālu, lai sacenšas ar ārzemju kapitālu, — Keška turpināja.

—    Un vai tu to gribi?

—    Es, puis, izdevību garām nelaidīšu!

—    Zināms, vai gan tu neesi krievu kapitāls, — atsaucās Ivans. — Tikai vaigu kauli tev padevušies lielāki, Keša! Vai atceries, kā tu senāk arvien uzdziedāji: «Dienu tvī-īkstu, naktī skumstu, mieru nero-odu neekur . . .»?

Ivans uzlēca kājās, uzsita ar plaukstām sev pa ceļiem un padejodams nodziedāja:

Sameklē-ējiel manu mīļo,

Manas i-ilgas pastā-āstiet!

Ļuba ienesa piena krūzi no ledus pagraba.

—   Ivan! Un ko tu domā par revolūciju? — Keška noprasīja.

—    Es, puis, nedomāju.

—    Pie mums Blagoveščenskā, it sevišķi jaunie un izglītotie, runā, ka cars neesot vajadzīgs, jo vairāk tāpēc, ka mēs dzīvojam tik tālu, ka visi likumi netaisni, muļķīgi vien un ka šeit ļaudis to vien darot ka neievērojot likumus un laupot. Bet iecelt šeit kādu priekšnieku valdība nespēj, jo visapkāTt taiga, lai pamēģina tajā ielauzties.

—    Bet vai zini, kā japāņi brauca pie manis pēc zivīm — brauca, brauca, bet tad pēkšņi — stop! Teļatjevu iecēla pie mums Nikolajevskā par apvidus priekšnieku. Šis aizliedz! «Ar kādām tiesībām brauc?» Klapatu bija daudz. Piespieda japāņus maksāt mums par iebraukšanu. Tagad viņi pērk biļetes. Zini, puis, kā teātri. Bet nākamajā gadā atkal kas cits. Atkal prasa naudu no japāņiem. Liela gan tā naudiņa nav.

—    Taigā mums pie Zejas ir sādža — tur 'visi brīnum turīgi dzīvo. Atbraukusi priekšniecība: «Kā tas nāk, ka jūs tik turīgi dzīvojat? Mēs daudzus gadus nebraucām

pie jums, domājām, ka esat pavisam iznīkuši. Bet izrādās — jums ir lopi, ir tīrumi, veselīgi cilvēki.»

•— «Tāpēc jau tas viss ir, tētiņ, ka priekšniecība desmit gadus pie mums neiegriezās,» redz, ko šie atbildēja.

—        Tu, puis, taču esi cara kazaks, kapitālists un tēvzemes kalps, vai tev nemaz nav bail?

—    Par ko tad?

—        Šitādi spriedelējumi. Tu taču zvērestu esi devis? Tev priekšniecība jācienī.

—        Kas to vairs atceras! Kur tie laiki! Kad es cēlu dzirnavas, nekādu zvērestu netiku devis.

—        Pie mums Bikšu Jegors sen atpakaļ to pašu pateica ispravņikam.

—    Un tas?

—    Mazliet uzbrēca Jegoram.

…Abi draugi brauca amerikāņu ratos uz sanāksmi. Keška nocēla Ivanam cepuri no galvas un iesita viņam knipi pa pakausi.

—    Kakls tev kā vērsim.

—        Braucam no kalna, bet tu no paša rīta draiskojies, — Ivans bārās. — Es taču rokās turu grožus un vēroju ceļu. Nevaru tev tūdaļ atmaksāt. Ja saķersimies un sāksim cīkstēties, tad abi nolidosim no kraujas Amūrā visai pilsētai par uzjautrinājumu. Tu, puis, nerīkojies prātīgi.

Keška aiz prieka jautri smējās.

—        Kā tev nav kauna, puis, un tāds grib kļūt miljonārs, naudas pabalsts jau gaida tevi.

Sanāksme notika plašā zālē ar divrindu logiem, un barons Korfs vērsās pie ielūgtajiem dalībniekiem ar uzrunu:

—        Kungi! Mēs visi darbojamies vienā no visbagātākajiem neskartajiem apvidiem, kur ar savu nerimtīgo, neatslābstošo darbu tēvzemes labā un ar saviem sasniegumiem ieviešam civilizāciju …

Ivans iepriekšējā vakarā bija viesojies pie barona Korfa, bet Afanasjevs pa to laiku aiz garlaicības klaiņojis pa pilsētu it kā jauns un nabadzīgs puisis.

Gubernators sapazīstināja Ivanu Karpoviču ar jauno ģenerāli no Vladivostokas, cietokšņa un pilsētas komandantu.

Šobrīd, kad zālē ar divrindu logiem gubernators tu-

rēja runu, Ivans pārdomāja savu dzīvi. Sen jau viņam pārmeta, ka viņš nenododas, kā pienākas, kādam vienam pasākumam. Viņam deva padomu pārcelties no Nikolajevskas, solot lielas priekšrocības.

Jā, ierēdņi aizbraukuši, pārvaldes pārceltas, daudzas mājas stāv tukšas, tikai melni logu caurumi rēgojas tur, kur dzīvojuši cilvēki, plandījuši aizkari, gar kuriem bieži paraudzījās bērni un meičas.

Ivans pieradis pie sava saltā ziemeju novada. «Kā būs, ja aiziešu no turienes? Vai pārcelties naudas pabalsta dēj uz Vladivostoku? Jā, šeit ir silts, zied liepas.» Ivanam ir gadījies pabūt gan Samaras guberņā, gan pie Maskavas, gan Pēterburgā. Viņš iepazinis Kalifoinijas tveicīgās naktis un bungu rīboņu, un meksikāņu ģitāru trinkšķināšanu, redzējis nodzērušos, neveiksmju nogurdinātus, slimus, aiz alkām pēc zelta novārgušus, skaidru saprātu zaudējušus cilvēkus ar dažādu ādas krāsu, tērpušos dažnedažādos apģērbos. Viņš bija redzējis brangus, labi paēdušus, lepnus, veiksmīgus un augstsirdīgus vīriešus braucam lepnās ekipāžās kopā, ar skaistām sievām un meitām. Bija redzējis, kā biržas uzpērk vērtspapīrus un zeltu.

Vakar jaunais ģenerālis viņam pateica, ka Vladivostoka būs pilsēta, kas ar laiku izaugs tikpat liela kā Sanfrancisko. Varbūt pat apdzīs to. Ģenerālis sacīja, ka drīz vien tur vajadzēs atklāt kuģu satiksmes līniju Vladivostoka — Sanfrancisko . ..

«Vladivostoka — Sanfrancisko?» domāja Ivans.

Gubernatora runa bija apsvērta un lietišķa. Viņš runāja par rūpniecības attīstību šajā apvidū nākotnē, par to, ka vajadzīgs darba spēks, ka pilsētām vajadzīgi amatnieki. Nepieciešams ierīkot ostas, paplašināt kuģniecību, uzbūvēt kuģu un visādu ieroču remontdarbnīcas.

Turklāt vēl Korfs prata jo noteikti paust savus progresīvos uzskatus un noturēt pieklājīgā attālumā no sevis tos, kas viņā klausījās …

.. . Gludi noskuvies, melnā uzvalkā ar baltu, cietinātu apkaklīti Inokentijs Afanasjevs sēdēja netālu no ozolkoka katedras, no kuras gubernators jau vairākkārt vērsās taisni pret viņu, it kā Keška būtu par kaut ko vainojams …

—    Kungi, mūsu sanāksme ir vēsturiski nozīmīga. Tā gan domāta ne vien kā apspriede, bet arī kā ļoti autoritatīva padomdevēja. Visus jūsu priekšlikumus un prasības es ņemšu vērā, izpētīšu un apsvēršu. Lai gan mūsu lēmumus vēl nevaram uzskatīt par tādiem, kas valdībai katrā ziņā jāpieņem, taču šo lēmumu nozīme ir liela, un tie, bez šaubām, ļoti noderēs …

Šajā neparastajā nostūri nebija muižniecības, un Andrejs Nikolajevičs Korfs no sirds vēlējās darīt visu iespējamo, lai šis apvidus uzplauktu. Viņš nojauta, ka valstij nepieciešama konstitūcija, ka impērijā jānodibina vadība, kas darbotos patstāvīgāk, un uzskatīja, ka viņš šajā nomalē ieliks vienu no pamatakmeņiem impērijas nākotnei. Viņš bija vairākās valodās izlasījis visu, kas uzrakstīts par Kanādas, Austrālijas un Amerikas kolonizāciju. Tas, ka šeit nebija muižniecības, spārnoja viņa cerības.. . Šeit viņa rokas bija brīvākas nekā ar muižniekiem pārpilno guberņu gubernatoriem.

Ivans klausījās, kā Korfs nosauc lielo firmu īpašnieku vārdus: Vtorovs, Kunsts un Albērs, Lindholms, Čurins… Pieminēja arī Berdišova vārdu, pavēries uz Ivana pusi un laipni pazibsnījis ar brillēm.

Barons Korfs bija cēlies no senas bruņinieku dzimtas. Pēdējo divu gadsimtu laikā šie bruņinieki bija pārkrievojušies un devuši Krievijas impērijai veselu rindu izcilu darbinieku. Baumas par to bija atklīdušas uz Tālajiem Austrumiem jau pirms jaunā ģenerālgubernatora atbraukšanas. Un tagad, vairākus gadus novērojis apvidus dzīvi, Andrejs Nikolajevičs beidzot sasaucis llabarovskā uz pirmo sanāksmi visus vietējos darbiniekus. Šajā rīcībā viņš saskatīja nākotnes demokrātisma aizsākumu.

Ģenerālgubernators nokāpa no katedras un apsēdās zem visā augumā uzgleznotā Aleksandra III portreta.

Berdišovam blakus sēdēja plaši pazīstamais uzņēmējs Bilinovs. Viņš bija gara auguma, ar uzblīdušu, sarkanu seju, smailu degunu un bālganām acīm, kuras vienmēr turēja pievērtas.

Visi klātesošie sēdēja nekārtīgi sastumdītos krēslos, un tas vēl palielināja šīs naudas dūžu un kara ierēdņu sanāksmes iespaidīgumu. Tādā šķietamā nekārtībā sēž miljonu un kuģu īpašnieki, kā arī zelta atradņu, rūdas raktuvju un ostu saimnieki.

Bitinovam bija kaulaina, veselīga krievu zemnieka ķetna — zemnieka, kuru liktenis atsviedis šurp pār trejdeviņām zemēm. Šīs lielās ķetnas un platie pleci nesaderējās ar uzblīdušo seju, kas liek atcerēties nodzērušos cietuma uzraugu.

Ivans zināja, cik mēriņus salej sevī šis gaļas blāķis, slēdzot darījumus gan ar vietējiem, gan kāda cita apvidus ierēdņiem ir sākumā, ir beigās, bet pašā darbības gaitā — tos saskaitīt nevar neviens …

Bitinovs ir nerunīgs, rupjš, bet ne jau pret visiem. Uz ko viņš mērķē šobrīd? Berdišovs to pamanīja tūdaļ, tikko pārlaida skatienu pār Bitinova nelīdzeno, skūto seju. Zināms, viņš mērķē uz naudas pabalstu. Kā mednieks, kas zina, ka zvērs tuvu, viņš tur šauteni gatavībā un acs jau ņem uz grauda.

Arī viņš ir devis darbu bijušajiem katordzniekiem, japāņiem, vāciešiem un ķīniešiem. Vieniem viņš pratis pārdot lētāk, no citiem — noplēst. Bet, kā redzams, viņu visvairāk interesē tas, ko viņa ekselence bija pieminējis, — valdības naudas pabalsti. Uz tiem tad Bitinovs vērsa savas piemiegtās acis. Viņu mazliet traucēja tikai zeltrūpnieks Ivans Karpičs Berdišovs, kas sēdēja viņam tepat priekšā.

Bitinovs zināja, ka tādā purvā, kāds ir šeit, neviens negribēs dzīvot bez degvīna. Šurp jāved spirts, degvīns, un tad viss ritēs kā pa diedziņu. Lai nopirktu spirtu, vajadzīgi ienākumi. Ja valdība sadomājusi ieņemt šo purvu, lai maksā! Mēs jau tiksim ar to galā! Bet lai dod valsts naudiņu!

—    Es atļāvos sev, kungi, — sāka runāt civildienesta ģenerālis ar vaigu bārdu, — nelielu vēsturisku salīdzinājumu . . . pie mūsu tēvzemes robežām, izraisot tautā uzņēmību un darbošanos uz savu roku, tiekšanos uz rūdas un zelta raktuvēm …

Pēc tam uz katedras parādījās gados vēl jaunais Pjotrs Ivanovičs Gaodapu. Viņš bija tērpies nevainojamā uzvalkā, uzlicis acenes zelta rāmjos, kas ļoti piestāvēja pie viņa melnajiem, spīdīgajiem matiem. Jaunais Gaodapu ātri iekaisa:

—    Kungi, mūsu apvidū atrodas katordznieku sala. Viss, kas valstī ir noziedzīgs, izsviests tur … — Jaunā kapitālista skaistā, īsi apcirptā galva pieklājīgi pagriezās gan uz vienu, gan uz otru pusi. — Mūsu pienākums palīdzēt nelaimīgajiem, dot viņiem iespēju nopelnīt, pēc atbrīvošanas iesaistīt viņus darba dzīvē … — Pēc tam viņš atzīmēja, ka nepieciešams aizsargāt krievu ' tirdzniecību, kas spējīga attīstīties un sekmīgi konkurēt ar ārzemju tirdzniecību.

. .. Pēterburgā Ivans bija licies ar jūrlietu ministru Nikolaju Matvejeviču Čihačovu, kurš kādreiz piedalījās Neveļska ekspedīcijā uz Laimes Līci. Ministrs bija pateicis, ka pastāv slepens norādījums Pieamūras novada gubernatoram. Tālos un no centra nošķirtos novados, lai arī tur būtu atrodamas milzīgas bagātības, aizliegts radīt uzņēmumus ar lielu strādnieku saplūdumu.

Kāpēc? Ivans saprata, kāpēc.

—    Mūsu novadā nav amatnieku, — turpināja jaunais Gaodapu, — bet iedzīvotāju līmenis augsts, un šie apstākļi nevar nesatraukt valdību.

Uz katedras uzkāpa vecais Tifontajs.

Ivans jau vairākkārt bija ievērojis, ka jaunais Gaodapu un vecais Tifontajs izturas viens pret otru visai vēsi. Gao būvēja Habarovskā divstāvu ēku tirgotavai. Tifontajam bija veikali visās pilsētās. Viņš bija uzcēlis. dzirnavas, kur, tāpat kā Keškas dzirnavās, samala graudus augstāka labuma baltos miltos ķīniešiem, jo tie neēd rupjo maizi.

Tifontajs noslaucīja ar mutautu kailo pakausi un, laipni visiem uzsmaidīdams kā veciem paziņām, pazemīgi lūdza pievērst uzmanību viņa uzskatam, ka galvenā dzelzceļa līnija no Aizbaikāla uz Tālajiem Austrumiem jāvelk pār Ķīnas teritoriju. Jārada Ķīnā sava tirdzniecības ietekmes sfēra, pamazām izspiežot angļu un franču kapitālu un sadarbojoties ar vācu un amerikāņu kapitālu, jo tas ir jaunāks … «Nepieciešams izbūvēt taisnu ceļu, kungi! Sīkāku sava uzskata iztirzājumu šajā jautājumā iesniegšu Transporta komisijai.»

Runāja vēl par vīna ražošanu, par zvejniecību un zivju apstrādāšanu, par to, ka policijai šeit trūkst satiksmes līdzekļu, ka nav īstas kuģu būvniecības, ka zelta ieguve pārāk niecīga, jo lielāko daļu zeltrači aiz-

pludina pāri robežai un ar ķīniešu starpniecību tas aiziet uz Sanhaju un Angliju, lai gan tam vajadzētu ieplūst valsts kasē. Jāizkārto zelta nodošana uz izdevīgiem noteikumiem.

Rūpnieku komisijas sapulcē Piejūras tirgonis Semjonovs klaigāja, ka nav pieredzējušu stūrmaņu un šķiperu, ka vajag atvērt jūrskolu un skolu japāņu un ķīniešu valodas tulkiem.

—    Nekā mums nav!

—    Vācu firma fraktē kuģus un uztur satiksmi ar Japānu. Bet mēs?

—    Vietējais zemnieks atved medu, un drava viņam laba. Liepu meži tur aizstiepjas simtiem verstu tālu … Bet kāds ir noiets? Un transports?

Runāja par jūras kāpostu un trepangu izvešanu uz Ķīnu.

Pārtraukumā Afanasjevs sacīja:

—    Baidās dot mums rokā zeltu! Patiešām baidās! Vai nav muļķis tas mūsu cars!

—        Viņš vis nav muļķis, — Berdišovs atbildēja.

—   Mēs esam mazliet pamuļķīgi.

—    Nudien, muļķis. Paraugies, kāds vērsis, — Keška pamāja uz portretu un pielika pie uzacīm divus pirkstus, it kā parādīdams, cik caram šaura piere.

—    Tas viss, puis, ir tālu no mums. Kāda mums abiem tur daļa? Vai tiešām mēs šeit nepratīsim pielāgoties? Ak tu, revolucionār!

—    Zināms, es jau gribētu .. .

Cihačovs vēl bija stāstījis Ivanam, ka grāfs Muravjovs vienmēr atgādinājis: — Vajadzīgs dzelzceļš. Nē! Nav piešķīruši tam naudu un pat neatcerējās. Neatcerējās tik ilgi, kamēr angļi izbūvēja dzelzceļu no Kanādas uz Kolumbiju pāri kontinentam. «Jūras šaurumus mums! Šitāds karš un upuri! Amūra aizmirsta. Bet tie šaurumi, salīdzinot ar Tālajiem Austrumiem, nav ne plika graša vērti!»

—    Caru tomēr nogalināja, — Keška iebilda.

«Caru nogalināja,» domaja Ivans. «Nogalināja caru!»

Ivans gribētu pateikt, ka naudas pabalstus nevajag izsniegt. Tie atvelk šurp tikai laimes meklētājus, kas neko neprot un nespēj. Pateikt, ka šī katorga saindē apvidu. Ka nav jāatceļ atļauja ievest un izvest preces

bez muitas. Bet viņš zināja, ka plosās vētra un ka milzīgajā darba laukā grūti būs pastāvēt tikai ar savu prātu.

—   Ai, Keša, ja tu būtu zeltrūpnieks, tad mums risinātos cita saruna, — Ivans mājās sacīja savam viesim.

—    Par ko? Par ko? — Keška uztraucās. — Nu saki. Pasaki taču.

—    Mēs abi saliktu kapitālus kopā un pirms visiem citiem atvērtu savu banku. Zeltrūpnieku sabiedrības banku. Bet kādu banku var atvērt tvaika dzirnas ar nieka zvejnieku un jūras kāpostiem? Nāc, puis, Šanhajas virtuve! Rausīši un trepangs!

—   Man ir divas zeltraktuves, tikai nelielas, — pateica Keša.

Ivans piemiedza aci.

—    Vai pārāk nelielas?

—   Vienā izskaloju sešus pudus. Otrā — divus ar pusi.

—    Oho! Taču mēs abi neesam skoloti. Bet jāpārzina finansu būšanas. Es došos apceļot pasauli un mācīšos. Iegriezīšos tur, kur paši treknākie baņķieri. Gribu aprunāties ar viņiem, paprasīt padomu. Arā taču nedzīs? Cilvēki vien ir. Vai gan viņi sliktāki par citiem?

—    Vai pie Rotšilda iesi, vai?

—    To visu uzņemos es, tikai ne tūdaļ. Bet vieta šodien pat jāiezīmē! Būs mums sava banka.

—    No Parīzes braucot, kaut Blagoveščenskā apmeties … Citādi uz to savu purvu vien, uz savu Nikolajevsku . ..

Pagaidām neviens nebrauca no galvaspilsētas cauri Sibīrijai. Starp Vladivostoku un Odesu kursēja privātīpašnieku kuģi. Ar šiem kuģiem atbrauca pārceļotāji no Ukrainas.

—    Pienāks laiks, — Ivans noteica, — kad zeltu varēs pirkt atklāti. Mūsu likumi pagaidām nekur neder, un mēs zaudējam zeltu. Bet tu un es — mēs savu daļu paņemsim. Es zemniekiem jau ieminējos par to, vai viņi neapvienotu savus kapitālus ar manējiem.

—    Un ko tad viņi teica?

—    Viņiem vispirms vajag kapitālus iegūt… To saku tev pēc tīrākās sirdsapziņas.

—    Tu taču mums esi gudrs, Ivan, gudrāks par popa telēnu, — Inokentijs pajokoja, — pielūko, tikai neatver muti pirms laika. Tas pie mums nevienam nepatīk. Izliecies par pamuļķīgu.

—   Ko nu vairs slēpties! — Ivans atbildēja. — Un no lodes noslēpties tikpat nevar.

—    Atbrauca lielkņazs, un visi priecājās. Par ko? Ja paklausās, viņi paši taču negrib monarhiju? Bet kuģim pakaļ skrēja verstis desmit, kliegdami «urā».

—    Cilvēki taču ir ziņkārīgi.

—   Viņiem viss vienalga. Arī sievām!

—   Jā, arī sievietēm!

—    Bet es agrāk domāju, ka tu esi no kņazu cilts.

—    Nē, es stāstīju visādus izdomājumus, lai cilvēkus maldinātu. Bet tu tagad klusē. Citādi nodomās, ka tiešām esmu kņazs, un tad neviens mūsu bankai naudu neuzticēs. Vai zini, ka Maskavā galvenā iela ir Tveras iela?

—    Kā ne? Galvenā Krievijas iela. Ir arī pilsēta — Tvēra. Tad vēl Kostroma. Lielā Ustjuga!

—    Tagad no Odesas līdz mums atnāk kuģi. Varbūt arī es paskatīšos, kāda ir tā pilsēta. Senāk viss bija vienkāršāk: Sahalīna, Japāna, aiz salām — Ķīna. Aiz jūras — Amerika …

Nākamajā dienā pienāca Keškas tvaikonis, un dienu vēlāk Afanasjevs devās uz upes lejgalu noslēgt līgumus ar zvejniekiem par zivju sagādi.

… Uz maza kroņa tvaikonīša Berdišovs brauca augšup pa Usūri. Nakti viņi pavadīja pie purvainā Ķīnas krasta. Sacēlās bieza migla. Tvaikonis drošības dēļ laiku pa laikam ierēcās. Bet ne no pašu krasta, ne no kaimiņu krasta neviens neatsaucās.

Uz klāja pie Ivana pienāca jauniņais ģenerālis Sokolovs no Vladivostokas. Viņš pastāstīja Berdišovam, ka abi ar sievu braukuši pajūgos pa Amūru, ka pārnakšņojis Uraļskā, iepazinies ar vietējiem zemniekiem un guvis par viņiem ļoti labu iespaidu. Sevišķi izcēlies Jegora Kuzņecova dēls . . .

Ģenerālis teica, ka Vladivostokā viņu sagaidīs ekipāža un viņš paņems Ivanu līdzi. Esot jau izcirsts labs ceļš, tur strādājot mērnieki, kas sadalot zemes gabalus pārceļotājiem no Ukrainas. Bet pašā Vladivostokas

pilsētā varot noslēgt līgumus par cietokšņa izbūves darbiem.

Ģenerālis ieaicināja viņu savā kajītē. Viņš stāstīja, ka vispirms tur vajadzēšot uzcelt bateriju uz Tīģera sopkas, kas tad valdīšot pār pieejām piekrastes kuģniecības piestātnei un varēšot tās nosargāt…

20

Pie nomelnējušās baļķu sienas tajā mājas pusē, kur nav logu, uz paviļas sēdēja Petrovans. Vēl nepārģērbies pēc garā ceļa mājup, vienā kreklā, ar krustiski pārmestiem bikšturiem un purvā sabristiem garstulmu zābakiem kājās, Vasja stāstīja brālim par darbu zelta atradnēs.

Vasja līksmi izjuta, cik šeit ir labi un cik saskanīgi viss iekārtots. Augu vasaru viņš bija nodzīvojis būdā kopā ar zella skalotājiem pie mežonīgās upītes. Un šobrīd viņam šķila pat neticami, ka viņš atgriezies mājās.

—        Tēvs visu laiku baiļojās, ka jūs tur kāds nošaus, — Pjotrs pateica.

—    Kur nu, neviens netika šāvis.

Pavasarī, braucot uz atradnēm, Vasja bija nokļuvis caurtecē pie kuģu ceļu uzrauga.

—        Es tā domāju, ka satikšu jūs, — viņš atzinās Katerīnai.

—        Es zināju, ka jūs dosieties uz zelta atradnēm, — Katja atbildēja.

—    Kā tad jūs uzzinājāt, ka mēs ejam uz atradnēm?

—    Uzzināju!

—    Vai daudz ļaužu dodas turp?

—    Pagaidām vēl neviens, bet drīz brauks it visi …

… Fedja pārlēca pār žogu un apsēdās pie puišiem.

No mājas iznāca Tatjana. Vasjam gribējās pastāstīt, ka vēlāk atbrauca uz zelta atradnēm arī matrozis ar meilu. Pašlaik Vasju valdzināja patīkamā sajūta, ko izraisīja dzimtās mājas ierastie apstākļi, bet viņš jau juta, ka drīz vien kļūs garlaicīgi. Jau tagad viņam dažbrīd kaut kā trūka. Viņš jutās laimīgs un arī skuma. Acīgā Tatjana ievēroja viņā jaunu pārmaiņu.

Vasja nolēma, ka neteiks ne vārda par to, kas viņu saviļņo. «Un vēl Tatjanai dzirdot! Tad gan es būtu muļķis!»

—    Nevienu nešāva, — viņš atkārtoja.

—    Vai kāvās ari? — Fedja gribēja zināt.

—    Tikai gribēja šaut. Tur atradnēs pie mums bija tāds garš puisis no pilsētas. Viņš vienmēr staigāja ar trim suņiem. Pašam seja bāla, bet acis visu laiku šaudās apkārt pat tad, kad nav līdzi suņu, it kā viņš uzmanītu tos. Acis viņam skraidīt skraidīja uz trim pusēm. Viņa suņi sakoda vienu ķīnieti, un tad tikko nesākās kauliņš. Vienu suni mēs nošāvām. Bet Silantijs piedraudēja: «Es pats jūs visus apšaušu.»

—    Nu, ko tad jūs tā nošķīrušies no mums? — teica māte, pienākusi klāt. Pēc tam visa ģimene sanāca sakņu dārzā. Visi brīnījās, klausoties Vasilija nostāstus par dzīvi atradnēs.

Kaut kur aizsmakušā balsī kaut ko kliedza Pahoms Bormotovs. Vasilijs jau zināja, ka tur sākusies nebeidzamā ķildošanās starp brāļiem. Kamēr Pahoms ar Iļju skaloja zeltu, Terentijs bija pacenties, uzbūvējis sev māju un aizgājis projām no vecākā brāļa.

* * *

… Atradnēs Iļja reiz pateica:

—        Ja es atgriezies atradīšu savu sievu ar kādu kopā, nositīšu!

—        Ko tu muldi? — Vasja pretojās. Viņš bija ievērojis, ka Iļja mazpamazām kļūst arvien drūmāks, skarbi runā ar visiem cilvēkiem, bieži paliek rupjš un reiz saniknojies tā iezvēla suņu saimniekam Silantijam, ka tam visa seja bija asinis.

—    Viņa kļuvusi man neuzticīga.

—    Kas tev teica?

—    Viņa pati.

—        Nevar būt. Viņa droši vien pakaitināja tevi, — Vasja centās pārliecināt Iļju, sajuzdams, ka pats vakara krēslā nosarkst līdz matu galiem. — Būs gribējusi tevi sakairināt…

—    Vai tu siti viņu? — pajautāja bijušais katordz-

nieks gados jau vecais Jakovs. — Nu, tad viņa aiz pārbīļa tev tā pateica.

—        Nē, es viņu nesitu, — Iļja atbildēja. — Es pret viņu nekad neesmu roku pacēlis.

—        Ak tu, ērms, tikai nule to iedomāji! Toreiz vajadzēja ar siksnu vai grožiem noslānīt.

—        Pirtī, — smīknēdams piebilda kāds jauns zeltracis ar iesauku Zutis.

—        Par to var iesūdzēt tiesā! — Vasja iekaisis iesaucās.

—        Vīru par to netiesā, — ierunājās zemnieks Sapogovs no Voroņežas.

—    Vīram tādas tiesības! — vecais apstiprināja.

—   Viņas visas ir maitas.

—    Visas ir kuņas!

Zelta meklētāji, kas vienuviet gulēja plašajā būdā, sāka gānīt sievas.

—    Viņas visas ir nekauņas!

—        Tikko vīrs prom no mājām, — tūdaļ līp kādam klāt.

—    Par viņu jūs velti tā runājat, — apgalvoja Vasja.

—    Tāds kā joks! — aizsmakušā balsī runāja vecais.

—    Nule tikai atcerējies. Viņa mājās pinas ar mīļāko, bet tu vēl skalo viņai zeltu. Nule tikai atcerējies!

—    Nē jau, viņa ir uz grūtām kājām, — Iļja atbildēja.

—   Ne ar vienu viņa nepisies. Vainīgas mājas vecenes.

—        Varbūt viņa gribēja tevi sadusmot, — ieminējās Sapogovs.

—        Vienalga, — noteica Zutis. — Tādu iespēju garām laist nevar. Lai citā reizē vairs tā nejoko ar vīru. Nevajadzēja dusmoties, bet paņemt grožus, aizvest kaut kur un tad — velc nost visu, kas traucē. Ak, puis, šitādu izpriecu palaidis garām!

Visi sāka smieties, bet Iļja apklusa, sajutis, ka apkaunojis sevi visu acu priekšā. Viņš lādēja sevi par to, ka bija sācis runāt.

—    Tādas tiesības tev bija!

Tajā lietainajā naktī visi aizmiga. Vīri tur bieži tādējādi pieminēja savas sievas. Jo dienas ritēja, jo biežāk. Vēl biežāk viņi pieminēja m^izi. Jau ilgi neviens nebija ēdis svaigu maizi, pat redzējis nebija. Viņiem bija zelts, bija gaļa, zivis, bet maizes nebija. Mājas un

ģimenes bija tālu. Nākamajā rītā Vasilijs paņēma laivu un pārcēlās uz salu, kur dzīvoja matrozis.

—        Kālab tu neskalo? — vakarā viņam noprasīja Saša. — Atkal slaisties? Kur biji? No kurienes nāc? Kādēļ nāc? Ej tur, kur biji. Dzīvo tur, kādēļ tu nāc šiten?

—    Kādēļ nāku? Strādāt…

Vasja vēroja, ka Iļja ar katru dienu kļūst drūmāks un it kā novīst.

Kad viņi atgriezās Uraļskā, māte apvaicājās Vasjam:

—    Nu, kā jūs tur dzīvojāt?

—        Labi dzīvojām! — dēls atbildēja. — Tikai maizi neredzējām visu vasaru. Edām, kas pagadījās. Dod, māmuk, kaut riecienu maizes. Citādi visādi bija labi!

—        Kas tur varēja būt labs, ja nebija maizes, — māte norūpējusies atsaucās.

Tagad mājās, kad Vasilijs beidzot bija nobaudījis no mātes roku ceptajiem maizes klaipiem, viņš arvien vairāk domās pievērsās tam, kas bija palicis tur atradnēs. «Tā tik ir meitene! Kad es viņu atkal redzēšu … Kas gan notiek ar mani.. .»

—        Man taču paša bērni aug lielāki! Saproti taču! Un tas esot brālis! Mēs taču uz vecuma galu esam tos laiduši pasaulē! Nevar taču dzīvbt barā vien, — Terentijs pūlējās pārliecināt brāli, jau divdesmito reizi atkārtodams vienu un to pašu. Bet Pahoms arvien vēl nespēja samierināties, ka tik padevīgais brālis aizgājis no viņa uz visiem laikiem.

Pie viņiem piegāja Timotejs Siļins.

—        Nu, Pahom, izjukusi gan tava ģimene! Dēls jau atdalījās, tagad arī brālis projām.

—         Tā ir! Tagad esmu brīvs un dzīvoju, kā vēlos, — Terentijs atbildēja. — Tagad es pašu Jegoru apsteigšu.

—        Iesim mājās, mēs neesam mazi bērni, lai mērotos spēkiem uz ielas! — sacīja Pahoms.

—        Nē, bērni mēs neesam! — iesaucās Terentijs un satvēra brāli aiz apkakles.

—        Hei, jūs! — iesaucās Siļins. — Uz mani šodien šāva. Laivu sašāva vienos caurumos kā sietu. Bet es ka sāku atšaudīties, tad bija ko redzēt… It visus nogāzu . ..

—    Pietiks melot! — Terentijs attrauca.

No rīta Duņa iegāja pie Tatjanas Kuzņecovu vecajā mājā. Sašas sieva tagad aizbraukusi, un tur vārīja lopiem barību. Pie spārēm bija sakārtas sīpolu virtenes.

—    Iļja vakar man iesita! — pateica Duņa.

—    Vēlu gan viņš attapies! — Tatjana pasmējās.

Vakar Duņa bija redzējusi, ka Vasilijs, stāvēdams

sakņu dārzā, sarunājas ar brāli, un nodomājusi, ka viņš tomēr ir jauks. Viņa pagaidīja, vai puisis nepavērsies uz viņas pusi. Bet Vasja nesajuta viņas skatienu. Nepavērās!

—         Un kā Iļja izturas pret mazo Pavļiku? — vaicāja Taņa.

—         Pret Pavļiku? Rotaļājas ar bērnu, nevar nopriecāties vien. Saka, ka esot skaists. Ka beidzot ģimenē būšot viens gaišmatītis.

—    Lai pasūta vēl vienu! — noteica Tatjana.

Duņa nosarka kā biete un izskrēja laukā.

—    Duņuk! — Tatjana metās viņai pakaļ.

Bet Duņa jau bija gabalā. Taņa tālāk negāja …

—        … Es tevi, čūsku, nožņaugšu! — tikko ienācis istabā no laivas, piedraudēja Iļja,

—        Bērni, aizteciet pie vecmāmiņas, — Duņa sacīja.

—    Laid, es aiznesīšu mazulīti pie kaimiņiem, — viņa piebilda, kad bērni bija aizskrējuši.

—    Aiznes! — vīrs atļāva.

—        Es pagaidām atstāšu dēliņu pie jums, — pateica Duņa, iegājusi ar mazuli pie Fjoklas Siļinas. — Iļja atgriezies un grib mani pārmācīt. Ka netrāpa bērnam.

Bet šodien, skriedama mājup, viņa atcerējās to un sevī pasmējās.

Duņai pretim ar grāmatu rokās nāca mazais Aļoša Kuzņecovs, tērpies tīrā puskažociņā, ar zābakiem kājās.

—        Vai tu ej mācīties? — uzprasīja Duņa un pati atplauka smaidā, aizmirsusi savas nesaskaņas.

—    Uz skolu! — puisēns lepni atbildēja.

Duņa pavērās visapkārt. Debesis bija dzidras, un saule spoži spīdēja. Šodien zeme jau bija uzsalusi. Uz zilajiem kalniem mirdzēja baltie sniega blāķi. No skolas ēkas ķieģeļu dūmeņa vēlās biezi dūmu mutuļi.

Duņa nodomāja, ka viņas vecākais dēlēns Semjons arī būs jālaiž skolā, viņš jau sen lūdzas. Šodien jāaiznes skolotāja sievai kāda laba zivs.

Viņa palūkojās uz upi un atcerējās Ivanu. Viņš droši vien peld kaut kur tālu okeānā. Un Duņai piepeši likās visas viņas likstas un raizes tik bezgala sīkas, jo, acīm redzot, viņu dzīvē gaida vēl kaut kas — labs vai slikts, to viņa nezināja.

Bet pagaidām tuvojās ziema.

II DAĻA. KUZŅECOVA PUSE

..

1

Jegors ar brāli Fjodoru un Tatjanu buru laivā veda uz zelta atradnēm dēļus, mucu ar sālītu gaļu, trīs maisus miltu, asmeņkapļus, lāpstas, laužņus, kratīkļa «sietus, gultas, teltis, zvērādas, puskažociņus, maisos sabāztas dažādas drēbes, kastēs iesaiņotus traukus un katlus.

Ceļā lejup pa Amūru iznāca atkal pārciest ir vētru uz upes, ir lietu un aukstumu, ir pārnakšņošanu uz salām — gluži tāpat kā pirms daudziem gadiem, un Jegoram tāpēc likās, ka viņš vēlreiz pārdzīvo savu jaunību, — tikai tagad viņam bija cita rocība.

No lej gala pūta pavasara vēji. Tikko sāka svīst gaisma, visi piecēlās. Ugunskurs klusītēm sprakšķēja, un pa zemi klājās laiska dūmu strūkliņa, it kā nevēlēdamās mosties un saldama aiz aukstuma mikluma. Bezgalīgajā ūdens klaidā kā zilas dobes vīdēja cita aiz citas izstiepušās salas.

No egļu mežiem tālumā aiz ūdens bija redzamas tikai galotnes.

Atstūmušies no krasta, zemnieki uzvilka buras un ķērās pie airiem.

Šodien sāka pūst ceļa vējš. Piekrastes dumbrājā viņi atrada ieeju ezerā. Pa šauro atteku starp apsūnojušajiem, ciņainajiem un staignajiem krastiem vilka viegls vējiņš.

Dūmakā vīdēja ezers. Ap ezeru kā spīdīgi, zili gludekļi stāvēja sopkas. Vējš spēcīgi šalca, un ezera seklie ūdeņi kļuva aizvien dzeltenāki no uzvandītajām Duņām un māliem. Vētra apšļāca airētājus ar dzeltenīgu šķidrumu.

—   Tur jābūt ķērienam, lai šitādos dubļos atrastu avotu, — sacīja Fedja. — Es nekad nebūtu atradis to caurteci.

Sākot no sarkanas kraujas klints ar spurainu virsotni, starp divām ļoti lielām salām plūda dzidrs ūdens. Tas nesa līdzi uz sēkļiem kā baļķus nomizotus koku stumbrus un daudz zaru ar pūkainiem pumpuriem. Tālāk ūdens pamazām kļuva balts un bija līdzīgs stiprai tējai ar pienu. Vējš bija ass un salts kā vienmēr pēc ledus iziešanas.

Saule tomēr karsēja, airēt bija garlaicīgi un grūti pēc brauciena pa straumi, tagad viņiem vajadzēja airēties augšup pret straumi. Jegors zināja, ka pastrādās, ielocīsies un pieradīs.

Tagad visi agri devās uz zelta atradnēm. Paši pirmie aizdrāzās Pahoms ar Iļju. Viņiem pakaļ devās Jegora dēli: kaislīgie zelta skalotāji Saša un Vasja. Aizbrauca Siļins. Neatpalika arī Barabanovs. Visi kaimiņi izrādījās tik veikli un manīgi, ka Jegors pabrīnījās. Bet kaimiņi nevarēja saprast, kāpēc Jegors pats nesteidzas. Vasilijs jau agri sāka mudināt viņu, lai gatavojas, bet nevarēja sagaidīt. Jegors nodomāja, ka dēls pārāk aizrāvies kā azarta spēlē.

Piegura rokas. Laivu pieairēja pie salas. Fedja aizmetās pa garo zāli uz krūmiem, tur bija tik silti kā uz krāsns un klusi, klusi, ziedēja puķītes, auga savvaļas sīpoli, rāmi klauvēja dzenis, trillināja cīruļi. Fedja saplūca veselu sauju loku.

Caurtekās gaiss bija siltāks. Tās no vēja pasargāja sopkas. Ūdens visu laiku mainījās: gan kalnu ūdens, gan piena baltais, gan dzeltenais Amūras ūdens, kas bija alus krāsā. Tātad upīte vēl nebija sasniegta, šīs bija attekas Amūras lej galā.

Airus nomainīja pret kārtīm. Uz salām parādījās mežs. Seklā, ņirbošā straumīte žļakstēja ap lapegļu stumbriem, kuru lej gals likās apdedzis. Kāda resna koka stakle bija aizķērusies aiz bērza zara.

—    Cilvēks! — brīdināja Fedja.

No augšgala pretim traucās laiva. Kravu tajā nosedza ādu pārklāji.

Cilvēks ar jērādas cepuri galvā noliecās, it kā aptaustot šauteni, kas gulēja viņam pie kājām, kreisajā rokā viņš turēja stūres airi. Aiz kravas pacēlās vēl viens ar cepuri galvā.

Fedja izvilka revolveri.

—    Liec nostl — Jegors pavēlēja.

—   Esiet sveicināti! — kad laiva pieslīdēja blakus, uzsauca vīrs, kas stāvēja priekšgalā.

—    Sveicināts! — kā vienā balsī atbildēja brāļi Kuzņecovi.

Piebraukušajā laivā piecēlās kājās vēl divi vīri ar kārtīm rokās un sāka atspiesties … Laiva apstājās.

—    Te jūs cauri netiksiet. Jābrauc apkārt salai. Uz kalnu grēdām daudz sniega, lejup drāžas lieli ūdeņi, straume pārāk spēcīga, — pateica laivas stūres vīrs. Viņa seja izskatījās pelēka no daudzajām dziļajām rievām, kurās šķita sakrājušies kvēpi no mežā kurtajiem ugunskuriem. — Mēs paši esam no Voroņežas … Varbūt esat dzirdējuši Sapogovu vārdu?

Pēc šo ceļā sastapto braucēju padoma Jegors un Fedja sēdās pie airiem un sāka apbraukt salu. Tālumā viņi ieraudzīja vēl vienu laivu, kas stāvēja pie krasta. Augšā uz krasta kūpēja ugunskurs. Vīri no Voroņežas atpalika.

Aiz sēres ūdens plūda tik strauji, ka nebija iespējams pabraukt augšup, kamēr pārcēla airus, straume jau panesa laivu lejup. Stundas laikā viņi nebija nobraukuši pat versti.

—    Droši vien šī nav tā atteka, apiesim apkārt vēl vienai salai. Aiz tās noteikti būs lielais līkums, kas jāapiet, — sacīja Jegors.

Viņi nobrauca lejup līdz rāmajai attekai un uzvilka buru. Fjodors mazliet piepalīdzēja ar airiem.

—    Stop! — uzkliedza viņiem no krasta.

No augstās zāles iznāca ūsains zemnieciņš ar cepuri galvā, tērpies tikai svārķeļos.

—    Brauciet atpakaļ! — viņš sacīja. — Uz to upīti caurteces nav. Mēs paši no turienes izsprukām tikko dzīvi.

—    Pagājušajā gadā tur cilvēki braukuši, — atbildēja Jegors, palaizdams vaļīgāk virvi, tā ka bura vējā sāka plandīties.

—    Bet tagad tur neviena nav. Divas laivas sadauzīja un visus nonesa lejup. Cilvēki izklīda, — griezdams savas tumšās ūsas, vīrelis teica.

—    Ko tu klausi viņu! — iesaucās Fedja un sāka sparīgi airēt.

—        Hei, es teicu tev, ka nedrīkst! — Osainis izvilka revolveri un izšāva gaisā.

—        Es tev… — Jegors paķēra šauteni un izlēca no laivas. Ar zābakiem piakšķinādams ūdeni un oļus, viņš slāja uz krastu.

—    Aizvāc šauteni! — ūsainis sacīja Jegoram.

—    Aizvāc revolveri! — atbildēja Jegors.

—    Tur neviena vairs nav, — ūsainis atkārtoja.

— Neviens tur neskalo.

Zāle sakustējās, un no tās iznāca garš, bārdains vīrs ar ziemas cepuri galvā un šauteni plecā.

—        Es teicu, turp nedrīkst, un tas ir viss! Tur ceļa nav, — ūsainis apgalvoja.

—    Bet kas tu tāds esi?

—        Mēs esam pagasta valdes vecākā norīkoti, — garais vīrs pateica.

—        Kāda vecākā? Te nekāda vecākā nav. Es dodos pie savējiem. Tur zeltu skalo mani bērni.

—    Kā tevi sauc?

—    Kuzņecovs.

—    Kā tad Kuzņecovs? No kurienes esat?

—    No Uraļskas.

—        Kuzņecovs! — izbrīnījies noteica ūsainis. — Vai tas, kurš atklāja labo krastu? … — Viņš kaut ko klusi pačukstēja biedram un tad, vērsdamies pie Jegora, piebilda: — Lūglum, variet braukt!

Jegors vēl nespēja attapties. Viņš nāca šurp kā uz mājām, uz savu istabu, un te viņam aizšķērso ceļu. Viņš pagāja tuvāk ūsainim.

—        Esiet sveiks! — tas norēca, pieliekot roku pie cepures. — Kādreiz biju Gavrila. Bet tagad ūsu dēļ iesaukuši par Tarakānu. Varu paslēpties jebkurā spraugā, — viņš pajokoja. — Jums tūdaļ vajadzēja pateikt savu vārdu. Tur visi jūs gaida. Jūsu krasts ir brīvs, cilvēki apmetas kreisajā krastā, Siļina pusē.

—        Lūdzam paēst kopā ar mums trīskārtīgo zivju zupiņu, — bārdainis aicināja. — Kuzņecova krasts ir brīvs. Nav jāsteidzas! — viņš labsirdīgi piebilda.

—   Jūsu daļu neviens neaizskars.

Visi apsēdās ēst zivju zupu.

—        Kā tu zini, kurš jālaiž un kurš nav jālaiž? Vai tev ir kāds saraksts, vai? — Jegors apvaicājās.

—   Es pazīstu visus pēc sejas… Bet, ja kādu esmu aizmirsis, lai pasniedz pusstopu, tūdaļ atcerēšos. Ir man ari saraksti.

—    Vai tu ar! no mums gribēji izspiest kukuli?

—   Ko jūs runājat? Kas tad nepazīst Jegoru Kuzņecovu. .. Bet būtu labāk, ja jūs izdomātu sev kādu iesauku, — teiksim «Arājs» vai «Steņka Razins». Šeit ir tāda vieta, ka nevajadzētu sevi velti izbazūnēt. Un pēc kukuļiem es nedzenos. Tās mantas pieliek.

—    Bet nāk taču klāt arī jauni, kas grib skalot.

—    Jā, un to ir visvairāk. Lūk, tādēļ jau sabiedrība norīkoja mūs šeit. Mēs visus aizturam, cenšamies uzzināt, kas par cilvēkiem un no kurienes nāk. Tiem, kas vēlas skalot sev, atteikts netiek, labdari atklājuši zelta atradnes tautai, — to mūsu sabiedrība saprot, mēs baidāmies tikai no spiegiem. Un zivju zupiņa mums vienmēr uz uguns. Aicinām paēst, pacienājam… Tad nu parādiet godu, ēdiet vēl. Cilvēkam tūliņ redz cauri. Mēs jūs pazinām pēc apraksta, bet varēja nomanīt arī bez tā, ka nāk saimnieks ar savām tiesībām.

«Kada gan sabiedrība viņus te norīkojusi?» domāja Jegors. «Vai tiešām kāds jau paguvis ieviest šeit kārtību?»

Fedja sēdēja un domāja par to, ka brālis, vēl nepaguvis aizbraukt līdz atradnēm, jau parāda savu raksturu. Sen viņš nebija redzējis Jegoru tik kašķīgu. Tiesa gan, tas visiem zināms, ka pirmajā gadā pēc atbraukšanas uz Amūru Jegors pamatīgi sakāvies ar Beļgo tirgoņiem goldu dēļ. Māte tika stāstījusi, ka Jegoram senāk vispār paticis izkauties, gadījies tā, ka izgājis viņš ziemā uz dīķa un pašķīris staigātājos veselu ielu.

—   Pēc visa spriežot, šogad sabraukuši daudz ļaužu, — ierunājās Fedja.

—    Laivu uz turieni daudz vēl nav bijis, — Gavrila atbildēja. — Nu tikai tauta sāks plūst. Pagaidām neviena spiega vēl neesam notvēruši. Katordzniekus sūtām atpakaļ, neļaujam tiem doties uz atradnēm, lai neaptraipītu godu… Bet jūsu dēli ir šeit, abi divi. Vecākais — Aleksandrs Jegoričs — tas ir norūdīts kā tērauds, vai ari viņš ir jūsu dēliņš? Tad jau jums viņš iznāk brāļadēls? — vīrelis strauji pavērsās pret Fedju.

—    Kā gan citādi!

—        Daudz darīšanu viņiem… Visi gaida jūs. Drīz notiks vēlēšanas, jānokārto pārvalde, kas sadalītu zemes gabalus un ieturētu kārtību.

Pēc divu dienu brauciena upē vairs nebija kalnu ūdens, bet saduļķots un netīrs, un, kad laiva pārslīdēja pāri sēklim, no tālienes atplūda klaudzienu troksnis un dārdoņa, it kā aiz meža tur strādātu kāda tvaika mašīna. Pa labi upes kreisajā krastā mežs bija izcirsts. Kļuva redzamas no vienas vietas blīvi saceltas teltis un būdas. Tikpat blīvi no ugunskuriem augšup kāpa zili dūmu stabi. Pār akmeņiem ripoja ķerras, žvadzēja lāpstas un smeļamie kausi, čīkstēja grieztuves, kas izcēla no šurfiem un akām spaiņus vai toverīšus. No turienes plūda duļķaina ūdens straumītes. No tām upes ūdens kļuva aizvien dzeltenāks un duļķaināks.

Ar laivu piebrauca Vasilijs.

—        Grieziet uz labo krastu! — viņš uzsauca tēvam.

—   Lūk, tur, kur mēs ar Iļju un Sašu skalojām pagājušajā gadā…

Jegors sāka stumties ar kārti. Tālumā atmirdzēja akas dzeltenie grodi.

—    Kur tad Saša? — vaicāja Jegors.

—        Rau, kur laiva piestāj! — dēls parādīja. — Atbraucis Saša …

Saša sāka izsviest krastā nomizotus mietus.

Jegors palūkojās uz otru krastu. Uz tā viscaur saceltas teltis kā karaspēka nometnē. Dārdoņa un klaudzienu troksnis tur brīžiem likās skaļāks un tad atkal pierima, it kā krasts būtu attālinājies.

Uzbrāzās vējš, saule aizslīdēja aiz mākoņiem, gaišās teltis viņā krastā kļuva tumšas un izskatījās pelēkas. Kad saule parādījās, baltās būdas aiz upes atkal jautri atmirdzēja.

—    Bet es skaloju uz salas! — pateica Saša.

—    Vai tur daudz zelta?

—        Diezgan daudz — neko teikt, — izvairīgi atbildēja Saša, iesprauzdams mietu telts celšanai. Viņš bija iedūris to smiltīs slīpi.

Jegors izvilka aiz jostas aizbāzto cirvi un sāka dzīt mietu zemē.

—        Tēt, kas tad šeit atradnēs tā jautai Te pie mums valda māņticība! — Vasilijs noteica.

—    Kur tu skalo?

—        Es skaloju kopā ar Iļju. Pret vakaru pārnesīšu šurp savu telti, un rit sāksim strādāt kopā mēs abi. Te man ir būdele vēl no pagājušā gada, netālu no šejienes … Tur es aizvilkšu tiklu pret odiem un sasliešu telti.

—        Ko tad tu kā ģimenes cilvēks? Kālab negribi gulēt vienuviet ar tēvu?

—        Es vakaros lasu, man te ir grāmatas. Lai tevi netraucētu. Šeit ir labi biedri. Šogad Saša visus brīdināja, ka drīz atbrauks Kuzņecovs pats, un pieteica, lai labo krastu neaizskar… Teica, ka līdz tavai atbraukšanai šeit skalot nedrīkst. Arī Saša pats aizgāja skalot uz salu, lai rādītu piemēru, un it visus dzina projām no šejienes … Bet es, lūk, tur …

—    Vai šodien skaloji?

—        Skaloju. Te man ir trīssimt lotes! — dēls palielījās, izvilkdams aiz jostas aizbāzto maisiņu ar zelta smiltīm.

Tatjana atstiepa no laivas maisus, zvērādu saiņus un segas.

Jegors, Vasja un Saša atnesa miltu maisus un uzlika uz dēļiem, kas bija pārlikti pār diviem baļķiem. Saša uzklāja tiem pāri platu tāss plātni.

Jegors un Fedja, palikdami apakšā baļķēnus, atvēla no laivas krastā mucu ar sālīto gaļu. Tatjana uzkūra ugunskuru, un drīz vien tējkannas vāciņš jau lēkāja un gaisā uzšāvās garaiņu strūkla.

Bet aiz upes vēl arvien žvadzināja un klaudzināja, un saduļķoja upes ūdeni tā, ka tas nemaz vairs neizskatījās pēc kalnu ūdens.

«Tādā ūdenī neko nevar izmazgāt!» nodomāja Taņa.

—    Cik daudz ļaužu te saradies! — brīnījās Fedja.

Vasilijs parādīja krastā bedres, kas bija palikušas

no pagājušā gada. Straumes likumā viņi uzstādīja dzelzs kratīkli ar sietu. Pa šauro koka reni jautri sāka plūst ūdens.

—        Zem krūmiem zelta maz, — sūrojās Vasilijs.

—   Tas uzkrājies joslās. Bet zelta pupas aug dzijumā …

To tu mums iemācīji, tēt, kad virskārtā zelts izskalots, — vajag izrakt aku.

—    Kur te bija krūms? — vaicāja Jegors.

—    Lūk, šeit.

Jegors atgāja no tās vietas soļus piecdesmit un noplēsa nost sūnas.

—    Tiklīdz noplēš sūnas nost, tūliņ jāsāk zeltu raust? — brīnījās Vasilijs. — Pacēli kā segu, bet zem tās — kā riza, mirdzēt mirdz!

—    Klusē! — Saša pārtrauca viņu.

Vasilijs un Saša sāka nolīdzināt lielu laukumu. Jegors nocirta kokus balstiem. Tatjana saimniekoja.

Zaļajā knišļu mākonī uz slapjās zemes starp bērziem un lapeglēm drīz jau baltoja plaša telts.

Virs meža izslējās sarkana, krauja klints ar spurainu virsotni. «Aiz tās jābūt avotam, tīram ūdenim!» nodomāja Taņa. Klints pakājē, dzidri zaļajā ūdenī, kas plūda uz upi, bija sablīvējusies kaudze zilgandzeltenu, aprūsējušu akmeņu.

Tāss laivā pie krasta piebrauca kāds jauns cilvēks. Viņam galvā bija cepure ar izbalējušu apmali un zilpelēki formas svārki ar noplukušiem atlokiem un spīdīgām pogām.

—    Ko tad tur dievs mums uzsūtījis? — Jegors brīnījās.

—   Atbraucis mans draugs! — mazliet lepodamies, atbildēja Vasja. — Students no Pēterburgas.

Jegors kādreiz bija redzējis studentus Permā un Jekaterinburgā.

—    Bet es domāju, ka policija! — atzinās Kuzņecovs, sasveicinoties paspiezdams studentam roku. — Kā tad tu, jauns puisietis, bet bārdu nenoskuj? Mūsu jaunieši pie Amūras visi noskujas, tikai mēs, vecie no Krievijas, paturam bārdu.

—    Es, Jegor Kondratjevič, ļoti priecājos iepazīties ar jums. Esmu daudz dzirdējis par jums no visdažādākajiem cilvēkiem … Jūs droši vien brīnāties par to, kāpēc esmu šeit? Jā, es dzīvoju tālu, Pēterburgā, kur mācījos, cietu badu un tad, uzzinājis no kāda biedra — sibīrieša par zelta atradnēm, jau sen nolēmu doties šurp peļņā un pie viena iepazīt Sibīriju. Pēterburgā dzīvoju ļoti trūcīgi, skaitījos mūžīgais students, un tas

viss man apnika! Un, lūk, pats liktenis mani atsvieda uz šejieni.,. Radās izdevīgs gadījums — viens no maniem radiniekiem ir ārsts, kam bija jābrauc no Pēterburgas uz Blagoveščensku darbā, viņš mani paņēma līdzi uz kroņa rēķina.

Puisis pēc izskata likās kārtīgs un jauks. Jegoram viņš patika no pirmā acu uzmetiena. Baismīgi bija klausīties, ka veselīgam un, kā likās, gudram, jaunam vīrišķim ar veselām rokām un kājām bijis jābadojas. Ir gan pasaulē tādas vietas!

—    Kā tad jūs, kungs, sauc?

—   Šeit es neesmu kungs. Sauciet mani par Alekseju, Aļošu vai tā, kā mani šeit visi saukā, par Studentu! Tas ir viss! Rau, tur jau nāk pie jums svētceļnieki!

Līdz ceļiem brienot pa garo zāli, tuvojās bars zemnieku, kas bija tērpušies garos krievu kreklos.

—    Apsveicu ar atbraukšanu, Jegor Kondratjevič! — sāka runāt jauns zemnieks ar noskūtu seju, noceldams naģeni.

Viņa piemēram sekojot, sāka sasveicināties arī pārējie. Vesels pūlis zemnieku neapjoztos kreklos un platās biksēs sanāca uz nomīdītā laukumiņa.

—    Delegācija no viņa krasta, atnākuši pie jūsu žēlastības, lūgt jūs. Paši esam no Vjalkas sādžas pie Amūras, varat nešaubīties.

Jegors nemaz nešaubījās. Vjatkiešus varēja pazīt pēc izrunas.

—    Mēs esam no Siļina puses, zelta lauciņš mums pagadījies labs, bet gribam sadalīt arteli, lai nebūtu par šauru, lai cits citam neķertu nost…

—    Atļaujiet, jūsu labdzimtība, izmēģināt laimi jūsu pusē, Kuzņecova pusē, — ierunājās vecs zemnieks garā mētelī. — Mēs neskoposimies. Desmito tiesu, cik jau noteiksiet, visā pilnībā atdosim. Mēs esam Lomovi, vai neesat dzirdējis?

Jegors pazina divus Lomovus, kas pārvadāja pastu un vairākkārt bija iegriezušies Uraļskā.

—    Es esmu Porfirijs Lomovs! — pateica skūtais, jaunais vjatkietis. — Bet šis ir Timotejs Lukičs Lomovs, mūsu kaimiņš, atbraucis mums līdzi, — viņš godbijīgi norādīja uz veco. — Tad vēl Lomovs Luka un Kuzma arī ir no Lomoviem.

—   Jālaiž! — Saša deva padomu. — Kā gan var nelaisti

—   Esiet žēlsirdīgs! — pateica vecais, un vjatkieši kā pēc komandas nometās uz ceļiem.

—    Tēt, neatdod tikai to lauku aiz avota, — lūdza Vasja, no visa spēka iegrūzdams lāpstu zemē un atkal to izvilkdams. — Tur jau iecirstas zīmes. Skalo viens mans paziņa. Viņš vēl nav atbraucis. Viņš noteikti atbrauks.

—    Tad mums jau nevajag tā lauka aiz avota, — jaunais Lomovs atbildēja. — Mums kaut vai šo līdz avotam, ja dosiet kādas piecpadsmit asis, mēs būsim mierā ar to!

—    Paraug, paraug, kas tur triecas šurp! Jegor Kondratjevič, lūdzams, nenodod mūs… — nobijies, lūdza vecais Lomovs.

Neliela laivele ieskrējienā krastmalā izlēca uz smiltīm. Klupdams pār nocirstajiem krūmiem, augšup pakalnā skrēja Timofejs Siļins.

—    Kondratjič! Jegoruk! — viņš iesaucās.

Abi zemnieki trīs reizes apskāvās.

—    Bet mums stāstīja, ka jūs esot šāvuši viens uz otru un dzīvojot naidā! — atplaucis platā smaidā, brīnījās vecais vjatkietis. — Bet jūs — kā brāļi… Tpu tu, kā mūs iebiedēja!

—    Ar ko tad tevi iebiedēja? — Students uzprasīja.

—    Cilvēki nez kur saklausījuši, ka mēs viens otram skaužam! — Timofejs pateica. — Visi gaida, ka mēs sāksim kauties, vieni stāv un krīt par tevi, citi pai mani! Redzi, visi gaida vēlēšanas.

—    Aizņemiet droši vietu, kas vēl nav aizņemta. Tā taču dieva zeme un nepieder nevienam. It viss būs sabiedrības īpašums! — nolēma Jegors. — Nekādi procenti nav jāmaksā! Vēlāk visi maksāsim desmito tiesu sabiedrībai. Vajadzēs arī piedalīties sabiedriskajos darbos.

—    Bet mēs, Timofej Ivanič, domājām, ka jūs dzenaties mums pakaļ, lai atgrieztu savā pusē, — smaidīdams atzinās vecais.

—    Neesat taču dzimtļaudis! — Siļins atbildēja. — Un arī es neesmu negantais kungs. Kam gan jūs man vajadzīgi? Upe ir gara, bet jūs kā auni saspiedušies barā.

—        Zināms, vietas jāaizņem un jāiezlmē! — Jegors noteica. — Citādi sāksies ķildas.

No avota puses pienāca divi mūki un sāka klanīties.

—    Apsvētiet! — uzrunāja viņus Sijins.

Rudais mūks pārmeta viņam krustu un pastiepa roku, lai noskūpsta.

—        Sarunu gribam! Parunāt! — teica mazākais, kurš izskatījās pēc kaukāzieša.

—        Parunāt var! — atbildēja ķīnietis Saša. — Kālab gan nevar!

Mūks svētīja arī viņu.

—        Dod nobučot krustu. Vai krusts ir? — Saša noprasīja.

Mūks virs garīdznieka tērpa bija uzvilcis brezenta jaku. Viņš atpogāja to un ļāva Sašam noskūpstīt krustu uz krūtīm.

—        Saki, Jegor, — rudais mūks taujāja, — vai taisnība, ka tu esot pieteicis atradnes un atdevis visu sabiedrībai? Tu taču varēji tās pārdot kādam bagātam rūpniekam, kļūt par paju biedru. Kādēļ gan tu neizmantoji šādu izdevību savā labā?

—    Tā mūs mācījis Kristus! — atsaucās Siļins.

—    Zināms, viņš liek tā darīt! — apstiprināja Saša.

—        Arteļu ļaudis baidās, vai te neslēpjas kāds ļauns nolūks vai grēks! — sacīja rudais mūks.

—        Šeit, tavā pusē, — ierunājās mazākais mūks,

—   sastopamas pēdas, ko ieminuši nezināmi cilvēki vai būtnes, kas dzīvo taigā. Brīdinām tevi.

—    To mēs zinām! — Timofejs atsaucās.

Jegors aicināja viesus padzert tēju. Pie telts jau bija uztaisīts galds.

—        Kad es braucu laivā pa šo upi, tās augšgalā uz mani šāva, — viņš pateica mūkiem.

Mūki padzēra tēju un vēl kādu laiciņu pasēdēja, visu novērodami. Atvadoties viņi apsvētīja visus, ātri pārmezdami sīkas krusta zīmes, un aizgāja pa biezo, garo zāli projām.

—        Paklau, Timofej! — Jegors ierunājās. — Kas iekārtojis to posteni tur, kur iebrauc upītē?

—        To mēs iekārtojām paši, tāpat vien, — Siļins saskatījās ar Sašu, — lai neiegāztos! Nostādījām sardzi tāpat kā robežsargi.

—    To jūs pareizi sacījāt, ka drīz sāksies ķildas … Ķildoties jau sāk, — pateica Students. — Pie mums pilnā sparā darbojas kampaņa …

—    Kāda kampaņa? — brīnījās Jegors. — Vai dzert sākuši, vai?

—    Nē. Vēlēšanu kampaņa. Gatavojas uz vēlēšanām!

—    Jā, vecākais jāizvēl! — piekrita Lomovs. — Pagaidām ēdam savu maizi, ko atvedām līdzi. Bet kā būs tālāk? Tāds gadījums jau bija, ka nozaga sausiņus.

—    Jā, zādzības ir! — Saša apliecināja. — Kautiņi ir! Viss ir!

—    Viens nomira badā, — Siļins pateica. — Jāved šurp pārtika un citas preces. Bet kā lai to nokārto?

Students, atlaidies pusguļus uz tikko noklātās zvērādas, raudzījās augšup uz plaukstošajiem kokiem. Turējās tik rāms un jauks laiks, kādu viņš šajās vietās neparedzēja. Laiks viņu bija galīgi iekarojis. Viņam negribējās vairs braukt atpakaļ uz savu Pēterburgu un dzīvot drēgnās un aukstās istabās. Šodien, izdzirdis, ka atbraucis Jegors, viņš uzvilka savus studenta formas svārkus un atsteidzās uz upes labo krastu, lai iepazītos ar šo atradņu atklājēju.

—    Ir tāda zinātne, — students piecēlās sēdus, — zinātne par to, kāda ar laiku kļūs sabiedrība. Kā jāpārveido cilvēku attiecības. Cilvēki sadalās šķirās, starp kurām nav saskaņas un notiek visādu veidu cīņa.

—        Jā, vēlēšanas notiks drīz, — Timofejs atkārtoja.

—   Redz, daži grib ievēlēt Žerebcovu.

—    Kas par to? Lai ievēl, mēs jau šķēršļus neliksim! — Saša sacīja.

No krasta atnāca Pahoms Bormotovs. Ar lielu troksni, lēkdams pāri krūmiem, no taigas šurp drāzās Iļja.

—    Te izveidojušās atsevišķas kompānijas, un katra grib dabūt vairāk balsu. Kam mums tāds Žerebcovs, — spriedelēja Siļins, — viņš ir skarbs un darīs pāri cilvēkiem. Turklāt vēl viņš grib sev kādas priekšrocības, un tādēļ sabiedrībai celsies zaudējumi. Viņš jau nepratīs pabarot atradnes bez kontrabandistiem, un mēs visi tad būsim pilnīgā atkarībā no viņa … Kā tu, Jegor, pieļāvi to? Viņš bija atkūlies šurp jau togad.

—    Par ko ir runa? — iejaucās Pahoms. — Kā klājas mājās?

—    Paldies dievam, labil — Jegors atbildēja.

—     Vecākajam jāizturas pret cilvēkiem ar cieņu, bet Ņikita bez rupjībām pat sarunāties neprot.

—     Viņš vis neatdos tautai bagātību, — noteica skūtais Lomovs. — Mēs skalojām blakus viņam … Tālāk no viņa būtu labāk… Mēs no turienes aizietu visi, bet tur daudz zelta … Tā šķiet, ka es viens pats pārcelšos uz jūsu pusi. Pārējie vjatkieši pagaidām vēl paliks tur.

—     Žerebcovu atbalsta daudz ļaužu, — Pahoms zināja pastāstīt. — Viņš dzīvo, daudz neprātodams.

—     Tas cilvēkiem patīk, — piebilda Timotejs. — Viņš piesavinās sev kādu labumu un ļauj ieraut arī citiem. Zini, cilvēki netic taisnīgumam. Sak, kādam velnam mums tas vajadzīgs, ja tā nav vispār. Sak, ja savā starpā ko sarunā, tad var jauki padzīvot. Bet pārējā tauta ir un paliek muļķe, tā samierinās ar to, ko tai atmet. Un mēs viņiem tikai traucējam. Viņiem nepavisam nav vajadzīgs, lai kāds rūpētos par taisnīgumu, censtos viņus apvaldīt. Viņiem pašiem ir savs prāts, viņi savu alkatību atklāti nerādīs, bet cits citu nosegs, un neviens nekā nemanīs.

—     Viņi jau arī runā par taisnīgumu, — iebilda Students. — Turklāt it skaisti un sakarīgi runā!

—    Jā, viņiem ir savs runātājs, — Pahoms atcerējās.

—   Atbraucējs no pilsētas, tas cieši sadraudzējies ar viņiem, visu paskaidro pavisam labi.

—    Varbūt tiešām ir labs cilvēks? — domāja Jegors.

—    Viņš ir izglītots! — Students apliecināja.

—    Nē, mēs gribam Jegoru! — Pahoms attrauca.

—   Mums vajadzīgs atamans, kas visu prot darīt un var pamācīt arī citus.

—    Un tāds, kas nav tirgonis, — piebilda Lomovs.

—    Citādi var atradnes pārdot! — iesmējās Students.

Vasja ziņkārīgi noklausījās. «Kas būs, ja izvēlēs

tēvu? Vai viņš spēs tikt galā ar šādu pūli? Pavisam citādi nekā savā ģimenē, kur ikviens paklausa un pacieš. Daudzi šeit sāks ienīst tēvu. Droši vien tie jau tagad ir neapmierināti un īgni par to, ka Jegors atbraucis. Tikai tēvs pagaidām to vēl nezina.»

Ka arī viņa tēvs nav no piekāpīgajiem, to Vasja zināja. Viņam gribējās redzēt, kā izpaudīsies tēva spīvā

daba, kad viņš sāks le ieviest taisnīgumu. Ar ko viņš sāks un kā to darīs? Vai ar pierunāšanu vai iebiedēšanu?

Vasja jutās kā cirkā pirms cīkstoņu cīniņa.

—    Vai Fjodors Barabanovs ir šeit? — Jegors vaicāja.

—    Šeit gan, — Timotejs atbildēja. — Viņš ir kopā ar savu veco strādnieku Jakovu. Mēs viņus panācām uz ezera. Tas Jakovs taču bijis katordznieks, bet nu apprecējies un kļuvis cits cilvēks.

Likās, it kā visi priecātos par Jegora atbraukšanu. Bet Jegors pats juta, ka te nav miera un nebūs miera arī viņam, it kā no dzimtās sādžas būtu iekļuvis gluži citā, nežēlīgā pasaulē, no kuras viņš jau atradis. Šķita, ka mūki kaut kāda iemesla dēļ bija iesūtīti pie viņa.

«Kas gan te notiks, kad sāksies nevis dalīšana, bet laupīšana un sacelsies tāda kņada?» domāja Jegors, pavadījis viesus. «Kā te lai iekārto taisnīgu dzīvi? Te pie viņiem ir zog, ir mirst badāl Timofejs Siļins nemaz nerūpējas. Un Vasja par kaut ko priecājas. Jauns un apmierināts. Vēl ir dumjš! Bet es? Iedevu ļaudīm rokās bagātību, lai visiem būtu taisnīga dzīve! Bet vai tā būs? Kas to nodibinās?»

Ļaudis Jegorā saskatīja spēku, meklēja aizstāvību un pieglaimojās, un tas nemaz nebija patīkami.

Jegors neskaidri sāka apjaust, ka viņam tomēr vajadzēs uzņemties sabiedrisko pienākumu … Aizritējusī diena viņam likās tik smaga, ka negribējās vairs domāt ne par ko, itin kā viņš atkal būtu no jauna pārceļojis.

Kaut kur aiz telts Students teica:

—    Tavam tēvam vajadzētu vēl izglītību …

Tālāko Jegors nesadzirdēja.

Jaunās balsis skanēja jautri.

—    Mēs Sašu te nesaucam vārdā, — atgriezies Vasilijs brīdināja tēvu. — Pie mums viņš ir Bute …

2

Laivas priekšgalā, apsējis ap galvu dvieli, gulēja vājš, vecs vīrs, tērpies matrožu blūzē. Stāvēdama pakaļgalā un viegli, it kā dejojot, atstumdama ar kārti, laivu uz priekšu dzina jauna meitene. Viņai ap galvu

bija apsiets gaišs, punktains lakatiņš, kas aizsedza gandrīz visu seju tā, ka ārā lūkojās tikai degunelis. Mugurā viņai bija balta jaka un pār plecu pārmesta šalle, bet lejāk zem uzspraustajiem svārkiem redzēja biezās zeķēs un nospodrinātās kurpēs ieautās spēcīgās, slaidās kājas.

No kādas akas izlīda bārdaina vecticībnieka galva.

—    Kas tur atkal… Ak, kāds kaunsl Tpu! Grēks!

Bārdainis pavadīja laivu ar skatienu un atkal nozuda

šurfā. Šajā artelī dedzīgie zelta meklētāji strādāja tikpat sirsnīgi, kā lūdza dievu.

Pie kratīkļiem šļakstēja ūdens un šķindēja lāpstas, atsitoties pret skalojamiem sietiem.

—    Paskat, šitik jauna meitenīte, bet cik ņipra! … Ai-ai! — uzsauca laiviniecei kāds zelta meklētājs ar lāpstu rokās.

—   Kurp braukdami! Nāciet uz mūsu arteli! — piebilda vecis, kas stāvēja līdz ceļiem ūdenī.

—    Bet nu piespied vēl, pagriezies vēlreiz uz šo pusīti, — nerimās tas ar lāpstu. — Ai-ai!

Resns neliela auguma vīrietis ar brillēm uz acīm un uztūkušu seju, kurš izskatījās visai kundzisks, iznāca uz sēres un, atsedzis savu kailo pakausi, paklanījās:

—    Esiet sveicināta, madmuazel!

—   Esiet sveicināts! — laipni atbildēja meitene.

Matrozis laivā pamodās un blāvām acīm pavērās visapkārt.

Pagriezienā, kur sadūrās straumes, kāds vecticībnieks baltā, netīrā kreklā un svītrainās biksēs, uzlicis plaukstu virs acīm, ilgi noraudzījās uz laivu. Pēkšņi viņš sāka klepot, it kā viņam būtu kaut kas iespriedies rīklē, un tad nikni paskatījās uz saviem trim dēliem, kas bija pienākuši klāt. Veco gandrīz nogāza no kājām. Līdztekus laivai gar krastu skrēja zelta skalotājs ar lāpstu. Viņam bija melnas, sarauktas uzacis un melnas acis kā ogles.

—    Zuti! — kāds viņu pasauca.

Bet puisis, neskatīdamies uz zemi, klupdams un krizdams skrēja līdztekus laivai, nepiegriežot vērību nevienam. Skriedams viņš sāka klusi svilpot, it kā pievilinot kādu zvēriņu.

Ķīnieši mitējās strādāt, pameta savus skalojamos sietus un atlieca muguru.

—    Oi-ē-hā! — iesaucās kāds bārdains ķīnietis un palēcās. Šūpodamies gurnos, viņš sīkiem solīšiem pagājās pa krastu, visam artelim skumīgi pasmejoties. Šķita, ka šie darba cilvēki ar saviem smiekliem grib pateikt savam vecākajam, ka nav ko cerēt un sapņot par nesasniedzamo.

Bārdainais ķīnietis, kas tēloja sievieti, piepeši iespiedzās. Kāds no ķīniešiem bija viņam iespēris.

Zutis vairs neskrēja, bet soļoja, it kā zinādams, ka medījums neaizies, ka zvēriņš nevar neatsaukties uz viņa svilpšanu.

—   Atkal viena brauc! Mums palīgā! — nodziedēja sulīga, glāsaina sievietes balss.

—    Vai ar tēvu, vai? — vaicāja otra.

Pie telts stāvēja tukla sieva ar melniem matiem un bakurētainu seju, tērpusies sarkanā sarafānā.

Puisis ar melnajām uzacīm, iedams garām sievietei, pārstāja svilpot. Aiz viņa steidzās resnais kungs ar brillēm uz acīm.

Melnacainais vecticībnieks apturēja puisi uz takas, aizlicis priekšā lāpstu, un ielūkojās viņam sejā.

—    Kurp tu drāzies, Zuti?

—    Bet tu uz kurieni? — saķēris veco aiz bārdas, puisis attrauca. — Maita!

Plikpaurainais resnis pieliecās un palēkdamies aizskrēja pakaļ laivai, apdzenot vecticībnieku un Zuti.

Upe meta līkumu. Tajā vietā smiltis nosēžas un straume rauj uz priekšu spēcīgāk, bet pēc tam norimst, izpludinādama ūdeni kā vēdekli pa milzīgo smilšu sēri.

Laiva pagriezās un aizslīdēja uz otru krastu, arvien vairāk attālinoties. Siļina pusē palikušie sāka svilpt.

Vecais matrozis atkal sakustējās. Viņam bija slinkums piecelties, bet nu viņš nolēma, ka vajadzēs pabaidīt tos visus uzreiz. Viņš piecēlās un draudēdams parādīja šauteni.

Katja tūdaļ ieraudzīja Kuzņecovu telti un cirsmu, akas un skalošanas ierīces. Tur strādāja vesels artelis. Tātad Vasja ieradies ar tēvu un visu savu ģimeni. Viņai sametās bail un kauns, un, stūrēdama uz krastu,

viņa centās pabraukt garām, lai parādītu, ka nav neko ievērojusi.

… Dzeltenās smiltis spoži spīdēja ir ķerrā, ir plašā karjera sienās, ir uzraktajā cirtnē. Līdz skalojamam sietam, kas bija uzstādīts strauji plūstošajā ūdeni, stiepās dzeltens celiņš.

Izdzirdis gurdo dārdienu, kārtij pārslīdot akmeņiem, Vasja nosvieda lāpstu, izlēca no bedres un ar garajiem zābakiem iekāpa ūdenī.

Nu laiviniece straujām un nepacietīgām kustībām dzina laivu taisni uz viņu, smiedamās un atbrīvodama seju no lakatiņa.

—    Tēt, celies!

—        Sveicināts, Vasja! — aizsmacis norūca matrozis.

—    Vai tavs tēvs šeit?… Haizivis! — viņš nikni izlamājās, pamezdams skatienu atpakaļ uz otru krastu.

Matrozis izlēca no laivas un devās augšup.

—        Es atbraucu pie tevis! — pateica Katja, pieiedama pie Vasilija.

Viņa itin kā zagšus uz mirkli pieplaka ar vaigu Vasjam pie krūtīm.

—        Vai vari uzsliet mums telti? — vaicāja viņa, uzlūkodama Vasju ar savām dzidrajām acīm.

Uz paugura kūpēja ugunskurs. Gaiss jau bija kļuvis drēgns, un biezie dūmi aizķērās krūmos.

—    Šodien nolija lietus. Vai pie jums lija?

—        Nē, pie mums nelija. Vai tiešām te lija lietus? Vai tava māte ir šeit? — Katja bailīgi pavaicāja.

—        Nē, mātes vēl nav. Tēvs atbrauca vakar, abi ar Fedju. Bet es gaidīju! Gribēju pa ceļam iegriezties pie tevis, bet, kā redzi, nebiju viens, braucu kopā ar artelil Tēvs šodien devās uz viņu pusi pie Fjodora Barabanova, saticis tur paziņas, atgriezās pavisam skumīgs …

Vasja zināja, ka tēvam šobrīd nav laika nodoties viesiem, un tāpēc baidījās no viņa.

—    Kāpēc tad tu nokavēji?

—        Ar tēvu nevar tikt galā, — Katja atbildēja, — pie mums bija apmetušies spirta piegādātāji. Tēvs noslēpu viņu laivas caurtecē. Un visa tirgošanās notika pie mums. Atbrauca zelta meklētāji, un visi pacienāja tēti…

—    Es tevi vairāk nekur nelaidīšu!

—        Ai, kā man bail no tava tēva … Man tāds kauns, toreiz, kad viņš pārnakšņoja pie mums, mans tētis izlūdzās viņam tīrradnīti. ..

—    Tu vēl arvien to atceries?

—        Tēvs arī šobrīd nav skaidrā prātā. Mūs pacienāja pie Gavrilas, un tēvs tur stāstīja par Sinopes kauju.

Tālumā straume nesa tuvāk laivu ar kādu airētnepratēju. Viņam airi tikai neveikli plakšķēja.

—        Ņem mani pie sevis! — lūdzās Katja. — Es bez tevis nevaru dzīvot!

—        Ei, Vasja, paskaldi man malku! — garām skriedama, uzsauca Tatjana.

… Fedosejičs ar Jegoru sēdēja pie dēļu galda. Katja palīdzēja Tatjanai saimniekot, salauza sausus zarus ugunskuram un pārmazgāja pirms pusdienām traukus.

—        Drīz atbrauks mana draudzene, skaistule Duņa, — Tatjana pavēstīja.

Laiva apstājās pie krasta tieši pret Kuzņecovu apmetni. Krastā strauji uzkāpa resnais vīrelis ar brillēm. Sīkiem solīšiem viņš pienāca pie galda.

—        Vai savieši atbraukuši? — viņš noprasīja Vasjam, godbijīgi pašķiebis galvu, bet ļauni blenzdams ar savām tuvredzīgajām acīm. — Vai šie viesi pie jums ieradušies?

—        Pie mums! — Vasilijs atbildēja. — Lūdzu, kaimiņ, nāciet tālāk. Lūk, tur nāk arī tēvs. Vai jūs pie viņa atbraucāt?

—        Jā gan! Atļaujiet stādīties priekšā, Jegor Kondratjevič! Valsts padomnieks! Šeit mani sauc vienkārši par Padomnieku.

Resnis atkal pašķielēja uz Katerīnu, kas cepa uz iesma uzdurtu zivi.

—        Nu, ja esi padomnieks, tad apsēdies! Un dod padomu! — teica matrozis. Pēc ķīniešu degvīna, ar kuru viņu pacienāja sardzes postenī, un karstās zivju zupas iestrēbšanas viņš atkal bija apskurbis. — Kādu gan te nav?

—        Jā, šeit ir dažādi ļaudis… Es gribētu jums darīt zināmas daudzas svarīgas ziņas, Jegor Kondratjevič. Mēs visi gaidījām jūsu atbraukšanu …

Tatjana uztvēra resnā skatienu, ko viņš uzmeta Kat-

jai, un nodomāja, ka meitene izliekas gan klusa, bet vai tik šis resnis nedzenas viņai pakaj, jo klusie ūdeņi ir dziļi.

Padomnieks ievēroja, ka Fedosejičs ir vecs Jegora paziņa un atrodas it kā viņa aizsardzībā. Tātad vecā matroža zelta lauciņš ir kaut kur tepat netālu.

Bet šis bija tā steidzies, lai palīdzētu slinkajam večukam, lai visu parādītu, paskaidrotu, bija pat paķēris līdzi ķīniešu spirtu. Tagad resnis bija priecīgs, ka hanšinu tālredzīgi atstājis laivā.

Pateicis vēl dažus komplimentus, viņš nolēma, ka nu vajag godbijīgi un savlaicīgi atkāpties. Pievelkot kāju, viņš paklanījās Tatjanai, pajokoja ar Katju, ielūkodamies viņai sejā, un ielūdza pie sevis viesos Jegoru un Fedosejiču, apsolot parādīt gabalu paša atrasta kalnu kristāla.

Brilles slaukot, viņš paklupa, tās gandrīz nokrita, bet Padomnieks tik veikli uzķēra, ka pats palēcās aiz prieka, ar to sasmīdinādams Tatjanu.

—    Cik jauks cilvēks bija atbraucis! — viņa noteica.

—        Pieklājīgs! — apstiprināja Katja. — Izglītots, nevis kāds nepraša.

Izveicīgais, lai gan pavecais Padomnieks Tatjanai bija paticis.

—        Vasilij, aizej, palīdzi viņiem uzcelt telti, — aizrādīja Jegors.

Krēslā atnāca Saša.

—    Vai te bija Padomnieks? — viņš vaicāja.

—    Bija.

—    Neko neteica?

—    Būs jāuzceļ māja, — Jegors sacīja.

—    No zaļiem kokiem?

Saša piecēlās un aizgāja gar krastu uz avota pusi.

Fedosejiča lauciņā jau stāvēja telts. Aiz aizkara bija dzirdama krākšana. Katjas un Vasilija nebija.

Klusi pašķirdams zarus un nojauzdams taku, Saša gāja atpakaļ.

—        Kas staigā? — viņš noprasīja, uzgrūdies cilvēkiem.

—    Ko tev vajag? — Vasja atsaucās.

—    Vai tev bail nav?

—    No kā tad?

—        Pielūko! — Saša brīdināja. — Vai dzirdēji, atkal šaudīja?

—    Kāds medīja.

—        Kur medīja? Vai tur? — Saša pamāja uz kalniem.

—   Tur medījuma nav. Tikai akmeņi vien.

—        Ai, man bail! — ierunājās Katja un savilka lakatiņu ciešāk zem zoda. — Uz ko tur šāva? Kādēļ šāva? Kas šāva?

—    Tur cilvēku nav.

—    Droši vien kāds niekojas! — domāja Vasilijs.

—    Nezinu, — Saša attrauca. — Kā iekārtojāties?

—    Labi. Tēvs jau guļ?

—    Jā.

Katja iegāja teltī.

—        Tur visi spriež, ka pārvalde jāizvēl no savējiem un atradnes jāpiesavinās, — Saša pateica. — Vesela banda.

—    Kāpēc gan banda? Viņiem ir tiesības.

—        Nē, banda … Es aizsūtīju veco ķīnieti, viņš visu noklausījās. Viņš labi saprot.

—    Vai pateikt tēvam?

—        Par ko tēvam? Lai redz pats! Mums kaut kas jādara. Vai tev bail nav?

—    Nē.

—    Esi gan muļķis!

Viņi pagāja garām izdziestošam ugunskuram Lomova lauciņā. Kāda sieviete palūkojās gar aizkara malu.

—        Kseņa … Kseņa, ko tu dari, kas tur ir? Kur tu lien? — teltī noskanēja Lomova balss.

No rīta Vasilijs atkal lūdza tēvu, lai atlaiž viņu uz matroža lauciņu.

—        Varbūt pāriesi pie viņiem artelī? — iedzēla Tatjana.

Atskrēja Katja. Tēvs saslimis. Jau vakar vakarā sūdzējies, ka lauž kaulus. Saša aizsūtīja pāri upei pēc ārsta kādu ķīnieti, kas visur staigāja ar pārdevēja leti.

Ķīnietis ārsts ar melnām brillēm uz acīm iedeva slimajam kādu novārījumu un teica, ka vajadzētu izbāzt mēli, lai var padurstīt ar adatām. Fedosejičs pārbijies uzlēca kājās un aizvilkās uz Kuzņecovu apmetni.

—        No kurienes te radušies tie ķīnīzeri? — viņš noprasīja.

—   Tie ir kristītie. Bet nāk arī sveši ar kvītīm, kas samaksājuši rubli par tiesībām dzīvot pie mums vienu gadu, — paskaidroja Saša.

—    Dakteris saņēma man abas rokas un tūdaļ pateica, kāda man slimība. Bet vēlāk gribēja durstīt man mēli.

—    Ko tu saki? Ne jau mēli! Tu neesi sapratis!

—    Vienalga, šis viņu zvēriskums man nav pa prātam, tiklīdz kaut kas, — tūdaļ vai nu jādur, vai jāsagriež cilvēks, vai jānocērt tam galva. Reiz Šanhajā mums viens leitnants saindējās ar maizi. Gājis cauri tirgum un nogaršojis.

Kaija stūma no cirtnes ķerru. Viņa prata rīkoties ar kratīkli un novākt zeltu no lūku pinuma.

Kuzņecovi sazvejotās svaigās zivis turēja ūdenī. Ap pusdienas laiku Katja aiznesa uz mājām taimiņu, kā viņai bija likts, izķidāja to, sagrieza un ielika katlā verdošā ūdenī.

—   Tu esi veikla un izmanīga! — Tatjana uzslavēja Katju.

—    Jūras hidra! — norūca tēvs. — Mazliet paplivinās, bet pagūst visu padarīt! Mēs jau sākām rakt bedri, bet man iesāpējās krūtis… Nolikos gultā, nevaru pastrādāt. Gan jau vēlāk pāries… ilegor, ļaudis lūdz, lai ievedot kārtību … Bet tauta nāk un nāk šurp.

—    Kamēr ir milti, ir draugi, — prātoja Tatjana, stāvēdama pie paštaisītās krāsns, ko bija uzmeistarojuši jau pagājušajā gadā, — bet kad plāceņu vairs nebūs, ko tad iesāksim? Jegors pareizi teica, ka trīs maisu miltu par maz. Ai, kaut atbrauktu Duņa, mana skaistulīte, — iesaucās Taņa, satverdama lakatiņa stūrus,

—    tad gan mēs abas paskalotu! Savus jaunos gadus atcerētos!

—    Mans tēvs nav visai veikls darbā. Arvien slimo,— atzinās Katja.

—    Laikam tālab tu visu proti.

Tatjana nojauta, ka Katja būs viņai cītīgs un veikls palīgs. Jau tagad bez viņas grūti iztikt!

Atbrauca Pahoms, aizgāja uz izrakto karjeru pie Jegora un sāka klaigāt.

—    Kārtības šeit nav! Par neko mani šodien apvai

noja! Ja nebūtu Iļjas, nez kas būtu noticis. Es gandrīz iezvēlu tam ar lāpstu.

—    Kam?

—        Velns viņu zin, kas viņš ir. Pienāk un saka, vecais, pieņem mani savā artelī, citādi, saka, es tev nodarīšu Jaunu! Melns kā velns, vai nu ķīnietis, vai čigāns. Acis šķielē uz visām pusēm. Jāizvēl vecākais! Spirta piegādātāji pieved spirtu. Andrejs Gorodilovs atdzinis veselu laivu. To spirtu vajag atņemt un izliet ūdenī.

—        Ļaudis sadumposies, ja uzzinās, — matrozis iebilda.

—        Vajag tā, lai neuzzina! Klusu jāizlej! — Saša ieteica.

—    Vajadzētu šeit iekārtot rezidenci, — Jegors teica,

—   tad kārtība radīsies, pati vieta ir laba!

Vasja sāka mest smiltis ķerrā. «Tēvs atkal ar savām idejām,» viņš nodomāja. «Visur grib kaut ko iekārtot. Mums tāpat jau traucē strādāt!»

—         Ļauj, es palīdzēšu! — piedāvājās matrozis un sāka stumt ķerru uz kratīkli, kur Katja un Tatjana sabēra smiltis sietā un, noskalojušas tās ar ūdeni, kas plūda no augšas pa renīti, ņēma laukā zeltu.

—        Paklau, Jegor, kas tā revolūcija ir? — matrozis gribēja izzināt. — Itin kā te zeltu skalojot revolūcijai?

—    Saka, cara mums nevajag, — Pahorrts spriedelēja.

—    Velna vajag! Arī es to vārdu esmu dzirdējis. Drīz sāksies bads, miltus nekur nevar nopirkt. Palieni man, Kondratjič! Spirtā kaut vai mazgājies, bet miltu nav … Ļaudis nāk aizvien vēl klāt, tiem jāierāda lauciņi. Bet kas lai to dara viņu labā? Kam ir laiks? Viņi lūdz mani, lūdz Ņikitu Žerebcovu — visus, kas gados vecāki.

—        Upes augšgalā ir labākas vietas, lai -iet turp, — Jegors atbildēja.

—        Viņi saka, ej pats, ja tur ir labākas. Nogaida, kad Sijina puse sākšot kauties ar Kuzņecova pusi, tad redzēšot, pie kuras būs izdevīgāk un drošāk pieslieties.

—    Vai zādzības ir? — jautāja Saša.

—        Nezinu. Droši vien ir, kā nu bez tām. Gorodilovs atved spirtu.

—    Arī ķīnieši atved, — Saša piebilda.

—        Bet visi saka, ka svešus nelaižam šurp! Bet kā lai nelaiž! Tikpat šeit tirgojas …

—        Par ēdienu nebēdā! — ierunājās matrozis. — Zelta atradnēs vēl neviens nav badu cietis! Pie Amūras lai būtu jācieš bads! Ļaudis brauc šurp no visām malām un gan jau uzošņās, kur un ko var iepirkt un šeit pārdot.

—        Visi ir cilvēki, — Jegors noteica un atpūzdamies salika rokas uz asmeņkapļa kāta. — Citādi jau mēs dzīvojam savās istabās un zemnīcās, bet pašu dzīvi neredzam.

—    Tātad tu arī šeit esi ieradies taisnīguma dēļ?

—    Vai nepietiks domāt tikai par sevi!

—        Zināms, ikviens grib ko iemantot! Tagad runā, esot ieradies tāds Golovanovs. Kas viņš ir un no kurienes? — Pahoms uztraucās.

Jegoram par Golovanovu vakar bija pateicis tirgotājs Fjodors Kuzmičs Barabanovs, viņa kaimiņš no Uraļskas.

—        Gavrilu vajadzētu iecelt amatā, ievēlēt vecāko un tā palīgus, policijas priekšnieku, viscaur norīkot apsardzi un ieviest kārtību! Redz, to saka ļaudis. Pie Zeltugas pat sava nauda bijusi izlaista.

—        Jā, ļaužu šeit daudz, un kārtība vajadzīga. Labi vēl, ka mani pašu ielaida. Pārāk jau te saspiesti. Ar laiku došos uz augšgalu, tur labāk. Tikai Vasilijs negrib.

Dels pārmetoši pavērās uz tēvu ar savam nelielajam, zilajām acīm. Nekas tamlīdzīgs Vasjam nebija ienācis prātā, un viņš negribēja par to pat dzirdēt.

—        Šeit vienalga, ko izvēl — stārastu vai vecāko, vai galvu, tikpat neviens neklausīs, — ierunājās matrozis,

—   tie visiem jau tāpat apnikuši. Vajag nosaukt citādil Jādod politisks, slavens vārds . ..

—    Tas ir pareizi, — piekrita Saša.

—    Kāds tad, piemēram? — Pahoms pavaicāja.

—    Prezidents! Tas būs iespaidīgs!

—    Tā runā arī pie mums, saka, vajadzīgs prezidents!

—        Izvēlēsim un tā nosauksim. Kā tu pats domā, Jegor?

—    Var jau būt, ka tā būs labāk …

—        Nu, paldies dievam! — Pahoms noteica. — Bet ļaudis baidījās, ka tu nebūsi ar mieru. Vai miltiņus aizdosi? Nu, paldies dievam!

—        Kas tā Duņa ir? — apjautājās Katja, kad viesi bija aizbraukuši.

Vasjam nosarka ausis. «Tas no saules!» nodomāja Katja un ielūkojās viņam sejā. Vasja piesarka arvien vairāk un, tā likās, nevarēja nekā sadomāt, ko lai atbild.

Bet uz pakalna, gluži melns no paša ēnas, sēdēja Zutis. Viņš nenolaida acu no Katerīnas. Vasja atdeva ķerru Katjai un uzkāpa pie puiša.

—    Vai gribi tabaku, Zuti? — viņš piedāvāja.

Vasja izbēra no sava tabakmaka zelta meklētāja saujā visu tabaku.

—        Te pie jums ir jautri, — Zutis sacīja. — Kas viņa tev ir? — Viņš pamāja uz Katju.

—    Sieva.

Zutis paņēma tabaku un aizgāja.

Vasjam bija patīkami strādāt kopā ar Katju. Viņa grāba smiltis, iebēra tās ķerrā, un viņš aizstūma. Vai arļ — viņš sabēra smiltis un aizstūma uz sietu, bet viņa skaloja. Vai arī viņa atveda, un viņš skaloja. Šodien laikam viņi nepateica viens otram neviena vārda, viss likās saprotams un saskanīgs. Kamēr Katja nebija pieminējusi Duņu.

Diena likās ļoti gara, un saule stāvēja vēl augstu, kad Katja ieraudzīja upes vidū laivu.

—    Lūk, pie mums atkal brauc tas jaukais tēvocis!

Saša nikni palūkojās uz Katju. Visi bija ātri pieraduši pie viņas, tāpat ari pie Fedosejiča, it kā viņi ģi.menē un artelī būtu savējie.

—    Bērns vēl esi! Muļķe! — ķīnietis nolamāja.

—    Hi-hi-hi… — viņa apspiesti iesmējās.

—    Par ko jauks? Ar ko jauks?

—        Par ko nejauks? — atsaucās Taņa, aizstāvot vairāk Katju nekā Padomnieku.

—        Par ko labs? Laikam daudz mācīts? Laikam liels kungs? Dzīvo pilsētā, ņem kukuļus, labi paēd. Par ko atnācis šurp? Zeltu skalot? Viņu kaut kur ir padzinuši . .. Sarkans deguns, slims, purns kā runcim! Sveiks, sveiks! — Saša uzsita uz pleca klāt pienākušajam Padomniekam un viltīgi pasmaidīja. — Par ko atbrauci? Sen neesam redzējušies? Vakar biji un šodien atbrauci? Jegoru vajag? Jegora nav! Sēdi! Būsi ciemiņš …

«Ir gan viltīgs tas mūsu Saša! Par kaut ko ieēdies uz to jauko cilvēku!» nodomāja Tatjana.

—        Atjaujiet traucēt jūs, Jegor Kondratjevič! — pie karjera parādījās Gavrilas pinkainā galva.

Jegors izlīda no tikko izraktās ejas, viscaur notriepies ar dzeltenajiem, valkanajiem māliem.

—        Vai redzat mūsu imperatoru? Kā grieķu cars, kas pats ganījis avis! — iesaucās Students, nostādamies blakus Gavrilam.

—        Uz atradnēm brauca kaut kādi pilsētnieki, — pavēstīja Gavrila. — Es viņus nelaidu.

—        Pilsētnieku šeit vajadzētu mazāk, — Jegors piekrita, — taču galīgi izsargāties no viņiem nav iespējams.

—        Jā, labāk gan laist tādus, kam mūsu darbā ir ķēriens. Ķīnieši brauc uz atradnēm. Es aizturēju. Ko darīt? Vai laist? Viņi murmulē, sak, mans nesaprot pa krieviski. Kas viņi ir? Kā lai es izšķiroju?

Jegors pasauca Sašu.

—    Zināms, jālaiž! — tas noteica.

—        Bet tu aizsūti kādu no savējiem Gavrilam palīgā, — Jegors ierosināja.

Saša kaut ko nokliedza. No krasta apakšas atnāca ķīnietis ar leti, kurš brauca pēc ārsta.

—        Vai tu krieviski tunda? — Gavrila noprasīja viņam.

—    Tunda! — ķīnietis pasmaidīja.

—    Viņš brauks, — pateica Saša.

—        Ja kvīte ir, — darbs ir. Ja kvīte nav, — tad ir hunhūzis, ej atpakaļ! — ķīnietis pie letes norunāja.

—        Man vēl viena ziņošana jums, — Gavrila klusu turpināja, — un nesauciet mani vārdā, kad sveši dzird. Tā kā esmu norīkots sardzē, mana iesauka ir «Pristavs». Garām pabrauca Golovanovs. Viņš savu vārdu nepateica, un es viņam to nejautāju. Itin kā nepazītu.

—    Kā tad tu pazini?

—        No izturēšanās redzams. Uz vēlēšanām es pats atbraukšu. Vēl būs ziņojumi jūsu labdzimtībai!

—        Paklau, Bute, viņā pusē man nozaga šauteni. Tu proti atrast. Atrodi! — kāds vīrietis, tērpies baltā ukraiņu svītā, ar vīzēm kājās lūdza Sašu.

—    Kā tā atrodi! Kā lai es zinu, kas nozaga! Ej vien,

ej! Netraucē strādāt! Es nezinu, kas nozaga… Pag, stāvi… Pagaidi…

Saša ar savu raupjo roku noslaucīja seju un degunu.

—    Ja gadīsies — atradīšu!… Bet kā lai es zinu!

—   No kurienes jūs atbraucāt? — Students vaicāja lūdzējam.

—    Jau trīs gadi, kopš atbraucām ar kuģi! Mūs nometināja pie Usūri. Mēs esam kurskieši… Pie tevis, Bute!

Jegors ievēroja, ka Siļina pusē neviens nezina Sašas īsto vārdu. Visi sauca viņu par Buti.

—    Mēs taču zinām, ka tu proti atrast! Parādā nepaliksim …

—    Jegor Kondratjevič! — pienāca garš, švītīgs zemnieks ar linu gaišiem matiem. Rokās viņš turēja ar klūdziņām appītu pudeli. — Te jums būs spirtiņš! Dāvaniņa! Mēs dzirdējām, ka gribat uzcelt šeit rezidenci? Laba vieta. Vajadzīgs plants, tad var iekārtot veselu plantāciju.

—   Esi gan tu, Andrej, veikls, — te vilku piemin, te vilks jau klāt! — pasmējās Vasilijs.

Jegora priekšā stāvēja slavenais kontrabandists Andrejs Gorodilovs, kurš, vēl zēns būdams, izvadāja pa sādžām spirtu. Spirtu vajadzēs iznīcināt. Bet viņš atnesis to kā dāvanu Jegoram!

«Bet no kurienes viņam tādas ziņas, ka mēs te celsim rezidenci?» domāja Jegors. «Ar slavinājumiem un dāvanām man te mieru nedos, jāiet uz augšgalu, uz neatklātajām atradnēm pie tām baismīgajām sievām, kur aizpagājušajā gadā atradu tīrradņus.»

—    Jūs esat strādnieks uz goda! — noteica Andrejs, kad visi pie galda bija iedzēruši pa mēriņam. — Tikai kālab jums tā jānopūlas pašam, mēs par visiem saskalotu arī jums. Desmito tiesu, dotu ikviens! Kāpēc jūs savos gados sevi tā nomociet, man pat žēl metas! Mēs taču cienām jūs kā miesīgu tēvu. Jau mans tētis vienmēr nostādīja jūs par paraugu, Jegor Kondratjevič! Lai strādā jaunie …

Šķita, ka Sašas acis sūktin uzsūc kontrabandista runu.

—    Kas ir tie mēs? — Saša gribēja zināt.

—    Sabiedrība … Jāmetas kopā un viss ieguvums jānodod jums personiski! Arī prēmijas! Un pensiju no

zelta skalotājiem! Es to varu pateikt sanāksmē. Tad noslēgtu kontraktu.

«Pierunā mani ņemt pensiju un nestrādāt. Ko nozīmē — nestrādāt?» Jegors domāja. «Aiziet no atradnēm? Atstāt visu viņiem? Grib izsniegt man atlīdzību par atklāšanu, pagodināt, lai tikai aizvācos …»

—  Te man neļauj strādāt, — Jegors teica dēlam.

—   Zini, Vasja, dosimies tālāk uz upes augšgalu, tur nebūs nekādu ķildu!

—       Kādēļ? — dēls sašutis attrauca. — Vai tālab tu ļaudīm visu atklāji, lai bēgtu no ļaudīm? Nē, es jau teicu, ka neiešu projām no šejienes!

—   Kur jāiet? Vai te zelta nav? — iejaucās Saša.

—  Vai no cilvēkiem bailes, vai? Par ko jābaidās?

—  Viņi grib mūs padzīt! — noteica Vasilijs.

*    * *

Zutis atgriezās Siļina pusē un aizgāja uz šahtu.

—       Kur tu vazājies? — dusmojās vecais. — Arī Students kaut kur aizgāja, bet tevis nav. Visu dienu es strādāju viens pats.

—       Pie Kuzņecoviem atbraukusi vedekla, — aizdedzinājis ejā sveces galiņu, Zutis pastāstīja. — Sākumā domāju, ka tur kāda atbraukusi peļņā …

—  Es redzēju. Nemaz neizskatās pēc sievas.

—   Nē, izskatās gan.

—       Tad būs tikko apprecējušies, grūta vēl nav palikusi, — noteica vecais, iecirzdams sienā asmeņkapli.

—  Būtu agrāk notvēris viņu. Nevis, vīram redzot, acis blisinājis.

Vecais iecirta vēl dažas reizes un apsēdās. Zutis izgrāba no sienas smiltis un pārcēla tuvāk ar stiepli apvīto sveces galiņu. Smiltis bija slapjas. Apaļie akmeņi uguns gaismā atmirdzēja kā gar sienām sakārti šķīvji. Tagad īsiem atvēzieniem sāka kaplēt Zutis. Vecajam blakus bija pieslieta īsa šautene un sakrauti bērza koka statņi. Vecais sāka likt balstus un nostiprināt griestus. Viņš izvilka no azotes pīpi.

—   Hei-ei! — atskanēja Studenta balss.

No līkuma puses dārdēdama pār saskaldīto baļķu reni ripoja ķerra.

—       Vai bakurētainā tev nepatika? — vaicāja vecais,, sūkdams pīpi un sviezdams smiltis ķerrā.

—       Tā uzreiz pazīst un nosaka — šlihs vai zelts, kā īsts desmitnieks! — Zutis atbildēja. — Varfolomejam purnu saskrāpēja. Tā ir kā plēsīgs tīģeris! Smalki aptīrīs! Un zeltu aizvedis no šejienes vairāk nekā mēs.

—       Pacenties iegūt viņas labvēlību, — pasmīknēja vecais, — varbūt paņems tevi līdzi par pavadoni. Tas būs labāks ķēriens, nekā mums abiem pie Berdišova jūras kāpostus raušot.

—   Nav vērts rokas smērēt!

Students satvēra ķerru un aizstūma.

—       Neviens to neuzzinās. Gejā Amūra, ezeri! — vecais atbildēja.

Smagajā pazemes klusumā dobji atskanēja netāli klaudzieni.

—        Ieklausies, kāds tur zem mums rok . .. Vai dzirdi ko? — Zutis vaicāja. — Ko man darīt, ja satiksimies?

—       Zvel tam ar šo pašu kapli! Bet kālab tu visu laiku joz pie Kuzņecoviem kā uz darbu vai uz bodi? Par pārdevēju esi kļuvis, vai? — vecais tincināja Studentu.

—       Tur ir sievišķi, — paskaidroja Zutis, — labi pabaro viņu! Ak tu, maita, šis rokas taisni uz mūsu pusi!

Vēlu vakarā Students atkal atbrauca pie Kuzņecoviem.

—       Kas ir sociālisms? — sēdēdams pie ugunskura, viņš aizrautīgi stāstīja. — Tā ir mācība par sabiedrisko iekārtu, kurā visi strādā un visi ir vienlīdzīgi. Un ari par netaisnās iekārtas gāšanu, jo tajā sabiedrība sadalīta šķirās! Tagad es paskaidrošu, kas ir šķiras …

Tatjana un Katerīna sēdēja uz baļķa. Atnāca kaimiņiene Kseņa, Lomova sieva, ari tā, zemē sēdēdama, klausījās ar atvērtu muti.

Viņai bija uzrauts deguns un šaura seja, tik sarkana kā ķieģelis.

Vasilijs vēroja tēvu.

Viņam likās, ka tēvam jau zināms it viss, par ko runā Students, ka to visu viņš izpratis pats.

Nokrakslēja sausie zari. No tumsas iznāca Saša un kaut ko pačukstēja Vasilijam pie auss.

Kseņa piecēlās. Viņa bija gara auguma un platiem, tādiem kā grenadiera pleciem. Ap galvu apsietā zaļa

lakatiņa ieskauta, viņas seja izskatījās kā sarkans plācenis.

Viņa pameta asu skatienu turp, kur aiz kokiem atmirdzēja viņas telts uguntiņa, — Lomovs tur asināja lāpstu.

3

Saša veda zagli, atlauzis viņam rokas aiz muguras un iesperdams tam pa muguras lejgalu. Sašam plecā bija uzmesta atņemtā šautene.

—   Laid vaļā! — pūlējās izrauties notvertais.

—       Par ko laid? Kālab laid? — Saša prašņāja. Viņš vēl stiprāk iespēra zaglim ar sava apkaltā zābaka purngalu.

—   Kā tu atradi viņu, Zuti? — vaicāja zelta skalotāji.

—   Kā atrada? Tā atrada!

—   Ko man darīt ar viņu?

—   Pastāsti, kā atradi.

—       Ko tur stāstīt? Es zinu, kā atradu… Ja kaut ko nozagsi, — tu pats uzzināsi.

Vakar Saša atkal bija izdzirdis šāvienus un brīnījās, kāpēc vienīgi viņam iekritis prātā, ka tur šauda tieši ar nozagto šauteni. Vispār Saša bija sašutis par cilvēku neattapību.

Kāds iesita zaglim pa galvu. Notvertais, baigi izvalbījis acis, pasmaidīja. Viņu satvēra aiz kakla, nogāza zemē un sāka spārdīt ar zābakiem.

Pieskrēja tas zemnieks vīzēs un baltā kreklā, kas Sašam sūdzējās, ka viņam nozagta šautene.

—       Tā ir mana šautene! Mana! Ak kungs! Tā pati.,. Bet nu dod man, es nošaušu… — iebļāvās kurskietis.

—  Es tūliņ pielādēšu … Paej iet nost…

Pūlis pašķīrās.

Zutis atturēja kurskieti.

—   Piecelies! — viņš uzsauca zaglim.

Tas piecēlās. No spērieniem ieplestās brūces uz vaigu kauliem un pierē asiņoja, un viss krekls viņam bija notašķīts ar asinīm. No bailēm viņš aizsedza galvu ar rokām, gaidīdams jaunus sitienus.

—   Kādēļ zagi? — Saša noprasīja.

—   Pat nedomāju …

—       Panāc šurp, — Saša pasauca kurskieti. — Vai tā ir tava šautene?

—   Mana.

—   Ko nu teiksi?

Izmīdīdami krūmus, no visām pusēm saskrēja zeltrači. Pūlis pēkšņi sakustējās un sāka mākties virsū.

—   Jāsit nost tas maita!

Atņirdzis zobus, Saša nikni atstūma pūli atpakaļ, iezveldams visiem pēc kārtas pa krūtīm.

—       Vai pirmoreiz zagi? Saki — vai pirmoreiz? Vai otro reizi? — Saša atkal vērsās pie zagļa. — Un ko domāji, kad zagi? Ko? Dod roku, es to nogriezīšu nost. — Saša izvilka savu milzīgo nazi, kas bija tik ass kā bārdas nazis. — Dod roku! Ja pirmoreiz zagi, — nogriezīšu vienu pirkstu. Ja divas reizes zagi, — visu roku.

—       Galva viņam jānogriež, nevis roka! — pūlī kāds iesaucās.

—       Nevis viens pirksts vien, viņam rokas un kājas jāpārlauž.

—       Nositiet, labāk nositiet mani ātrāk! — sāka kliegt noziedznieks, redzēdams saniknotās sejas.

—       Lai nosit tevi? Bet ko domāji, kad zagi? Tagad lai nosit? Nē, dzīvo bez rokas! Nosist, tas ir viegli…

—   Viņš droši vien arī zeltu zaga! Vai tā bija?

—       Nosit! — brēca piekautais. — Izkratiet mani, visu pārmeklējiet! — Viņa acis pieplūda ar asinīm.

Zaglis no visa spēka izrāvās, bet Saša veikli saķēra viņu aiz galvas, nosvieda kņūpus zemē, piespieda ar celi un satvēra roku.

Pūli atskanēja smiekli.

Saša arvien stiprāk sažņaudza zagļa roku.

—       Vai kausies vēl? Vai zagsi vēl? Lūdz dievu! Skaiti lūgsnu, saki — nekad vairs tā nedarīšu! Tad redzēsim …

—       Viņš taču nav zaglis … Tikai muļķis … Dumjš vēl un jauns, neprot zagt, — iejaucās Pahoms. — Laidiet viņu vaļā!

—       Pie viņiem Ķīnā, — Saša pamāja uz zeltraču ķiniešu pusi, — nocērt galvu un bende saņem balvu. Vai zini, kādu balvu? Visu izgriež starp kājām. Un tūliņ

aiznes uz aptieku. Tūliņ saņem desmit rubļus! Tā ir balva! Kālab cilvēks dzīvojis? Tpū! Es negribēju pie viņiem dzīvot un aizgāju!

—   Nemoki cilvēku! Lai staigā …

Zaglis piecēlās un palūkojās visapkārt.

—   Maita! — uzkliedza viņam no pūļa. — Ej!

Zaglis sāka skriet, lēkdams pāri baļķiem un oļu kaudzēm. Večuks vecticībnieks pasvieda viņam zem kājām malkas šķilu, un puisis atkal pakrita.

—       Šai dienai viņam soda pietiek, otrreiz vairs negribēs, — teica Nikita Žerebcovs. Viņš cienīgi saglauda savu kuplo bārdu. — No kāda arteļa šis bija?

—   Viņš ir pilsētnieks. Sīkpilsonis no Nikolajevskas.

—       Tos vairs nevajag šurp laist. Nav taču šiten jāsavairo zagļi!

—   Šis jau tagad iezīmēts.

—       Pats aizies! Negribēs dzīvot ar mums, — Žerebcovs sacīja.

—        Kur ir tava robeža, kur? Nolādētais izdzimums! — kliedza sirms vecticībnieks, saķerdams Zuti aiz krekla.

—   Laid vaļā, nositišu! — atvēzējās ar lāpstu Zutis.

—   Es sen jau dzirdu, kā tu skrāpējies… Zēl, ka nav te Studenta, viņš pateiktu …

Klāt pieskrēja jaunāks vecticībnieks un izrāva aiz zābaka stulma aizbāzto nazi.

—       Ak dievs, ko viņi dara? — iekliedzās kāda sieviete. — Šie taču nogalinās viņu! Palīdziet…

Iļja Bormotovs, izdzirdis kliedzienus, izlēca no bedres. Ieraudzījis kautiņu, viņš iedrāzās pūlī un izgrūstīja saķērušos zeltračus.

—   Izracis eju zem man lauciņa, — kliedza vecais.

—  Paņem mūsu zeltu!

—   Lauciņi jāsadala no jauna! — pūlī kāds iesaucās.

—  Te jau dažs nez ko sagrābies! Lai atdod!

—   Vai re, kāds atradies!

—   Bet kāds lauciņš ir tev pašam?

—       Tad nāc un skalo pie mums, nav ko ķildoties, ir gan kūdītāji!

—       Nu ir atbraucis Kuzņecovs, viņš šeit ievedīs kārtību, — Iļja apsolīja.

—       Redz, kā pie mums iet… Atrodas tādi, kas parokas apakšā … — ierunājās patīkama izskata večuks mētelī ar iežņaugtu vidu.

—Šī ir Siļina puse, nevis Kuzņecova, — atbildēja sirmais vecticībnieks. — Šeit par to neviens nevar uzlikt sodu . ..

—   To var jebkurš! — attrauca vecais.

—   Kā tad jebkurš?

—       Tad ta brīnums, atbraucis tāds Kuzņecovs! Tavs Kuzņecovs nav noteicējs par mums!

—   Tādu Kuzņecovu nav mazums!

—   Viņš atklāja . ..

—   Arī tu būtu atklājis …

— Svešs zelts labumu nenesīs, — pretojās Pahoms.

—       Nē, kā redzams, nenesīs vis, — pievienojās Zutis, raudzīdamies uz apvainotāju.

—       Vai dzirdi, vai tu dzirdi, ko viņš runā! — jaunais vecticībnieks sadusmojās. — To viņš saka par mums … Ņirgājas . . .

—       Kā tad paliks ar to nedarbu? — vecis mežonīgi iebļāvās.

—   Cik tālu tad viņš paracies?

—   Zem ežas.

—   Eža nepieder nevienam!

—   Bet eža jāņem vērā.

—       Pietiks, atklausīties vien jūs nevar, — zeltrači atmeta ar roku. — Svētdien izvēlēsim vecāko!

—       Viņi sāks vēl kauties, — aizrādīja Fjodors Barabanovs.

—   Lai izkaujas! — Pahoms atbildēja.

Visi izklīda. Starp celmiem un dzelteno smilšu kaudzēm uz laukuma palika tikai ķildnieki, kas vēl arvien strīdējās.

Iļja atgriezās pie tiem.

—   Izklīstiet! Atri!

—   Ejiet katrs uz savu vielu, — sacīja Pahoms.

—       Drīz izvēlēsim pārvaldi, tad varēsiet tiesāties. Ko tiesa atzīs par vainīgu, to nosodīsim, — viņš piebilda.

—       Bet tu vairāk neroc, zini, citādi Jegors Kuzņecovs liks tevi piesiet taigā pie koka un knišļi sakodīs līdz nāvei. Jā gan, un nēstrīdies ar Ņikitu Žerebcovu. Var

gadīties, ka izvēlam viņu, daudzi ļoti grib, lai viņš būtu varas vīrs. Vai saprati? Ar stipro nečiksties, ar bagāto netiesājies…

—   Bet eža …

—   Tava eža ir nieks!

Zemnieks iebrauca ar visiem pieciem matos un gribēja vēl kaut ko teikt, taču nepateica un aizvilkās prom.

Pie Pahoma pienāca resnis ar brillēm.

—   Tātad svētdien vēlēšanas?

—   Tā runā, — Pahoms atbildēja.

—   Tad jau gan! Laiks sākt vēlēšanu kampaņu!

—   Piežūpoties, vai? — noprasīja Bormotovs.

Iļja novīpsnāja.

Briļļainais pamirkšķināja Pahomam un paplikšķināja viņam ar roku pa plecu.

—   Malacis! Vai no vienas sādžas ar Žerebcovu?

—   Nē, no citas …

—       Taisnīgs cilvēks ir Ņikita. Vai nav tiesa? — briļļainais vērsās pie Iļjas.

Tas atkal pavīpsnaja.

—   Kā to ņem, — Pahoms noteica.

—   Gudrs!

—   Zināms. Tirgotājs …

—   Nu, tas nav svarīgi. Viņu vajag ievēlēt.

—       Nebūtu par ļaunu! — atsaucās Pahoms ar tādu kā šaubu pieskaņu balsī, ko gan saklausīja tikai viņa paša dēls.

*    * *

Lija lietus. Kaut kur pie kratīkļa žvadzēja vientulīga lāpsta. Šurfos nedzirdēja grieztuvju čīkstoņu. Tādā laikā zeltrači guļ un atpūšas.

—       Se-estdienā, kad laiks nav jauks, — kaut kur gari velk sieviešu balsis.

—   Strā-ādāt nevar lau-aukā …

Pa telti grabināja skumīgs, ieildzis lietutiņš.

—       Vai tu satiki Jegoru? — gribēja zināt Andrejs Gorodilovs.

—       Kā tad ne! — atbildēja Ņikita, gulēdams uz muguras. — Jegors sagatavo kokus. Viņš grib celt sev

māju. Saka, ka dzīvošot atradnēs līdz rudenim. Mēs taču esam draugi. Sen jau pazīstu viņu.

«Manu dārgo kaimiņ!» jūsmīgi bija iesaucies Žerebcovs satiekoties. Šodien no sarunas ar Kuzņecovu viņš bija tā noguris kā pēc smaga darba. Gribējās gulēt ne vien sliktā laika pēc, arī visas darīšanas bija viņu nogurdinājušas.

—  Vai ar spirtu pacienāja? — vaicāja Andrejs.

—    Zināms, Kuzņecovs ir atklājis! — Ņikita atbildēja. — Bet pārvaldīt viņš nespēj. Pārāk labs. Un ļaudis šeit — maitas!

—    Jā, to saka visi, ka viņš neder, — apstiprināja Kotajs Ovčiņņikovs, kas lāpīja zābaku. Viņš pastiepa šuvumu pret gaismu un nopriecājās par savu darbu.

—    Mūs gan viņš traucēs! Es vēl parunāšu ar viņu. Varbūt varēs pierunāt.

Teltī ielūkojās resnis. Viņam bija apmetnis ar rūtainu kapuci, no kuras, kā arvien, pretī smaidīja viņa tuklā seja ar pietūkušiem vaigiem un slapjām brillēm. Viņš nometa lietusmēteli un noslaucīja brilles ar krekla apmali.

—    Jegora slava jāizkliedē, citādi visi uzskata viņu par varoni. To jūs pareizi pateicāt, ka atklāt atradnes viņš spēja, bet darīt kaut ko vairāk nav spējīgs! Jā, jā! Šeit atradnēs jau notiek izrēķināšanās, cilvēkus sit un nošauj. Visiem skaidri redzama nepieciešamība pēc spēcīgas varas. Tā jums nāks par labu.

—   Tā ir, tā ir! — uztvēra Kotajs Ovčiņņikovs.

—   Un kas būs, ja varu sagrābs citi?

—   Nav jādod! — noteica Ņikita.

—    Kas tad bez iepriekšējas sagatavošanas iet uz vēlēšanām? Vēlēšanas ir varas sagrābšana. Bet tas, Ņikita Dormidontovič, jāizdara tā, lai tauta būtu apmierināta.

—    Jegoru vajadzētu uzpirkt! — ieteica Ņikita. — Bet kā lai viņam, mailam, tiek klāt?

—   Neuzpērkams!

—    Viņš ar savu taisnīgumu traucēs! — atkārtoja Kotajs.

—  Es runāju ar viņu par pensiju!

—    Jā, nav briesmīgāka ienaidnieka par degradētu virsnieku! Tā teicis Napoleons. Vai esat dzirdējuši par Napoleona iebrukumu?

Andrejs apmulsa. Viņš bija uzaudzis pie Amūras un ļoti slikti pārzināja to, kas noticis vecajās vietās.

—       Hunhūzi, vai? — viņš vaicāja. — Šķiet, ka tas bijis loti sen! Kaut ko esmu dzirdējis!

—       Es dīkā nesēdēju, — resnis paziņoja, — vjatkieši balsos par mums. Tikko runāju ar Lomovu, kura lauciņš ir viņā pusē. Viņš gribēja par Sijinu. Bet tagad ari viņš par jums, Ņikita Dormidontovič!

«Uzņemties pārvaldīšanu nemaz nebūtu slikti,» domāja Žerebcovs. «Zelta te daudz, pavēlēsim atskaitīt desmito dalu. Pievedīsim savas preces. Visus uzpirksim. Viss zelts tad būs mūsu. Arī ļaudis apmierināsim.»

To visu Ņikita pārrunāja ar saviem sabiedrotajiem.

—       Ziniet ko, iekodīsim! — viņš piecēlās. — Vai ketlasis vēl ir?

—       Ir, ir žāvēts lasītis! — Andrejs atbildēja. — Bet ko saka Golovanovs?

—   Kas tas Golovanovs tāds ir? — jautāja Saša.

— Golovanovs bija ievēlēts par prezidentu pie Zeltugas. Arī šitā veča vārds ir Golovanovs. Bet man šķiet, ka viņš izdomājis sev iesauku, bet pats bijis tikai īstā Zeltugas Golovanova palīgs. Viņš kaut kā mānās, dod padomus Šiliņam.

—       Sliktākajā gadījumā var arī viņu, — atjāva Ņikita. — Ar Siļinu gan salīgsim!

Žerebcovs aizrijās ar asaku un sāka klepot. Andrejs uzsita ar plaukstu viņam pa muguru un teica:

—   Pāries!

4

Lietus pārstājis. Kopš agra rīta saule iespīd dziļajā karjerā. Sopku pakājē laistās smiltis, un tieši tai pašā krāsā laistās karjera sienas, uz kurām redzami gludi, spīdīgi lāpstu nospiedumi. Klusi šalc bērzu galotnes tikko saplaukušajā lapotnē. Pār mežu pārskrien vieglas trīsas. Iestājies agras vasaras labākais laiks.

Līdz ar kokiem un krūmiem norakta bieza zemes kārta.

Saša vairs nestrādā šeit, un bez viņa, tā šķiet, kļuvis skumīgāk. Viņš jau sen bija teicis Jegoram, ka

iesaistīsies darbā ķīniešu artelī. Kopš vakardienas visiem zināms, ka vienā ķiniešu artelī vecākais ir krievs. Neviens nezina, ka viņš ir Kuzņecova audžudēls. Jegors klusē, viņa kaimiņi no Uraļskas par to neliekas zinis, viņi cits ar citu tikpat kā neredzas.

Jegors kaplē smiltis, to dara arī Vasja. Darbs norit divās cirtnēs.

Atpūtusies un izgulējusies Katerīna piestumj tukšo ķerru. Raudzīdamas uz Jegoru, Katja laimīgi un kaunīgi smaida. Paņēmusi lāpstu, viņa met smiltis ķerrā.

Nu jau Katja strādā kā īsts vedējs. Nočīkst ritenis — aizbrauca.

Katerīna, Tatjana un Fjodors ar trim ķerrām ved smiltis un skalo tās. Lūk, atkal nodārd uz čuguna kratīkļa izgāztās smiltis un oji. Tur Fedja apgāzis ķerru un skalo smiltis.

Jegors domā par to, ka vajadzēs dot piekrišanu Vasjam un Katjai, lai salaulājas.

Saša ieved kārtību savā artelī. Tajā ir gan opija pīpētāji, gan azarta spēles «hundi-haidi» spēlmaņi. . . Ķīniešiem izsniedz kvītis, lai tos varētu pieņemt ir kroņa, ir privātīpašnieku darbos, bet viņi ar šīm kvītīm dodas pāri robežai un aizbēg uz zelta atradnēm.

Kādu gan cilvēku te nav visās akās, šahtās un ejās, visās zemē izraktajās alās, kur strādā simtiem vīriešu, sieviešu un pusaudžu. Viņus neredz, jo viņi notašķījušies ar dzeltenajiem dubļiem no galvas līdz kājām. Pa raktuvēm staigā briļļainais resnis un sarunājas ar ļaudīm par vēlēšanām. Arī Ņikita Žerebcovs runā tikai par vēlēšanām, it kā te būtu viņa saimniecība. Fjodors Barabanovs — tirgotājs no Uraļskas, Jegora kaimiņš — saka, ka no tās sanāksmes laba nav ko gaidīt. Fjodors arvien ir nemierā ar kaut ko, arvien sūrojas, it kā arī šeit būtu vajadzīga Jegora palīdzība.

Vakar bija sapulcējušies daudz ļaužu un strīdējušies par to, kā jāvēl. Atnāca ari vecie un jaunie vjatkieši un noteica, ka piedzērušus pie vēlēšanām laist, nedrīkst, ja to darīšot, tad viņi visi aiziešot no sapulces, izvēlēšot sev vecāko un atradņu pārvaldi neatzīšot.

—  Spirts jau sagādāts, prezidenti no paša rīta sāks pacienāt lautu, — sievas klaigādamas pavēstīja.

—  Kā jūs to zināt? •— iebļāvās Fjodors.

—       Tā nu ir mūsu darīšana! Teit par spirtu un opiju visu zeltu izsūks …

—       Trenciet prom tos spirta piegādātājus! — kliedza vecticībnieki.

Arī vjatkieši turējās stingri, Jegors pat nopriecājās par viņiem.

Tā arī vakar nolēma: piedzērušos padzīt un nelaist uz vēlēšanām.

Katja piestūma tukšo ķerru.

—       Es eju pusdienas vārit, — viņa iespurdzās un laimes pilna aizskrēja.

#    * *

Diena bija brīnišķīga. Pilsēta, vesela pilsēta ieradusies pie Katjas. Tik daudz cilvēku viņa nekad vēl nebija redzējusi.

Viņa — lasītnepratēja, kas izaugusi pie dzērāja tēva, nokļuvusi šeit, ieraudzīja tādu dzīvi, kādu nav pazinusi. Līdz šim viņa domāja, ka visi ir dzērāji! Un viņa ar bailēm gaidīja, kas notiks, kad atbrauks Vasjas māte. Ieraudzīs viņu ar viņas nabadzīgo tēvu. Katjai taču nekā nav . . . «Varbūt Vasjas māte ir tikpat laba un maiga kā viņš? Kāmī gan viņš atsities?» Katja jau bija teikusi Vasjam, ka vajadzētu aizbraukt, iegādāt kādu jaunu apģērba gabalu. «Vasja apprecēs mani un pašam būs jāuzpoš mani! Kaut nu paspētu līdz viņa mātes atbraukšanai!»

Laiva pēc laivas īrās augšup pret straumi. Krastā izkāpa noskranduši vīri ar aiztūkušām, apsvilinātām sejām, ko klāja čulgas un augoņi.

—       Vai saviešus nepazīsti, Kondratjič? Teitan knišļi ir tik dzēlīgi, ka pagalam sakoduši mūs. Uz ģīmjiem pumpas sacēlušās.

—       Vai tiešām svainis? Kā tad tu, Rodion, esi kļuvis tik vārīgs?

—   Atvedu, svainīt, visu sādžu.

—   Tētuk! — atskrēja no kratīkļa Tatjana.

—       Nu kā, vai mūs pielaidīs? Ko? — noprasīja Rodionam izstīdzējušais Saņa Ovčiņņikovs. — Es prasu, vai skalot mums ļaus?

—       Jā, šeit visi ir savējie. Lūk, kur tavs znots Fedja nāk.

Saņa baidījās no sava brāļa Kotaja Ovčiņņikova, ar kuru jau vairākus gadus bija naidā. Viņš bija dzirdējis, ka Kotajs un tā draugs, kaimiņš Ņikita Žerebcovs, te ieguvuši lielu varu. Jegors, zināms, ir spēcīgs, viņš atklājis atradnes, bet Jegors ir pārāk labs, kas gan viņu klausīs! Saņam sāpēja sirds, ka par Jegoru runā kā par tukšu gaisu, bet par īsto spēku uzskata Kotaju un Ņikitu. Viņu pašu brālis Kotajs vienmēr apspiež. Ar svešiem sadzīvot var vieglāk un labāk.

—   Kur tad Vasja? — jautāja Jegors.

Tatjana pamāja ar roku uz pārupi.

—       Atļauj mums palikt tavā pusē, — zemu paklanījās milzīgais Ovčiņņikovs. Viņa bārda izskatījās gluži pelēka no knišļiem, kas tajā bija salīduši.

—       Tev taču blaktis bārdā, tāpat kā vecās mātes gultā, — uzjautrināts sacīja Fedja.

—  Šīs ir meža blaktis, zaļas …

—       Ko lai ar jums dara! — Jegors noteica. — Skalojiet vien, ja esat atbraukuši. Nevar taču dzīt projām.

—       Pacienājums no mūsu puses, kā jau pienākas! — Saņa iesaucās.

Fedja mīlēja savu sievastēvu. Ar Rodionu vienmēr varēja ir iedzert, ir jautri parunāt.

Nabadzīgie — tikko nometinātie pārceļotāji rupjas vadmalas svārkos, ar apdriskātām cepurēm — un vietējie, senāk atbraukušie, — labi ģērbušies ar platām amerikāņu siksnām uz krekliem, ar naga cepurēm galvā — sasēdās divās laivās un kaut kur aizbrauca.

—       Kurā upes pusē tu vēlies palikt? — Fedja vaicāja Ovčiņņikovam.

—  Kurā ir Kotajs? — Saņa noprasīja.

—  Tur viņā pusē, Siļina pusē!

—   Tad es gribu šeit! Un tu, Rodion?

—  Kā gribēs Jegors Kondratjevičs?

—       Pietiks vietas arī tev. Ja tik pietiktu spēka, tad šeit darba ir veselam tūkstotim uz ilgiem gadiem.

Vajadzēja pārtraukt darbu un iet pusdienās. Kratikli ar sietu izvilka krastā, un visi devās augšā uz telti. Katerīnai zivju zupa jau virda gluži balta kā avots pavasarī.

—   Kam pieder šis atradums?

—       Apsveicam! Jau paguvis dēlu salaulāt! Laikam jau šeit vedeklu atradāt?

Zemnieki apskāva Katju kā savu tuvinieci.

—       Vēl jau nav salaulāti. Varētu to izdarīt šeit, bet bez popa …

—   Un kas tur par ļaudīm?

—   Patiešām! Kas tur notiek? Kaujas, vai?

—   Tur šodien vēlēšanas. Apspriežas.

—   Bet es domāju, ka viņā pusē dievkalpojums.

—   Ko tad tu neej turp, tevi taču jāievēl?

—   Nevar zināt, šeit tas notiek citādi!

—       Vēlēšanas? — Spiridons pat nokrekstējās itin kā nobijies.

—   Kas tev lēcies?

—       Vai mums pārvaldes iekārta nav izvēlēta? — viņš stingri noprasīja.

—       Tas nav svarīgi, — Rodions atbildēja. — Tāpat mūs var izsūtīt uz visu mūžu.

—   Nebūs nekas jauns!

—        Mēs atvedām spirtu, — Rodions sacīja, — un produktus. Zinājām, ka tu esi šeit, paņēmām arī tavu tiesu! Zēl, ka Ivans mūs pametis… Ek, Vaņa bija labs draugs! Tagad kļuvis miljonārs, kuģu īpašnieks, grib atvērt banku, aizbrauca pie frančiem. Bet savā laikā taisījās klāt Spiridonam par znotu! Tu, Spiridon, būtu kļuvis miljonārs! Būtu nopircis sev māju Pēterburgā, tāpat kā Ivans.

—   Bet kāds viņā pusē zelts? — Spiridons interesējās.

—       Tāds pats vien ir! — Jegors atbildēja. — Tas gadās ļoti reti, ka abos krastos vienāds zelta daudzums.

Viņš pastāstija, ka šobrīd ļaudis sākuši strauji pārcelties uz Kuzņecova pusi.

Atri paēduši pusdienas, visi tencināja Katju.

—   Ko tad grib ievēlēt? — vaicāja Rodions.

—   Ko visi nolems …

—       Hm! Amerikāņu pārvaldi! — nicinoši piezīmēja Spiridons.

—       Brauksim arī mēs uz vēlēšanām! — aicināja Rodions. — Vai šautene jāņem līdzi?

—       Tu taču nebrauksi uz medībām, kam tev šautene? Paņem revolveri, — deva padomu Spiridons.

—   Svaini, pasēdi vēl..; — Jegors lūdza.

—   Nē, svaini, nē!

Jegoram gribējās uzzināt, kā klājas Tambovkā, kā dzīvo viņa mājās, uz Amūras.

—       Arī tev vajadzētu būt tur vēlēšanās. Citādi ievēlēs kādu čūsku, — Spiridons domāja. — Es saprotu. Tu aiz lepnuma nebrauc. Gribi, lai tev klanās.

—   Tas ir tiesa! — Rodions piekrita.

—   Nevar pamest darbu.

—       Bet nevar taču šeit iekārtot Kaliforniju! Kas tā par nolaidību! It kā nebūtu tepat līdzās Sahalīnas. Visām jūsu būdām restes pierīkos. Taigā tu vairs taigu neredzēsi! Un kāds šeit zelta daudzums? — gribēja zināt Spiridons.

—   Pietiekams!

—       Kam labi klājas, tam labums vairs nav jāmeklē! — sacīja Fedja.

—   Varbūt tevi tur gaida? — pavaicāja Rodions.

—       Tevi arī es atzītu par prezidentu … — Spiridons piebilda. — Vai mani radi ir tur?

—   Tur!

—       Viņi ir no mēmo sugas. Izdarīt var visu, bet runāt neprot. Arī paskaidrot neko nespēj. Kā zivis. Es pats izraudzīju tādus. Man miljons nav vajadzīgs.

—   Piedāvājies neesmu.

«Ar ko gan šie aizvainojuši mūsu Jegoriņu!» nodomāja Rodions.

—       Stāsta, ka pie jums uzpirkuši vēlētājus un maksājuši labu cenu … Vieniem rubļos, citiem ar spirtu!

—       Dažiem ar mēli! Vai ar asmeņkapjiem! — piemetināja Rodions.

Tambovieši pameta savas piekrautās laivas, un, sakāpuši matroža laivā, visi kopā devās uz vēlēšanām.

Jegors zināja, ka, uzņēmies pārvaldīšanu, viņš spētu nodibināt kārtību, lai gan viņam nebija gadījies vadīt arteļu darbu. Bet kā pašu ļaudis — zemnieki, tā ari arteļu ļaudis atradnēs ir tikai cilvēki. Jegoru nebiedēja cilvēku daudzums, lai gan viņš zināja, ka jābūt piesardzīgiem.

Pret nelabojamiem dzērājiem, pret nevaldāmiem karstgalvjiem, kas nerēķinātos ar kārtību, vajadzīga noteikta rīcība. Bez spēcīgas dūres sabiedrību aizstāvēt

nevar. Taču Jegors zināja, ka neliešu šeit nav daudz. Te sanākuši zemnieki no Amūras krastiem.

Nav bijis vēl tādu darīšanu, personisko vai sabiedrisko, kuras Jegors nebūtu izpratis.

Uzzinājis, kādi notikumi risinās pasaulē, viņš saprata to cēloņus, plašā dzīve visā pasaulē viņam nebija necaurredzamā miglā tīta, kurai jāatmet ar roku.

Jegors saprata, ka viņam jāsaņem atradņu vadība savās rokās ne jau tāpēc vien, ka viņš tās atklājis. Te ir daudz nekārtību, un viens otrs mēģina zvejot duļķainajā ūdeni.

Bet lauzties pēc vadības, strīdēties, pierādīt savu prasmi un savas tiesības — to Jegors nevēlējās. Tagad it visās vēlēšanās cilvēki uzstāda savu kandidatūru pēc parunas: «Pats sevi slavēt nevar!» Tirgotāji patiešām šeit ir sveša šķira. «Šķira,» — tā saka Students. Ne jau velti Katjai mute paveras, viņu klausoties.

Jegors negribēja lielīties. Ļaudīm jjašiem jāredz. Ja tie tur ir nolēmuši sagrābt, ieraut vai, sāniski sašķiebušies, aizspraukties priekšā kaimiņam un dzīvot, nevērojot likumus, tad — lai viņiem labi klājas … Ikviens saņem to, ko grib! Jegors prot strādāt un nepazudīs. Strādās savā cirtnē ar a^meņkapli un skalos zelta smiltis kratīkļa sietā. Un nejutīsies apvainots, paša darbs ir vistīkamākais! Ne jau godu gūtu, bet uzveltu smagumu plecos, ja uzņemtos sabiedrības pārvaldīšanu.

Jegors nebrauca uz sapulci. Ja vajadzēs, — atbrauks un paklanīsies.

Ja viņu neievēlēs, tad Jegors parūpēsies par savu ģimeni un savas sādžas Jaudīm. «Arī es neesmu vientiesis! Lai palūdz!» Jegors vēl parādīs, ka viņam nemaz nav vajadzīgs tas atamana amats… «Un tā ir labāk, ātrāk atcerēsies mani, ja es neieradīšos!» Jegors nolēma.

—   Kur tad Tatjana? — viņš pajautāja Katerīnai.

—  Uz vēlēšanām! Arī Kseņa ir tur. Visas sievas aizbrauca līdzi saviem vīriem. Arī tēvs turpat.

—   Kseņa?

—   Arī viņa! Kseņa šodien visu dienu mācīja savu viru, kas un kā viņam jāpasaka . .. Viņa visur bāž savu degunu. Visu laiku izprašņā mani, sak, kas tu viņiem esi… Meita vai kas cits … Varbūt krustmeita …

5

—   Beidzās karš, — runāja Students, iedams ar Vasiliju pār celmāju, — un sabiedrības uzskati par tautu uzreiz mainījās. Filozofi aizmirsa, kā sabiedrība tika kliegusi: «Ai, mūsu zaldātiņš, tas gan ir varonis! Ai, Šipka, Šipkas — Seinovas varoņi, karavīri — atbrīvotāji!» Bet tagad māca un raksta: tauta ir pamesls. Vienkāršās tautas attīstība nav iespējama. Slāvi ir dzimuši vergi. Tādi esot mēs — jūs un es, Vasilij! Kāds izdzimtenis pasaka, ka mēs esot plebeji. Bet visiem cilvēkiem, kas strādā, visu tautu darbaļaudīm nav un nevar būt ienaida citam pret citu … Arī šeit, Tālajos Austrumos, es vēroju attiecības, kuras mani pārsteidz, kuras apliecina mūsdienu socioloģijas pareizību, kuras senāk mani maz uztrauca. Man likās, ka mūsu tautas attīstītība risināsies tālā nākotnē. Es uzskatīju, ka tauta nav spējīga uz apzinātu un organizētu rīcību.

Pa brīžam uzvēdīja viegls, tveicīgs vējiņš, brāzdamies pa upes ieleju augšup uz kalniem un šūpodams vēl īsti nesalapojušos smagos bērzu zarus.

Divi puišeļi pierlkoja pie šķēluma bērza stumbrā tāss renīti, lai pa to notecētu sula.

Celmainajā laukumā pastaigājās un trokšņoja milzum daudz cilvēku, tērpušies dažādu krāsu svētku tērpos. Pie avota kāds spēlēja ermoņikas.

—  Stāsta, ka atraduši galvu vien, vairāk nekā, — skaļi kaut ko apsprieda sievas.

Vasilijs saprata, ka sievas to nepārrunā tikai savā starpā, bet pavēsta visiem. Viņām visvairāk vajadzīga kārtibas nodibināšana atradnēs, tādēļ viņas laiku pa laikam palaiž baumas. Vēl nesen viņas klaigāja, ka par zelta zagšanu nosists kāds vīrišķis, bet tagad — pie upes grīvas kādam spirta piegādātājam nogriezta galva un vienu izlaidīgu sievišķi zelta meklētāju sievas piesējušas pie koka, saceļot viņai svārkus virs galvas tā, ka odi sakoduši viņu līdz nāvei, un ka drīz tāpat pārmācīs visas, kas netikli dzīvo. Vīrieši saprata gan, — sievas pūlas aizstāvēt sevi un savas ģimenes. Tomēr visi neviļus kļuva piesardzīgāki.

—   Zināms, labāk ir kādu ar blīkšķi nolaist no kājām, — lieligi uzsauca sievām Andrejs Gorodilovs.

—   Vajadzētu man pamēģināt, šķiet, ka roka nenodrebētu.

—   Sākam! — pūlī rosījās Kotajs Ovčiņņikovs.

—    Pagaid, rau, kur vēl plūst tauta! — aizrādīja viņam no pūļa.

Iļja uzrāpās uz kāda koka zariem un aplūkoja atradņu vietu no augšas. Visapkārt redzamas teltis, zaru un tāšu būdas, audekla nojumes, laivas, akas, ejas un karjeri. Viņam līdzās mazliet zemāk uz zara piemetās Vasilijs. Students aizgāja paklaiņot pa pūli, gribēdams uzzināt, vai vēlētāji ir pietiekami apzinīgi.

—    Es nekad nedomāju, ka atradnēs ir tāds milzums ļaužu. Šurp nāk un brauc no visām malām, — Vasja brīnījās.

Sievietes nesa uz rokām bērnus. Šķita, ka te sanākuši visi trūcīgie ļaudis, kas dzīvo gar Amūru.

No pūļa iznāca Ņikita Žerebcovs un gribēja kaut ko sacīt, bet tajā brīdī uz celma uzkāpa tīkama izskata večuks vīriešu mētelī un baltā krievu kreklā. Pūlis pamazām noklusa. Večuks it kā nomierinādams pamāja Nikitam ar roku. Vērsdamies pie pūļa, viņš pateica, ka jāizvēl viena vadība, jānodibina kārtība, jānosaka zelta laukumu iedalīšanas noteikumi un jāieceļ desmitnieki.

—    Bet lai vadība būtu stingra, bez delverēšanās! — nokliedza Pahoms.

—   Kas tad ir tas vecais? — pūlī sāka prašņāt.

—   Tas ir pats Golovanovs!

Večuks turējās droši, it kā viņu kāds būtu iecēlis par vēlēšanu vadītāju un izrīkotāju.

—    Varbūt mums vajadzētu griezties pie īstās valdības? — glaimīgā balsī, dziedoši stiepdams vārdus, turpināja večuks, noglaudīdams savu pliko galvvidu.

Pūlis sāka trokšņot.

—    Velc to lakstīgalu nost no celma! — uzsauca Zutis.

Večuks paraudzījās uz viņu, augstprātīgi smaidīdams. Zutis iejuka pūlī un apklusa.

—    Redzams, ka vēlaties varas vīrus no savējiem! — večuks pakratīja galvu.

—    Viņš mums vakar stāstīja par Zeltugu, kāda kārtība bijusi tur, — aiz Pahoma muguras kādas sievietes balss tā čukstēja, ka bija dzirdams visam pūlim.

Pahoms atskatījās. Tur blakus savam vīram stāvēja Kseņa Lomova — sieva-grenadīeris. Pūlī daudzas sievas stāvēja blakus saviem vīriem, itin kā sataisījušies doties ciemos vai sākt kādu danci pa pāriem.

Kseņas smailais, uzrautais deguns grozījās uz visām pusēm. Zutis pasniecās uz viņas pusi, lai kaut ko pateiktu. Kseņa paspēra viņam pretim dažus brašus, platus sojus. Viņas garās kājas bija ieautas zābakos. Zutis kaut ko pamuldēja. Kseņa nosarka, iesprauslojās un tikpat strauji devās prom no viņa pie vīra, kurš stāvēja, acis piemiedzis, laikam vēl nespēdams īsti aptvert, kas te notiek.

Ņikita Žerebcovs, saraucis uzacis tievas kā svītriņas, gaišmatainais Andrejs Gorodilovs, kas bija nosarcis līdz ausīm, uztūkušais pilsētnieks ar brillēm uz acīm un milzīgi garais Kotajs Ovčiņņikovs turējās kopā.

. . . No rīta Ņikita bija iegājis friziera būdā. Ķīniešu artelī bija veikls friziermeistars, kurš skuva, apgrieza matus, mazgāja galvu un iztīrīja ausis. Ņikitam vajadzēja uzposties. Svētku dienās ķīnietim vienmēr bija verdošs ūdens katlā un tējkannā, varēja dabūt karstā ūdenī saslapētu dvieli, ar kuru tad noberza seju, pliko galvvidu, paduses un krūtis. Viss šis prieks maksāja piecas kapeikas. Pēc tam frizieris iebāza dvieli atpakaļ katlā.

Lai gan vēl bija agrs, pie ķīnieša jau kāds skaistinājās. Ņikita no tālienes saskatīja pazīstamo muguru un kailo pakausi.

Zeltugas prezidentam pašlaik beidza skūt bārdu, viņš piecēlās, laipni pasmaidīja un sveicināja Ņikitu.

—  Sveicināts, godājamais! — Žerebcovs skaļi norunāja un klusi piebilda: — Jums tika aizsūtīts ar patiesu cieņu. Un būs vēl vairāk! Ļaunākajā gadījumā var arī Siļinu … Ja visi striķi trūkst!

Golovanovs bailīgi pašķielēja sāņus.

—  Par ko ir runa, esmu pakurls, labi nesadzirdu, atvainojiet …

—   Lūgtin lūdzam, pieņemiet gan no mums …

—   Es nekā nezinu … Un es arī nebiju mājās.

—   Tak jau vakar aizsūtīja . ..

—   Jā, arī man vajadzēja noskūties! — Golovanovs

atbildēja. Smaidīdams viņš pasniedza roku, zemu paklanījās un aizgāja.

«Tas zina sev cenu!» nodomāja Ņikita, apsēzdamies uz celma, kas bija pārklāts ar vecu dābas jaku. «Golovanovs uzsit sev cenu? Nu, pagaidi! . ..» Ņikita prata gaidīt. Bet prata arī, ja bija iespēja, ikvienu jo cieši iežņaugt, prata notriekt gar zemi to, kas nostājies viņam ceļā, prata arī atriebties un ilgi atcerējās nodarīto, sevi tomēr neatklājot.

Ķīnietis izdzina Ņikitam degunā saaugušās spalviņas un pavaicāja:

—   Ko vēl?

—   Ko tu vēl jautā? Jāapgriež mati.

Ķīnietis mazliet apcirpa viņam matus, bet bārdu neaiztika.

—   Cik jāmaksā?

—       Traka nauda! — ķīnietis laipni atbildēja. — Maksa nevajag. Uz parāds!

Ņikita pasmaidīja. «Gudrs ķīnietis!»

Frizieris, acīm redzot, nojauta, ka ievēlēs Ņikitu.

Un nu Golovanovs stāv uz milzīgi liela ciedra platā celma, uz kura var sakāpt kādi pieci cilvēki uzreiz, un jau vada milzīgo un trokšņaino sapulci.

—       Nu, ko tad vajadzētu ievēlēt par atamanu? — viņš vaicāja, vērsdamies pie pūļa.

—   Pahomu Bormotovu, — pateica kāda balss.

—   Bormotovu! — atbalstīja vjatkietis Lomovs.

Bormotovs stāvēja viņam tieši priekšā, un likās neērti, ja viņš neminētu labā paziņas vārdu, kad viens to jau nosaucis. Lomovs nosauca Bormotova uzvārdu aiz pieklājības un tūdaļ saņēma no Kseņas dunku sānos.

Lomova arteļa trūcīgākie biedri, kuri strādāja Siļina pusē, jo sirsnīgi pievienojās Lomovam.

—   Siļinu! — nokliedza Kotajs Ovčiņņikovs.

—       Siļins aizbraucis projām no atradnēm, — viņam lietišķi aizrādīja.

—   Žerebcovu!

—   Žerebcovu!

—       2erebcovu! — sauca vairākas balsis no aizmugures.

Žerebcovs uzkāpa uz gludi nozāģētā ciedra celma laukumiņa.

—   Ari es esmu zeltracis! — viņš paziņoja. — Un stāvu par brīvu kārtību! Lai kārtība būtu tam, kurš strādā. It visus mēs varam ielaist atradnēs, tikai ne ļaunus cilvēkus. Ikkurš var skalot zeltu… Jāaizliedz kautiņi, jāpadzen zagļi, jāiznidē netiklība … Tas jāievēro ikvienam. Galvenais — jāatceras dievs tas kungs.

Viņš runāja vēl kaut ko, grozīdamies uz visām pusēm, un tāpēc viņu labi nesadzirdēja.

—  Mēs dzīvojam Siļina pusē. Lai tad par vecāko ir Siļins, — pūlī runāja.

—   Bet kur tad Kuzņecovs? — ar tādu izskatu, it kā viņam piepeši būtu ataususi gaisma, vaicāja Voroņežas zemnieks Sapogovs un, noņēmis cepuri, noslaucīja sasvīdušo pieri. Viņa sīkām rieviņām izvagotā seja izskatījās savītusi un slimīga.

Bet neviens neatsaucās.

Pahoms uzkāpa uz celma un satraukumā burzīja savu cepuri.

—   Vajadzētu katru ataicināt un visus uzklausīt… Ar ievēlēšanu nav ko steigties. Vadīt zelta raktuvi es neesmu spējīgs . . . Par to, lūdzu, piedodiet!

—   Un kālab tu klusē? — Kseņa pastūma vīru.

—   Kas ir? Kas ir? — no visām pusēm uz viņu pasniecās sievu galvas.

—   Kuzņecovs ir dzērājs! Nodzēris bikses, un to vietu, kur viņš dzīvo, sauc «Nodzertās bikses». Viņš dzīvo ar sava dēla sievu! — iesaucās kāda balss no aizmugures.

—   Nē, tā vis nav! Viņš ir bagātnieks un grib atradnes paņemt sev! Valdonīgs cilvēks!

—  Ja viņš ir valdonīgs, tad viņam nedrīkst pakļauties! — teica Padomnieks.

Pahomam ļoti nepatika, ka viņa kaimiņam tā nodara pāri. Viņš jutās aizvainots, bet klusēja. Tas bija viņa dabā. Paciest un klusēt viņš varēja ilgi. Strīdēties un bārties Pahoms bija gatavs tikai ar saviešiem, ar tiem, kam viņš vēlēja labu.

—   Bet kālab tu klusē? — mazliet apvaldījusi dedzību, laikam kautrēdamās, ka viņai pievērš uzmanību, Kseņa čukstēja vīram.

Sievas, sajutušas, ka Kseņas uzstājība atslābst un viņa jau svārstās, neviļus sāka no visām pusēm sprauk-

lies pie viņas, it kā vēlēdamās atbalstīt draudzeni, kas no šādas netaisnības zaudējusi dūšu. Viņas juta, ka Kseņa kaut ko zina. Sievietēm vēlēšanās nebija balstiesibu, tādēļ viņas pastumdīja un vilka sev līdzi vīrus, zinādamas, ka vienus tos atstāt nevar. Ikviens vīrs varēja pakļauties pierunāšanai, tikt iekārdināts ar pacienājumu vai tikai izdarīt muļķību. Bet šeit, kā redzams, nebija nieka strīds. Draudēja briesmas no stiprajiem un bagātajiem, ne jau velti tie gribēja saņemt visus savās rokās un sažņaugt. Sievām bija jāpalīdz vīriem izprast šo viņu otro neapzināto pusi.

—   Kungi, varbūt vajadzētu ievēlēt to, kurš atklājis atradnes, — Timoteju Siļinu! — uzrāpies uz celma, ierunājās Padomnieks, grozīdams savu uztūkušo seju, kas spīdēja kā svētbildē svētajam. — Nabadzīgs, taisnīgs cilvēks, kas cieš tautas labā. Viņš ir labs un taisnīgs, īsts krievu cilvēks, kādu apdzied dziesmā! — Padomnieks pasmaidīja, un viņa brilles, it kā iesmiedamās līdz ar viņu, saulē iemirdzējās.

—  Bet no kurienes tu pats esi?

—  Es? Kāda tev daļa, no kurienes es esmu? No kurienes esi tu?

—   No Pokrovkas!

—   Nu, ja esi no Pokrovkas, tad klausies, ko es saku …

—  Timoteju var! Un par palīgu viņam varbūt varētu Ņikitu Žerebcovu?

—  Jā, stingrības labad! — atbalstīja vecticībnieks, kuru Ņikita nesen aizstāvēja.

—  Viņu gan, Ņikitu! — kā vienā balsī pievienojās vecticībnieki.

Viss viņu artelis turējās kopā.

—   Varbūt tomēr vajadzētu otrādi? — briļļainais apvaicājās. — Ņikitu par prezidentu un Siļinu par palīgu?

—   Nu, ko teiks par to viņa kaimiņi? — Golovanovs vērsās pie ķīniešu arteļa, kas stāvēja, klusēdams ka siena.

—   Laps il! — steidzīgi pasmaidījis, sacīja arteļa vecākais, ķīnietis ar bārdiņu, izvilkdams savas mazās rokas 110 zida svētdienas svārku apakšas. — 2.erebcovu!

—   Laps il!

—        Ko tad tie var teikt! Viņi krievu valodu nesaprot. No viņiem jāvēl prezidentam otrs palīgs! — aizsmacis norēca matrozis. — Un lai to izvēl viņi paši! Varas vīram būs kaut viens cītīgs darbinieks.

—        Tas ir pareizi! — pievienojās Students. Viņa matu kodeļa bija redzama virs pūļa. — Pareizi, Fedosejič! Tikai, liekas, viņi ir verdziskā atkarībā no sava vecākā … Bet mēs tikai vēl taisāmies nokļūt verdziskā atkarībā!

—   Tu jau neesi uz kuģa, kādu otru palīgu tev vēl

vajag?

—   Viņam vajag bocmani!

Students gaidīja notikumu tālāko norisi.

—       Bet Jegors Kuzņecovs ir lielsaimnieks! — kāds aiz muguras, kļuvis drošāks, bļāva.

—        Par ko melo? Par ko melo! — pie viņa piegāja Saša un uzkliedza viņam. — Kur tu staigāji? No kurienes nāc? Ej atpakaļ, ej, no kurienes nāc. Ej vien … Kādas bikses? Kas nodzēra? Vai tu nodzēri? Par ko melo? Esi piedzēries, tad ej projām. Piedzērušu te nevajag!

—       Kur tu radies, dzeltenais ķēms! Bruņurupuci — olas tev vajag …

—       Pats esi dzeltenais ķēms! Pats — bruņurupucis — ola! Ej projām, ej!

—   Laid!

—       Kālab nāc! Kālab nāc! Kas tevi sauca? Ko tu pazīsti? Nevienu! Ej!

Saša satvēra aiz pleciem šo kliedzēju ar šķidru, sapinkātu bārdeli un izstūma no pūļa.

—   Aizvācies! Ātrāk!

Tas pamanījās un metās atpakaļ pūlī, bet Saša staigāja viņam līdzi un neļāva.

—   Kādēļ tu dzen viņu? — uzsauca Iļja no koka.

—   Es zinu, kādēļ… Ej! Ej! Un pats klusē!

Saša vēlreiz no visa spēka pagrūda vīreli, kas vēl mēģināja atsperties.

—       Kas tu tāds esi? Ej pie velna! Notiek apspriešana, un man jābūt tur klāt!

—   Tu esi piedzēris! Vai ne! Varbūt esi uzpirkts? Ko?

—   Nu, mazliet iedzēris!

—   Tad ej un izgulies. Piedzērušus te nelaiž!

—   Ak tu esi ķīnietis!

—       Kas ir ķīnietis? Paskaties pasi… Paskaties krustu! Vācies prom no šejienes …

Kotajs un Žerebcovs pie celma klusi sarunājās.

Ņikita pateica skaļi:

—       Siļins ir varen laipns. Viņam pēc taisnības vajadzētu to amatu …

—   Kādu tad? — no pūļa atsaucās.

—        Nē jau, ne, palūgsim tevi! — pacēlis rokas, iekliedzās kontrabandists Andrejs Gorodilovs. — Vai tā nav? — viņš pagriezās pret pūli.

Pie bērza, paplucinādams savu tumšo bārdu, stāvēja Fjodors Barabanovs. Ņikita stipri cerēja uz viņu un apsolīja viņam nākotnē visādas priekšrocības. Arī Fjodors tirgojās. Viņš bija no Uraļskas, tāpat kā Siļins un Kuzņecovs. Ņikita ļoti vēlējās kaut dažus uraļskiešus pārvilināt savā pusē.

Ņikita gribēja nokļūt pie Barabanova, bet viņu atspieda bariņš tikko pienākušu zelta meklētāju.

—       Es esmu no citas partijas, — Žerebcovs viņiem pateica. — Es esmu par Siļinu. Viņam jākļūst par prezidentu.

—       Vai tās partijas ir kā ekspedīcijas? — vaicāja Fjodors. — Hm! . ..

—       Vai tad neesi lasījis avīzēs, ka pastāv partijas? — pastūmis brilles augšup uz pieres un ziņkārīgām acīm vērodams Fjodoru, noprasīja Padomnieks.

—   Bet tās taču nav pie mums.

—       Arī pie mums ir tādas! — pravietiski ierunājās jauns zeltracis. — Kad meklē rūdu!

—       Un kā būs ar Jegoru? — vaicāja no pūļa briļļainim.

—       Ar viņu labāk nesaistīties. Viņš ir ciets vīrs, mīl valdīt. Piespiedīs mūs visu darīt pēc viņa prāta. Kam mums tas vajadzīgs?

—   Viņš ir vecās ticības! — Andrejs piebilda.

—       Nē, viņš ir pareizticīgais… Tā taču ir, Fjodor? Tu esi viņa kaimiņš?

—       Vienalga, viņš tomēr nav vajadzīgs! — briļļainais noteica, nojauzdams, ka Fjodors negrib atbildēt. — Bet Timotejs ir labs un mīl cilvēkus.

—   Un kāds ir Ņikita? — jautāja Fjodoram, kad

Žerebcovs ar biedriem izšķīrās un aizgāja katrs uz savu pusi.

—    Tam ir galva uz pleciem! — palūkodamies visapkārt, piesardzīgi noteica Barabanovs. — Nekā slikta par viņu nezinu! — viņš piebilda klusāk. — Lai gan jāsaka, mēs dzīvojam tālu viens no otra … — viņš zīmīgi nobeidza.

—    Arī tas nav nekas Jauns … Ka tikai sirds laba! Gan tad mēs viņam palīdzēsim! — iejaucās sarunā briļļainais, jau atgriezies atpakaļ. — Aizstāvēsim godīgu cilvēku, pacīnīsimies par taisnību.

—    Eh, kur lai to rod, to taisnību! — Fjodors piemiedza acis. — Grūti man spriest par Jegoru un Timoteju. Viņi abi ir mani kaimiņi. Ar abiem kopā uz plostiem braucām šurp! Tas vēl krietni jāpārdomā!

—    Lūk, tavs vārds būtu zelta vērts! Gan mēs tev atlīdzinātu . .. Ieceltu tevi par nodokļu iekasētāju!

Ieradās Saņa Ovčiņņikovs.

—    Ar šiem labāk nesasieties! Haizivis — pavadones! — izteicās matrozis, pienācis klāt. — Atraduši muļķi, paši grib visu paņemt sev!

—    Bute jāievēl policijā, — ierosināja Lomovs, — tad būs kārtība atradnēs.

—   Nē!

—    Kungi vēlētāji! — ierunājās Golovanovs. — Ko tad mēs vēlēsim? Nolemsim? Nolemsim visi kopā, visa sabiedrība. Apdomāsim.

—    Varbūt kādu sievu ievēlēsim? — siekalas sprauslādams, iesaucās voroņežietis Sapogovs.

—   Zināms. Ir jau arī gudras sievas!

—    Tā ir taisnība, ir arī gudras sievas! — Fjodors piekrita. — Tālab jāievēl vīrišķis, kuru gudra sieva nevar apvest ap stūri un piekrāpt.

—       Ņikita piekrāps mūs! — dzirdēja runājam pūlī.

—   Ņikitu nevar! Kuzņecovs atklāja atradnes… Viņš un Siļins.

—    Ko tad vēl runāt, patiešām labāk ievēlēt Kuzņecovu!

—    Visi labi, nav ko sacīt! — piekrita Fjodors. — Tie, ko te nosauca, ir īsti zelta meklētāji, taču jāizvēlas no viņiem labākais. Ja Siļinu, tad jāatzīst — viņam laba sirds. Tikai viņam vajadzīgs stingrs palīgs. Viņš ir mans

kaimiņš. Viņš to pateiks arī pats. Aizsūtiet viņam pakaļ, viņš šahtā strādā un droši vien kopš rīta nekā vēl nav ēdis …

Andrejs Gorodilovs uzlēca uz celma un sāka slavēt Ņikitu.

—       Spirta piegādātāj! Cik dosi spirta, ja maksāšu zeltā! — uzsauca viņam Kseņa.

Visi sāka skaļi smiet.

Vasja, sēdēdams kokā, visu noklausījās un jutās aizskarts par tēvu.

—       Žerebcovu! — iebļāvās vairāki puiši no Ņikitas arteļa.

—   Ovčiņņikovu!

—   Siļinu!

Saša, spraukdamies cauri pūlim, atkal sadūrās aci pret aci ar piedzērušo zemnieku.

—   Par ko nāc atkal? Ej projām!

—       Siļinu! Kurš atklāja atradnes … Dodiet šurp Siļinu .. . Kur jūs esat nobāzuši cilvēku, tūliņ pamīcīsim jūs, — rēca pūlis. — Godīgos cilvēkus noslēpuši… Zagļi tādi! Sitiet nost tirgoņus! Spirta piegādātāji!

—   Un svētkos lai strādājam viņiem!

—   Kāds tas Siļins ir, kaut parādiet . ..

Gluži bāls un notašķījies ar dubļiem, Timotejs uzrāpās uz celma, bet tad saslējās un tā nozibsnīja ar acīm, ka pūlis iešalcās aiz sajūsmas.

—   Pareizticīgie! — Siļins sāka runāt.

Tā bija pirmā reize, kad viss milzīgais pūlis tūdaļ noklusa.

—       Pareizticīgie! — viņš atkārtoja, noslaucīdams degunu un uz mirkli piemiegdams acis, lai apvaldītu asaras . ..

Simtiem ziņkārīgu seju pastiepās viņam pretim.

—   Timotej iņ! — iespiedzās kāda sieva.

—       Kas nu tas par prezidentu! — nopūtās Kseņa.

—  Paraugieties uz viņu! Asaras lej . ..

—   Par ko tad? Par ko? — ziņkārīgi sarosījās sievas.

—       Tik maziņš augumā … Tad jau jāprasa, kāpēc neder mans Lomovs? Vai nu šitāds kāds «spēka vīrs»?

Kseņa uzsmaidīja augumā garajam sproggalvim Studentam. Seja viņam bija tumša ar platiem vaigu

kauliem. Glits puisis! Slaids, stalts un, kad runāja, skaisti pacēla savu garo roku.

—       Vai Jegors jāvēl par vecāko? — Kseņa droši pavaicāja Studentam. — Vai tas tiesa?

—   Zināms.

—       Tas jādara ātri! — matrozis apstiprināja. — Kaut jūs, sievas, pacenstos … Lai visi balso par Jegoru … Citādi ievēlēs Timoteju un viņam līdzi tās haizivis-pavadones…

—       Vai tu viņu labi pazīsti? — ievaicājās kāds zemnieks ar tumšu cepuri galvā …

Matrozis neatbildēja un īgni ar elkoni atstūma jautātāju sāņus.

—   Ar ko tad Jegors tā izceļas? — sievas tincināja^

—       Lūk, šie bija aizgājuši pie Jegora, lūdza iedalīt zelta lauciņu. Viņš uz vietas iedalīja… Šie lūdza: «Dodiet padomu, kur labāk?» Viņš tūdaļ ieteica. Viņš visiem sagādājis peļņu, un pats ir strādnieks uz goda! Viņa sievu var apskaust!

—       Tāds vis nelīdīs pie staigulēm! — piebilda kāda resna sieva. — Arī žūpot nesāks!

—       Jegors, vai? Un kā vēl ielīdīs! — zemnieks ar tumšo cepuri attrauca.

—   Tpu tu, nekauņa!

—  Viņš nedzer, nav dzērājs! — iesaucās Kseņa.

—   Dzērāju nevar vēlēt!

—       Jā, Kuzņecovus mēs pazīstam … Viņa bērni jau otro gadu skalo šiten zeltu, nekā slikta par viņiem nav dzirdēts. Trīs dēli. Divi precēti. Draudzīga ģimene!

Fedosejičs pašķielēja uz sievām un sāka spraukties tālāk.

—       Paklau, sievas, kāpēc jūs stāvat par Kuzņecovu? — platā smaidā atsedzis zobus, vaicāja savai resnajai sievai mētelī tērpies zemnieks no kurskiešiem.

—       Viņam jauks dēls! Arī abas vedeklas! Var redzēt, ka ģimenē viss kārtībā. Viņš arī šeit ievedīs kārtību!

—       Kas tad viņiem to liedz pilsētā, vai muti aizbāž, vai? — stāvēdama sievu bariņa vidū, runāja Tatjana.

—       Kas tas Golovanovs tāds ir? — domīgi apvaicājās resnā sieva, pavilkdama lakatiņu uz vaiga.

Večuks krievu kreklā un mētelī atkal bija nostājies uz celma.

—       Kuzņecovu nevajag, — kāds klusi pateica, — viņš pieņēmis ķīnieti par audžudēlu.

—   Kas tad par to? Ir taču nokristīts!

—   Tā viss nav, tie ir nieki!

—       Nu, kā tu domā? Ko tu pateiksi par Ņikitu? — vaicāja Golovanovam.

—       Es taču vadu sapulci … Es nedrīkstu nevienu ieteikt …

—   Tomēr pasaki- … Sabiedrība lūdz!

—       Ko gan lai saku? Ņikita Dormidontovičs ir labs saimnieks!

—   Nu, redzi nu! Nē-ē . ..

—   Tātad viņu ievēlēt nedrīkst, — runāja sievas.

—       Kuzņecovu! Un beigta balle! — pēkšņi skaļi un noteikti nokliedza Lomovs. Viņš beidzot bija izšķīries. Arī viņam nepatika visa šī māžošanās.

Un tūliņ gandrīz viss pūlis sāka saukt:

—       Kuzņecovu! Tikai viņu! Dodiet viņu šurp! Kur viņš ir? Siļinu un Kuzņecovu … Mūsu labdarus!

—       Mēs bijām par taisnīgu dzīvi, — ierunājās melnacainais vecticībnieks, ari uzkāpdams uz celma, — un atradām to taigas biezoknī, tur arī apmetāmies …

—       Tad ta atamans! — pūļi atskanēja smiekli, kad Timotejs virzījās tālāk nost no celma, uz kura jau bija uzkāpis Spiridons Šiškins.

—       Te mēs stāvam un domājam, kā jūs varējāt aizmirst pirmo un galveno atradņu atklājēju un labdari un tā izblamēties, parādot savu tumsonību kā visstulbākie ļautiņi, kas neko neprot, nekā nesajēdz! Vai nav tā? Es jums to vaicāju!

—       Gribam viņus visus redzēt, šeit un salīdzināt! — atbildēja kāds jauns puisis no pūļa.

—       Kā tu uzdrīksties viņam acis lēkt! — iejaucās Rodions. — Pēc gadiem viņš var būt tēvs tev, bet tu skaties uz viņu kā stulbenis, izbolījis acis, un pat nenosarksti.

—       Muļķīgi spriežat! — Spiridons turpināja. — Lūk, tur viņi stāv, tie, kas grib visu sagrābt savās rokās… Tas skaidri redzams, bet mēs vēl godājam viņus!

—   Jārunā ir pieklājīgi! — Golovanovs aizrādīja.

—       Bet vai tu pats Kuzņecovu esi redzējis? — Spiridonam vaicāja.

Rudmatainais zemnieks pasmīnēja, lepni uzrāva augšup labo plecu un pamīņājās pa celmu.

—       Jā, gandrīz var sacīt, ka ne? Ka vēl nekad neesam redzējuši Jegoru Kondratjeviču, it kā nemaz nebūtu zinājuši, ka pie Amūras dzīvo tik dižs cilvēks!

—   Bet kas jūs paši esat?

—   Mēs esam tambovieši.

Pūlis noklusa. Tambovieši šeit vēl nebija redzēti. Visi bija dzirdējuši, ka tamboviešu vīri ir drosmīgi. Ka viņiem liela, labi iekārtota sādža ar kuģu piestātni. Ka viņi ir mednieki un arī zemes arāji. Ka tur neviens netirgojas.

—       Pēc tā, ko esam dzirdējuši par Kuzņecovu, mēs stāvam un krītam par viņu, turklāt vēl visi bez izņēmuma! — Rodions paziņoja.

—   Nu, un kas tad ir? — Ņikita ļauni noprasīja.

—       Ej vien, ej! — Rodions skarbi atcirta. — Citādi mēs tūdaļ jūs sīki jo sīki apspriedīsim … Vācies projām .. .

—       Viņi tikko atnākuši! Viņiem sava zelta lauka nav. Pie svešas bļodas ieradušies!

Bet sievietes aizvien uzstājīgāk sačukstējās aiz savu vīru mugurām.

—        Kā tu teici — mēs pie svešas bļodas? — Rodions nikni noprasīja. Viņš parādīja Nikitam dūri un devās uz celmu. — Tātad mēs esot atnākuši pie svešas mantas?

—       Nē, gluži pretēji … Mēs šeit skalojām jau sen piims jums! — Spiridons pateica.

—   Kur tad?

—   Kuzņecova pusē, — atbildēja Spiridons.

—   Ak tad jūs ar viņu esat savieši?

—   Mēs viņu pat nepazinām, — Rodions atbildēja.

—       Mēs skalojām jau pagājušajā gadā, bet Kuzņecova te nebija. Lūk, tur stāv liecinieks, — Spiridons norādīja uz Barabanovu.

—  Taisnība! — Fjodors iesaucās.

—   Pārmet krustu! — Golovanovs pavēlēja.

Fjodors ātri, it kā paslepus pārmeta krustu.

—   Bet jūs taču atbraucāt no Kuzņecoviem?

—       Ka lai mēs zinām, ar ko kopā pusdienojām? Vai tad tas bija viņš pats? Nu, tad jāsaka — tas ir īsts

valdnieks! Nosaukt par prezidentu vēl par maz — Miņins un Požarskis! Nosauksim atbilstoši, mēs jau neesam Kalifornijā …

—       Tas, kurš runā, ir Aļņu Nāve, — pačukstēja Kotaja miesīgais brālis un ienaidnieks Saņa Ovčiņņikovs.

—       Runā Aļņu Nāve … Vai esi dzirdējis? Viņš nogalina tīģerus, — pūli cits citam pavēstīja.

—   Nē, neesmu dzirdējis.

—   Kā tu teici?

— Aļņu Nāve?

—       Kā tad neesi dzirdējis! Pat es esmu dzirdējis. Visi viņu pazīst.

—        Viņš noķēris desmit tīģerus dzīvus un nogalinājis simt lāčus, tāpēc viņam tāda iesauka. Vai redzi, kā Žerebcovs apklusa. Viņam bail.

—   A-ha! Redzi nu!

—       Šis esot gājis uz lielo kalnu grēdu, saka, ka no tās varot Japānu redzēt.

Brīžiem pacilātā un juceklīgā ne visai gudrā Spiridona runa kļuva nesaprotama un garlaicīga, bet Aļņu Nāvei viss tika piedots. Ļaudis klausījās viņā kā izcilā varonī, kurš, lai gan nav sevišķi izskatīgs un samuld •visādas blēņas, tomēr atgriezies no tādas vietas, kur vēl neviens nav pabijis.

—       Tālab lieku ķīlā savu roku un sirdi! — Spiridons nobeidza savu runu un, atgriezdamies pūlī, vēl piebilda: — Vai es neteicu taisnibu?

—       Par ko tad tu stāvi? Nav saprotams! — uzsauca Lomovs, vērsdamies pie Spiridona. — Par Kuzņecovu, vai?

—       Nē! Tas jums pašiem jāizlemj! — nevērīgi atmeta ar roku Šiškins un ļoti cienīgi piebilda: — Jums pašiem jābūt savai galvai…

Nikita neizturēja un uzkāpa uz celma.

—       Bez spirta atradnēs dzīvot nevar! Tās ir zāles un atvieglo cilvēkiem darbu, tikai vajag sevi apvaldīt un ievērot noteikumus . ..

—       Vācies nost! — sāka kliegt sievas. — Mēs nositīsim savus vīrus, ja viņi balsos par tevi!

—       Galīgi aplam! — uzsauca Ņikitam Lomovs. — Tu nederi vis! Sāki par darbaļaudīm, bet tagad runā par spirta piegādātājiem . . . Nevajag pazemoties.

—       Iznāk, ka tūdaļ balsosim, — ieteicās sirmais vecticībnieks.

—   Kas nu būs? It visu nodzers!

—       Kas par Jegoru Kuzņecovu, lai nāk šurp pie manis! Pa kreisi! — sauca Spiridons.

—       Visi par viņu! Lai panāk priekšā tie, kas ir pret! — nokliedza Lomovs.

—       Nē, tā nevar! — ierunājās Golovanovs. — Prezidents jāievēl vispārējā saskaņā, lai visi piekristu. Te nav Aizkrāces Seča, par kuru rakstījis Gogolis, nedz Novgorodas veče senajā Krievijā! Vajadzīgs, lai visi būtu vienis prātis.

—   Bet bez spirta tomēr nevar …

—       Kālab gan nevar? — iebļāvās Kseņa, iedama virsū Kotajam Ovčiņņikovam. — Ak tu, maita tāds!

—   Ko tu brēc? — lielais vīrs nobijās.

—   Sadod viņam! Kseņa!

—       To viņam vajag! — pievienojās Kotaja brālis Saņa.

—   Es tevi par to spirtu … — Kseņa bļāva.

Sievas sacēla lielu troksni.

—       Tas būs otrais jautajums, — paziņoja Golovanovs.

—  Bet šobrīd jāvienojas. Kālab jābalso velti un kādam jānodara pāri? Visiem kopīgi jāsarunā. Tad nu nolemsim, par kuru balsot, — viņš centās pierunāt pūli.

—       Slīpēts večuks! — aizrādīja Rodions. — Bet karsti gan, tā sutina …

—       Jā, stipri silts! — atsaucās Spiridons un aizpogāja savu silto jaku.

—       Jā gan… Kad sāks gāzt lietus . .. Jāvienojas par Jegoru.

—       Mēs ne par ko nepiekāpsimies! — iesaucās voroņežietis Sapogovs.

—        Kā tad var piekāpties! — piekrita Rodions. — Vai tad šitādus jautājumus var izlemt ar labu? Nē… Vai tu neredzi, veselu dienu viņi vazā ļaudis aiz deguna. Bet ļaudis stāv un runā muļķības. Ja gribētu viņus ievēlēt, jau sen tas būtu noticis un visi izklīduši. Būtu paguvuši saskalot zeltu par tūkstošiem desmit, bet nu stāv un nepadodas. Bet šie ne un ne, neļauj mums skalot zellu. Tirgoņi grib sagrābt varu, un ļaudis pacieš un gaida. Nepiekāpieties, ļautiņi… Mēs palīdzēsim!

Viņi domāja, ka tauta līdz vakaram cietīsies, bet tad neizturēs, padosies bez kādiem spaidiem . . . Tiem mutes bajāriem jau nav neviena, kas varētu palīdzēt.

—   Bet ko viņi iesmērēs? — resnā sieva nenocietās.

—       Sievām nav balstiesību. Bet es pateikšu. — Pie celma piegāja Kseņa. — Vecajās dzīves vietās kā nu bija, tā bija, bet šeit nedrīkst nošaut greizi. Kaut kādi dzērājbrāļi te grib mūs izcūkot. Kas tur vēl jādomā? Jūs, viri, ievēliet krietnu precētu cilvēku, kas čakli strādā. Viņš nav vis atbraucis šurp, lai te kādam ko iestāstītu, viņš vis necenšas nevienu pievilināt. Viņam droši vien tas nemaz nav vajadzīgs!

—       Kseņa, pasaki, pasaki vēl! — sauca sievas. — Par Kuzņecoviem … Par to viņu ģimeni. ..

—   Kap augšā! — aicināja Golovanovs.

—       Kālab man jārāpjas uz celma! Tā nav sieviešu darīšana! Es jau visu pateicu no šejienes .. .

—       Kāp vien augšā, kāp! — piekrizdami mudināja vīri.

—       Pasaki vēl kaut ko! — smīkņādams sauca Zutis.

—  Parādies!

—  U-uh, nekaunīgais purns!

—   Ir gan mūlis!

—  Kāda tu pati! Atradusies skaistule! Kā līdaka!

—  Jā, tā var norīt, acis nepamirkšķinājusi!

—       Bet ar Ņikitu staigā plēsoņas! Andrejs un Briļļainais!

—   Haizivis — pavadones! — matrozis piebilda.

—  Varbūt ievēlēt tevi, Golovanov?

—       Mums taču vajadzīgs cilvēks ar prātu, stingrs un laipns. Jauns, ne jau tāds kā es. Tāds, kas nevienu nenoniecina un tālab var apmierināt visus. Ievēlēt vecticībnieku nevajag. Var sākt pretoties valsts varai. To ievēlēt nedrīkst. . . Labāku cilvēku par Jegoru Kuzņecovu mēs neatradīsim. Arī Timoteju Siļinu pagodināsim. Ari viņš ir atklājējs un atnācis šurp otrais, viņam jābūt prezidenta palīgam, lai naidīgā partija nevarētu viņu sakūdīt uz pretestību, ko mēs visi šodien te redzējām. Lai viņš katru darbu veic, saskaņojis ar savu vadītāju. Daudz mēs dzirdējām kliedzam gan dumjas, gan vēl nenobriedušas domas un uzmanīgi ieklausījāmies. Jegors Kondratjevičs lēnā garā pierādījis, ka vajadzīga

kārtība. Viņš nodeva savu atklājumu sabiedrībai un pats nebrauca šurp veselu gadu, kamēr uzzināja, ka te sākas ķildas, un tikai tad pameta savu saimniecību. Viņš drīz vien izskaudīs mūsu netikumus, nenodarot mums pāri, ikviens klausīs viņu un neviens neuzdrīkstēsies sākt kādu intrigu, piedodiet par atklātību … Tad nu, lūk, kungi, mani biedri, brīvie zelta meklētāji, tāds ir mans spriedums.

—   Žerebcovs tirgojas!

—   Tas pārdos!

-— Ari uzpirks!

—   Kur tad ir Jegors?

—       Jegors Kondratjevičs strādā savā raktuvē, — lija no augšas atbildēja. — Viņam te nav ko darīt!

—   Kā tā?

—   Viņš negrib!

Pūlis satraukti iedūcās.

—       Paskat tikai, viņi te strīdas, un mēs zaudējam laiku . . . Bet kārtīgs cilvēks strādā!

—       Ar visām tām sarunām mums pa visiem zaudējums būs par kādiem desmit tūkstošiem rubļu. Beidziet ātrāk!

—       Bet ko viņš domā, varbūt apvainojies, negrib par mums neko zināt…

—   Nekas, pierunāsim viņu.

—        Lūk, tas ir taisnīgi! Labi arī tas, ka mēs ievēlam viņu bez redzēšanas! Tā ir labāk. Var gadīties, ka ieraugi un vairs negribi par savu vadoni! — noteica vecticībnieks.

—   Jābalso par nepazīstamu vīru?

—   Jā-a… kas par brīnumu, kas tad ievēl saviešus!

—       Labāk būtu bez pārvaldes! — ieteicās kāds cits.

—  Ikviena vara ir kaitīga.

Tas bija no jaunajiem. Viņam bija plata, melnīgsnēja seja un lieli, sniegbalti zobi kā nēģerim. Melnās, spīdīgās acis šķielēja, šķita, ka tās aizslīdējušas kaira uz savu pusi viņa cietajā, kā akmenī cirstajā sejā ar platajiem vaigu kauliem. Viņš bija uzģērbis mēteli un virs tā tumšu apmetni.

—       Vai tu esi politiskais, vai? — pajautāja viņam viens no ķīniešiem.

—   Tagad otrs jautājums. Jānosaka nodoklis sabied

rības vajadzībām, — Golovanovs turpināja. — Ikviens labprātīgi nodod desmito da|u no iegūtā zelta. Ja šeit neiztiks bez mānīšanās, ja kāds gribēs ko noslēpt, tas nodarīs ļaunu visai sabiedrībai, bet sevi apkaunos un liks negodā. Tad vēl jānonko arī policija. Jāizvēl palīgs policijas priekšniekam.

—   Buti! — sauca no aizmugures.

—   Buti! Buti! — vienprātīgi nokliedza pūlis.

—       Ikvienam jāpakļaujas noteikumiem, ko nolēmusi sapulce, vai arī jāaiziet no atradnēm, ja. nespēj pildīt jo, ko sabiedrība prasa.

Vecais noņēma cepuri un sāka skaitīt lūgsnu.

Saule spoži apmirdzēja jaunās, svaigās lapotnes, bet pār koku galotnēm jau krājās negaisa mākoņi.

Iļja nolēca no augstā zara, uz kura bija sēdējis, it kā tas būtu nieks, un devās uz krastmalu.

—       Kā viņš sev kājas nepārlauza? — izklīzdami brīnījās zelta meklētāji.

—   Tas ir dzelzs cilvēks, kā uz atsperēm . . .

—       Brīnums, cik tas Golovanovs bija godīgs, — ierunājās Pahoms, kad visi sāka izklīst. — Bet stāsta, ka viņu gribējuši padarīt melnāku …

—       Kāpēc lai viņš nebūtu godīgs? Diplomāts! Viņš ar godīgumu nopelna daudz nauilas. Par velti neviens vis nebūs godīgs!

—       Jā, runā, viņam esot sava māja Blagoveščenskā. Esot kļuvis par sīkpilsoni…

—  No kurienes viņš ir?

—       Nezinu … It kā no Donas, no kazakiem, vai no Astrahaņas . . .

—       No Astrahaņas? Tos šurp atveda kronis, lai iemāca vietējiem iedzīvotājiem zvejot stores!

Fedosejičs aizbrauca uz savu pusi. Iedams garām gar Kuzņecova lauku, viņš pat nepaskatījās uz Jegoru, ap kuru jau drūzmējās cilvēki, un skarbi uzsauca:

—       Katja, nāc mājās, ātrāk uz savu lauciņu! Pietiks tev kalpot šiem velniem, šiem bagātniekiem! Maitas, kauna viņiem nav.

Kseņa, kas jau bija atgriezusies no vēlēšanām un iekūra uguni pavardā blakus teltij, izslējās visā augumā, iepletusi elkoņus kā putns, kas taisās uzspurgt gaisā, un viņas seja ar uzrauto degunu pauda

visdziļāko izbrīnu. Līdz šim vina bija domājusi, ka Vasja un Katja jau sen salaulāti.

Katja aizskrēja pie tēva. Vasja gribēja viņu aizturēt, bet viņa atstūma pasniegto roku un ieskatījās viņam acīs ļoti aizvainota.

6

Tikko svīda gaisma, kad Timotejs jau aizgāja izsmelt ūdeni no lielās laivas, lai varētu brauki uz otru kraslu pie sava prezidenta.

Notupies un pacēlis dēļu segumu, Siļins sāka smelt ar kausu netīro ūdeni un gružus.

Kā no bangu izārdītām kāpām gar krastu sanestas un nesenā lietus noblietētas rēgojās oļu kaudzes. Aiz tām parādījās divas augšup un lejup lēkājošās cepures, un starp tām izslējās asmeņkaplis. Drīz Timotejs redzēja, ka pie viņa nāk Ņikita Žerebcovs un aiz tā velkas no paģirām tik pelēks kā rudens sūnas Kotajs Ovčiņņikovs ar asmeņkapli pār plecu.

—   Ļauj, es lev palīdzēšu apgāzt laivu, — piedāvājās Ņikita, — citādi tu te tupi un smalsti kā giļaku vecene.

Timotejs nemaz neapvainojās. Taču ieradies Ņikita bija nelaikā. Timoteju jau no paša rīta nomāca tāda nepatīkama priekšnojauta, viņš tikai nule sāka saprast, kādu smagu pienākumu uzņēmies un ka visa šī darbošanās vadībā nav nekāds joks, jo turpmāk pastrādāt sev pašam neko daudz vis nevarēs. Viņam gribējās vientulībā pasēdēt, lai, paslēpies aiz kādas oļu kaudzes, visu pārdomātu.

—  Vilkt laukā no ūdens tādu milzeni! — viņš norūca.

Ņikita satvēra laivu aiz malas un, atspēries kā vērsis, sāka stiept to uz smiltīm. Uzlicis rokas uz olras malas, Timotejs pa druskai palīdzēja. Nolicis kapli zemē, garš kā kāris, mazliet nomaļus stāvēja Kotajs.

Vakar draugi pēc vēlēšanām, kad tos izgāza, bija nokāruši degunus.

—   Kā tad tu rīkojies! — sacīja Ņikita, kad abi ar Kotaju bija aizgājuši pie Golovanova. — Ek, prezident! Apvedi gan mūs ap stūri! Aizšāvi greizi!

—  Neuzdrīkstējies vis noriskēt? Nu? — tincināja Kotajs.

—  Taisnīgums uzvarēja! — dziedošā balsī atbildēja Golovanovs.

«Izlokās!» domāja Žerebcovs.

Nikita bija nolēmis doties projām no atradnēm un turpināt tirgošanos ar sveštautiešiem. No Kraujas sādžas iemītniekiem viņš bija visbagātākais, visi viņu cienīja un paklausīja. Viņš varēs tirgoties arī šajās atradnēs, sūtīs šurp laivas ar precēm, noplēsīs no zelta skalotājiem piecreiz dārgāk nekā no goldiem. Viņš zināja, ka drīz atradnēs sāksies bads un tam sekos cinga. Gorodilovs gan iebilda, — raktuvēs pie Amūras vēl nav gadījies, ka zeltrači ciestu badu. Nav jau tā kā kalnu grēdās.

Ņikita apspieda sevī niknumu uz Briļļaino, kurš vēlēšanu beigās pieļāva aplamības. Urdīja ari īgnums pret Timoteju Siļinu. Par Jegoru viņš nedomāja.

Nikitas nodoms nebija izdevies, sašķelt urāliešus un izskaust tos no šejienes viņš nespēja. Negribējās vairs skalot zeltu, viņš vēlējās aizbraukt. «Es to pat neprotu! Kas tad te ir! Ja pašam jāskalo, tad ieguvums nav necik liels!»

Aiz bēdām Žerebcovs vakar ielīda izraktajā ejā, lai nevienu neredzētu un mazliet izkustētos. Pēc brīža viņš izlēca laukā, it kā viņam tur būtu čūska iekodusi. Nikita sadūrās krūti pret krūti ar Buti.

—  Kas tie ir?

Bute paņēma rokās divus tīrradņus.

—   Skaisti! — viņš teica. — Tev laime!

Nikitam aiz prieka seja atplauka smaidā.

—   Tos dievs sūta tev par mierinājumu, lai tu nedusmo! — laipni pateica klāt pienākušais Golovanovs.

—  Būtu iegriezies pie mums! — uzrunāja Ņikitu kāds sievišķis.

Tūliņ saskrēja ļaudis, visi brīnījās. Nu vairs neskauda Ņikita, bet citi apskauda viņu.

Šodien Žerebcovs piecēlās līdz ar gaismiņu un, apsvēris, ka vakardienas atradums devis lielāku peļņu nekā visa viņa tirgošanās, viņš nolēma neaizbraukt no atradnēm. Viņš atkal devās uz izrakto eju, lai vēl parakņātos atrastajā ligzdā.

—   Ai, Timofej! — Ņikita pārmetoši sacīja, kad laiva bija apgāzta un atkal iestumta atpakaļ ūdenī. — Tu tomēr piekrāpi mūs!

—   Kā tad es jūs piekrāpu? — Timofejs satrūkās. Viņš nojauta, ka saņēmis pirmo negaidīto spērienu, ka tas ir tikai sākums un turpmāk tā notiks arvien biežāk.

—  Nē-ē … — viņš nikni atcirta, gatavs aizstāvēties.

—   Zināms, tu taču rīkojies aplam! — ierunājās Kotajs un panācās tuvāk. — Gan tu vēl nožēlosi! — viņš piepeši spalgi iekliedzās. — Tāds esot draugs!

—  Es tā tevi uzņēmu! — Ņikita pārmeta. — Mēs taču bijām draugi!

—   Visu sādžas ielu noklājām ar kumaču … — Kotajam no mutes šjāca niknas siekalu lāses, it kā lur nedarbotos mēle, bet airis.

—  Timofej! — Žerebcovs pateica skarbāk. — Tauta tev to nepiedos!

—   Dievs nepiedos! — Kotajs iekrita valodā. — Tauta atcerēsies …

—   Ak tā, tu man draudi? — Timotejs izslējās un. piegājis pie Kotaja, izskatījās tāds, it kā būtu gatavs sadot viņam pa purnu.

—   Kāds tev tur labums? Ko tu neteiksi, Jegors šim esot kaimiņš! — noteica Kotajs un nosvieda kapli sāņus. — Vai tev to vajadzēja? Ar Jegoru tu nekad nesadzīvosi tā kā ar mums!

—   Sadarbojoties ar mani, tev nekā netrūktu! — Ņikita apliecināja. — Es taču tev liku saprast, bet tu palaidi šo darījumu garām! Mums tu esi savējais, mēs tevi nenodotu un nepiekrāptu. Tu būtu kļuvis atradņu prezidents. Ko vien tu vēlētos — Anfisu vai zeltu, spirtu, citas preces, mēs visu piegādātu tev mājās, taisni uz Uraļsku, sievai.. . Bērni varētu mācīties .. . Būtu varējis aizsūtīt viņus uz pilsētu.

—   Ko tur runāt ar viņu! — dusmojās Kotajs. Viņš noliecās pēc kapļa un paspēra soli uz Timofeja pusi, itin kā vēlēdamies pāršķelt viņu kā rūdas piku. — Šī vadība tev nekādu labumu nenesīs! — viņš atkal šļakstīja siekalas. — Tev jau guvums, bet mūs tu izputināji! Mēs domājām, ka tu klusē tāpēc, ka saproti mūs no pusvārda . .. Bet tu pārmeties pavisam uz citu pusi! Piekrāpi mūs!

—   Eh! — atmeta ar roku Ņikita.

Timotejs ievēroja, ka Ņikita šodien kļuvis tāds kā laipnāks, lai gan viņam vajadzētu būt vairāk sarūgtinātam nekā Kotajam.

Aiz oļu kaudzēm parādījās par nodokļu iekasētāju ievēlētais Gurans un Bute, abi ar šautenēm.

Gurans bija uzvilcis bikses ar uzšuvēm un kazaku formas svārkus ar Jura krustu uz krūtīm. Viņam bija rudas, apcirptas Ūsiņas ar izbalējušiem, gandrīz jau baltiem, nokareniem galiem un brūnas, mazas ačeles.

Tūdaļ redzams, ka Gurans un Bute dodas pildīt savus sabiedriskos pienākumus. Butēm aiz jostas aizbāzts jaunākās markas revolveris un mednieku nazis.

Runāja, to viņš uzasinot tik asu, ka var bārdu nodzīt.

—       Kā tu drīksti man aizrādīt? — Timotejs teica, noskatīdams Kotaju no galvas līdz kājām. — Es pats zinu! Skaidrs! Bet to, ka tu man esot draugs, vajag pierādīt…

—   Es tev gan pierādīšu! — atcirta Ovčiņņikovs.

—       Jūs esot cienājuši mani? Par manu paša saskaloto zeltu! Cik tu man izvilki?

—       Nu, to jau tu velti! Vai tad mēs tevi izmantojām? — pārmeta Ņikita.

—       Vai gan mēs to būtu darījusi? — Ovčiņņikovs pavēra muti.

«Labāk būtu klusējis… Kurš ir tēvs tai meitai, ko tava sieva vadā pie atbraucējiem?» Timotejs varēja pateikt Ņikitam, bet apvaldījās.

Bute un Gurans kā īsti disciplinēti ierēdņi gaidīja, kad prezidenta palīgs beigs lamāties. Beidzot, redzēdams, ka viņš strīdas bez kādas jēgas, Gurans uzsauca:

—   Braucam! Prezidents gaida!

Timotejs tūdaļ iesēdās laivā.

—       Jegors lika, lai ierodamies ar saullēktu, — Bute pateica.

Pirmie saules stari jau lauzās cauri sedlienes biezajam eglājam, kad laiva atdūrās Kuzņecova krasta smiltis. Jegors uzvilka to krastā ar roku.

—  Daudz darba! — kāpdams ārā, nosūrojās Bute.

—      Tagad mums abiem par skalošanu nav ko domāt! — Jegors atbildēja.

Timofejam kaimiņš arvien bija licies domīgs, bet šodien izskatījās, ka Jegors par kaut ko ļoti noraizējies.

Kuzņecovi brokastis jau bija paēduši. Vasja ar skumīgu seju aizstūma ķerru uz skalošanas vietu un visai negribīgi sasveicinājās, paceļot saņurcīto cepuri.

—       Kālab tev tik skāba seja? — Timofejs apvaicājās, vēlēdamies uzmundrināt gan vairāk sevi pašu nekā Vasju un izklīdināt baigo ierēdniecisko garu, kas šķita kā ēna uzgulies pēc brokastīm noberztajam dēļu galdam, pie kura vajadzēs izlemt visus jautājumus.

Timofejs nezināja, cik vārīgā vietā trāpījis Vasjam un Jegoram.

—       Kur tad Katja, ka neredz? — nožāvājies apjautājās Timofejs.

Runa bija par to, ka atskaitījumi sabiedriskajām vajadzībām jāsāk vākt jau šovakar.

<— Kas ar to Ņikitu noticis? — Timofejs pārtrauca lietišķo sarunu. — Viņi abi ar Ovčiņņikovu nikni kā velni!

—       Par ko tad Ņfikita ir nikns? Viņš taču bagāts kļuvis! —'Bute atbildēja.

—   Kā tā?

—       Sapratis, ka ar tādiem kā mēs nav ko sacensties! — Gurans pasmējās.

—       Viņam jau nav ne prāta, ne prasmes apieties ar cilvēkiem, nekā nav, kas vajadzīgs sabiedriskajam darbam, — apliecināja Siļins.

—       Ņikita vakar solījās: braukšu uz mājām, tirgošos ar sveštautiešiem .. .

—  Laupīt! — iesprauda Gurans.

—       Un piepeši atradis divus tīrradņus. Vienu tik lielu kā dūre. Otrs ir plakans, pusplaukstas lielumā.

—   Vai viņš nav dusmīgs uz tevi? — Jegors vaicāja.

—       Nē. . . Mēs esam draudzīgi! — Bute atbildēja.

—  Es ar visiem esmu draugos.

«Arī Jegoram dievs palīdz. Nomierinājis tādu pretinieku!» nodomāja Timofejs.

—       Šķiet, ka Ņikita piebrauca tev, — Jegors ieminējās.

—       Bet velti pūlējās! … Tagad viņš izliekas varen nikns. Tā jau bija! — atbildēja Timofejs.

«Zināms,» Timofejs apsvēra, «Žerebcovs vēl var atriebties ir man, ir Jegoram …»

Šorīt Sijins jau bija dabūjis dzirdēt…

… — Nevajadzēja tev vakar rādīties! — Sapogovs, viltīgi smaidīdams, viņam pārmeta, — tad būtu ievēlējuši tevi, nevis Jegoru! Un tu nebūtu tikai palīgs vien!

Sijins zināja, ka šis kaimiņš glaimo, melo un mierina.

—       Pirms tam it visi bija par.tevi! — apliecināja vjatkiešu arteļa sievas, ar nožēlu vērodamas Siļinu.

—       Mūsu labdari! — pretim nākot, paklanījās resnā sieva ar lielajām, izvelbtajām un neizteiksmīgajām acīm.

Atlaidis savus palīgus, Jegors devās uz cirtni.

. .. Kādu laiku kaplēdams, Jegors bija sasilis … Viņš pārtrauca kaplēšanu un izslējās. Varēja dzirdēt, cik draudīgi šalc upe. Kalnos drīz sāksies sniega kušana.

Debesis bija noskaidrojušās — tīras un zilas, ar tikko saredzamām baltām mākoņu svītriņām, likās, ka ar tām aizslīd pēdējās negaisa paliekas. Kaut kur jau tuvu vasara, karstas, tveices pilnas dienas.

—       Nu, dēls, ko darīsim? — Jegors vaicāja, kad Vasilijs piestūma ķerru. Vasilijs bija drūms un strādāja kā negribēdams. — Varbūt tu precēsies?

—   Ar ko tad? — Vasja izlikās brīnāmies.

—   Ar Katerīnu …

—   Āha! — viņš atsaucās.

—   Es aiziešu bildināt, — Jegors pateica. — Citādi. ..

Vasja neskatījās viņam sejā un visu laiku grieza acis

uz citu pusi.

Tatjana neteica ne vārda, pasniegdama Jegoram tīru kreklu.

«Redz, kā nu iznāk! Nemaz nav kā pie citiem cilvēkiem!» Jegors nodomāja. Pagājis garām Lomova lauciņam, viņš devās uz avotu pie matroža.

Fedosejičs un Katja ēda pusdienas. Jegors paklanījās.

—   Dievs palīdz!

—       Sēsties, paēd kopā ar mums! Laipni lūdzam! — matrozis atbildēja.

Katja pasniedza Jegoram katliņu un karoti.

—   Nu, kaimiņ, tev ir manta, bet man ir pircējs!…

Kā to mēdza pateikt senāk! — sāka runāt Jegors, pašķielēdams uz meiteni.

Katja ātri savilka ciet lakatiņu un straujiem palēcieniem aizskrēja uz izrakto bedri.

Jegors izvilka ’no azotes lielu pudeli ķiniešu spirta.

—  Ko tad tu — kā precinieks esi atnācis, vai? — matrozis noprasīja.

—   Kā redzi, bildināšana pēc visiem likumiem . ..

Jegors ielēja krūzītēs spirtu. Fedosejičs pielēja klāt

ūdeni.

—   Kas tur ko bildināt! Ņemiet vien tāpat, — viņš sacīja. — Viņi ar Vasju jau veselu gadu dzīvo kā virs ar sievu… Es domāju, ka tu zini … Nekādu pūru dot nevaru. Kā jūs gribat viņu paņemt — uz laiku vai uz visiem laikiem?

—  Vasja apprecēs viņu. Atbrauks pops un salaulās.

—  Paldies dievam! Par godu tādam notikumam iekampsim neatšķaidītu!

—   Lai notiek! — Jegors piekrita. «Ja ko dara, tad jāpadara līdz galam!» viņš nolēma. «Lai Katja dzīvo pie mums. Ļaudis jau tāpat domā, ka viņa ir mana vedekla.»

—   Jā, vienīgi šito nakti viņa nebija pie Vasjas teltī! — Fedosejičs sacīja. — Es taču visu laiku viens… Viņa gan atbrauca ar tēvu, bet tēvs tūliņ piedzērās. Un viņai kauns par mani .. . Tēvs strādājot svīst aiz nespēka, viņa to redz… Es sapratu, ka jūs parādiet viņai žēlastību. Man grūti, bet meita cenšas. Vasja atnāca un palīdzēja . . . Bet viņa redz — tēvs apsēdies uz baļķiem un nevar atelsties vien … Tagad es šito lauciņu pametīšu vai pārdošu kādam un aiziešu … Es nestāšos tavā artelī, man nepietiks spēka, lai strādātu tāpat kā tu, esmu par vārgu. Bet senāk .. .

Uz vantīm! .. . Vienā mirklī… Kā kaķis augšā . .. Jūra kauc … Es iestāšos kādā svešā artelī. .. Man būtu labāk strādāt kopā ar ķīniešiem. Man te ir viens draugs — ķīnietis, došos pie viņiem. Viņi ir veiklāki un kalsnāki, spēka tiem mazāk nekā krieviem, toties centīgāki un pacietīgāki, spēj ilgāk strādāt. Viņi pieņems mani pie sevis. Tur atradīšu darbu, kas būs man pa spēkam . .. Viņi, kā jau aziāti, ir labsirdīgāki, rei-

zēm ari jautri. Bet, ja viņiem kāds nepatīk, to nodur vai noindē.

Jegors neko neiebilda un, arvien vairāk noreibdams, drūmi klausījās, apzinoties, cik sarežģīta un smaga ir cilvēka dzīve. Fedosejičs juta, ka Jegors saprot visu, ka labprāt ņemtu viņu savā artelī un paciestu .. .

—   Dzīres nerīkosim! Mēs jau togad ar tavu Vasju padzīrojām . . . Tātad viņš nav vis mūs piekrāpis. Tātad Kuzņecovū suga vēl nav izzudusi! Bet cilvēku sugas iznīkst visai ātri! Ja šie labi sadzīvos, tad padzīrosim vēlāk.. . Tad būs kāzas atradnēs! Bet pagaidām man ir paziņa ķīnietis, un es došos projām.

—  Lai tad ķīniešu artelis skalo tavā lauciņā!

—   Tas vēl jāapdomā .. . Varbūt tiešām es pieļaušu, lai viņi te skalo, tad mani nepametīs. Uzturēs… Es no viņiem ņemšu maksu par to lauciņu. Nu, bet dievs ar viņiem, ar lauciņiem, ar zeltu … Es taču redzu, tu gan roc zemi, bet ne jau zeltu tu meklē … Tev smags liktenis! Pats tu sev izvēlies to smago ceļu. Tas, brāl, nav viegli. Visā pasaulē sastopami tādi cilvēki. Dažs pats meklē, dažs no dieva izlūdzas, bet dažs, kas ir filozofs, tas izskaidro … Es noskatījos, kā tu klausījies Studenta vārdos … Bet kur mēs tos mūsu bērnus laulāsim?

—   Kālab jālaulā tūdaļ? Sibīrijā, kur nav popa, gadiem ilgi dzīvo kopā nelaulāti. Ziemā salaulāsim mājās.

Fedosejičam kā akmens novēlās no sirds.

—   Un man ar ķīniešiem būs labāk. Es iedzeru, bet viņi taču nedzer. Toties es nesmēķēju viņu opiju. Bet viņi visi to smēķē un, tāpat kā es, vēlāk ir slimi no tā sava dūmu alkohola. Es esmu mēģinājis, nevaru pierast.

—   Vai degvīns labāks?

—   Zināms, degvīns vai spirts tomēr tā nenovārdzina. Arī šiem opiju ieved no citurienes, ne jau paši to izdomājuši . .. Vai Ņikita nav dusmīgs uz tevi?

—   Nezinu. Droši vien ne. Kas viņam ko dusmoties?

—   Zināms! Lai viņš pasaka paldies. Tev jau sabiedrība atlīdzinās zaudējumus, kas celsies no tās prezidenta būšanas!

—   Kas gan to ņems vērā! — Jegors atbildēja.

—   Tu viņiem bagātību iedevi rokās. Vakar visi to atzina! Un dēls tev ir jauks. .. Viņu vajadzētu iekārtot flotē … Tur tādi ir cieņā.

Jegors pārnāca mājās vēlu, un visi koki viņa acīs līgojās, lai gan vēja nebija nemaz. Viņš pateica Vasjam, ka viss kārtībā. Un pats nodomāja, ka laikam kļuvis īsts zelta meklētājs ar visām to parašām.

Bute, notupies pie telts, pacietīgi gaidīja tēvu. Viņš klusēja un izskatījās izbrīnījies.

—       Kam tu nepateici man, ka Vasilijs te dzīvojis ar Katerīnu kā virs ar sievu? — Jegors noprasīja.

—   Par ko jāsaka? — Saša atbildēja.

—  Vai tas ir labi?

—       Par ko slikti? — Bute uzlēca kājās. — Dzīvoja ar sievu — labi! Par ko jāsaka? Ja vajadzēs, — pats pateiks! Vai par to jābēdā, vai? Tā nekāda bēda nav. Lai dzīvo! Par ko slikti? Vai tu atteiktos?

—  Tpu, tu.

—       Par ko? Zināms! Vai nav taisnība, vai? Es teicu taisnību — kas tur slikts? Par ko jādusmo? Lai nebūtu ņēmis sievu? Kālab ņēma? Tpu!

Bute sadusmojās un aizgāja. Tatjana savā teltī kaut ko stāstīja Fjodoram un smējās kā kutināta. Vasja bija aizgājis. Jegors viens pats sēdēja pie tukšā galda. Odi viņu apstrādāja nežēlīgi. «Mūžu dzīvo, mūžu mācies,» viņš domāja, «un tomēr muļķis nomirsi!»

Agri no rīta atskrēja Kseņa. Viņa atnesa vēl pavisam karstu maizes klaipu. Neviens ar viņu sarunās neielaidās. Vēlāk Kseņa aizskrēja pie Fedosejiča, aiznesa viņam karstus plāceņus.

—       Vai tava meita vakar sastrīdējās ar vīru, vai? Kādēļ Katja aizgāja projām no viņiem?

—       Es pavēlēju viņai, un viņa aizgāja! — atbildēja Fedosejičs. Viņš šodien bija iedzēris ūdeni un atkal apskurbis.

—   Kā tad tu pavēlēji?

—       Tāpat vien pavēlēju un viss. Es taču esmu tēvs. Kad braucu jūrā, nekad neaizmirsu savu bērnu. Tagad lai paklausa mani …

—  Vai tad var aizsaukt no vīra?

•— Var . . .

—  Viņi taču dzīvo salaulāti.

—       Salaulāti! — matrozis nicīgi atskatījās uz Kseņu un piebilda: — Zem krūma! Bet tu pati… panāc

šurp … Tu taču esi sievišķis,.. Lai gan grenadieris, bet ari tev ir kāda vājība …

—   Ko tu tur muldi? Tāds vecis, kā tev nav kauna!

Kseņa steidzīgi aizsoļoja lieliem karavīra soļiem, bailīgi atskatīdamas.

Fedosejičs sāka ļauni un skaļi smieties.

—  Tikpat izlaidīšu sliktu slavu par tevi! — viņš aizsmacis nokliedza. — Es tev …

7

Jegors devās gar strautu uz šauro ieleju, kas asā pagriezienā līdz ar mežu kāpa augšup uz platajām sopkām. To virsotnes bija tumšas un asi iezīmējās vasaras skaidrajās debesīs.

Jegors padzērās, iekāpa ūdenī un piesmēla spaini. Tad pastāvēja un ieklausījās. Atradnes vēl gulēja. Strautiņš vairs neurdza, bet šalca, kalnos bija sākusies sniega kušana. Upe var sacelties, sāks trakot, pārplūdinās visu ieleju, izskalos visas atradnes, aiznesīs projām it visus bez izšķirības ar visiem grēkiem.

Pie pagrieziena zem krasta kraujas smaržoja ceriņi. Visu pavasari neviens apkārtnē nebija nekā cita redzējis kā vien egles, lapegles un bērzus un paretam vēl kādu krūmu. Bet nu, kur gadījušies, kur ne, pār krauju noliekušies resni, kupli balto ceriņu zari.

Jegora brālis Fedja izlīda no telts.

Jegors nolika ūdeni pie pavarda, kas blakus teltīm bija sakleķēts no mikliem māliem. Iekāpis cirtnē, viņš sāka kaplēt, sajūtot, ka muskuļi kļūst aizvien vingrāki.

Vasilijs ar Katju vēl guļ. Bet ceriņi zied, strauts urdz, un tēvs strādā. Lai jau paguļas abi dumiķīši. Jegoram likās, ka viņi ļoti līdzīgi viens otram, pat rokas un kājas viņiem vienādas. Abi strauji un veikli. Un laimīgi. Pat mūžam piedzērušais Katjas tēvs kļuvis sirdij mīļš ar to vien, ka uzaudzinājis tādu meitu. Veselīga matrožu daba.

Šodien Fedja brauks uz mājām, aizvedīs guvumu. Nav vairs tālu siena laiks, viņam būs jāpalīdz vectēvam pieskatīt zēnus darbos un jāpastāsta, kā klājas atradnēs.

Debess kļuvusi zila un dzidra. Vasara jau tuvu, kā arī tveicīgais karstums un plūdi… Kaut kur sāka klaudzēt kapļi un šķindēt lāpstas. Tagad redzams, ka ieleju, upi un dziļos avotus apstājušas milzīgas, smaragdzaļas sopkas. Bet gar krauju viscaur kā blīva siena zied ceriņi. Jegoram uzkrita melns knišļu mākonis, aizlipināja acis un sāka kost vaigus. Likās, ka diena būs karsta.

Visi apsēdās pie garā dēļu galda. Vienmēr jaunajai Tatjanai šodien sarkanas, aiztūkušas acis. Viņa pasniedza šķīvjus un koka karotes. Katerīna atnesa čuguna katliņu ar zivju zupu. Ēdot brokastīs zivju zupu ar maizi pirms smagās darba dienas, visi klusēja.

Taņa aiznesa uz laivu maisu ar sausiņiem un maizes klaipiem, Fedja paņēma rūtaino apmetni, zābakus un šauteni. Viņš vēlreiz atgriezās pie telts. Sieva sasprādzēja zem krekla apjozto ādas siksnu, kas bija piebāzta ar zeltu.

—  Varēšu atpūsties no tevis, — viņa pateica.

Fjodors paņēma revolveri, sajoza kreklu ar jēlmītas

ādas sloksni, atvadījās un paņēma kārti.

Pārkāpis pār laivas malu, viņš tūdaļ atstūmās, un laiva drāzās projām kā nobiedēta.

Bet Fjodors savēcina kārti, paskatās uz to pusi, kur stāv viņa sieva, kur redzams galds ar zemē ieraktām kājām un pašu uzmūrētais pavards, tad vēlreiz strauji atstumjas, pēc tam aizgriežas, atkal savēcina un paraugās atpakaļ. Bet uz krasta viss kļūst mazāks,ari Taņa izskatās maziņa un šķiet, ka viņa lēnām acu priekšā izgaist.

Jegors un Vasilijs kā negribēdami aizslāj ar asmeņkapļiem un lāpstām uz cirtni. Vasja pēkšņi noliek darba rīkus. Viņš uzrāpjas uz kraujas un ielien ceriņos. Arī Katerīna uzkāpusi augšā noraut kādu kuplu zaru, lai paelpotu ceriņu smaržu.

Jegors no cirtnes redzēja, ka dēls stiepj Katju zemē no kraujas, uzsēdinājis uz pleciem, pieturēdams zem ceļgaliem viņas sarkanās vilnas zeķēs ieautās kājas.

—   Nes tāpat kā korejiete savu bērniņu, — noteica kāda vecticībniece ar sievas lakatu ap galvu un lāpstu uz pleca, iedama līdzi vīram uz darbu.

—   Svied viņu upē, tūliņ uz vietas! — uzkliedza Tat

jana. — Prezidenta kucēn, svied nost… Vai man jums jāmāca, kā jāuzvedas!

Katerīna atkal sameta smiltis un ojus ķerrā, bet Tatjana, stingri satvērusi rokturus, it kā neviļus pateica:

—   Drīz atbrauks Duņa!

Aizstumdama ķerru, viņa vēl dzirdēja Katju jautājam vīram:

—   Kas viņa jr?

Vasja klusēja.

Ap pusdienas laiku lāpstu šķindoņa noklusa. Pie strauta sprakstēja ugunskuri, un visās piekrastēs kūpēja pavardi. Aiz krūmiem mazgājās sievietes.

Vīri izņēma no kratīkļiem pēdējās sīkākās zelta kripatiņas. Bija pienākuši Lomovs un Rodions Šiškins.

—   Nu, kāds jums ieguvums?

Lomovs bija atnesis parādīt savējo. Viņš skaloja turpat līdzās Kuzņecoviem un bieži atnāca pie kaimiņiem paraudzīties, kā viņiem veicas.

Jegors ielūkojās viņa čuguna kausā.

—   Un jums kāds? Vai šodien daudz saskalojāt?

—       Kad Vasja cirtnē, tad pat mutauti kabatās kļūst smagāki, — Šiškins pasmējās.

—       Vasja ir mantojis Jegora spēku un gudrību, — Lomovs noteica.

Vasjas kaplis vēl cilājās aiz oļu kaudzes — gan parādījās, gan nozuda.

—       Tagad vajadzētu stingrāku ēdienu, — Jegors ierunājās. — Šitādā krāsnī cepta maize nedod spēku… Nav labi izcepta, lai gan Tatjana mums cepēja uz goda!

Kseņa saknieba lūpas. Vecticībnieku sievas, atpakaļ nākdamas, zemu paklanījās Jegoram. Zemnieki pacēla cepures.

—   Kāda jums maize?

—   Jēla.

—   Drīz vairs nebūs spēka.

—       Cepsim! — Kseņa smaidīja. — Arī avenes drīz nogatavosies, būs mums pīrāgi.

—       Mēs jau neesam lāči! — atbildēja melnīgsnējā vecticībniece.

Uzmetis uz pleca lāpstas, garām gāja Briļļainais un kāds no jaunatbraucējiem ar darvas melnu bārdu un sarkanām lūpām.

—   Rau, tur iet Sliece ar to tēvoci, — sacīja Katja.

Fedosejičs bija iesaucis šo atbraucēju ar spožajām

acīm un platajiem vaigu kauliem par Slieci.

—   Un pārticība? Pārticība? — iesaucās Briļļainais.

—       Kādēļ? Pārticība tikai aizkavēs šo procesu! — bārdainis atbildēja. — Jo progresam vajadzīga nevis masu pārticība, bet gan masu nospiešana nabadzībā un to ekspluatēšana.

Ieraudzījis Jegoru, viņš uzmeta tam ātru, šķību skatienu. Abi sveicināja. Bārdainis pēc brīža sarkastiski nosmīnēja par prezidentu. Saklausījies nostāstus par Jegora uzskatiem, viņš reiz bija pūlējies pierunāt viņu, lai uzliek atradņu iemītniekiem nodokli par labu taisnīgajai organizācijai, kas cīnās par netaisnības un ikvienas varas sagraušanu.

—       Tu pagaidām ej projām no šejienes, — Jegors toreiz viņam atbildēja, — netraucē man strādāt.

*    * *

Jegors pagriezās. Viņam priekšā bija notupies Ulugu.

—   Kur tu te gadījies? Vai atbrauci?

—       Nupat atbraucu … Ak tad tavu ievēlēja? Tagad tavs šiten ir džangins? — Ulugu priecīgi apskāva Jegoru.

—       Es esmu vecakais un tādēļ, pēc jūsu parašam, pirmais noskūpstīšu tevi, — teica Jegors un pats apskāva Ulugih

—       U-hu! Tavs tagad vecākais! Mans nevar pirmais noskūpstīt? Vai ja? Kur ir mūsam ļaudis?

—   Pahoms skalo viņā pusē. Ari Siļins ir tur.

—   Un kā ir šiten?

—       Arī šeit ir labs ieguvums. Tas jau reti atgadās, ka abos krastos vienāds zelta daudzums. Šajā pusē krastmala šaurāka, un tāpēc visi aizmetās vispirms uz otru pusi. Bet tā tikai likās, ka te mazāk vietas, bet te nāk līkums, galvenais pagrieziens. Pastaigā, pamēģini skalot un tad izraugies lauciņu, kur vien vēlies.

—   Beldis grib braukt šiten, — pavēstīja Ulugu.

—   Lai brauc! Kā tev ar veselibu?

—   Nekas . .. Sirds maz drusku sāp-un slikta roka …

Ulugu vēl arvien smagi elpoja pēc grūtā brauciena

augšup pa upi. Viņš iebāza pīpē tabaku un sāka alkaini sūkt, cerēdams ar tabakas dūmiem nomierināt sirdi.

Aiz gāršas augstu gaisā vēja brāzmas izlieca pūkainos mākoņus kā lokus. Ielejā valdīja klusums, ne lapiņa nepakustējās.

Uz krastu laivā īrās drukna, jauna sieviete, nemākulīgi plakšķinādama airus katru par sevi. Viņai bija ar kādu augu sulu uzsārtināti vaigi un iekrāsotas acis.

—       Esiet sveicināts, Jegor Kondratjevič! — izkāpusi no laivas, viņa pazemīgi sveicināja un paklanījās.

—  Lūdzu, atļaujiet mums griezties pie Vasilija Jegoriča ar lūgumu.

Vasilijs izlīda no cirtnes. Sārts un gaišmatains, notašķījies ar dzeltenajiem dubļiem, dārdinādams ar garajiem purva zābakiem oļus, viņš pienāca klāt.

Aņuta sāka smaidīt un, šķībi sagriezusies, aizklāja seju ar lakatiņa stūri, lai parādītu, ka viņa kaunas no kārtīgiem ļaudīm.

—       Vasilīt! Neatsakiet, ļoti lūdzam, salabojiet mūsu kratīkli, kad jums būs laiks. Nelaiž vairs ūdeni cauri.

—       Vai tad jūsu kavalieri nevar salabot? — nenocietās Tatjana.

—       Ko nu par tiem runāt.. . Tagad mēs nevienu pat tuvumā nepielaižam… Ziniet, ir visādi cilvēki. Un mums nav aizstāvju .. .

—       Apsēdieties pie mums, pēc pusdienām došos uz viņu krastu darīšanās, man tieši šodien jābrauc uz turieni, tad paskatīšos, kas jums tur lēcies

—       Tencinu, Vasilij Jegorovič, mums visa tā ierīce izjukusi! Bet es pagaidām aiziešu līdz ķīnietim Mišām, jāatdod parāds par katūnu . ..

—   Ierīce viņai izjukusi! — Kseņa nošņācās.

«Ir gan tai ausis!» nodomāja Jegors.

*   * *

—       Jūsu tētiņš teica, ja mēs neskalošot pašas, padzīšot mūs … 4Aņuta atzinās.

Viņa sēdēja laivas pakaļgalā, bet nestūrēja, airis bija nolikts blakus. Vasja vadīja laivu pats.

—       Vai tu mīli Katju? Piebūrusi tevi… Haizivs gatavā!

Viņi piestāja pie Timoteja telts.

—   Es drīz atnākšu! — Vasilijs teica Aņutai.

—       Nu, tēvoci Timotej, kā veicas ar darbu? — vaicāja Vasilijs, uzkāpis uz slapjo smilšu un oļu kaudzes.

—  Atbraucis Ulugu. Tev sveiciens no Makarovnas. Atveda ciemkukuļus. Esot likusi pieskatīt tevi. ..

—       Darbs mani nomocījis! — nogaudās Siļins. — Gribas vairāk iegūt, nav miera … Kas tad ir atbraucis?

—   Ulugu.

Siļins atplauka. Viņam bija kājās vīzes, lai gan viņš strādāja akā, ku^ā sakrājās ūdens, kas pašam bija jāsmeļ laukā.

—       Pārnāc pie mums! Mūsu pusē visas akas sausas … Un Rodionam viņa izraktajā ejā zeltu var jau ar acīm saskatīt.

—       Man arī zelts ir no vienas vietas, kad iededzinu laternu, atspīd kā zvaigznes naktī, — Timotejs negribēja atpalikt.

Bija daudz iemeslu, kāpēc Timotejs nevēlējās atstāt savu pusi.

—       Kājas sāp … Rau, cik esmu jau ieguvis! — viņš pavēra vaļā ādas maisiņu. — No katras ķerras būs kādi divi zolotņiki… Citādi jau es te neskalotu … Bet jūsu pusē atradnes vairs ne pazīt nevar, — skumji pasmaidījis, noteica Timotejs.

—  Vai tas redzams?

—   Kā tad, it viss kļuvis citāds …

Kuzņecova pusē uzkalnā cita aiz citas bija saceltas teltis un būdas — gan zaru, gan no dēļiem. Uz nostieptām virvēm žāvējās bērnu autiņi un veļa, kūpēja ugunskuri, tika būvētas mājiņas.

Siļins atmeta ar roku:

—       Lai jau, lai! Ka tikai vēlāk mēs paši laikus pagūtu aizvākties.

Vasilijs ievēroja, ka Siļins ļoti pārvērties, runā skaidrāk un vienkāršāk un vairs necenšas izlikties par savādnieku.

—   Duņa taisoties atbraukt pie Iļjas.

—       Pie mums šodien r>iik:ita Žerebcovs aizrijās ar asaku. Viņš vienmēr runā un runā, nevar apklust, bet tai pašā laikā ēd kā rīļa. Viņam garšo zivis!

Vasilijs salaboja kratīkli.

Asmeņkaplim bija nolauzts rokturis, lāpstas saliektas un neasas, ar izrobotām malām.

—   Visu vajadzētu salabot un uzasināt.

Anfisa un Aņuta aizveda Vasju uz savu telti. Tajā kāds gulēja, jzbāzis pa aizkara apakšu plati izplestas kājas. Uz krūma bija uzmesta Andreja Gorodilova ādas jaka un zaļrūtainās bikses.

Anfisa pieskrēja pie viņa, nikni salieca izplestās kājas un, apvēlusi piedzērušo vīrišķi uz sāniem, iespēra ar savu sarkano, kailo kāju viņam pa ļumīgo sēžamvietu. Andrejs nepamodās, tikai savilka kajas zem aizkara kā bruņurupucis.

—  Vai ir vēl palikusi kāda lāse spirta? — gurdi pavaicāja Anfisa, apsēzdamās un palaizdama klaidā matus.

Vasja novēroja abu sievišķu sejas. Aņuta bija gaišmataina, ar aiztūkušām acīm un zilumu uz vaiga. Pamanījusi, ka viesis raugās uz zilumu, viņa tūdaļ aizsedza to ar lakatiņa stūri. Anfisa — melna un bakurētaina. Abām bija platas, plakanas sejas. Pavisam nesen šīs meičas ieradās atradnes gluži bālas, nodzīvotas. Tagad viņas iedegušas un atkopušās. Sievas runāja, ka viņas vairāk zelta izgrābjot no kabatām nekā no upītes. . . Tēvs tomēr neļāva Vasjam pārsteidzīgi pirms laika nosodīt cilvēkus. «Lai kā tur būtu, bet meičām uz rokām tulznas, skalošanas ierīce dīkā nestāv!»

Vasja no spirta atteicās, iedzēra tēju un piecēlās.

—  Tu, kā redzams, pazīsti vienīgi savu Katju un vienu gultu vien, vai tā nav? — Anfisa noprasīja.

Kad Vasja paskatījās uz Andreja izkaisītajām drēbēm, viņa nicīgi atmeta ar roku.

—   Nav neviena īsta vīrišķa. Tādi vārguļi vien, večuki… Nešķīsti bārdaiņi, bet visi lien šurp… Sprāgoņas! Mēs taču strādājam.

Abas sievietes sāka taisīties uz iešanu.

—   Nu, iegriezies pie mums kādreiz.

Anfisa saulē piemiedza acis un izstaipījās, kā runcis izlocīdama savu tuklo, spēcīgo augumu.

Aņuta apāva kājas.

—   Kam tad tu skalo?

—        Kam es skaloju? Sev… — viņa atbildēja. Varēja redzēt, ka šobrīd viņai nemaz negribas cilāt lāpstu.

—   Atnāc gan . .. Tāpat vien, pasēdēt. ., Mums ir ari brandavs. Ar tevi parunāt patīkami. Tu mums pastāstīsi, Vasilīt… kā cilvēkiem.

—   Kādu dienu …

—       Vai drīz iesim ogot divatā, vai? — saskatījusies ar draudzeni, čukstēja Anfisa, pieliekdamās pie Vasjas pleca.

Aņuta aizvainota uzmeta viņai greizsirdības pilnu skatienu.

«Ej pie velna!» nodomāja Vasilijs. «Esi gan tu man vajadzīga!»

Pie tēva mītnes bija sapulcējušies meža cirtēji. Tur stāvēja arī melnais Sliece.

—       Citādu koku te nav. Gan izžūs! — sacīja viņam Jegors.

—       Kur tad Fjodors Barabanovs? — zelta meklētāji interesējās.

—   Aizsūtīls uzdevumā! — Jegors strupi atbildēja.

Visi piecēlās un devās taigā. Jegors izvēlējās tādu

pašu lapegli, kādu bija cirtis toreiz, kad viņi ieradās uz relkas Amūras krastā. Noskanēja pirmais dobjais cirvja zvēliens pa dzīvo, vareno koku. Un tūdaļ kā atbildot Lomovs ietrieca cirvi savā kokā, pēc viņa sāka cirst Iļja un vecticībnieki, zvetēdami cits pēc cita. Viegliem, biežiem cirtieniem strādāja ķinieši, pa divi pie katra koka.

Tumšs sviedru celiņš izspiedās kreklā uz Jegora muguras. Svīst sāka arī visādus darbus darīt pieradušie vecticībnieki un ķīnieši. Stāv un atvelk elpu arī vīrs ar melnajām uzacīm. Kā tak viņu sauc? … It kā . .. Heinrihs! Jegors sāk cirst atkal, un viņa cirvja asmens atšķeļ sārtas skaidas.

—       Tūliņ novelsies! — viņš iekliedzās, un visi koku cirtēji paskrēja nost. — Uz šo pusi gāzīsies! — Jegors pacēla kreiso roku. «Vai gan zelta meklēšanu var salīdzināt ar šito darbu! Bet tur sēdi kā pie kāršu galda, sirds notrīs …»

—   Aiziet!

Jegors jau bija nodomājis, ka palicis vecs un koku nepievārēs.

«Ko nu, Jegor, augstāk par savu galvu neuzlēksi. Pārspēs tevi, vecu vīru, tie jaunie brieži. Nē, jaunie brieži nav vis pārspējuši! Jegoram vajadzēja uzvarēt… Vajadzēja parādīt jaunajiem, kā jāstrādā!»

Kā pārāk stingri savilktas dzeņaukstes pārtrūka lapegles nepārcirstās šķiedras, un zemē nogāzās tāds koks, kādu šeit vēl nebija gāzuši. Slaids un spēcīgs . .. Noteikti ar veselu serdi. Koks nogūlās gar strautu, pavērdams agrās vasaras gaisam ieeju taigā, kā ar slotu aizmēžot slapjo zemi.

Pieskrēja citi zāģētāji. Nomizoto baļķi apbrīnoja. «Sis koks jāizlieto labības noliktavas būvei, tas derētu pat vislabākajai mājai… Rezidencei vai ceptuvei!» domāja Jegors.

No biezokņa kā pūķis izdrāzās Ņikita un metās ar cirvi palīgā.

Drīz vien pie virvēm bija piesietas atsaites, kokā iecirsti āķi, apmestas cilpas, — un divu zirgu vilkts pirmais baļķis slīdēja.augšup pa pauguru. Saša veda zirgus, Iļja un četri ķīnieši palēkdamies skrēja blakus, gan palīdzēdami vilkt, gan pa ceļam izcirzdami sīkos krūmus, kur baļķis pats norullēja pirmo sliedi ceļam koku vešanai, bet cilvēki izcirta stigu.

—   Kam jums vajadzīga noliktava? — vaicāja Sliece, krēslā atgriežoties mājup. — Vai tad mēs simts gadus te skalosim zeltu, vai? Vai gribi te nodibināt republiku uz mūžiem? Kādēļ tāds lieks darbs?

—  Maize mums te jēla, nedod spēku! — Jegors atbildēja.

—  Kālab tad tu strādā mežā, ja negribi? — citi vaicāja Sliecem.

—   Kā gan es varu nestrādāt? Jums jau te notiek īsta vardarbība, ikvienam jānostrādā noteikts dienu skaits.

—  Vajag taču sagādāt labu maizi! — vīri centās iestāstīt Sliecem kā mazam bērnam.

—   Nevajadzēs cept plāceņus! Arī sievas varēs skalot, — atskanēja kādas sievietes balss. — Savām sievu vajadzībām.

—  Ai, ir gan stingrs tas Jegors! Gan iežņaugs jūs visus kā skrūvspīlēs! — noteica briļļainais Padomnieks.

No upes atskanēja skaļš ūdens plīkšķis. Vasja bija izģērbies un iemeties ūdenī.

—       Grēko! Vēl taču nav bijusi Jāņa Kristītāja diena! — iesaucās vecticībnieks.

—  Visapkārt grēko! Oh-ho-ho!

Kā balts rēgs tumsā garām aizslīdēja Katerīna ar veļas bļodu. Taņa ugunskura atspīdumā lauza spalgi

sprakstošos sausos zarus.

8

No rīta Iļja ar Ulugu sēdēja krastmalā.

—   Kad Duņa taisījās braukt?

—   Viņa gribēja braukt tūdaļ…

—   Par ko viņas vēl nav?

—       Nezinu, par ko … Varbūt bērni saslima? — Ulugu atbildēja.

—   Kā lai zina! Viss jau var gadīties!

—   Varbūt vecmāma neļauj …

Augšā uz krasta bija dzirdami dobji cirtieni un zāģa švīkstoņa. Iļja izvilka aiz joslas aizbāzto cirvi. Uz būves vietu devās vesela rinda strādnieku. Starp tiem viņš saskatīja arī Ņikitas Žerebcova melno matu kodeļu.

… Visiem, kas varēja un prata strādāt ar cirvi un zāģi, vajadzēja pēc kārtas ierasties «rezidencē». Kad strādā daudz spēcīgu vīru un neviens viņus nepiespiež un nedzen, kad viņi paši mērojas spēkiem, tad nav nedz nemiera, nedz ķildu, lai gan ikviens ir piesardzīgs. Nav skubināšanas, bet ir vēlēšanās pagūt visu padarīt, lai nākamajā dienā varētu skalot zeltu. Šeit bagātība iegūstama bez kārtīm un bez risķa.

Bute iezīmēja baļķus. Visi apsvēra, ko un kur būvēs. Vieta bija izraudzīta augsta, lai to nepārplūdinātu ūdens. Viņi bija pārbaudījuši taigā uz kokiem un klintīm agrākajos gados atstātās plūdu ūdens pēdas. Līd/ izraudzītajai vietai ūdens neuzkāps.

—       To planlu Jegors izdomājis kā inženieris, — brīnījās vecticībnieks Nikiša.

Jāteic, ka darbus veica izcili strādnieki — braši un stipri vīri pašos spēka gados. Sākumā daudzi šaubījās,

vai atradnēs vajadzīga noliktava, kādēļ gan jārada lieks atbildīgs pienākums te, kur ikviens skalo zeltu priekš sevis un ir pietiekami bagāts. Šeit vajadzīga kārtība, un, lai nebūtu noziegumu, pēc iespējas mazāk jāsaskaras citam ar citu. Taču ikviens, kas atnāca strādāt, redzēja: Jegors cītīgi pūlas un Bute tāpat. Strādāja ir pareizticīgie, ir ķīnieši, ir vecticībnieki. Visi cenšas. Visi tik cītīgi strādā, tātad viņi kaut ko zina, tātad šis darbs vajadzīgs.

—  Baļķos tūliņ vajadzētu izcirst šaujamlūkas, — vecticībnieks Nikiša deva padomu Jegoram.

—  Kādēļ? — pavaicāja voroņežietis Sapogovs ar grumbaino seju.

—   Viss var gadīties… Mēs savā sādžā tā būvējam. Katrā sienā, kurā nav logu, izcērt šaujamlūkas.

—   Žurkas salīdīs iekšā! — Sapogovs iebilda.

—  Nekā nebij! Noklāsim pālīšus ar tāsīm, tad neviena žurka neielīdīs.

—   No kurienes tu esi? — Jegors jautāja vecticībniekam.

—   No Zejas. No Zagana sādžas.

—  Tādu gaisa gabalu attriecies! — brīnījās Sapogovs.

—   Vainīgas valodas, biji atklīdušas valodas … Tās aizklīdīs aizvien tālāk, kamēr nepagriezīsies atpakaļ un mūs neiztrenkās.

—   Nu, lūk, varbūt tad šaujamlūkas noderēs, — noteica Sapogovs.

—   Ar būvēšanu veicas, — vakarā atgriezies savā artelī Siļina pusē, stāstīja voroņežietis; Viņš bija bez kurnēšanas nostrādājis divas dienas.

—   Arī es strādāju, — pēc izmazgāšanas ķemmēdams savu kuplo bārdu, runāja Ņikita Žerebcovs, apsēdies uz siekstas. — Tikai man tāda sajūta, it kā tur būvētu ēkas nevis mūsu republika, bet kāda zelta raktuvju pārvalde. Tas viss nav priekš mums. Gan jau, draudziņ, mūs padzīs no šejienes. Piemini manus vārdus! To es tev saku, ne jau sev mēs būvējam … Ar gudru ziņu Siļins mūs nodeva!

Sapogovs sastinga, un koka karote, ko viņš cēla pie mutes, sāka dejot ūsu priekšā, it kā zemnieks prastu

lasīt un rakstīt un ātri, ātri kā skrīveris švīkātu ar roku pār papīru.

—  Un kāda gan tad vajadzība celt, — zobodamies noteica Ņikita.

Tomēr viņš arī pats bija stipri samulsis par to, ko redzēja Kuzņecova pusē. Ņikita nekad nebūtu tik tālredzīgs, jo visus sabiedriskās pārvaldes pienākumus izprata daudz vienkāršāk.

Pēc viņa domām, vadītājam būtu jāsaņem cieņas apliecinājumi, jāizlieto iekasētā desmitā daļa pēc savas vēlēšanās, lauciņi zelta skalošanai nebūtu jāierāda tūliņ, bet jāpavilcinās, apgalvojot, ka vairs nekā nav, un no katra jāpieņem atsevišķa pateicības maksa par iedalīto lauciņu.

—   Vai tad mums te ir garnizons? Vai mēs esam zaldāti, vai? Viņš būvēs ceptuvi. Kam tā ceptuve vajadzīga? Mēs zinām, kas vajadzīgs! — apspiezdams savu paša nemieru, runāja Ņikita. — Jegors un ķīnieši aizņēmuši vislabākos lauciņus, viņi izgrābs visu vērtīgāko un aizies. Jau dzird runājam, ka šogad atbraukšot artelis no Irkutskas. Lauciņi jāpietaupa, nav jāļauj svešiem te izvērsties, sargposteņi lai sūta tos atpakaļ.

Voroņežietis iedzēra kopā ar Ņikitu spirtu un aizgāja pie Siļina.

—       Pašlaik man uzmācās šaubas, — viņš pateica.

—  Kā tu domā, Timofej, vai mēs būvējam savām vajadzībām? Vai Kuzņecovs nesagrābs sev visas mūsu raktuves? Lūk, tu esi gudrs cilvēks, viņa kaimiņš un palīgs, bet viņam es neticu. Viņš ir vienīgi gudrs. Saka taču, ka mūžs ir īss, un mēs atdodam sabiedrībai desmito daļu mūsu ieguvuma. Tā ir milzīga nauda … Vakar abi ar Ņikitu to pārrunājāt. Kā tu domā, vai Kuzņecovs apkrāps mūs? Varbūt uzbūvēs kaut ko sev par sabiedrības naudu?

—   Mēs ar Ņikitu neko neesam pārrunājuši, — Siļins izbrīnījies attrauca.

—   Ak tā! Atvaino, lūdzams! — Sapogovs izlikās, ka attapies. — Bet desmitā daļa taču… Sanāk liela nauda . .. Šodien pat man jāatdod pieci zolotņiki! Tā jau var izputēt… Jāatdod pieci zolotņiki! Kam? Par ko? Vecajā dzīves vietā tā būtu vesela bagātība, tur ļaudis tādu nav redzējuši uii pat nezina, ka mūsu val

stī ir ne vien rudzi un piens, bet arī zelts. Cilvēki nepieliekama uztura dēj novārgst, bet ierodas tirgonis — tam purns uzbarots tukls jo tukls, un viņi nespēj pretoties tāpat kā džanginam, bet meičas nodomā, sak, redz, kāda suga, kā ērzelis! Desmitā daļa! Viegli pateikt! Aplaupa gan mūs!

—  Nē, mēs Jegoru pazīstam, mēs esam kaimiņi. Viņš nekā slikta nedarīs! — iejaucās Pahoms.

—   Kur tu te radies?

—   Es visu laiku te sēdēju un runāju ar tevi.

—   Vai tu neesi pilnā?

—   Nē, piedzēris neesmu, — Pahoms atbildēja. — Vienīgi tēju drusku iedzēru.

—   Un ar to būvēšanu… Mēs būvējam, bet visu paņems citi. Mēs pūlamies savā labā, taču mums tas netiks. Ja mums visu atņems, kas mēs būsim? Desmito daļu! Tas nav joks! Arī uz tevi krīt aizdomas.

—  Tā nav, mēs tak Jegoru pazīstam, — Timotejs apliecināja.

—   Cilvēks var mainīties. Viņu varēja pierunāt. Te ir arī sektants, ir vācieši. Esot kāds tēvainis.. . Pastāv tāda mācība, ka nevajag cara, ka valsts var iztikt bez viņa. Kā tas var būt? Valsts taču nav atradnes. Pat atradnēs neuzticamies cits qitam, kā tad valdnieks to varētu? Ko?

—   Ko tu ar to gribi sacīt? — Pahoms stingri noprasīja.

—  No taigas esot iznācis tāds Heinrihs… Kādreiz bijis tāds karalis, tikai ne jau pie mums.

Sapogovs piecēlās un grīļodamies aizslāja projām.

—   Kas vēl nebūs, nabā iegribējies zeltu bērt! — teltī bija dzirdama Aņutas aizsmakusi balss. — Atradnēs nemēdz izģērbties, te nav pilsētas labierīcību.

—   Ar ko tad lai izmēri? Tieši tas būs īstais mērs! Tā būs samaksa, nevis neķītrība. Tik zelta, cik nabā saies, — kāda pazīstama balss atbildēja.

—   Aizvēršu acis un bez svariņiem noteikšu, cik ir zelta. Ber man uz plaukstas … Par daudz jau neuzbērsi, nebaidies… Citādi vācies prom, ērzeli! Bezkauņa!

—   Uz rokas bērt — tas nav nekas! Roka ir bez dvēseles! Bet iebērt nabā — būs ir prieks, ir patikšanai

—       Viņas naba ir bezdibenis, — atskanēja cita vīrieša salkanā balss.

—       Kā tev nav kauna! — mīlīgi ierunājās kāda sieviete.

—          Vai drīkst ieiet pie jums? — Sapogovs ielūkojās > teltī.

—       Ja tev līdzi ieguvums, tad nāc un atnes spirtu, — vīrieša balss atbildēja.

Sapogovs ieraudzīja Rodionu Siškinu. Tas bija viņš, kas pūlējās pierunāt Aņutu atsegt nabu.

—   Spirta man nav …

—       Aizej nopērc, tepat netālu aiz bērza Andrejs noslēpis savu preci. Viņš jau visu vakaru gaida pircējus. Tikai klusiņām . .. Iesim abi, es tevi aizvedīšu.

Anfisa piecēlās. Kāds puisis satvēra viņas svārku stērbeli, bet viņa strauji pagriezās, izrāva drānu viņam no rokām un mīlīgi iesita puisim sejā pliķi.

—       Vācies projām no šejienes! — viņa sacīja. — Ej padzeries pienu, tur vecticībnieces atvedušas, govs jau izslaukta. Atnākuši cienījami vīri, bet tu vācies!

Anfisa paķēra Sapogovu zem rokas un aizveda līdzi. Abi atgriezās ar spirtu.

Voroņežietis uzrunāja Aņutu:

—       Cik skaistas bildītes tev pie sienas. Pie jums ir Joti mājīgi!

Viņš paraudzījās uz Anfisas bakurētaino seju, tad pievērsās atkal Aņutai un, ievērojis uz viņas pleca uzlikto vīrieša roku, naidīgi ieskatījās Rodionam sejā.

Tas atņirdza zobus:

—   Khi-khi-khi. ..

—   Ko tu zviedz?

—   Es neesmu zirgs, — attrauca Siškins.

—   Palieciet mierā! .. . Jūs! — Anfisa uzbļāva viņiem.

Anfisa jau bija samierinājusies ar to, ka draudzene

visiem patīk vairāk nekā viņa. Tā notika'vienmēr. Visi noskatījās šķībi uz Anfisas bakurētaino seju. Taču Anfisa iekaroja vīrišķus citādā veidā.

—       Mēs mazliet iedzersim, bet tu nedzer, — viņa sacīja Sapogovam. — Ļauj, es novilkšu tev ičigus. Un paglāstīšu kājas … Vai gribi, nomazgāšu? Atgulies, atpūties!

—       Vai es esmu aziāts, vai? Es pats kājas mazgāju katru dienu, auti man sasūt no darba.

Anfisa novilka viņam apavus un izgāja laukā mazgāt autus.

Aņuta uzlika galdā glāzītes un krūzi ar avota ūdeni, lai atšķaidītu spirtu.

—       Bakurētainās ir viskvēlākās! — iegalvoja Rodions.

— Tu neproti novērtēt.

—   Kā tā? — Sapogovs uzslējās sēdus.

Viņš tikko bija atgūlies, un sirds bija norimusi, bet tad piepeši Sapogovs atcerējās, ka droši vien desmito daļu noplēš gluži velti, ka arī šeit ir krāpšana tāpat kā visur — krāpšana vien … Sirdi jau atkal sāka grauzt nemiers.

«Kas tā par ņirgāšanos!» Sapogovs domāja. «Kālab jāpiemin bakurētas! Viņš vēl nezina, ka es spēju pakavu saliekt un atliekt. Anfisa patiešām ir labs cilvēks, aizgāja man autus izmazgāt…»

—   Kas ir bakurēlaina?

—       Khi-khi-khi… — Rodions sāka kratīties aizturētos smieklos.

Pēc brīža visā apkārtnē skanēja sieviešu kliedzieni. Pēc tam kaut kas nobrakšķēja. Bija dzirdama rupja lamāšanās.

No visām pusēm saskrēja cilvēki. Sāka spiegt kāda meiča, it kā būtu applaucēta.

—   Kautiņš!

—  Tēvaiņi sakāvušies!

—   Tēvaiņi kaujas sievišķu dēļ!

Rodions izrāva garāko mietu un apgāza visu būdu ar visiem tās izrotājumiem un bildītēm, lūkodams iezvelt Sapogovam.

Atskanēja brīkšķis, un spēkavīrs, kurš vēl nesen lauza pušu pakavus, novēlās zemē bez samaņas.

Pūlis apstāja Rodionu. Viņš aizstāvējās, vicinādams mietu. Pieskrēja vecticībnieks Ņikiša, noliecās zem mieta, apķēra Rodionu un nogāza zemē. Abi viri sāka vārtīties un, satvēruši viens otru aiz bārdas, centās iekost. Rodionam virsū metās arī pārējie vecticībnieki un, stingri saturēdami viņa rokas, uzrāva kājās.

—   Tu, vecais muļķi, meitu dēļ sāki kauties!

—   Ai, palaidiet mani pie viņa … laidiet taču … —

izgrūstīdama apkārlstāvošos, caur pūli spraucās Rodiona meita Tatjana. — Ak tu, draņķi tāds! Nolādētais … — viņa pieskrēja pie tēva. — Vai tev sirdsapziņa ir vai nav? Ak tu… — viņa saķēra tēvu aiz bārdas, — es tev acis izskrāpēšu …

—   Iespļauj, iespļauj viņam acīs! — sauca sievas.

—       Vai tad viņš vainīgs? Tās padauzas viņu ievilinājušas …

—       Sitās palaistuves vajag tūliņ uz vietas padzīt no atradnēm .. .

—   Ievazā te izvirtību!

—       Maukas un spirta piegādātāji jāpadzen no šejienes, — brēca sievas.

—   Arā viņus! Arā! — pūlis kliedza.

Nākamajā rītā krastmalā, kur abas sievietes skaloja savā salabotajā kratīklī zelta smiltis, ko viņas atnesa ar spaiņiem, ieradās Bute.

—       Esiet sveicināts, Leksandr Jegorič! — Anfisa paklanījās.

—   Ejam! — sacīja Bute.

Sievietes vilkās uz savu gandrīz izārdīto būdu.

—   Uzsmēķē! — Aņuta piedāvāja tabaku.

Saša aizsmēķēja.

—   Vai gribi ķīniešu tabaku ar ofiju?

—   Nē.

—   Kāpēc tā?

—       Daudz darba. Par ko vakar kliedzi? Vai biji piedzērusi?

—   Nē.

—   Taisieties!

—   Kādēļ?

—   Kas par kādēļ? Ejiet projām. Uz savām mājām.

—   Sašiņ, piedod mums …

—   Ejiet, ejiet! — Bute atkārtoja.

—       Varbūt aiziet pie Jegora, palūgt vijju? Viņš ir labs … Aizlūdz tu par mums . .. Gan jau mēs tev . ..

—       Jegors nemaz nerunās ar jums. Viņš strādā. Vai dzirdi? Cirvis klaudz … Vai ne?

—   Patiešām, cirvis klaudz. Sašiņ …

Saša piecēlās, satvēra šķērskoku un apgāza visu nule kaut kā salaboto būdu.

Sievietes tikko paguva izlēkt ārā.

—       Par ko? Mēs gribējām visiem tikai labu vien! Mēs bijām laipnas un rūpīgas . . . Pateicību vajadzētu mums izteikt! Oi-oi! Mēs aiziesim bojā! — sāka gaudot Anfisa.

—   Ej projām, ej projām no šejienes!

—       Mēs taču strādājām … Paraugies: te ir lāpstas, kapļi, laužņi, kratiklis . ..

Anfisa gaudoja. Ap sievietēm jau sanāca ļaudis.

—       Ko tur, lai jau paliek, būs labi, — mēģināja pierunāt Buti Anfisas resnā kaimiņiene, kura vēl vakar klaigāja, ka šīs meičas jāpadzen.

—   Tikai lai netaisa skandālus. Cilvēki vien ir …

—   Jods ar viņām, lai jau paliek …

—       Kas būs labi? Kas ir cilvēki? Ej vien projām, ej! — uzkliedza Saša.

Viņš ātri izsvaidīja prasmīgi sašūtās tāsis, no kurām bija saslieta būda, savāca zem tām palikušās mantas un, apņēmis tās abām rokām, nesa uz krastmalu un iegaza laivā. Sasviedis laivā visas abu meiču mantas, viņš iestūma tur ari viņas pašas un ar kaju atgrūda laivu nost no krasta.

—   Vācies! Atpakaļ nenāc!

—       Ak kungs! Šitādu kaunu! — sāka raudāt Aņuta, redzēdama, ka visi noskatā^.

Kāds no pūļa iesvilpās.

—   Draņķi! — Anfisa padraudēja ar dūri.

Aiz zemes raga sievietes piegrieza laivu pie sēres. Palūkojusies visapkārt, Anfisa atkal ķērās pie kārts.

Kādu versti lejāk, kad vairs neredzēja teltis un būdas, laiva aizslīdēja pāri upei un piestāja pie viņa krasta.

Bet no taigas uz augstā krasta nāca Saša un nolēca zemē uz smiltīm.

—       Ko vajag? — viņš noprasīja. — Vācies! — Pieskrējis klāt, viņš atgrūda laivu. — Atpakaļ nenāc!

Pēc tam Saša iegāja mežā un ilgi gaidīja. Laiva drīz nozuda aiz pagrieziena.

Bute atgriezās kreisajā krastā un ieradās pie Gorodilova.

—   Vai tā ir tava laiva tur mežā?

—   Kas tev par daļu?

—   Vai tu strādā šiten? — Saša vaicāja.

—   Kam tev jāzina?

—   Kā tu dzīvo?

—   Tā ir mana darīšana … — Andrejs pasmīknēja.

—   Kur tev spirts?

—   Kāds?

—   Tavs.

—   Lūk, te ir spirts. Dzer!

Saša paņēma lielo stikla pudeli, kurā varēja saliet ceturtdaļspaiņa, apgāza to otrādi un visu spirtu izlēja upē. Tam pakaļ aizlidoja un pret akmeni sašķīda ar ķīniešu degvīnu pildītā kaste.

Gorodilovs pielēca klāt un gribēja iesist Sašam pa galvu, bet tas izvairījās, un sitiens noslīdēja gar sāniem. Andreju satvēra klāt pieskrējušie zemnieki. Viņš rāvās laukā no rokām. Saša iespēra viņam starp kājām tik trāpīgi, ka Gorodilovs iekaucās un saguma aiz sāpēm.

—       Tagad laid viņu vaļā! — Bute lika vīriem. — Laid vien, nebaidies! Vai tu man vēl sitīsi? Vēl kausies? Nē? Ej projām no šejienes. .. Vai tas ir viss? — noprasīja Bute, izrakņājis Andreja mantas.

—   Viss.

—   Kur tev vēl ir spirts?

—       Tu taču izlēji upē! Viss ir upē! Tu aplaupīji mani, Saša!

—   Kam tu melo?

—   Kā tad es meloju?

—   Tev vēl ir liela laiva. Noslēpta. Nāc parādi…

—   Nekādas laivas man nav ,..

—       Vai tas nav tavs spirts, kas tajā laivā? Labi, būs mūsu! Paņemam sev …

—   Es nošaušu tevi?

—       Tev nav ar ko šaut. Es paņēmu šauteni, — Gurans pateica.

Rokās viņam bija Andreja vinčesters.

—   Tev spirts ir lielajā laivā aiz vītolu audzes …

Gurans iesvieda Andreja patronas upē un atdeva viņam vinčesteru.

—       Tevi mēs aizvedīsim aiz Gavrušas posteņa! — viņš teica. — Un šurp tu vairāk nebrauc.

—        Kā tad atradnes iztiks bez spirta? Vai tu saproti to, ķīniešu ķēms? Cilvēki taču ūdenī samirkst… Es

viņiem esmu vajadzīgāks nekā dakteris, bet tu gribi ļaudīm atņemt zāles, atņemt viņiem veselību?

—   Vācies, vācies projām …

—      Pagaidi! Varbūt varam salīgt… Puiši, jūs taču paši arī iedzerat!

—       Ļaudis mazliet atpūtīsies! Tu jau viņiem visu esi atņēmis, pievācis viņu ieguvumus. Viss zelts aizplūdis pie tevis. Vācies! Ātrāk vācies projām no šejienes! Nu! Bet lielo laivu mēs paņemam sev. Konfiscējam. Izdosim cilvēkiem spirtu kā kroņa veikalā.

—   Tā ir laupīšana. Es iesniegšu sūdzību.

—      Tu iesniegsi sūdzību? Tad būsi nodevējs. Kaklu tev nogriezīsim.

—   Nu, pagaidi.

—  Par ko pagaidi.

—  Vajag taču atvest spirtu zelta skalotājiem?

—  Tev tas nav jādara! Tu apkrāp . ..

Vakarā Saša aizgāja pie Jegora un visu pastāstīja.

—       Smaga diena tev bijusi šodien, — Jegors atzina.

—  Bet spirts atradnēs tomēr nepieciešams, no kaut kurienes vajadzēs piegādāt.

—       Andrejs saka, viņš esot izputināts. Kur nu izputināts? Viņš aizveda zeltu — veselu maišeli kā cukuru . .. Tik daudz viss viņa spirts nemaksā!

—       Kā sodīsim Rodionu paļ nekrietno rīcību un kaušanos?

—       Vainīgs jau nav viņš, vainīgs tas sievišķis, — Saša atbildēja. — Sapogovam salauzts plecs. Viņš guļ slims. Bet Rodionam laimējies — ticis cauri sveikā!

—       Velns nezin! Cik šitāds sieva briesmīgs! — ierunājās Ulugu, kas sēdēja turpat uz soliņa. Viņš šodien bija redzējis, kā izlēja spirtu, kā sasvieda laivā abu sievišķu mantas un kā pašas izraidīja. — U-hū! Nekad tāds sieva nebiju redzējis!

9

Ksenijas prātu nodarbināja kaimiņi. Jo vairāk tie palīdzēja viņas vīram, jo stiprāk viņa vēlējās uzzināt, kāda ir šī ģimene, no kurienes tāda cēlusies? Kālab viņi tik izpalīdzīgi pret citiem cilvēkiem? Šobrīd atradnēs

klīda valodas, ka Jegora dēls ar sievu dzīvo nelaulāti. Ksenija pati to bija izskandinājusi, ka Vasjas un Katjas kopdzīve ir apgrēcība. Bet nu, dzirdot šo savu jauno ziņu no citiem, viņa nosprieda: «Itin visi ir draņķi!»

Pats Kuzņecovs ievēlēts, lai visus izrīkotu, visus pamācītu, — viņš ir cienīgs vīrs, lai gan tik vienkāršs … Un plaisa ir arī tādā ģimenē.

Ksenijai ļoti gribējās šo plaisu paurbināt, uzzināt, cik tā dziļa. Droši vien ļoti dziļa un ne jau viena vien … Tāda vienkāršība ir ļaunāka par zagšanu …

Kseņa aizgāja pie Ulugu un palīdzēja viņam izklāt lūku pinumu paštaisītajā kratīklī.

—        Varbūt tev vajag kaut ko salāpīt? — viņa pavaicāja goldam. — Tad atnes to man!

Viņas spēcīgās rokas tikpat veikli varēja ievīstīt zīdaini, pagatavot ēdienu, izcept maizi, uzklāt galdu un paēdināt cilvēkus, sašūt un salāpīt, savelt un noaust, kā, zeltu skalojot, rīkoties ar kratīkli un ar pirkstiem izlasīt zelta graudiņus. Ksenijas vērīgās acis nepalaida garām nevienu graudiņu.

—    Vai Jegora dēls dzīvo salaulāts?

—    U-hū! Zināms!

—    Kad tad nosvinēja kāzas?

—    Kur? Mājās! Ko tev vajag?

—        Redzi tā… Bet cilvēki melo … Ir gan draņķi… Runā, ka mūsu prezidenta bērni grēkā dzīvojot.

—    Nekad! Ko tavs saka? Kuram grēks?

Kseņa jo bieži pēc zelta skalošanas ieradās ar kādu vajadzību pie Kuzņecoviem un ilgi tur nostāvēja, tik gara un taisna kā zaldāts sardzē. Pabāzusi rokas zem priekšauta, lai pasargātu tās no odiem, viņa, sarunādamās ar Tatjanu un piebalsodama tai, cītīgi novēroja visu apkārtni. Kseņa gan ari pati bija izmanīga un veikla.

«Pārāk glūnīgi šauda acis uz visām pusēm!» domāja par viņu Tatjana.

Jegors pārnāca no būves kopā ar kādu čigānu.

—        Paklau, mūsu saimniek, dārgo tētiņ! Palīdzi! Mirstam nost, dārgais, no bada mirstam nost!

—        Nāc līdzi, es tev iedošu plāceņus! — Kseņa teica čigānam.

—    Ai, paldies, dārgā, paldies! Mūžam neaizmirsīšu

tavu labo sirdi… Bet mums, māmiņ skaistulīt, darišanas nav pie tevis …

Jegors nomazgājās, noslaucījās dvieli un iegāja jaunajā mājelē parunāt ar viesi.

—        Ļauj mums nopelnīt, dārgais! Novieto mūs uz laba laukumiņa. Ļauj mums izkļūt no mūsu rūgtās nabadzības. Sieva tev laimi pazilēs, taviem bērniem mūžam klāsies labi. Arī mazbērniem un mazbērnu bērniņiem . ..

Redzot, ka laimes vēlējumi neiespaido zemnieku, čigāna acis ļauni iedzirkstījās. Čigāns Ivanovs pazina šādus cilvēkus. Solījums sazīlēt laimi nav nekāds joks. Un visi cilvēki ir māņticīgi. Un tas, kas spēj sazīlēt laimi, tas taču var izrīkoties ari gluži pretēji.

Ivanovs pūlējās skatīties draudīgi, itin kā solot ļaunas vēstis. Viņš gribēja iebiedēt šejienes prezidentu.

—        Pie mums ikviens meklē pats, — Jegors atbildēja.

—   Ej augstāk gar upi un skalo. Labākās vietas ir tur, kur saduras straumes, kur avoti saskrienas . ..

—        Dārgais, cilvēki, laužot ceļu uz māmuļas zemes dzīlēm, būvē vārtus, kur var ar zirgu iebraukt, bet ko tad es varu ar mutes bļodu . . . Bez lāpstas. .. Bet zirgus es ar plostu atvedu.

Sabiedrībai nu jau bija krājumā lāpstas. Bija ari skalojamie sieti. Jegors iedeva čigānam visu vajadzīgo.

—        Parādi, dārgais, kā jāskalo. Nekad neesmu skalojis, neprotu!

Vecajā dzīves vietā sievas būtu Jegoru sabārušas, sak, atnākusi ļauna acs, trenc viņu ratā . . .

—        Nu, Ivanov! — atvadoties Jegors uzsita čigānam uz pleca. — Izsmīdināji gan tu mani!

—        Paldies tev, dārgais gādniek! — čigāns laimīgi smaidīja.

Nosvīkstēja smiltis, laivai uzskrienot krastā. No tās klusi izkāpa Saša.

—        Par ko tu šeit? — viņš noprasīja čigānam. — Par ko atnāci? Ko vajag?

Čigānu tikpat kā vējš aizpūta. Viņš tā satrūkās un tik acīm redzami nobijās, ka Tatjana un Katerīna sāka smieties locīdamās.

—    Hei, Ivanov! — Tatjana nokliedza viņam pakaļ.

Saša parādīja sievietēm jaunu pulksteni.

—        Kur tādu var nopirkt? Cik tu samaksāji? — gribēja zināt Vasilijs.

—    Tikpat, cik Honkongas ķīnietisl — Saša atbildēja.

—   Atbraucis meistars, piesējās man: «Dodu tev tāpat, par velti! Paņem, Saša, es mīlu policiju … Es visu jūsu ģimeni izgreznošu ar zelta ķēdītēm. Rau, šitā, pārstiep to pāri vēderam!»

Un Saša, izgāzis vēderu, parādīja, kā pulksteņmeistars mācījis viņu piekārt ķēdīti.

—        Sēdies, es tev zivju viru ielēju! Ieēd maizi, droši vien čumiza apnikusi! — aicināja Tatjana.

—        Jā, taisnība, Taņa, čumiza man apnikusi, — Saša atbildēja.

Jegors zināja, ka Saša ne vien pulksteni, bet vispār itin neko neņems pretī par velti. Taču Saša nepastāstīja, kā viņš bija saticies ar pulksteņmeistaru.

—    Atver kasti! — viņš pavēlēja meistaram.

—        Kam tev kaste? Kas tev tiks no manas kastes? Es jau iedevu tev labu pulksteni! — meistars nobijies pārliecās pār kasti.

.. . Bet kastē — visādi veci krāmi.

—        Viss tiks pārdots par zeltu! Ko lai dara! Cilvēki ķertin izķer!

… Jegors aplūkoja ķēdīti, tā nebija zelta, bet gan viltojums. Tādu drazu un vecus krāmus te iemainīja pret zeltu …

—    Rīt noliktavai jāuzliek jumts, — Jegors paziņoja.

—    Ātrāk jābeidz visi būvdarbi. Kuru katru dienu var atgriezties Barabanovs.

Nākamajā rītā Kuzņecovs sapulcināja namdarus pie sārtu rīta staru apmirdzētās, vēl neapjumtās noliktavas, kurai bija saslietas tikai spāres.

—        Galveno darbu padarījām bez sevišķas piepūles, — paziņoja Siļins. — Bet nu jāuzliek jumts. Laiks jebkurā brīdī var mainīties, sazāģēt dēļus nav laika. Sim darbam savu laiku velti netērēsim … Dēļus nezāģēsim…

—        Lai mūsu jumts nebūtu tikpat dārgs kā zelts, — Jegors piebilda.

—        Kas par to! Lai jau mums būtu zelta jumts! — prātoja Lomovs.

Krievuzemnieki uzrotīja piedurknes, bet ķīnieši pat nenovilka jaciņas. Nozāģēto koku stumbros sadzina tapas un tādējādi baļķus pārplēsa plakanās šķilās. Tās tupat nemizotas uzvilka augšā uz spārēm.

Vecticībnieks Ņikiša, nopurinādams no sevis koka putekļus un sīkas skaidiņas, apskatīja un iztaustīja noliktavas sienas.

—   Noliktava, kā jau noliktava! Labi, ka ierīkotas ari šaujamlūkas!

—    Jā! Neviens nezina, kas var atgadīties. Šitādā noliktavā var pat aplenkumu izturēt.. . Arī knišļi nevarēs apēst, — no jumta atsaucās Siļins. — Lūkas kalpos vēdināšanai, un, ja vajadzēs, tās var izmantot ari šaušanai, pa tām iespējams izbāzt šautenes stobru. Šaut varēs uz visām pusēm.

Sienās bija izcirsti šauri lodziņi triju pirkstu platumā.

—    Jā, tādi kā vēdlodziņi, — Jegors piekrita.

—   Ei! Mūsu karavāna nāk! Paldies dievam! — Siļins uz jumta pārmeta krustu. — Jegor, viņi brauc! . .. Kuzmič! — pārliecies pār jumta malu, sauca Timofejs.

Pienāca pirmā lielā laiva . .. Tajā bija cieši un prasmīgi ar buru audeklu nosegti maisi.

Fjodors Barabanovs noņēma cepuri, apsēdās un novilka svārkus. Viņam atnesa ūdeni.

—   Stāsti! — teica Jegors,(sniegdams Fjodoram glāzi.

—    Visu atdevu. Iemainīju Berdišova kantorī. Ivanam tagad pieder zelta raktuves netālu no šejienes, pie ūdensšķirtnes. Un arī vecās pie Amguņas. Pārvaldnieks paņēma visu zeltu un uz vietas samaksāja. Vienu mārciņu iedevu Teļatjevam. Pakampa kā badmira. Pat nepajautāja neko. Milti ir amerikāņu. Grīvā iebraucis Gao. Viņam vesela laiva ar miltiem, tos vedīsim šurp. Jau samaksāti. Es pārbaudīju, smalks ķīniešu malums, augstākā labuma, tūdaļ redzams, ka no Ningo vesti k viesīši.

Fjodors palūkojās uz debesīm, uz koku galotnēm, uz noliktavu un jaunajām mājelēm. Viņš noslaucīja savu pliko galvvidu.

Viņš pats vēl neticēja, ka spējis paveikt visas tās darīšanas, ka izdarījis pakalpojumu Teļatjevam, iedodot kukuli… apzeltījis Ivanu, pārdodot tam zeltu, saņēmis naudu un iepircis visu vajadzīgo …

—    Stāsta, ka tālajās sādžās zemnieki pārdodot lopus un zirgus, lai varētu atbraukt uz šejieni. Pārvaldnieks teica, ka drīz valdība izdošot jaunu likumu par zelta pirkšanu un pārdošanu. Šobrīd viņiem zelts jāved uz Irkutsku, tur zeltu nodod, bet naudu saņem Pēterburgā.

—    Pilsēta iznīkst! Amerikānis saka, — visu atvedīšu, tikai pasūtiet! Bet ļaudīm vēl nav naudas ko samaksāt. Apgādnieks! Mēs viņu apzeltītu!

—    Neviens mani nepiekrāpa. Atdevu zeltu uz goda vārda, ir Gao, ir amerikānis piegādāja visu norunāto un nenodeva.

Nākamajā rītā Bute nogāja pie upes un smalkā balsī, gari stiepdams, kaut ko nokliedza. Tūliņ visi ķīnieši, kas tupēja krastmalā un pīpēja, uzlēca kājās. Kādi divdesmit vīri rindā cits aiz cita devās pie laivām. Piestātnē stāvēja piecas smagi piekrautas laivas.

Noņēma pārsegus. Ķīnieši satvēra maisu, strauji pietupēs un uzsvieda to uz muguras biedram, tas nokrekstējās vai iespiedzās un, tāpat kā pirmais, mazliet pietupēs. Un pelēkais maiss ar zilo zīmogu un uzrakstu «San Francisco Floor» uz viņa dzeltenīgās, netīrās muguras aizpeldēja augšup. Drīz vien vesela rinda maisu slīdēja pa trapu un nogāzi augšā uzkalnā un tad pa noliktavas kāpnēm iekšā noliktavā, kas bija tīri izmazgāta. Tur Jegors un Saša krāva maisus uz zemiem paliktņiem. Zem plāksnes, — lai pie miltiem nevarētu ielīst žurkas …

Atbrīvojušies no nesamā, ķīnieši, neizjaukdami kārtību, tāpat cits aiz cita skriešus aizmetās atpakaļ. Un atkal katrs satvēra maisu un atkal kā padejodams pietupēs. Drīz pirmā laiva jau bija iztukšota, un giļaki veikli atstūmās nost.

Ap pusdienas laiku sāka gāzt lietus.

—    Nu, sievas, — pienāca Jegors, — kuru no jums iecelsim par maizes cepēju? Krāsns ir gatava, jāsāk kurināt!

Lai paglābtos no lietus, jaunajā mājā bija sanācis daudz ļaužu.

—         Zini, vajadzētu norīkot Anfisu, — ieteica Rodions.

—    Viņas, lūk, atgriezušās… Saka, lai labāk noperot,

un lūgtin lūdz nedzīt viņas projām. Tad nu lai pastrādā, viņas teica, ka esot ar mieru strādāt jebkuru darbu, lai tikai nepadzenot.

—    Ko tu vēl neizdomāsi? — iekaisa Tatjana.

—   Kā gan viņa ar savām rokām var aiztikt maizi? — Jegors attrauca.

—    Ko visu viņa nav aiztikusi! — piebilda Taņa.

—   Un kas tur liels? — strauji atcirta Kseņa. — It visas aiztiek!

—    It visas, bet ne jau visiem. Bet šī pieņem ir katordzniekus, ir ķīniešus, pasarg dievs, var vēl pielipt kāda sērga .. .

—  Kseņa, maizes cepšana jāuzņemas tev! — noteica Jegors. — Diezgan ļaudis ēduši jēlus plāceņus.

Tagad atradnēs bija miltu krājumi…

To pietiks ilgākam laikam, ja izsniegs katram cilvēkam dienā pusotras mārciņas maizes.

—    Bet ļaudis vēl nāk un nāk, — teica Siļins, ienācis istabā. — Runā, ka cilvēki kādas simts verstis aizklīduši uz augšu gar upi. Viss krasts esot kā nosēts ar būdām. Kad ieradīsies policija, lai mūs iztrenkātu, kā tad visus varēs sameklēt?

—    Vai tu domā, ka policijļa drīz ieradīsies?

—    To, ka reiz ieradīsies, zinām. Sāks pārmeklēt visas maliņas ir pie avotiem, ir gar attekām . . . Cilvēki nāk bez gala, bet mēs taču visus nepazīstam. No kurienes gan atplūst tik daudz cilvēku? Pie mums gar visu Amūru nav tik daudz iedzīvotāju, cik salasījušies šeit. Gan jau kāds iedomāsies piesavināties mūsu atradnes, nodibinās paju sabiedrību, iekārtos īstas zelta raktuves. Tev, Jegor, vajadzētu pateikt Gavrilam, lai klaidoņus trenc projām . . . Surp lai nāk zemnieki, tie nenodos, un arī paši baidīsies no nodevības.

—    Es ceļā sastapu Andreju Gorodilovu, — pastāstīja Fjodors Barabanovs. •<— Viņš gaudās, ka jūs esot viņu padzinuši. Kādam tikpat būs jāpiegādā mums spirts, tad jau labāk, ja to dara viņš …

—    Kur tad tu viņu satiki?

—    Ezerā iebraucis ar barkasu Sitņikovs no Citas un tirgojas. Andrejs dzīvo pie viņa uz barkasa un žūpo.

Nodzer savu zeltu. Es nodomāju, sak, Sitņikovs jau sen būtu varējis viņu aptīrīt.

—        Ne vien aptīrīt, bet ari iesviest ūdeni, — piebilda Bute.

*     * *

—        Ja nebūs slepkavību, laupīšanu un jūs nodibināsiet kārtību, tad skalojiet! — teica Nikolajevskas apvidus poHcijas priekšnieks Teļatjevs, kad viņa senais paziņa Fjodors piesardzīgi ieminējās par darbiem zelta atradnēs. — Bet es aizsūtīšu pie jums inspektoru!

—        Pasarg dievs, to vien ne! — Barabanovs attrauca.

—   Pie mums nav tik viegli nokļūt!

—        Tātad jūs skalojat slepenībā! — smaidīdams noteica Teļatjevs.

—         Uz turieni slikts ceļš … Un viss norit stingrā kārtībā. Popi uzmana visus, ik rītu pirms darba mēs noturam dievkalpojumu.

—    Vai tu nemelo?

—        Ak dievs! Kālab gan … lai es melotu jums, mūsu tēvam! Katrs grib mazliet iedzīvoties, kāpēc tad strīdēties. Dzīvojam tik saticīgi kā klosterī!

—        Ja tā kā klosterī, tad es, draudziņ, zinu, kāda ir mūku saticība! Vai mūķenes arī dzīvo pie jums?

—        Sieviešu kārta mums nav vajadzīga. Zeltu skalo visa ģimene, viri kopā ar sievām.

—        Vārdu sakot, īsts klosteris .. . Dod vēl divas mārciņas, tad skalojiet pilnīgi brīvi! — pacēlis garu, bālu pirkstu, sacīja Teļatjevs. — Bet, tiklīdz saņemšu pirmo ziņojumu no policijas, tūdaļ izputināšu jūsu voļņicu kā pelavas vējā …

10

—        Fedosejič, vai tu nenožēlo, ka pameti savu lauciņu? — Jegors vaicāja matrozim, kas pievakarē bija atbraucis palūkoties, kā klājas viņa meitai.

Vecā vīra apciemojumi vienmēr bija kā svētki. Ari šoreiz visi ilgi nosēdēja kopā.

—    Tātad nav žēl? Viņiem šeit ir labs ieguvums .. ,

—    Nē, man nav žēl! — Fedosejičs atbildēja. — Kas tur ko žēlot! — viņš piebilda, paraustīdams plecus.

—    Man vienalga … Ķīnieši tāpat mani labi baro ar čumizu, dod man hanšinu. Es viņiem sargāju fanzu, vāru ēdienu, jo protu gatavot pēc viņu prāta: izvāru rīsu, nosutinu rausīšus …

Bija jau vēls. Fedosejičs pārcēla kājas pāri solam uz otru pusi un sāka pīpēt. Tas nozīmēja, ka viņš gatavojas doties uz mājām. Katja sēdēja pie galda un ziņkārīgi nolūkojās tēvā. Kaut viņš vienmēr būtu tik skaidrā prātā. Krekls viņam atkal novalkāts . . . Vajadzēs rīt aizbraukt pie viņa, visu izmazgāt un salāpīt.

—   Nu paliec, Fedosejič, pie mums mūsu artelī! — Jegors aicināja.

—    Nē. Mēs, znota tēv, tāpēc vien esam tik draudzīgi, ka reti satiekamies… Es nu braucu projām! Paliec sveika, Kātiņ!

—   Tētuk, es rīt aizbraukšu pie jums.

—    Paliec sveiks, dēliņ! — vecais uzsauca Vasjam.

—   Tev taču garlaicīgi ar tiem ķīniešiem. Bet pie mums artelī visi pašu ļaudis …

Jegoram gribējās izvilkt matrozi kā no purva. Viņam šķita, ka vecajam vīram tur grūta dzīve.

—    Nē, es esmu pieradis piq viņiem. Es jau Kantonas ostā tiku dzīvojis pie viņiem. Ne jau vienreiz vien. Tāpat ari Sanhajā. Tolaik vēl Šanhaja nebija tāda pilsēta kā pašlaik, tikai šur tur sāka būvēt lielas mājas. Pie mums tolaik dienēja leitnants Rimskis-Korsakovs, to ķīnieši saindēja ar maizi, stipri, nabadziņš, mocījās. Abi ar mičmani bija gājuši pa pilsētu un it visu nogaršojuši. Bet otrs leitnants, kas bija kopā ar viņu, nomira no tās maizes. Tas bija admirāļa sievas Jekaterinas Ivanovnas Neveļskas brālis. Viņai par godu es tā nosaucu savu meitu 1 Jā, redzi nu, kādā nabadzībā esam nonākuši … Katerinas Ivanovnas miesīgais brālis, vēl zēns būdams, dienēja pie mums uz korvetes.

—    Kam tad tu gāji pie ķīniešiem artelī? Viņi arī tevi noindēs…

—    Viņi redz, ka es pats sevi zāļoju nost… Tādus neviens neindē, bet gan slavē, sak, tu esi īsts spēkavīrs! Ķīnieši nerunā man pretī. Kamēr viņiem spēka nav, šie ir centīgi. Bet, kad kļūs spēcīgāki, gan tad sevi

parādīs … Viņiem cep dažādu maizi, izrullē tādu pamatīgu mīklas veltni kā zarnu. Varētu domāt, ka tas bus veģiem, bet nē, sagriež makaronos.

Jegors nodomāja, ka Fedosejičam tomēr nav visai viegla dzīve tajā ķīniešu artelī.

—    Vari pārnākt pie mums, kad vien gribi.

—    Paldies. Ķīnieši man izmaksā manu daļu. Arī viņiem ir dažādi cilvēki, tāpat kā mums. «Viņi man sveši un tāpēc nav jākaunas!» domāja Fedosejičs. «Bet ja man savējie kaut ko pārmestu?» Un ķīnieši paši smēķē opiju.

—    Vai tad viņiem šeit ir opijs?

—    Un kā vēl! Tauta laba! Viņi nemīl dzērājus, bet paši nosmēķējas tā, ka izkalst, āda kļūst kā pergaments . . . Nu, es braucu. Sveika, Kātiņ, paliec sveiks, dēliņ Vasilij Jegorič . . . Ak, Vasja, Vasja! Tev gan vajadzētu dienēt flotē! Uz turieni visvairāk iet tādi jauki, gaišmataini puiši. Kas tu būtu par matrozi! Tur tu uzdienētu… Kad mēs bijām Dienvidamerikā… Es tev kādreiz pastāstīšu . .. Atbrauc pie manis uz ķīniešu arteli.

—Un kāda ir Kalifornija? — Vasja pajautāja.

—    Tepat jau tā ir, — Fedosejičs izpleta rokas uz abām pusēm. — Tieši to visu esmu tur redzējis. Vēl daudz ļaunāku! To sauc par zelta drudzi… Tikai ieguvums gan tur cits! Un cilvēkus nemāz nesaudzē! Francijā palicis daudz bērnu, kam nav vecāku, pašlaik tie aizvesti uz Kaliforniju, kur tos iztirgo. Pērk un pārdod bērnus. Lai gan tur pastāv likumi un valda kārtība. To dēvē par brīvību, un visi zog.

—   Kāpēc gan franči pārdeva bērnus? Tur taču dzimtbūšanas nav?

—    Tur bija revolūcija. Tauta sacēlās, lai gāztu bagātnieku varu. Acīm redzot, sacēlušos nogalināja. Arī tur meklē taisnību, nevēlas apspiešanu. Daudz bāreņu palicis. Tos tad sapirkuši un aizveduši uz Ameriku.

—   Pie mums vecajās vietās muižnieku sādžās tāpat pārdeva bērnus.

—    Tas tiesa. Mēs par saviem trūkumiem nez kāpēc negaužamies. Tas ģenerālis Muravjovs vienmēr mums tika teicis, sak, jūs visus gribat mācīt un izglītot — gan jau izmācīs bez jūsu palīdzības, sak, labāk mācieties

paši, jo esat tumsonīgāki par visiem, bet mēs tik lienam glābt un skolot citus … Muļķi!

—    Par sevi domāt neļauj, — Jegors piebilda.

Viņiem patika Fedosejiča stāsti, kad tas atbrauca apciemot meitu.

Nākamajā rītā Kseņa izsniedza svaigo maizi no ceptuves. Viņa vakar vakarā bija dzirdējusi, ka pie Kuzņecoviem kaut ko pārrunā, bet pieskriet paklausīties nevarēja, nedrīkstēja pamest krāsni.

Šodien, kad Fedosejičs atbrauca pēc maizes, Kseņa, atcerēdamās viņa nekaunīgo izturēšanos, nemaz nepaskatījās uz veco vīru.

•* * *

Atgriezies savā krastā, algādzis Mikeša gāja un, visiem redzot lauzdams pa gabalam no labi izceptā, apbrunējušā maizes klaipa, locīja iekšā, ka šņakst vien.

—    Kas tev tur ir, Mikeša? — pajautāja viņam Sapogovs.

—    Maize! — puisis atbildēja un parādīja maizes klaipu.

Mikeša pamāja uz kūpošo ceptuves dūmeni. Viņš bija bārenis, uzaudzis pilsētā un, nokļuvis laukos, vienmēr ēdis tikai sūri grūti nopelnītu rupjo maizi, bet šodien viņam bija iedevuši svaigas kviešu maizes klaipu, nekā nepārmetot. Strādāja Mikeša artelī kopā ar Ņikitu, Briļļaino, Terentiju, Kotaju Ovčiņņikovu Un sektantu Korabļovu.

Mikeša iekāpa šahtā, nolauza gabalu maizes un sniedza Korabļovam. Sektants neēda kopā ar pārējiem arteļa biedriem, bet vārīja sev ēdienu atsevišķi.

—    Mutē neņemšu tādu maizi! — Korabļovs nikni atteicās.

Visi šķībi paskatījās uz sektantu. Strādnieks viņš bija labs, taču nevienam nepatika.

—    Viņa dēls dzīvo netiklībā … Nešķīsta tā maize! — Korabļovs paskaidroja. •— Izvirtība!

—   Jegors teica, ka atbraucēji atveduši miltus katram artelim pa maisam.

«Ne jau velti viņi to izgudrojuši!» nodomāja Ņikila.

Garām soļoja Fedosejičs ar maizes pilnu maisu pār plecu.

—        Eju pieradināt Āziju ēst raudzētu maizi! — viņš jautri pamāja arteļa vīriem un aizslāja tālāk ar saviem veca jūrnieka gāzelīgajiem lāča soļiem, pa brīžam pārlēkdams pāri ceļa grambām.

—        Ek, kā vajadzētu mums iedzert! — uzsauca viņam briļļainais Padomnieks, pacēlis lāpstu.

—   To arvien var . . . Nekad nav par ļaunu …

—        Es varbūt dabūšu burciņu spirta, tad aiziešu pie tevis.

—    Atnāc.

—        Man tevis dēļ sirds sāp! Kāpēc Jegors neņem tevi savā artelī?

—   Viņš aicināja . .. Šodien pat teica …

—    Ko tad tu vēl gaidi?

—        Es pats negribu. Tur man meita vienmēr pārmetīs, neļaus dzert.

—        Zināms, viņa jau lepna. Rau, kā rīkojas, pati dzīvo šeit, bet tēvu pametusi ķīniešiem! Padzinusi tevi! Arī Jegors ir labais. Bet visi saka, ka esot taisnīgs …

—        Jā, viņš ir godīgs… Ķīnieši manu daļu izmaksā. Viņi man sveši, un dzīvot pie šiem man ir labāk. Ja šie uzsauc: «Par ko, vecais, tavs guļ?» Man vienalga . . . Bet ja tā Jegors pavaicātu: sak, kāpēc tu atkal guli? Laikam atkal biji piedzēries? Es apvainotos. Bet ķīnieši paši smēķē opiju.

—        Kad tad būs kāzas? — Padomnieks apjautājās.

—   Varbūt pavisam nebūs?

Fedosejičs raudzījās uz viņu ar miglainu skatienu un neatbildēja. Viņš nožagojās.

Briļļainais pasmaidīja.

—   Nu, es eju, — viņš teica. — Ņikita gaida!

Saule ielūkojās zem zālēm klātās nojumes Fedosejičam tieši sejā un sāka to svilināt. Ap matroža galvu vijās knišļu bars, un viņš nemierīgi grozījās, gan apsegdams galvu pa miegam ar vecu kreklu, gan atsviezdams to nost, kad saule pārāk sakarsēja.

Atbrauca Katja un tūdaļ ķērās pie ūdens spaiņiem. Uzmodinājusi tēvu, viņa jautri čaloja. Savākusi tēva netīro veļu, viņa aizgāja to izmazgāt. Veļa ātri izžuva. Katja salāpīja tēva veco kreklu un teica, ka uzšūs

viņam jaunu. Esot jau nopirkusi drānu svārkiem un kreklam.

Pārnāca ķinieši, un viens no viņiem — milzīga auguma vīrs ar prāvu degunu — pateica Katjai:

—    Tu dikti skaists!

Fedosejičam smeldza pakrūtē. Viņš atcerējās, ka Briļļainais bija apsolījis atnest burciņu spirta. Viņam šķita, ka nav dzēri? jau veselu nedēļu, un gribējās kaut drusku iedzert, mazliet papriecāties.

Ķīnieši paēda rīsus un makaronu zupu un izklīda. Katja teica tēvam, ka piešūs viņa jakai jaunas pogas.

—    Nāc vien iekšāl — tēvs piepeši iesaucās.

Katja atskatījās. Smaidot pār visu seju, viņu sveicināja lādzīgais tēvocis.

Tikai vienu mirkli Fedosejičam kļuva žēl meitas, ka viņai atkal būs jāredz piedzēries tēvs.

Vecais apskurba ļoti ātri.

Resnis, kam rokas bija pavisam mīkstas, visu laiku uzsmaidīja Katjai. Viņa seja, līdzīga saburzītam spilvenam, izskatījās ļengana, tuklie, piņņainie vaigi likās caurumaini kā pumeks. Kad viņš noņēma brilles, acis vērās duļķainas un dzēlīgas, mazliet izvelbtas, ko aiz brillēm nevarēja pamanīt.

—        Vai ir tādi degradēti ierēdņi arī? — vaicāja Katja.

Resnis papurināja galvu. Viņš uzrāva plecus un nezināja, ko atbildēt.

—    Droši vien ir!

—        Tirgoņi bankrotē! — norūca Fedosejičs. — Virsniekus degradē! Droši vien arī pļēgurus ierēdņus padzen, ja tie nogrēkojas.

Fedosejičs nogāzās guļus un ātri aizmiga. Katja rūpīgi apsedza viņu. Pakārusi jaku uz vadža, viņa pārvilka pār tēva gultu vieglu bjaza pārklāju un apspraudīja tā malas zem voiloka, uz kura tēvs gulēja.

—        Pasēdi vēl! — Padomnieks lūdza. — Tava klātbūtne sagādā man baudu .. .

Katja zināja, ka briļļainais Padomnieks ir gudrs cilvēks un labi prot stāstīt. Viņa uzzināja daudz jauna, kad viņš arvien laipns un smaidīgs atnāca pie Jegora.

Katja apsēdās un priecīgi iesmējās. Tādus vārdus viņa nekad nebija dzirdējusi.

BriJJainais noglāstīja viņas roku:

—        Kātiņ! Cik tev skaists vārds! Jekaterina! Carienes vārds!

—    Liels paldies jums! Bet man laiks iet…

—        Es pavadīšu tevi! Es tev iebērtu saujā zeltu! Daudz zelta!

Viņi izgāja aiz nožogojuma, kas ietvēra fanzu. Pagājis uz priekšu, Padomnieks nostājās uz celiņa un nelaida Katju garām.

—    Katja! — viņš iesaucās.

Uz mirkli Katjai pavīdēja tāda neskaidra nojauta. Viņa sarauca uzacis.

—        Es jau sen gribu tev pateikt: vecie Kuzņecovi nemaz nav tādi, kādus tu viņus iedomājies. Ja es būtu jauns, es tevi aizvestu uz pilsētu, tu dzīvotu pie manis kā cariene, staigātu samta tērpos un ēstu no sudraba traukiem.

Katjai uzplūda spēcīga degvīna smaka, lai gan viņai tā nebija sevišķi pretīga. Tajā dvesmoja kaut kas pierasts, pat tuvs un tīkams. Viņai kļuva žēl Padomnieka, jo tas viņai šķila tikai lielīgs un nožēlojams.

—   Laidiet, man jāiet! — viņa noteica.

—        Nu, kālab tu uzpūties? Tev taču drīz būs kāzas? Tad jau labāk atnāc pie manis pirms kāzām un aiziesi ar pūru! Es jau zinu, tu gribi, lai tevi lūdzas! Tu esi gaisīga meiča! Protams, Vasilijs ir prezidenta dēls! Dēls! Bet neviens taču neuzzinās! Pat Bute. Un tavs tēvs …

—   Tēvs? — izbrīnījusies pārjautāja Katja.

Katja aizskrēja.

Padomnieks noņēma brilles, skaļi nokrekšķējās, nospļāvās un aizklāja seju ar rokām, nolūkodamies Katjai pakaļ, piesedzis acis ar plaukstu.

—        Kam tu uzbāzies viņai? — atskanēja no būdas Tēvoča dobjā balss.

—    Ko tu jaucies iekšā, kur nevajag?

—    To «ko» es pajautāšu tev!

—        Pa to laiku, kamēr vairs nevaldi pār raktuvēm, tu esi visu aizmirsis! Vienīgais, ko vēlies, ir atdabūt savu bagātību un aizlaisties uz Irkutsku. Tu aizmirsti, kas tu biji.

—    Meiča ir saderēta, kur tu lien! Vasilijs mīl viņu! Bet kas tu viņai esi?

—    Man gribas sacīt: «Prezident! Tu esi gudrs. Vai es pērku tavu līgavu? Kas gan pasaulē var pretoties zelta varai?»

—    Kam tu to saki?

Tēvocis bija bijis pie Ļenas upes tirgoņa Feigina privāto raktuvju pārvaldnieks. Apzadzies tur un padzīts. Tagad viņš gaidīja atbraucam no Irkutskas savus draugus. Tiem bija jāatved spēļu kārtis un medikamenti.

—    Pat guļot dziļā miegā, tu domā par to, kā atriebties Feiginam, — teica Padomnieks, — un esi jau aizmirsis, ka senāk biji vīrietis.

—    Idiots! — atbildēja Tēvocis. — Ej labāk pie Anfisas. Tur ir tava vieta. Viņa tev iztukšos kabatas.

—   Tu vēl to nezini, kur ir mana vieta! — atciita resnis ar ieskurbuša cilvēka uzpūtību.

*     * *

Katja atgriezās mājās. Jegors jautāja:

—    Vai Padomnieks bija pie tava tēva?

Katja izbijusies pavērās viņā.

Daudzi no atradnēs sabraukušajiem cilvēkiem Jegoram nepatika. Arī viņiem bija tiesības nocirst kokus un skalot zelta smiltis. Nebija iemesla, lai tos padzītu vai aizliegtu iesaistīties sabiedrībā. Jegors apzinājās, ka jābūt taisnīgam pret visiem. Taču viņam bija tāda sajūta, ka tūlīt kaut kas notiks. Starp pilsētniekiem daudz bija dzīves salauztu un nelaimīgu cilvēku. Jegors atļāva viņiem piedalīties zelta skalošanā, lai viņi varētu uzlabot savu stāvokli un atgūtos, un tad ar jauniem spēkiem atgrieztos savā ierastajā dzīvē.

11

Duņa dzina laivu pa attekām, no visa spēka atstumdamās pret Duņaino gultni. Mednieka meita, kas uzaugusi taigā pie upes, kas kopā ar tēvu ne jau vienreiz vien gājusi medībās, viņa airēja un rīkojās ar burām labāk par dažu vīrišķi. Viņai bija mednieka acs un jušanas spēja. Laivā viņai līdzi lādīte ar sieviešu tērpiem, vaska drānas maiss ar dažādiem sīkumiem, grozs ar pārtiku, pudele medus un mučele kvasa. Līdzi paņemti ari katliņš un tējkanna, bet Duņa ceļā nebija nedz vārījusi, nedz ēdusi siltu ēdienu.

Tambovkā viņa iegriezās pie mātes, paņēma līdzi Sariku — tēva medības suni, atstāja pie mātes divus jaunākos bērneļus un pati sāka justies kā gluži brīva sieviete. Iebraucot salu labirintā, viņa droši izvadīja laivu cauri daudzo atteku mudžeklim. Vienīgi goldi prata atrast tajā ceļu, bet no krievu iedzīvotājiem to spēja retais. Duņa atcerējās, kā viņa bija nokļuvusi šeit, būdama vēl pavisam maza meitene.

Atradusi lielo caurteku, par kuru viņai bija stāstījis Iļja, Duņa nokļuva līdz ezeram. Tur viņa apdzina plostu, ko vadīja divas krievietes ar precēto sievu lakatiem ap galvu, cilādamas kā airus tievus baļķēnus. Stūrēja sirms vecis. Viņi veda siena kaudzi un divus zirgus. Ezera vidū stāvēja noenkurojies tirdzniecības barkass. Pazīstams līkkājains pārdevējs ar lielām, atkarenām ausīm lūkojās uz vientuļo sievieti laivā. Saule bija noslīdējusi zemāk un spīdēja cauri viņa lielajām ausim, kas izskatījās kā sarkanas dadžu vai rudenīgu bērzu lapas. Pretim brauca laiva ar trim airētājiem, kuri kaut ko sauca.

Nojauzdama, ka atradnes vairs nav tālu, Duņa apstājās pie zemes raga, nomazgājās, sasukāja matus, apvilka baltu blūzīti un apsēja ap galvu tīru lakatiņu. Pēc tam ar savu medību nazi viņa atgrieza vaļā Kalifornijas ķiršu kārbu un sāka tos ēst.

Aiz zemes raga bija redzams kādas ēkas jumts. Viņai tuvojās ūsains vīrietis ar izspūrušu matu cekulu, kas līda laukā no cepures apakšas.

—    Tu pie tēva brauc vai pie vīra? — viņš noprasīja.

—    Pie vīra! — juzdamās glaimota, atbildēja Duņa.

—   Cik gan pārdroša šolaik kļuvusi sieviešu kārta! — Gavrila brīnījās, ieraudzījis laivā divstobreni.

—    Vai daudz sieviešu brauc šurp?

—    Dažas reizē ar vīriem, citas brauc pie vīriem. Kad apdara mājās saimniecības darbus, tad atbrauc zeltu skalot. .

Tiklīdz svešais pienāca tuvāk pie laivas, Šariks ierūcās. Duņa piecēlās un iesvieda ūdeni pusizēsto dārgā kompota kārbu. Est, svešajam klātesot, bija nepatīkami, bet piedāvāt ari viņam — šķita nepieklājīgi.

—       Labs suns! — noteica Gavrila, piesardzīgi palūkodamies visapkārt, vai kaut kur zālē neslēpjas vēl kāds, kuram pieder šī bise un visi prasmīgi izvietotie medību piederumi.

—       Jā gan, sētas sargs! Labākās sugas! Arī mans tētis ir šeit atradnēs, — pateica Duņa. — Un mans vīrs ir Iļja Bormotovs.

—       Lūgtum, atvainojiet mūs. Mēs esam norīkoti šeit pie ieejas. . . Atļaujiet, es pats uzvedīšu jūs augšup pa upi līdz atradnēm.

—   Kālab jums jānopūlas? Es aizairēšu laivu pati!

—   Bet es zinu visīsāko ceļu!

Gavrila jau bija dzirdējis par Iļju, ka viņš esot znots slavenajam medniekam Aļņu Nāve.

—   Gribētos nošaut kādu pīli, — sacīja Duņa.

Viņa aizgāja uz laivas priekšgalu un paņēma bisi.

Apsēdies pakaļgalā, Gavrila sāka rīkoties ar kārti.

Strupdegunis Šariks — goldu medību suņa un gudra zemnieku sētas suņa jauktenis — nogūlās laivas dibenā vidū starp viņu un savu saimnieci. Pa brīžam suns atvēra acis un piesardzīgi paskatījās ar savām viltīgajām suņa acīm uz Gavrilu.

—       Jūsējie zelta skalotāji ir gaužām mierīgi! Viņus ne redz, ne dzird. Visi sēž pazemē un strādā. Bet ir arī nevaldāmi karstgalvji.

Gavrila nežēloja spēku un, stumdamies ar kārti, parādīja tik brīnumainus paņēmienus kā īsts triku meistars gan spējā grūdienā, ka likās, viņš kritīs līdzi kārtij, gan viegli kā jokojot, tikko manāmi to pabīdīdams, bet laiva visu laiku ātri traucās uz priekšu.

Pret vakaru viņš iebrauca kādā noslēpumainā attekā. Laiva paslīdēja zem koku zariem.

Šariks pacēlās uz priekškājām un nožāvājās.

—   Nu? — Gavrila tam uzsauca.

Šariks sāka riet uz viņu, bet tūdaļ apklusa, jo vajadzēja ar abām ķepām atgaiņāt no acīm knišļus, kas piepeši uzklupa sunim.

—Jūs tik tikko nenokavējāt, — pateica Gavrila.

—    Ūdens jau kļuvis duļķains. Drīz sāksies plūdi, un tad straume būs tāda, ka šeit iekļūt nebūs iespējams.

Atteka papletās, un kļuva redzamas atradnes. Duņai likās, ka abās pusēs uz krastiem atrodas sādžas.

Kāds vīrietis pretim slīdošā laivā norāva zābakus un drēbes un iemetās upē. Pie Duņas rokas, kas turēja airi, iznira un pacēlās pār laivas malu galva.

—        Ak tu, nirēj! Izbiedēji mani… Rāpies ātrāk laivā! Saaukstēsies vēl saltajā ūdenī!

Pārējos, kas atradās laivā, Duņa nepazina, tie bija sveši un izskatījās nepatīkami.

Iešļākdams laivā ūdens peļķi, Iļja veikli pārmetās pāri malai. Šariks iesmilkstējies luncināja asti un pavirzījās, atdodot Iļjam vietu, bet tad vairākas reizes nosprauslājās.

—    Es gaidīju tevi! — sacīja Iļja.

—    Ak tu manu dieniņ!

No laivas viņam atsvieda zābakus un drēbes. Viņš izņēma Gavrilam no rokām kārti, tas atvadījās un pārsēdās svešajā laivā.

Duņa ziņkārīgi vēroja zelta skalošanas iekārtas. Garām slīdēja šahtu grodi, grieztuves, akas un pazemes ejas. Redzēja arī dažas tikko uzceltas mājeles.

—    Kas vēl no taviem draugiem skalo šeit?

—        Vai zini jaunā-āko, Vasja apprecējies! •— Iļja iesaucās.

—    Kā tad tā? — izbijusies vaicāja Duņa.

—        Dzīvo kopā ar sievu… Tas tik ir joks! Nav salaulāti . .. Bet viņiem tas bijis nebijis!

—        Vai tas kāds joks? Ko tad Jegors, vai viņš neredz? — Duņa iekaisusi attrauca.

—         Kas tad Vasjam var ko aizliegt! Viņš jau togad sagājās ar to meitu, es domāju, tāpat vien… Viņi gaida atbraucam popu.

—    Togad! — skumji noteica Duņa un iegrima domās.

—        Pēc izskata vēl gluži meitene, maziņa, bet izveicīga . . .

«Kā gan tā var? Dzīvot kopa bez salaulašanas?» domāja Duņa. «Vai tad var pārkāpt likumus? Vai tas ir tik vienkārši? Tad jau ikviens gribēs . . .»

Viņa neskaidri sajuta arī savu vainu šajā notikumā.

«Kas ir šī meitene? Izveicīga . ..»

—   Tā, klāt esam! Šeit ir ari tavs tēvs! Tagad strādājām visi kopā. Pirms tam skalojām atsevišķi.

—        Par ko tu tik bēdīga? — Spiridons vaicāja meitai.

—   Man, vai zini, šeit pārmet, ka esmu kļuvis slavens, bet ko tas, sak, līdz, ja miljons aizgājis gar degunu.

Iļja pasmīknēja, gulēdams uz vēdera un no visa spēka, kā kalvē ar plēšām, uzpūzdams ugunskuru tā, ka augšup uzšāvās sārtas liesmu mēles.

—   Bēt man arī nevajag tā miljona! Par ko tu tāda saskābusi? Priecājies . ..

—    Es atvedu jaunu sietu!

Nākamajā rītā Duņa ielika jauno sietu kratiklī un, stāvēdama ar saviem mednieku zābakiem ledus aukstajā ūdenī, sāka skalot zelta smiltis. Stinga rokas. Pret vakaru ūdens kļuva siltāks un pēc pāris dienām vēl siltāks. Kratīkli vajadzēja pacelt mazliet atpakaļ, un drīz viss zelta skalotāju pūlis ar visiem saviem daudzajiem instrumentiem rāpās arvien augstāk uz krasta. Šajās dienās daudzi pienāca paraudzīties, kā zeltu skalo Iļjas sieva. Tūdaļ bija redzams, ka Avdotja šo darbu prot.

Pa Siļina krastu gāja Katja un Vasilijs. Katjai bija viegla, līgana gaita, viņa gāja kā dejodama.

Vasilijs pamāja Duņai. Katja pieklājīgi paklanījās. Iļja apturēja viņus un sāka sarunāties. Duņa izkāpa no ūdens uz smiltīm un pēc pilsētnieku paraduma sniedza Katjai roku. Katja, viegli pieskardamās ar pirkstiem, papurināja Duņas delnu.

«Cik viņa skaista!» pilna skaudības nodomāja Katja.

Naktī upe sacēlās. Izraktās ejas pieplūda ar ūdeni. No šahtām jau iepriekšējā vakarā vairs nevarēja izsūknēt ūdeni.

—    Braucam pie Jegora! — Spiridons aicināja.

Sakrāvuši savu mantību laivā, viņi pārcēlās Kuzņe-

cova pusē. Arī Jegoram bija pieplūdusi cirtne, un viņš ar ģimeni pārvācās uz savu jauno māju uzkalnā blakus noliktavai, ceptuvei un kantora ēkai. Šurp bija pārcēlušies arī Fedosejičs un Saša, lai pārlaistu plūdu laiku. Turpat piemetās Spiridons.

Vasjas telts, kurā viņš dzīvoja kopā ar sievu, bija uzcelta augstāk uz kalna atradzes, un jaunie ik vakaru

devas turp. Iļja un Duņa tāpat attīrīja sev vietu un uzcēla telti.

Daudzi aizbrauca no atradnēm. Dedzīgākie zelta meklētāji devās gar strautiem un avotiem augstāk kalnos, meklējot jaunas vietas.

Ūdens sāka nest projām būdas un norāva applūdinātajām jaunajām mājelēm no-koku mizām darinātos jumtus. Straume draudīgi šņāca applūdinātajā mežā, šķita, ka tur atdrāzies taifūns. Pāri kalniem slīdēja negaisa mākoņi.

Bet uz pakalna, izcirstā meža vidū, straujajam kalnu ūdenim neaizsniedzamas stāvēja no baļķiem celtās ēkas, un likās, ka šeit ir gaišāks, ka tūlīt, tūlīt atspīdēs saule. Pie ceptuves lieveņa tagad no visām atradņu malām brauca klāt laivas.

Upe nesa milzīgi daudz nolauztu koku, dažādu lauzu un siekstu, izskalojot un izraujot ar visām saknēm krūmājus. Dažbrīd ūdeni pārklāja blīvs slānis skuju kopā ar zariem un notrauktām lapām.

Vasja pārbrauca mājās no medībām un pateica tēvam, ka uz viņu kāds šāvis. Lode aizlidojusi garām.

—    Kas šāvar? — uzlēca kājās Saša.

Likās, ka viņš kaut ko tādu jau gaidījis.

—    Rīt ūdens upē sāks kristies, — Jegors sacīja. — Es pabraukšu augšup pa upi, paraudzīšos, kas tur notiek . ..

—    Pašlaik visapkārt gandrīz simt verstis tālu saceltas būdas un izrakņāta zeme, — pateica Vasja. — Drīz visi sāks atgriezties savās vietās, tiklīdz ūdens nokritīs. Taču redzams, ka tur plosījies milzīgs ugunsgrēks. Liela meža platība izdegusi.

Vakarā rezidencē sapulcējās daudz ļaužu. Aizdedzināja lielo petrolejas lampu. Fjodors Barabanovs jau pirms plūdiem bija atvedis kasli ar stikliem. Un «rezidences» logos tagad ieliktas rūtis.

Aleksejs Korjagins, pēc iesaukas «Students», šovakar bija īsti atraisījies. Viņa skaisto, cirtaino matu cekuls likās kļuvis vēl augstāks.

—    Jāgaž cars, zeme jāatdod tautai, — viņš aizrāvies skaidroja-

Jegors apsēdās viņam blakus.

—        Ir taču iespējama tāda iekārta, kad it viss piederēs tautai? …

—    Tas ir zināms! — Jegors atbildēja.

—        Kā var būt zināms? Nē, tas zināms tikai aptuveni. Var jau būt, ka tu esi uzminējis? Tavas atradnes — tās ir kaut kas līdzīgs nākamajai sabiedrības iekārtai.

Viņš sāka skaidrot, ko lielie gari dažādās valstīs meklējuši, domājuši un kādu iekārtu dzīvē vajadzētu.

—        Gan arteļu, gan atsevišķu uzņēmēju iekārtu, — domāja Jegors. — Gan šā, gan tā.

—        Jā gan! Taču tavas atradnes pat ar piebildēm nevar uzskatīt par sociālisma formu. Šeit darbojas spēki, kuri var attīstīties tikai sociālistiskā iekārtā. Tā ir tikai neapzināta tiekšanās, kas bieži sastopama cilvēka dabā. Ir iespējama ari tāda paša veida zemes apstrādāšana arteļos, ar mašīnām. . . Sociālisms nav izdoma vai izgudrojums, tas ir cilvēces sensenais sapnis un tagad — zinātne.

Jegors arī pats daudzreiz domāja par kaut ko tamlīdzīgu. Skaidrs bija tas, ka, artelī strādājot, visu vieglāk paveikt. Arī ģimene ir artelis. Ikviens vēlas, lai ģimene būtu lielāka. Vairākas ģimenes kopā — tas jau ir īsts artelis. Vai gan mēs līdumu neuzplēsām artelī? Arī baznīcu uzcēlām. Bet rtiizēm rodas vēlēšanās pabūt vienam bez arteļa, padomāt.

—    Student, kur tu mācījies? — vaicāja Barabanovs.

—    Pēterburgā.

—    Par ko nokļuvi šeit? — Saša noprasīja.

—        Pats atbraucu. Nolēmu doties uz raktuvēm un saskalot sev zeltu, lai varētu vēl mācīties.

—        Vai daudz grāmatu esi izlasījis? — gribēja zināt Bute.

—        Šeit nevienu. Šeit man grāmatu vietā ir cilvēki. Es bieži esmu ievērojis, ka cilvēki ar savu prātu secina to pašu, ko lielie zinātnieki.

—   Vai tu dumpojies? — vaicāja Saša.

—        Nē. Es mācījos un nekad netiku dumpojies. Jūs esat mani sadumpojuši… Es tikai atcerējos to, ko esmu lasījis. Tagad es pats būšu sociālists.

—    Ja mūs izklīdinās, tad tev pamatīgi iegriezīs!

—        Tu pie mums esi kūdītājs pret caru, — Spiridons piebilda.

Visi iesmējās.

—      Pie mums var runāt par it visu. Mēs mīlam caru, aizlūdzam par viņu un tāpēc bez bailēm klausāmies tavas runas, — atzinās Siļins. — Pastāsti vēl kaut ko! Par lieliem gariem!

—     Kāds ir tavs mazais Pavļiks? — Taņa pajautāja draudzenei.

—      Jauks! Vasja kas Vasja! — Duņa pieglaudās Taņai.

—     Bet es drīz vien vairs nevarēšu dejot, — Taņa pavēstīja.

—   Tad sēdi un nepiepūlies.

Students turpināja stāstīt par revolūciju Francijā.

—      Kam tik daudz runā? — teica viņam Bute. — Pats tu strādāt neproti, mugura stīva, bet citus gribi mācīt! Būtu labāk aizbraucis pastrādāt par kūliju!

—     Viņš ļaudīm pastāsta ko jaunu! — Siļins aizstāvēja Studentu.

—      Ko jaunu? Mums jau pirms Kristus dzimšanas ir bijusi sabiedrība un arteļi. Kopīga zeme. Bagātniekiem visu atņēma! Arī šolaik tā dara … Bet ko viņš stāsta? Itin nekā nezina!

Saša nospļāvās un aizgāja. Sievietes, kas bariņā klusi sēdēja istabas stūrī, pašlaik uzsāka skumju dziesmu.

Vasilijs izdzirda vēl paklusu, bet jau spēka pilnu, visus līdzi aizraujošu pazīstamu balsi.

Fedosejičs izvilka pudeli degvīna un nodzēra malku.

—        Skaists tu esi, Vasja! — viņš pēkšņi iesaucās.

—   Tev vajadzētu doties uz floti. Tādus tur ķertin izķer. Jebkuras'valsts kuģa šķiperis pieņemtu… Uz kuģiem mīl šitādus veselīgus, gaišmatainus, spēcīgus puišus. Flote braukā pa visu pasauli, un tad visur redz, cik skaisti ļaudis viņu valstī. Sak, paskatiet vien, kādi mums puisi! Bet aizej pie viņiem ostā, tur ir tādi sīkmaņi, ka bail, šķībi un greizi, melni kā vārnas, ķērc dažādās mēlēs, vervētāji aicina kur kurais, aizvilina cilvēkus no korvetēm uz tvaikoņiem. Ir arī citādi — skaistuļi ar tumšiem, spīdīgiem matiem. Tie ir itālieši. Vēlāk kautiņā sajūk, visas valstis kopā, tad vairs nezini, kas sita tevi un kuru sili pats.

—    Kādēļ tad kaujas?

—   Tak jau tā paša izskata dēļ!

Duņa iznāca istabas vidū un parāva augšup zem lakata kruzuļainā blūzē tērptos plecus.

—        Sarauj! — uzsauca viņai Spiridons, kas tikko bija nogaršojis dzērienu no matroža pudeles.

Koris jau dziedāja dejas melodiju, Timofejs sāka klakšķināt karotes un nogāja dejas solī visapkārt istabai, atbrīvojot istabas vidū apli.

—        Vai atceries, ka Vaņa Berdišovs, tas riebeklis, tas tīģeris, tikai tevi vien aicināja vidū? «Ai, Duņa, odziņa mana, kālab mīli tu Ivanu?» Rauj vaļā pēc šīs pašas dziesmas!

—        Eh-h es gan mīlu Ivaniņu — sprogaina tam galviņa, — atsaucās koris.

Timofejs norībināja ritmu kā īsts karošu grebējs, pats mazliet padejodams. Duņa ieslīdēja aplī.

—        Eh-h es gan mīlu Ivaniņu — sprogaina tam galviņa! — viņa atkārtoja.

—        Kamēr plūdi, padzīrosim! Kad ūdens nokritīs, būs jāstrādā, pat sauli neredzēsim! — sauca Timofejs.

—        Eh-h es gan mīlu Ivaniņu — sprogaina tam galviņa! — kā ar āmuru nodārdināja kora balsis.

—    O-go-go-go-go-go-go! — piebalsoja vīri.

—    Uh-ho-ho-ho-ho-ho-ho … — uztvēra puiši.

—    I-ī, ih! — iespiedzās Kseņa.

—        Ai, Duņa, odziņa mana, kālab mīli tu Ivanu … — koris atkārtoja.

—        Eh-h es gan mīlu Ivaniņu — sprogaina tam galviņa … — vienā balsī izlaidīgi klaigāja jaunās sievas.

Students atcerējās, ka viņš šodien bija runājis ar Duņu par sievietes brīvību un vienlīdzību nākotnē. Pašlaik viņš jutās nevarīgs piepeši izraisījušās cilvēku kaislību vētras vidū.

Un šie ir tie paši cilvēki, kurus viņš arvien bija redzējis tikai rokam un rokam mitrās smiltis.

«Viņi ir nobrieduši. . . Bet vai es esmu nobriedis? Varbūt Butēm taisnība? Varbūt viņi visi zina vairāk par mani?» kaut kas viņam nepatīkami iedzēla.

Piepeši atsprāga vaļā durvis un visā garumā izvilktas ierēcās ermoņikas. Durvīs, smaidīdams pār visu seju un purinādams savu sprogaino matu cekulu, stāvēja spirta piegādātājs — Andrejs Gorodilovs. Šobrīd pat Jegors kādu mirkli jutās uzvarēts. «Bez spirta piegādātājiem

un spirta nevienas raktuves vēl nav iztikušas!» To Jegors jau zināja. Vai gan varēja Andreju pašlaik aizdzīt . ..

Andrejam atbrīvoja vietu, piebīdīja soliņu. Aiz gara laika Lomovs bija uztaisījis prezidentam dažas lietas.

Duņa zemu paklanījās, izvēlēdamās pārī Vasiliju. Viņš uzsita sev pa zābakiem un nodejoja dažus gājienus. Duņa lidot lidoja ap viņu. Viņa paraudzījās pār plecu uz Vasju un, kautri uzsmaidījusi viņam, pieliecās un pār otru plecu uzmeta šķelmīgu skatienu IJjam, kas sēdēja blakus ermoņiku spēlmanim, un pēc tam piemiedza acis aiz sajūsmas un apslēpta neizšķiesta spēka.

Kāds no vīriem Jegoram pie auss runāja:

—    Tava tauta izklīdusi uz visām pusēm, Jegor Kondratjevič! Kurskieši aizbēguši. Sapogovs vien ietiepies. Viss Ņikitas artelis aizbraucis pie viņa uz Krauju atpūsties. Ļaužu palicis mazāk.

—   Vajadzēs mazāk maizes! — noteica cita balss.

—    Jā, saskalojām un pietiek! Arī es rīt došos projām ar lielo straumi. Tālāk no grēkal

Katja savilka ciešāk lakatiņa stūrus. Viņu vidū ieveda Zutis. Un Katja kautrīgi paklanījās.

—    Sāc taču, velna lelle! — uzkliedza viņai Zutis.

—    Bet nu parādi viņiem zivtiņas zobiņusl — pievienojās tēvs.

Zutis, atliecis galvu un pielicis plaukstas pie pakauša, sāka dejot pietupdamies.

—    Dod man ermoņikas, — Fedosejičs paprasīja Andrejam. — Nu, Katja, dejo, kā tēvs tevi mācīja, tā, kā jūrnieki to dara. Zuti, nemaisies pa kājām, viņa bez tevis labāk nodejos. Ne jau tu esi…

Izpletusi rokas, Katja sākumam viegli norībināja ar papēdīšiem pāri visai istabai, bet tad sāka dauzīt tos pret grīdu tā, it kā viņai kājās būtu nevis viegli zābaciņi, bet gan smagie matrožu zābaki. Viņa dejoja kā puika arvien straujāk un straujāk un, nepārtraukdama deju, paguva aplidot visu istabu tik noteiktā ritmā, kā darbojas tvaika mašīna.

Stipri iereibušais Zutis un kautrīgais Vasja atkāpās. Tagad dejoja tikai Katja un Duņa. Gan saiedamas kopā, gan pēc kārtas atkāpdamās, viņas, tā šķita, vēlējās

samulsināt viena otru, izsitot ar kājām jautājumus un atbildes kā telegrāfā.

Gan mierīgi un līgani, gan strauji un brāzmaini — abas it kā metās pēc jauniem ieročiem, pēc tam izšķīrās un dejoja katra par sevi, aizmirsusi otru. Duņa slīdēja pa apli, pār plecu lūkodamās uz Vasju. «Jūtos aizvainota, lai gan nezinu, kādēļ.. .» viņa it kā runāja. «Nekad tu mani vairs neredzēsi, tālo draudziņ, manis izdomātais mierinājums . . . Daudz esmu pārdzīvojusi kopš tās reizes, esmu pārkāpusi kalniem pāri, lai gan neviens to pat neredzēja … Es vairs neesmu senā meitenīte — dejotāja!»

«Bet es gribu dzīvot!» kā liesma ugunskurā šaudījās Katja. «Es nezinu, kur likt spēku, raugieties vien, kāda es esmu maza — zivtiņa! … Es tomēr pārspēšu tevi… Vai tu, dzemdējusī sieva, vari sacensties ar mani?»

«Jā, esmu dzemdējusi bērnus, vesela cilts jau cēlusies no manis, bet dejot es varu ne sliktāk par tevi!» atbildēja Duņa, izsizdama ar papēžiem tikpat strauju ritmu.

—    Piespied! Piespied! — salti uzsauca viņai Katja, itin kā izaicinot uz nevienlīdzīgu cīņu.

«Nē, mani vēl neviens nāv sodījis!» atbildēja Duņa. Un atkal viņas rokas un acis auda tīklus, ievilinot tajos kādu. Katja noskaitās. Arī viņai gribējās rotaļāties, kaitināt un vilināt. Sī skaistule bija vairāk pieredzējusi un viltīgāka.

—    Es viņu mācīju dejot! — matrozis lielījās. — Vai redzi, pie jums tā nedejo. Un tu, čigān, ko tu sēdi? Ej un padejo.

—    Čigāns esmu gan, dārgais, bet dejot neprotu. Visu mūžu bijis jāstrādā, kungi, dejošanai ne brītiņu nevarēja atlicināt. Pat jauns būdams, nedejoju . . .

—    Katja, sarauj vēl. .. Andrej, ņem ermoņikas, noņem man no rokām, lai viņas turpina sacensību bez pārtraukuma.

Turpinādams spēlēt, Andrejs pārņēma no matroža rokām dejas ritmus. Ermoņikas ieskanējās straujāk.

—    Oho! — iesaucās Katja, un viņas rokas un kājas sāka cilāties vēl ātrāk, pagūdamas izsist takti.

—    Sa-arauj! Parādi viņiem visiem! Visai Krievijas

impērijai! Ari man ļoti patika dejot, — stāstīja nogurušais matrozis. — Tad vēl patika arī kauties. Mēs vienmēr centāmies sakauties ar angļiem. Lai kur ierodamies, — visur šie priekšā. Honkongā, Šanhajā — visur. Uz Indiju mūs nesūtīja viņu dēļ. Angļi Indiju sargā, nepatīk, ka mēs tur iebraucam, Sueca — arī tā ir viņu! Kapzeme — tāpat! Citas tautas tik daudz nekaujas kā viņi. Lai gan iekvēlināt viņus grūti.

—    Bet viņiem, kā stāsta, esot bokss?

—    Jā, pasākuši boksēties.

—    Vai dūres vicina?

—    Nē, vispirms atvēzējas.

—   Vai trāpa arī?

—    Kā tad ne … Šķiet, ka svina gabals šim rokā. Sit, cik spēka kaulos. Ja veikli trāpa, tad guli zemē… Dažs pasniedz roku un pieceļ. Kāds kuram raksturs . .. Ar viņiem kaujoties, jāsit ātri, kamēr šis vēl nav atguvies. Ja iezvelsi viņam skaļu pļauku, nu, puis, tad piesargies, viņš noskaišas un iekaist. Tad ari sākas. Ar viņiem kauties arvien interesanti. Ieejam kādā ostā, ja tur stāv viņu kuģi — jauki. Skatiet, puiši, nu būs kautiņš. Satikušies nostājāmies kā goda sardzē, aci pret aci. Sie vēl nesaprot, ko tad mēs tā… Katja, sarauj! Vico vaļā! .. .

—        Kas no tās dejošanas tiks? — Spiridons noteica.

—     Mana paša miesīgā meita atkal kādam dzīvi sagandēs.

—   Vai tad ir sagandējusi? — Jegors pavaicāja.

—   Šķiet, ka vienīgi tu to neesi pamanījis, — Spiridons Šiškins atbildēja. — Kādam dzīvi sagandēs, kādam dzīvi dāvinās …

—   Vēl mazlietiņ ātrāk! — mīlīgi palūdza Duņa, pieskrējusi pie Andreja.

Ieskurbušie skatītāji jau sāka piekust.

—   Tu spēlē, — Fedosejičs teica ermoņiku spēlmanim, — bet es nolikšos zem sola pagulēt. Kad piekusīsi, pamodini, tāpat kā sargmatrozi. Man miegs mācas virsū. Līdz šim laikam es aizmiegu nelaikā un pa brīžam pamostos. Man laiks sadalās sardzes maiņās.

Viņš palīda zem sola un sāka krākt.

—    Rau, rau, ko viņas tur grozās… Kaut tik ūdens atkal nepaceltos! — Siļins brīnījās.

—         Viena otrai pierāda! — noteica resnā sieva ar dzimumzīmi uz vaiga un aizgāja.

—    Redzams, abas kaut ko nevar sadalīt!

—        Kas gan mums jādala! — iesaucās Katja un, kā piedzēris vīrišķis plati izpletusi rokas, lidojumā apskāva Duņu un noskūpstīja. — Redz, kā mēs mīlam viena otru!

Pēc tam, ar rokām cilādamas savus raibos, platos plecu lakatus, ar plīvojošiem matiem, platos, plandošos svārkos, viņas riņķoja viena ap otru kā divi milzīgi, spilgti tauriņi.

Fedosejičs, acīm redzot, mazliet nosnaudies, izlīda no sola apakšas. Andrejs spēlēja, acis aizvēris.

—        Vai tev jau acis krīt ciet?… Dod šurp vēl man, — matrozis sacīja.

No kaut kurienes atgriezās Vasja un, ieskrējis pa durvīm, tūdaļ metās dejā .. . Iļja izlēca vidū un sāka dejot pietupu.

—    Pietiks jums, sievas! Ļaujiet mums!

—    Vācies tu projām! — Katja atcirta.

—    Beidz, beidz! Garu izlaidīsi, bet uzvaru negūsi!

—    Cirvis gan ass, bet akmeni pārcirst nevar . ..

Duņa metās pie Iļjas, Katja — pie Vasilija. Katjai

gribējās raudāt aiz dusmām. Viņa jau sen bija gaidījusi atbraucam Duņu, lai redzētu, kādēļ viņa visiem tā patīk. Vasja šodien likās tāds kā apjucis. Viņš skrēja laukā no istabas vai arī sēdēja kā ūpis un blisināja acis, kad šī skaistulīte uzrunāja viņu ar savām rokām un kājām.

—    Kā viņa izturas pret tevi! Rotaļājas ar muļķi!

«Vai tad Vasja tik vien vērts!» domāja Katja.

Vasilijs un Katja gāja uz savu telti. Laukā šalca vējš,

un šalca upe.

Katerīna pagāja mazliet sāņus, tad ieskrējās un atvēzējusies iecirta Vasilijam pliķi pa ausi.

—    Ko tu dari? — viņš izbrīnījies iesaucās.

Viņa iesita viņam vēl no otras puses.

—    Es tūliņ vēlreiz iezvelšu tā, ka tu . . .

—         Kseņa, tu melo, ka viņi dzīvo apgrēcībā, tas nevar būt, — nākamajā rītā sievas runāja ceptuvē, — Katja vakar tā izpļaukāja Vasju! Redzams, ka viņi jau sen salaulāti, ne jau vienu vai divus gadus vien.

—    Par maz vēl viņam tika! — piebilda Tatjana.

«Nu zinās, ka nav jāpalaidņojas!» nodomāja Jegors.

—    Tētuk, ko vēlēsit gatavot brokastīs? — pieskrēja Katja. — Vai šodien ķersimies pie darba? Cirtne jau gandrīz sausa.

*     * *

Aiz sopkas no aizas kā no dūmeņa vēlās pār norimušo upi biezi dūmu mutuļi. Sauli neredzēja, pie debesīm kā pieckapeiku gabals rēgojās ugunīgs plankumiņš.

Jegors, Gurans un Saša devās apbraukāt savas republikas raktuves. Pēc nostāstiem, gandrīz gar visu upi tagad saceltas būdas un teltis.

Ūdens līmenis bija krities, un augstu taigas zaros karājās veseli koki. Turpat rēgojās siekstas un zaru stakles. Mežā viscaur redzami putu plankumi. Bet augstākajās vietās atkal izdegusī sopka, purvi, baltie vaivariņi, palieņu mežs ar savu svaigo zaļumu, lai gan plūdu radītās dabas postažas vidū tas izskatījās visai bēdīgs. Taču uz augstās, sausās sopkas atkal viss liesmās. Pie augstas apses uzcelta būda.

—    Pazemīgs sveiciens Jegoram Kondratjevičam! — zelta meklētāji garos kreklos, ar cepurēm galvā vai apsējuši lakatiņus pameta skalojamos sietus.

—    Kas aizdedzināja mežu?

—    Ne jau mēs. Dieva vārds, mēs ne . . .

Jo augstāk viņi brauca pa upi, jo mazāk sastapa zelta skalotājus. Sākās vietas, kur nebija neviena cilvēka. Viss mežs bija plūdu izlauzīts, un smiltis gan mežā, gan salās pārskalotas pilnīgi tīras. Uz salām verstīm tālu kā nopļauta, lielās kaudzēs sanesta gulēja zāle.

Bet kalnos plosījās ugunsgrēks, un neviens nekur neatzinās un nevarēja paskaidrot, kāpēc mežs deg. Taču kāds to aizdedzinājis?

Nākamajā rītā Jegors, Gurans un Saša atkal laida darbā kārtis un stūmās aizvien augstāk, aizvien tuvāk pie sniegiem. Gaiss kļuva tīrāks, bet saule vēl arvien bija blāva, likās, ka pāri sopkām veļas plācenis vai vara kastroļa vāks.

Sāpēja kājas un rokas. Kliedza kāds putns.

—    Būs lietus! — noteica Jegors.

Nakti sāka trakot negaiss. Viņi pārnakšņoja pie krasta, uz kura stāvēja baismīgie rēgi, un zibens apgaismoja to baltos, kailos stāvus.

No rīta debess noskaidrojās, ugunsgrēks bija apdzisis. Viņi apbrauca vislielāko upes līkumu, pārvilka laivu pār aizsprostojumiem un ieraudzīja uz krasta zilas un zaļas peļķītes virs uzledojuma. Aizā bija redzami veseli blāķi viļņota pakāpjveidīga ledus.

—    Gulsties! — Jegors iekliedzās.

—    O-ē-hā! — atsaucās Saša un sakņupa.

Straume nesa laivu lejup.

—    Kas tur bija?

—    Kāds cilvēks tēmēja uz mums, — pateica Jegors.

Pacēlušies stāvus, viņi iedzina laivu līcītī, paņēma

šautenes un izkāpa krastā.

—    Tā nav pirmā reize, kad šajā vietā uz mani šauj.

#    * *

Kad Jegors, savācis no tālajām raktuvēm desmito daļu ieguvuma, atgriezās, darīšanas uzbruka no visām pusēm.

—        Nedrīkst ielaist atradnēs katordzniekus! — ierosināja Siļins.

Atnāca ķīnietis, kas palīdzēja Kseņai ceptuves darbos.

—         Agrāk mans strādāj uz kuģa! — viņš teica Jegoram. — Uz nākam gads mans grib rīkot restorāns. Tas būt japāns restorāns. Mans atved japāns madamas.

—    Kas tas restorāns ir? — vaicāja Siļins.

—    Krogs! — Bute paskaidroja.

—    Andrejs atkal tirgojas ar spirtu, — Gavrila ziņoja.

—    Lai dzīvo, — Siļins noteica.

—        Par ko lai dzīvo? — sadusmojās Saša. — Es gan viņu padzītu.

—    Viņš tik jautri spēlē.

—    Tādu netrūkst, kas spēlē .. .

—         Atbraucis vēl viens japānis, — Gavrila pastāstīja,

—     viņam nav krievu naudas. Ir tikai ārzemju sudrabs … Kāda tam cena, kads kurss? Velns viņu ziņai Viņš atvedis japāņu zīdus. Grib atvērt veikalu. Vai

man ielaist viņu iekšā? Tik skaisti zīdi, ka visi zaudēs prātu!

Briļļainais bija atbraucis pēc maizes un pēc tam iegriezās kantori. Jegors tur sēdēja viens pats un šuva zābakus.

—        Teikšu jums, ka ļoti priecājos par to, ka par prezidentu ievēlēja jūs, Jegor Kondratjevič! Ievēlējuši vislabāko! Tā, protams, ir taisnība! Ceptuves iekārtošana, Jegor Kondratjevič, tā ir gudra rīcība, citādi ko gan ļaudis būtu darījuši šajā posta laikāl Bet es gribēju pateikt jums vēl kaut ko.

Jegoram patika šūt zābakus, viņš prata šo darbu un, to darot, labprāt klausījās, ko viņam stāsta.

—        Prezidentam jāstāv pāri jebkurām ļaužu valodām. Bet ir cilvēki, kuri nesaprot jūsu cēlsirdību. Un tas ir netaisni.

—    Vai tu maizi saņēmi?

—        Jā… Bet es gribu jums kaut ko pajautāt. Ļaudis ir satraukti.

—   Par ko?

—        Ļaudis runā, ka jūsu Katja bijusi precējusies pirms saiešanas kopā ar Vasiliju.

—    Nē, nav bijusi, — attrauca Jegors.

—        Jūs, Jegor Kondratjevič, izturaties ļoti drosmīgi. Vai tā drīkst? Jaunie ļaudis visu vasaru dzīvo kopā nelaulāti, un runas par to klīst pa visām atradnēm. Visi saka, ka jūs neatzīstot laulību ceremoniju, ka jūs neticot dievam, un ļaudis pārmet jums netikumību un dieva zaimošanu.

—        Sibīrijā daudzās vietās dzīvo kopā nelaulāti divus un pat trīs gadus, — atbildēja Jegors. — Kad atbrauks pops, varēs tūdaļ nokārtot visas ceremonijas.

—        Tā ir cita runa … — Padomnieks pielieca galvu pie pleca.

—        Gadās, ka pops saslimis vai žūpo, vai tirgojas, vai arī aizbraucis pie kāda bagātnieka sešsimt verstis tālu un dzīvo tur nedēļām ilgi. ..

—    Tā notiek Sibīrijā!

—    Ir gadījies tā arī pie Kamas!

—        Es gribu pateikt jums, cienījamo prezident, ka viņas tēvs ir nelabojams dzērājs … Bet mums vajadzīgi veselīgi pēcteči. Es vēlu jums labu. Un diezin vai arī

Katja pati ir vesela, izskatās tāda nīkulīga! Tad vēl… Ļaudis ļoti sašutuši. Viņas tēvs pārdevis savu zelta lauciņu. Tas nav godīgi.

—    Es nevaru viņam to liegt, — Jegors atbildēja.

—        Bet mums taču ir noteikumi! Jūs pats tos apstiprinājāt . . . Lauciņus pārdot nedrīkst.

—    Jā, tāds noteikums ir. Taču es viņu nesodīšu!

—        Kāpēc? Redz nu, kā tu aizstāvi savējos! Viņi taču apmāna jūs, cienījamais! Bet jūs savējiem pieļaujat.. .

—        Kā var nenotriepties ar darvu, ja stāv pašā darvas mucā? — pajokoja Jegors un iedūra īlenu ādas gabalā.

Resno Padomnieku gaidīja laivā vecticībnieks. Maisu ar maizi viņi uzlika uz dēļiem laivas vidū un apklāja ar vatētajām jakām.

—         Tā sieviete dzīvo ar Jegora dēlu nelaulāta, — pavēstīja resnis, kad vecticībnieks sāka airēt.

—    Kāda sieviete?

—    Katja!

—    Viņa ir Vasjas sieva.

—    Bet viņi nav salaulāti…

—    Lai dzīvo.

—        Tas ir netikumīgi. Grēcīgi. Ja Jegors nebūtu prezidents, nebūtu mūsu vadītājs, tad varētu nepievērst tam uzmanību. Bet viņš pa#em sev desmito daļu ieguvuma, un ļaudis runā, ka sadalot to savējiem.

… Taņa un Katerlna salika somā Jegora kreklus un veļu. Saša iztīrīja viņa šauteni. Vasilijs uzasināja dunci.

—        Kurp tu gatavojies doties, Kondratjič? — vaicāja Lomovs.

—        Ūdens nokrities. Visi nāk atpakaļ. Tagad es aizbraukšu uz mājām.

—    Kas paliks tavā vietā?

—    Saša un Siļins. Viņi pārvaldīs jūs visu rudeni.

Jegors ilgi domāja, vai ņemt līdzi Vasiliju. Viņš manīja, ka ari Katjai gribas braukt. Bet tur vajadzēs tūdaļ abus salaulāt… Bet vispirms viss jānokārto ar Nataļju.

«Darīt visu tādā steigā, no laivas sēsties zirgos un doties taisni uz baznicu pa jauno ceļu?»

Atradnēs tagad kārtība nodibināta, un viss veiksies labi, ja vien kāds nesadomās nodot. Zināms, lode arvien var kādu sasniegt. Taču šeit visiem ir šautenes un stingrs raksturs.

Jegoram bija žēl pamest šeit Vasiliju. Bet atstāt viņu bez darba arī nebūtu prātīgi. Tik ilgi, kamēr Vasilijs būs atradnēs, Jegors varēja paļauties uz Sašu un Timofeju. Viņi abi sargā Vasju un palīdz viņam. Jegors sajuta, ka viņam jābrauc uz mājām.

«Sirds ir pareģone!» viņš domāja.

Ieradās Ņikita.

—        Kas tad tas? Uz kurieni tu dosies? — Žerebcovs jautāja.

—    Arī es neesmu no dzelzs! — Jegors atbildēja.

—   Braukšu uz mājām.

—    Paklau, Jegor Kondratjevič, — ierunājās Lomovs,

—   mēs taču ievēlējām tevi, bet tu aizbrauc.

—        Vai es pie jums salīgts esmu, vai? — Jegors sadusmojās. — Jūs laikam no tiesas esat nolēmuši, ka es esmu pilsētas galva vai amerikāņu prezidents, nekā nebūs, te nav republika …

—        Jegor, pagaidi … Nu, Ņikita, ļauj viņam nomierināties! — sacīja Siļins.

—        Man taču ir savas mājas, tīrumi. Ir arī ģimene. Jāaizbrauc pie popa.

—    Bet mēs taču ievēlējām tevi…

—        Es jums teicu, ka neesmu ar mieru. It kā es būtu kazaku atamans!

—        Lūdzam! Nebrauc projām! Nebūs kārtības … — iejaucās Ņikita.

—    Gan būs arī kārtība. Siļins taču paliek.

—        Pareizi, pareizi! — piekrita Bute. — Brauc vien uz mājām. Nekad nedzīvo ilgi atradnēs.

—    Lai es savus bērnus piekrāpju, vai?

—    Un kā būs nākamajā gadā? — vaicāja Lomovs.

—    Var jau būt, ka es šogad vēl atgriezīšos.

—        Kas sadalīs zelta lauciņus? Cilvēki aizgājuši, pametuši savas vietas.

—        Lauciņi paliek viņiem. Ja nākamajā gadā līdz Pēterdienai neatgriežas, — tad paņemiet…

—        Raksturs vainīgs, ka grūti atrast sev biedrus! — atzinās Ņikita. — Bet ar tevi, Jegor, es gan labprāt sacenstos . ..

Rītausmā Saša un Siļins pavadīja Jegoru līdz Gavrilas sargpostenim.

Tur arī Gavrila iekāpa laivā.

—        Kālab tāds satraukums? — Jegors gribēja zināt. Bet neviens viņcitn neatbildēja.

—        Paldies dievam, izvedām gan tevi! — nopriecājās Gavrila, kad jau redzēja Krauju.

—    Tālāk brauc viens, — sacīja Sijins.

—        Ej! — pievienojās Saša. — Par Vasju, Taņu un Katju nebēdā. Viņi strādās un bez tevis saskalos vēl vairāk. Mājās atgriezīsimies visi reizē. Bet tu ej. Tev nevajag bez vajadzības palikt atradnēs.

Atkal acu priekšā vīdēja vēl nesen ūdens klātās salas un krasti ar gariem zāļu vāliem, ko bija sagāzuši trakojošie viļņi plūdu un negaisa laikā.

Kraujā Jegors uzzināja, ka tuvākā laikā neviens kuģis nav gaidāms un nebūs vēl ilgi. Jegors aizbrauca uz telegrāfa staciju. Telegrāfists pateica, ka tvaikonis ātrāk kā pirms mēneša nepienāks.

—    Papūlies aizkļūt pats!

Kuzņecovs ilgi airējās augšup pret straumi. Viņš devās ceļā pa caurtekām, pūlēdamies izbraukt taisnāk.

Ceļā pagadījās kāda ziemas mītne. Tā bija saslieta uz paugura ozolu un liepu koku vidū. Jegors sen nebija redzējis liepas un ozolus,

Viņš sagatavoja drošības dēļ šauteni, zinādams, ka tur var gadīties kāds svešs, nepazīstams cilvēks.

No būdas izskrēja vīrietis un kaut ko sauca. Jegors pazina Rodiona Siškina dēlu.

—        Te ir mūsu mednieku būda, — Mitja stāstīja,

—   šogad auksts, visu laiku tikai vējš un vējš. Es jūs tūdaļ pazinu jau pēc auguma vien! Ko dara mans tēvs — vai skalo zeltu?

—    Skalo.

—    Bet es negribu .. . Tas darbs man nepatīk.

Mitja devās medībās un negribēja braukt mājās.

«Labi cilvēki ir šeit!» nodomāja Jegors. Viņš izkurināja krāsni un sacirta malku, ko atstāt sadedzinātās vietā. Nolicies gulēt, Jegors ātri aizmiga un nogulēja dziļā miegā tik mierīgi, kā ilgi nebija gulējis.

Nākamajā rītā viņš vēlreiz apstaigāja apkārtni, pastāvēja zem liepām un, raudzīdamies uz tām, atcerējās savas jaunības gadus, ko bija pavadījis nabadzībā tur,

kur aug skaisti liepu meži. Tur viņam laimes nebija, tāpēc viņš neilgojās pēc vecajām vietām un vecās dzīves. Bet liepas tur bija skaistas. Arī lūki bija.

Pret nakti Jegors nonāca Tambovkā un apmetās Rodiona mājās. Un vēl pēc četrām dienām, nesaticis cejā nevienu kuģi, gluži samircis un izsalis viņš izkāpa krastā pret saviem tīrumiem un savām mājām.

—    Vējš pūta pretim, esmu pavisam nomocījies, — Jegors pateica sievai, ieiedams istabā ar maisu uz pleca. Istaba bija tukša. Sieva viena pati, pārējo nebija. Un arī viņa tāda kā satraukta.

—    Vasja apprecējās!

—    Ak tu kungs! — Nataļja sasita plaukstas. — Vai viņi traki kļuvuši, vai? Visi reizē!

Jegors vēl nepateica, ka jaunie dzīvo kopā nelaulāti.

—    Runā, ka šajā mēnesī tvaikoņa nav bijis? Kurš tad vēl?

—    Pat runāt negribas! Petrovans sadomājis ņemt sievu. Šodien aizbrauca pie savas līgavas. Grib precēt telegrāfista meitu Olgu. Viņa ir gluži jauka! Bet Nastja! Nastja gan … — Nataļja piepeši sāka rūgti raudāt un ilgi nespēja nomierināties, — Nastja apprecējās ar «kuģa palīgu», vai atceries to guranu ar nekaunīgajām acīm, kurš skraidīja uz «Jermaka»? Kad tu toreiz brauci mājās, visu ceļu esot bolījis acis uz tevi. Tagad uzdienējis līdz kapteiņa palīgam. Nastja atzinās, ka jau toreiz jājusi uz tikšanos.

—    Tad visus tūliņ atdalīsim, lai sāk savu dzīvi! — apņēmīgi pateica Jegors, smagi apsēzdamies un juzdams, ka atpūtas nebūs.

—    Lūk, vectēvs nāk. Viņš ar šito visu ir nemierā, baidās, ka mazbērni vairs negribēs zemes darbu strādāt…

—    Un vai zini, mūsu rudais pops nodots garīgajai tiesai. Aļoša Aidambo uzrakstījis apsūdzību, ka pops ņemot kukuļus un izkrāpjot no goldiem kažokādas. Saka, ka tik pareizi visu aprakstījis, tik labi pēc visām formām pratis sastādīt to apsūdzību, ka mūsu rudo tūdaļ atcēluši no amata un drīz izsūtīšot ar visu ģimeni. Nometne un draudze palikšot Aļošam. Arī skola.

Jegors visus šos ilgos gadus bija naidojies ar rudo

popu, jo tas ņēma daudz nelikumīgu nodevu. Taču pops bija mednieks, zvejnieks, arājs un zelta skalotājs.

—    Kas tagad tur būs? — Jegors vaicāja.

—    Aidambo! Viņš ir ļoti mācītsl

*     * *

Jegors aizbrauca uz baznīcu nokārtot visas darišanas. Tēvs Aleksejs sāka viņam skaidrot:

—        Es esmu krievs! Labi! Bet kas ir goldi? Kas viņus nosauca par goldiem? To darīja pops! Kas ir golds? Tas ir trūcīgais, plikata. Kāpēc viņš mūs tā iesauca! Augstāk ir tāda sādža. Savoska pateicis Muravjovam: «Tur ir Goldi,» — un nav paskaidrojis, ka tā ir sādža. Bet pops sācis visus saukt par «goldiem».

«Cik labi, ka cilvēks ieguvis izglītību!» skumji domāja Jegors, vakarā jādams mājup caur tumsā iegrimušajiem laukiem. «Tagad es pats būšu saimnieks,» atvadoties bija teicis viņam Aidambo. «Un pats nesīšu gaismu citiem!»

Rudenī Kuzņecovi nosvinēja reizē divas kāzas. Jegora tīrradņus iztērēja kāzu dzīrēm un jauno pāru saimniecību iekārtošanai. Abiem pāriem uzcēla pa mājai, un darbam tika salīgts iiamdaru artelis. Arī iekārtai visu nopirka, tikai labas un dārgas lietas.

—        Dzīvojiet nu paši, no tēva un mātes vairs nekā neprasiet, — raudādama Nataļja sacīja meitai.

Tagad mājās jau visi zināja, ka Vasja atbrauks ar Katju, arī viņus vēl vajadzēs salaulāt.

Ar kuģi Uraļskā ieradās policisti. Jauns, gaišmatains virsnieks, pēc izskata vācietis ar tievām, uzskrullētām ūsām, atnāca pie Jegora kopā ar diviem policistiem.

«īstā laikā, tieši tad, kad es esmu šeit!» Jegors nodomāja.

—    Kurš ir Kuzņecovs?

—    Es.

—    Kur ir Barabanovs?

—    Viņa nav.

—    Kur Siļins?

—    Sakņu dārzos.

—    Kāpēc nav mājās?

—    Viņš ir aiz upes.

—    Bet Barabanovs?

—        Barabanovs ir tirgotājs. Viņam izņemts tirdzniecības patents. Viņš aizbrauca pēc ziepēm.

—    Kur tu vasarā biji?

—    Es strādāju, — Jegors atbildēja.

—    Vai smagi?

—    Kā kuro reizi.

—        Tiks sarīkota zemkopības ražojumu izstāde. Tā būs pirmā Tālajos Austrumos. Tev uzdots no tavas saimniecības izstādīt šķirnes labības sēklas, kuras tu sūtīji uz Habarovsku. Vai atceries, Pjotrs Kuzmičs Barsukovs ņēma no tevis paraugus. Tagad ievēro, bez atļaujas ilgāk par nedēļu nedrīkst aizbraukt no sādžas. To pasaki visiem. Tas ir jauns likums, lai cilvēki neklaiņotu apkārt.

—    Kālab tāds likums izdots? — jautāja vectēvs.

—        Ir aizdomas, ka darbojas kaut kur slepenas zelta raktuves!

Vectēvs izgāja laukā un sāka sarunāties ar policistiem.

—    Kā tad uzzināja, ka ir tādas raktuves?

—        Muitas darbinieki ziņoja. Viņi to pamanījuši, — uradņiks atbildēja. — Laikam taču pārāk daudz preču ieved._

—        A-ha! — apsvēra vectēvs. -— Bet šogad tik daudz bija vētru uz jūras un Amūras.

—        Daudz preču ieved bez nomuitošanas kā kontrabandu, — uradņiks piebilda.

Jegors pavadīja virsnieku un policistus uz kuģi. Viņš nodomāja, ka zemnieki no atradnēm izklīduši īstā laikā. Policisti neko neuzzinās, jo no kuģa nekur tālāk neaties. Tikai nule Jegors aptvēra, cik liels noziegums ir viņu darbība pēc valdības ieskatiem.

—    Bet policisti visi jauni! — brīnījās Nataļja.

—         Apbraukā visus, lai izsekotu, vai? — atsaucās vectēvs. — Tomēr aizbrauca . .. Laimīgu ceļu! Jegor, tu vairāk turp neej. Pietiek.

Labība bija novākta. Drīz būs klāt zvejas laiks. Gaidīja atbraucam uzpircēju ar savu baržu. Tuvojās ziema, vēl bija jācērt malka tvaikoņiem.

Šeit Jegors nebija prezidents, bet vienkāršs zemnieks, kas jutās caur un cauri vainīgs pret citiem. Viņš jau

tiktāl bija ierauts spēlē, ka vairs nevarēja to pamest. Pārāk liels darbs pasākts un atkāpties par vēlu. Ievilkti līdzi tuvinieki, paša bērni. Un sākās viss no niekiem, kad pie mājām un sakņu dārziem skaloja zeltu mutes bjodās.

Katerīna un Vasilijs atbrauca reizē ar Sašu un Lomovu lielajā buru laivā. Vecmāmuļa Darja par Katju nopriecāties vien nevarēja.

—    Nevajag rīkot pārlieku plašas kāzas, — viņa pamācīja. — Pops salaulās — un viss. Padzīrosim pāris dieniņu pašu sādžā vien. Tad neviens nekā neuzzinās!

Fedosejičs un daži ķīnieši bija palikuši pārziemot atradnēs, pasargāt ēkas un noliktavas no klaidoņiem un zvēriem. Kad visi būšot projām, tad viņš palēnām arī paskalošot, ja vien laiks atļaus.

—    Vai policija tur neložņā?

—    Neviens nav bijis, — atbildēja Vasilijs. — Lauku policijai būtu kaut kas jānojauš. Taču viņi nezina, kur un cik cilvēku skalo zeltu.

Reiz Barabanovu veikalā Katja ieraudzīja Duņai uz rokas viņas mazāko dēlēnu Pavļiku. Katja vairs neko nenopirka un aizgāja mājās.

—    Ak tu, maita! Tad tāpēc viņa tev dejoja! Bet es, muļķe, domāju, ka tikai sacepšas ar mani! Domāju, ka esmu viņu pārspējusi. .. Braucam projām! Es kāju te vairs nesperšu! Citādi pirms kāzām tevi tā izdaiļošu, ka … Es negribu, tas mani aizvaino, varu tevi pat nošaut. Vasja, es pati vēlos tev dēlus dzemdēt, lai manis radītā cilts nav mazāka nekā viņas …

12

Savrupmāja silti sakurināta. Andrejs Nikolajevičs pēc vannas vatētā halātā un rīta kurpēm kājās sīkiem solīšiem aizgāja uz guļamistabu. Sulainis palīdzēja viņam uzvilkt kreklu un nolikties gultā. Gubernators lūdza padot rakstāmmapi un brilles. Aizkabinājis aiz ausīm pie sirmajiem deniņiem zelta stīpiņas, viņš pusguļus sāka lēnām rakstīt. Ilgus gadus strādājot to pašu daxbu, viņam pat vannā neizgāja no prāta ikdienas darbi.

Barons Korfs vēlējās panākt straujāku un brīvāku jauno teritoriju uzplaukumu, kapitālu uzkrāšanos, uzņēmumu un ražošanas attīstību. Viņš zināja, kādi mūsdienās vajadzīgi līdzekļi kolonijas izaugsmei, un pūlējās iesaistīt Tālajos Austrumos vietējos kapitālus, tai pašā laikā neliekot nekādus šķēršļus ceļā ārzemniekiem, ierobežojot vienīgi amerikāņu tirdzniecību. Viņš pirmo reizi sasauca Habarovskā visu apvidus darbinieku sanāksmi un gatavojās sarīkot lauksaimniecības izstādi. Gubernators rūpējās, lai pilsētās tiktu atvērtas skolas, un iekārtoja jaunas sādžas. Taču šobrīd vajadzēja jau sākt domāt par nākotni. Andrejs Nikolajevičs nolēma, ka pienācis laiks palielināt policijas štatus, jārada tai brīvas pārvietošanās iespējas.

Cauri Sibīrijai ies dzelzceļš. Visā valstī izskanēs valodas, ka šeit daba dāsnāka nekā centrālajās guberņās Eiropas pusē, un tauta sāks plūst šurp uz brīvajām, neapstrādātajām zemēm. Kas gan notiks, ja pārceļotāji neapmetīsies uz dzīvi sādžās, bet izklīdīs taigā un katrs sāks nodarboties ar to, ko gribēs? Valdība pagaidām apzināti nevēlas iekārtot šeit lielākas ogļu, dzelzs un citu rūdu raktuves.

Tādi uzņēmumi, pēc cara un iekšlietu ministra domām, varētu izvērsties, tikai nonākot atkarībā no ārzemju tirgus. Turklāt vēl nav vēlama strādnieku šķiras nodibināšanās tik tuvu pie impērijas robežas tālā okeāna krastos.

Andrejs Nikolajevičs sastādīja sarakstu. Vajadzīgi jauni posteņi un algu likmes galvenokārt policijai. Vajadzēs pieņemt darbā pašaizliedzīgus un drosmīgus vīrus, lai papildinātu policijas spēkus.

Uz šejieni sākuši pārceļot korejieši. Viņi bariem vien patvarīgi pārnāk pāri robežai, cerēdami uz neierobežoti brīvu dzīvi Tālajos Austrumos.

Privātās flotes tvaikoņi pa apkārtceļu atved arvien vairāk pārceļotāju no Ukrainas uz Dienvidusūri apvidu. Arī ķīnieši patvarīgi nāk pāri robežai un apmetas pie upītēm dienvidu pusē. Tur viņiem neviens necērt nost galvas kā viņu dzimtenē. Un nav nekādas iespējas tos visus kontrolēt. Gar visu robežu uzplaukst tirdzniecība ar kontrabandas precēm. Uz Ķīnu un tās dienvidu ostām tiek izvests laupot iegūtais zelts.

Jaunā Pieamūra aptver milzīgu zemes platību, tādu kā Aļaska un bijušās Hudzonbajas kompānijas zemes kopā, tām vēl pievienojot kaut ko līdzīgu Kalifornijai — Usūri novadu. Iedzīvotāju nav daudz, bet tie izkliedēti, un viņiem nav stingras pārvaldes.

Pašlaik ziemā, kamēr šajā savrupmājā Habarovskā var justies kā pārziemošanas vietā Arktikā, gubernatoram jāsagatavo visi ziņojumi un laikus tie jānosūta uz Pēterburgu. Kad sāks ziedēt liepas un taigā sāks vīties vīnogulāji, šī Arktika uz dažiem mēnešiem pārvērtīsies par subtropiem, tad sāksies apkārtbraukāšana un darbošanās, dažādu papīru rakstīšanai neatliks laika.

Tomēr ari ziemā nevar salikt rokas klēpī. Dažviet policijas dienestam braucienus ērtāk izdarīt pa ledu.

Reizēm barons pats ziemā izbrauc. Viņš zina, ka īsts karavīrs nedrīkst baidīties no dabas skarbuma apvidū, kur ar laiku var izraisīties kara darbība ziemas apstākļos.

Nākamajā rītā ģenerālgubernators ataicināja pie sevis Barsukovu.

Pjotrs Kuzmičs piebrauca ar ādas segu pārklātās ragavās. Sniega kupenas kūpēja, it kā tās kāds uzspridzinātu ikreiz, kad atdrāžas vējq brāzma. Kūpēja arī zemo mājiņu jumti, kas izskatījās kā kupenas. Stipri šūpojās retie pēc taigas izciršanas palikušie koki. Pjotrs Kuzmičs domāja, ka šādā laikā nevienu nodaļu nevar nekur sūtīt.

—    Palīdziet man, Pjotr Kuzmič, — sacīja ģenerālgubernators. — Ievedumi stipri pieauguši, imports kā lēktin uzlēcis gaisā, bet gan lielo, gan vidējo firmu apgrozības pieaugums proporcionāli ir ievērojami mazāks. Preces paliek sādžās, nenonākot mūsu lielākajās tirdzniecības firmās: Pļusņina, Čurina, Kunsta un Albersa. Kā tas notiek, un kas te vainojams?

—    Bez tirdzniecības firmām un sīkiem tirgotājiem preču ievedumi nav iespējami, — Barsukovs atbildēja. Viņš jau vasarā-bija dzirdējis, ka ievedumi ostās kļuvuši visai rosīgi.

—    Firmas kārtīgi ik gadu nodod atskaites. Es tās visu laiku gaidīju un pats sīki izpētīju. Bet atbildi šajās atskaitēs neradu. Savācu vis,as atskaites kopā, taču

mikla palika neatrisināta. Kāds darbojas bez jebkādas sistēmas, ārpus parastajiem kanāliem. Kā jums liekas?

«Vai tiešām radusies jauna Zeltuga?» nodomāja Barsukovs. Šī doma viņam bija ienākusi prātā arī agrāk.

—    Es pacentīšos noskaidrot un visu uzzināt, Andrej Nikolajevič!

—    Tas gan neietilpst jūsu tiešajos pienākumos, bet jūs vislabāk pazīstat mūsu apvidu, — Korfs dzedri pasmaidīja, un šis smaids viņa skarbo seju padarīja vēl netīkamāku. — Man liekas, ka šoreiz viss norisinās nevis Amūras vidusdajā, bet gan lejgalā. Tās ir jūsu iemīļotās vietas. Jūs tur labi pazīstot cilvēkus. Kur šobrīd atrodas Berdišovs?

—   Viņš ir ārzemēs, kaut kur Eiropā, Andrej Nikolajevič!

—    Berdišovs ir rosīgs un spējīgs izvērst darbību, kuras īstā būtība tik viegli nav saskatāma … Kas ir viņa uzņēmumu pārvaldnieks?

—    Viņa radinieks Tomokanovs.

Pjotrs Kuzmičs pats jau bija sācis interesēties par to, kas notiek. Pirmais lēciens bija jūtams jau aizpērn. Un pagājušajā gadā jo sevišķi! Sādžās gar Amūras lejgalu radās tāds dīvains tirdzniecības uzplaukums.

Barsukovs savāca visu firmu pārskatus. Tie bija garlaicīgi dokumenti ar plašām izziņām, ko sastādījuši pieredzes bagāti grāmatveži.

Pēc muitas sniegtajiem datiem, ir palielinājies uz robežas aizturēto maimu un laivu skaits, kuras nākušas ar precēm no Ķīnas. Barsukovs zināja, ja aizturēto skaits kļuvis lielāks, tad neaizturēto, kas aizlavījušās garām, ir bijis vēl vairāk. Piejūras novada gubernators Unterbergers apgalvoja, ka Zeltugai līdzīga pasākuma ierosinātāji jāmeklē pilsētās. Viņš teica, ka pārceļotāji sastrīdoties pat savās «talkās», tad aizejot katrs uz savu pusi un rakstot cits par citu slepenas sūdzības, viņi neesot spējīgi organizēti darboties.

Pjotra Kuzmiča savrupmājiņa bija mazāka un arī vienkāršāka nekā šejienes ģenerāļiem, taču siltuma netrūka, un, pēc paša vārdiem, tā bija «itin glīta». Pagājušajā pavasarī, maija mēnesī, viņš savā dārzā bija iestādījis pat smilts ērkšķi. Šeit viss auga lieliski!

Barsukovs paņēma uz mājām no savas darba vietas

dokumentus un atskaites. Viņš zināja, cik liels ievedums no Ķīnas bijis pagājušajā vasarā. Viņam bija arī stāstīts, ka amerikāņi Nikolajevskā pašlaik sēžot tukšā veikalā. Tirgoņiem visas preces izpirktas.

Barsukovs atcerējās, kā savā laikā urālieši strīdējās ar viņu, negribēdami apmesties uz Dodgas. Bet viņam bija uzdots tos nometināt tieši tur! Starp pārcejotāju sādžām bija jāievēro vienāds attālums. «Sī rīcība sevi attaisnojusi! Ziemā, pastu vedot. Un tvaikoņus sādžas apgādā ar malku!» Toreiz tika ņemti vērā arī stratēģiski apsvērumi. Zemnieki domāja, ka viņus sagaida brīva dzīvei Bet viņus izvietoja gar upi visā paredzētajā teritorijā, nemaz nerēķinoties ar viņu ērtībām.

«Ja nu šie būtu pāršāvuši pār strīpu?» Šur un tur Barsukovs pats ļāva vaļu zemniekiem. Tomēr viņš nevēlējās, lai viņu iegāztu.

Savā laikā Pjotrs Kuzmičs cerēja, ka zemnieki brīvajā, jaunajā vietā dzīvos kā mierīga, saskanīga krieva «obsčina», godīgi un apzinīgi vairojot savu mantību. Tolaik viņš pat neiecēla viņiem vecāko, vēlēdamies uzzināt, kā izveidosies viņu dzīve… «Vai tiešām būs iegāzuši mani? Sāka taču ar niekiem…» Viņš atcerējās, kā zemnieki turpat pie mājām skaloja zeltu.

Pjotram Kuzmičam bija divējādas raizes. Viņam būtu žēl zemnieku, ja kaut kas atklātos un viņus nosodītu. Bet arī likumus, pēc viņa uzskatiem, nedrīkstēja ne pārkāpt, ne satricināt to pamatus. Tāpat jau tie nav diez cik stipri. Un pagaidām nav nekā, ar ko tos varētu atvietot.

Muitas pārskati bija savā veidā ļoti interesanti.

Ārzemju kuģi, kas atnāca šurp ar precēm, nevēlējās atgriezties mājup bez kravas un tolaik iepirka visu, ko vien varēja dabūt, gan kokus Havaju salām, gan zivis Japānai un Ķīnai. Pjotrs Kuzmičs nojauta, ka jau sen no kaut kurienes plūst nelikumīgi iegūts kontrabandas zelts. Bet, kā tas notiek, to viņš varēja tikai minēt. Tas nebija domājams, ka sādžu iedzīvotāji spētu nopirkt tik daudz preču par naudu, ko saņēmuši, pārdodot miltus, zivis un kažokādas. Ķīnieši atbrauca no Sungari upes ar preču pilnām baržām. Viņi atveda augu eļļu, putraimus, miltus, sālītu liellopu gaļu, činčunčā un dābas drānas un pat angļu izstrādājumus no Indijas.

Pavasarī, kad ledus izgāja, pienāca parastais skaits kuģu no ārzemēm, bet nu pēkšņi ieradušies jauni šoneri, lielākoties japāņu. Daži no tiem atnākuši vairākas reizes, kas senāk nekad nenotika. Tad japāņi ieradās tikai pēc lašiem, bet tagad šķīperi atveduši lielu daudzumu manufaktūras. Nikolajevskas tirgoņi iepirka vislabākās un dārgākās preces. Amerikāņi pēdējos gados atveda arvien vairāk arklu un pļaujmašīnu. Vācieši pārdeva ieročus, stāvvadus un tīklu audumus.

No Aizbaikāla tvaikoņos un barkasos pieveda kažokus, tūbas, ādas, Tulas un Urālu ieročus, svinu, pulveri, katūnus, buru audeklu, sarpinkas audumu, vadmalu, dzelzs izstrādājumus, mājlopus un zirgus.

Pjotrs Kuzmičs pats bija ievērojis, ka Habaiovsķā ļaudis jau kļuvuši bagātāki. Arī gandrīz sagruvusī Nikolajevska, kuru puse iedzīvotāju bija pametusi, sāka atkal atdzīvoties.

Viss šis eksports un imports pēc valsts mērogiem, protams, ir niecīgs! Bet šejienei tāds uzplaukums ir pārāk liels. Pagājušajā gadā iedzīvotāji nopirkuši daudz vairāk preču nekā, piemēram, pirms četriem gadiem.

—    Nekādu legālu iemeslu importa pieaugumam nav, — pateica Pjotrs Kuzmičs Barsukovs, sēžot pie ģenerālgubernatora, — mūsu ienākumu avoti ir tie paši parastie: valdības subsīdijas uzņēmējiem un privātpersonām, samaksa par intendantūras iepirkto labību un algas ierēdņiem! Bet preču pievedumi kļuvuši ievērojami lielāki. Par kādu naudu? Lūk, te ir pilnīgi noteikti muitas pārskatu dati. Jāpieskaita vēl neatjautie ievedumi.

—   Kas gan noorganizējis tik milzīgu pasākumu? — Andrejs Nikolajevičs sapīcis vaicāja.

Vēl vakar Unterbergers bija centies viņu pārliecināt, ka te, acīm redzot, dalību ņēmuši ārzemnieki. Policijas pārvalde izsūtījusi uz Amūras lej galu pieprasījumus un saņēmusi telegrāfiskas uzziņas un stanovoju un apriņķa priekšnieku rakstiskas atskaites, kas vēsta, ka Amūras lejgalā visi iedzīvotāji vasarā, kā parasts, strādājuši lauku darbus. Visi nosacītie pienākumi izpildīti. Gadījumi, kad uz laiku kāds aizbrauc, bijuši ļoti reti.

—    Vai tiešam jauna Zeltuga, un mēs nekā nezinām?

—   Iespējams, ka Zeltugas nav, bet pastāv daudzas nelikumīgas zelta raktuves pie dažādām upelēm.

Tieši no tā Korfs bija baidījies. Nākotnē šie dīgļi varēja izvērsties par viskaitīgākajiem dzinumiem.

Gubernators pateicās savam sevišķu uzdevumu ierēdnim un atsveicinājās. Nākamajā rītā viņš izsauca pie sevis policijas pulkvedi Olomovu. Tas senāk bija dienējis Sofijskā par ispravņiku, daudz braukājis apkārt, un tika uzskatīts par labu Amūras lej gala apvidus pazinēju.

—    Ļoti grūti nokļūt līdz tām upelēm. Un ziemā tas vispār nav iespējams, — sacīja Olomovs, smagi elsdams, jo stāvēja saliecies pār milzīgo apvidus karti uz galda, neuzdrošinādamies ģenerāļa klātbūtnē atbalstīties uz elkoņiem.

Gubernators bija nodomājis sūtīt arī Olomovu apbraukāt šaubīgās vietas. Vajadzēja visu noskaidrot pašiem, lai pirms laika neiejauktos žandarmi, kuri pagaidām šeit visvairāk nodarbojās ar ārzemnieku uzraudzīšanu, jo sevišķi Vladivostokā, kur tos vajadzēja nemanāmi novērot, nekādi to neizrādot, un dažkārt pat parūpēties par šiem ārzemju komersantiem.

Gubernators bija nolēmis, ka jebkāda voļņica jāizklīdina, ja tā kādā vietā atkal sapulcējusies. To vajadzēs izdarīt policijai.

—    Ziemā ļoti grūti visur piekļūt, jūsu augstdzimtība!

—    Kā tad Neveļska virsnieki iespēja? Vai esat to aizmirsuši, kungi? Policijas virsnieki spēj nokļūt it visur! Tie ir mūsu apvidus pētnieki! Kaut kur atkal ir Zeltuga! Atrodiet cilvēkus, kas mums visus nodotu. Sliktākajā gadījumā kādus izbēgušus katordzniekus, žūpas.

—    Žūpas taču tieši tur dabū dzert. Tie šitādu pasākumu neparko nenodos … Līdzekļu braucieniem uz turieni mums pārlieku maz. Mēs nevaram apbraukāt visas apvidus upes kaut reizi divos trijos gados. Ir tādas vietas, kur policija vēl nekad nav bijusi.

—    Policijai un komercijai jāizlauž ceļš civilizācijai! — nopietni pateica barons Korfs.

* * *

Martā, kad laiks kļuva mazliet siltāks, Ui upītes tuvumā starp salām vilkās divi suņu pajūgi. Tiem pa priekšu gāja giļaks, nemaz nenovilcis smago dubultkažoku.

Viņš zināja ceļu un, izkāpis no ragavām, apgalvoja, ka drīz būs klāt naktsmājas. Uz platās attekas viļņainie sniega vāli bija apledojuši. Suņu pajūgi tikko kustējās uz priekšu. Suņi slīdēja, paklupa un nespēja pavilkt ragavas. Cilvēki bieži apstājās.

—       Nevar saprast, kura atteka šī ir … Simtiem atteku esam jau izbraukājuši.

—   Rau, jurta, — ceļvedis parādīja.

—       Vai tā ir tava brāļa jurta, Ibalka? — vaicāja uradņiks Popovs.

Pavadonis neko neatbildēja.

Jurtā iegāja četri vīri. Kad viņi atsita vaļā kažokus, iemirdzējās zeltītās pogas.

—   Policijs? — izbijās jurtas saimnieks.

—       Par ko policijs? Savējs! — ienākdams iekšā, pateica Ibalka.

Večuks noskūpstīja viņu.

Arī giļaks Ibalka bija formas tērpā. Kājās viņam bija zābaki un vatētas bikses.

—       Mums jānokļūst uz Gaišo upīti, — sacīja virsnieks.

—   Uz lielo vai mazo? — noprasīja giļaks.

—       Uz abām. Vai tu aizvedīsi mūs? Vai jums tur sapulcējies daudz ļaužu? — vaicāja uradņiks.

—   Nē, mans nav redzējis, — giļaks atbildēja.

Pinkaina vecene uzstāja vīram, lai viņš pastāsta, ka

vasarā turp gājuši daudz ļaužu. Ka starp tiem bijuši ļauni cilvēki, nozaguši zivis. Ar šauteni nošāvuši suni.

—       Ko viņa tur runā? — vaicāja virsnieks, kaut ko uztverdams no viņas roku kustībām.

—       Vins ir prātā jucis, — atbildēja Ibalka, — vins nav ko klausīt!

Vakarā virsnieks lasīja Zilu Vernu un pēc tam atstāstīja fantastiska romāna saturu Ibalkam, bet tas savukārt saimniekiem.

—       Šiten daudz, daudz atteks! — no rīta paziņoja vecais. — Kālab tavs iet uz tur? Tur neviens nav! Mans

pats nezin cels. Ziemā ar liels ūdens krīt, un cilvēks tur neiet ne ziemā, ne vasarā. Zvērs tur nav, izdega taiga . ..

—    Kas tur par ūdenskritumiem ziemā? — virsnieks gribēja zināt.

—    Upe nesalst un krīt! — saimnieks atbildēja.

Ibalka pārtulkoja.

—   Kāpēc tu pats neesi turp gājis? — virsnieks vaicāja saimniekam.

—    Mans nezin, cilvēks tur neiet. Slikts vieta.

—    Ko lai iesākam?

Ibalka viltīgi pasmīkņāja un, raudzīdamies virsniekam acīs, pateica:

—   Gaisa balons uz turieni! No augšas viss var redzēt! Tad būs laps!

13

Pie Jegora rezidences ap lielu ugunskuru, kas bija sakurts no prauliem, lai atgaiņātu knišļus karstajā vasaras vakarā, stāvēja vesels pūlis, un vēl arvien nāca klāt un piebrauca ar laivām cilvēki. Visu dienu šodien gaidīja, ka tūliņ, tūliņ notvers un atvedīs noziedznieku, kuru izsekot uz visām pusēm bija devušies kādi piecdesmit zelta meklētāju.

Šorīt 110 tāla zelta lauciņa bija atbraucis večuks, kas tur viens pats strādāja paša izraktā ejā. Agri no rīta iegriezies pie kaimiņa palienēt sāli, viņš sastinga aiz šausmām, ieraudzījis, ka visi tā ģimenes locekļi sacirsti gabalos. Izglābies bija tikai mazs puisēns, jo palīdis zem apgāztas laivas.

Saša izsūtīja brīvprātīgos meklētājus uz visām pusēm un pats aizgāja kopā ar Vasiliju. Jau vēls, bet neviens vēl nebija atgriezies. «Droši vien nokļuvuši uz pēdām?» domāja Jegors. «Saņemt ciet būs grūti, noziedznieks pievācis šauteni. Viņš sāks atšaudīties.»

Sarunas risinājās par dzīvību un nāvi, vai drīkst sodīt noziedznieku ar nāvi, vai ir tiesības atņemt cilvēkam dzīvību.

Students pierādīja, ka vainojami nav vis noziedznieki, bet gan apstākļi, kuros tādi cilvēki rodas.

Noziedznieks ir dzīves salauzts cilvēks, vai būt cēlies no kādas nelaimīgas ģimenes, nabadzības un žūpības auglis.

Viņš atkal bija sācis iztirzāt savu iemīļoto tematu, ka sabiedrība slikti iekārtota, ka vajadzētu uzlabot dzīves apstākļus.

—        Caram un viņa ģimenei Pēterburgā ir kādas divdesmit pilis.

—    Kam viņam tik daudz? — Ņikita vaicāja.

—    Tāpat vien …

—   Tu pievaldies, puis! — drūmi noteica Žerebcovs.

Visiem bija smagi ap sirdi, un visi gaidīja, ka notiks

vēl kaut kas briesmīgāks. Neviens nepievērsa sevišķu uzmanību Studenta spriedelējumiem.

Zelta atradnēs arī agrāk notika šādas pārrunas. Gadījās, ka zelta skalotāji sastrīdējās un strīdi beidzās ar kautiņiem.

—    Tas būs bijis sahalīnietis! — Ņikita domāja.

—        Var jau būt! Lai no kurienes būtu, viņš tomēr ir sadists. Tas sabiedrības vainu nemazina.

Students centās izmantot gadījumu, lai iedzeltu saviem biezādainajiem klausītājiem, pierakstot visas likstas viņu tumsonībai un neattīstītajam prātam.

—•' Kaut tikai viņu notvertu! — sacīja Saņa Ovčiņņikovs. — Tad mēs viņam parādītu, kas ir sabiedrība! — Saņa bija atkal atbraucis kopā ar tamboviešiem un skaloja zeltu atsevišķi, nerēķinādamies ar brāli. — Piemēram, mūsu Kotajs, — viņš teica. — Vai viņam vecajā vietā slikti klājās?

—        Ko tev no Kotaja vajag? Ko Kotajs tev dara? — pūlī atsaucās vecākais brālis, un Saņa apklusa, jo brāļa balsī izskanēja draudi.

—        Paklau, prezident! — smaidīdams ierunājās Sliece.

—    Kālab tu gribi visiem būt taisnīgs, kam tas vajadzīgs? Jāļauj cilvēkiem dzīvot brīvāk.

—        Ja nogalinājis, ļauj izrēķināties ar viņu. Vārgākie sīkaļas jāizskauž. Kas notiek dabā? Koks aug un nomāc it visu ap sevi. Kas nav spēcīgs, tikpat aizies bojā, izmirs vai izsīks, vai arī palēninās sabiedrības attīstību …

Tā runāja pēc izskata kluss, smaidošs cilvēks, bet viņa vārdi izraisīja pūlī niknu dunu, it kā viņš būtu iesviedis cilvēku sirdīs sauju rūgtu sēklu.

—    Šeit, atradnēs, visas kaislības atsegtas, paraugies, cik šogad spēcīgi arteli izveidojušies. Tā jau ir attīstīta sabiedrība! Tad lai viss ir tā kā attīstītā sabiedrībā. Jūs taču visi esat spēcīgi vīri! Vai jums no kaut kā jābaidās? — paglaimoja Sliece.

—    Kam tad jābūt pie mums? — vaicāja Golovanovs.

—    Nesaudzīgam niknumam pret jebkuru Jaunumu! — savilcis dūres, draudīgi nokliedza Sliece.

—    Un talantīgam anarhismam! — Viņš savilka augšup savu skaisto, iešķībo teja acu garās skropstas.

—    Tas viss jau tā ir! — attrauca Sijins. — Kādēļ vēl jāpiepūlas? Rau, pret ko šodien jācīnās! Kaut tikai to neģēli notvertu.. . Viņš taču spējīgs vēl kādu nogalēt, kamēr viņu sasien.

—    Bet tu, prezident, gribi taisnīgumu un vēl sapņo par dabisko attīstību, — Sliece turpināja. — Tu sasien sabiedrībai rokas… Ir dabas likumi. Ir ziema un vasara. Nevar būt vasarā ziemas un otrādi. — Viņš pašķielēja uz Studentu. Tas pagaidām nemetās vārdu cīņā. Zemnieki uztvēra, ka Sliece ir izglītots un gudrs un grib visiem ieskaidrot, ka Jegoram pārāk mīksts raksturs.

—    Gadās arī, ka sniegs sasnieg Pēterdienā, — iebilda Siļins.

—   Un ziemā gadās atkusnis, sniegs nokūst un sāk raisīties pumpuri, — Jegors piemetināja.

—    Tā nav likumība, — ierunājās briļjainais Padomnieks, stipri uzsvērdams vārdiņu «nav», — bet pastāv sabiedrības attīstības likumība. Cilvēks piedzimst, pēc tam nāk bērnība …

—    Pēc tam sāk slinkot….

—    Un viņu jāsāk stingri uzraudzīt…

—    Un pēc tam sākas sabiedriskais cīniņš, — iejaucās Sijins, — gan meiču dēļ, gan naudas dēļ. Dažs ar nazi, dažs ar dūrēm, dažs ar naudu … Bet tie, kas klusu strādā, visus pārspēs.

—    Mūslaiku filozofu mācība! Sabiedrībā jāattīstās kapitālismam, un varmācība pret tautu neizbēgami izraisīs cīņu it visā tās daudzveidībā.

—    Pret apspiešanu! — pievienojās Students.

—    Pret kādu apspiešanu? — satraucās Pahoms, kurš pirmoreiz dzirdēja šādas runas.

—        To viņi tikai tā spriedelē! — Golovanovs noteica.

—    Valdīšanas nevajagot, bet mēs to ievēlējām. Daži saka, ka ari valsti vajadzīga ievēlēta vara, apmēram tā kā pie mums atradnēs. Vai tad galvenais ir vara? Ir taču vienalga, kāda vara pastāv!

—    Kas tad ir galvenais?

•— Cilvēks pats! Viņa sirds!

—   To zina tikai dievs! Nav tādas varas, ko nebūtu iecēlis dievs! — norunāja sektants Korabļovs.

—    Tu izskaidro tā, — sāka runāt Jegors, vērsdamies pie Studenta, — ka visi kļūs nabagi un vajadzēs doties uz raktuvēm un uz fabrikām, ka tur būs jāstrādā bagāto labā un tā ir labāk. Cilvēkos uzkrāsies niknums, un viņi sagraus veco iekārtu. Tā esot bijis citās valstīs, un, sak, tā būs arī pie mums. Bet kā gan cilvēks spēs strādāt pie mašīnas, ja būs izsalcis? Arī uz kuģa ir mašīna, un to apkalpo mašīnists. Bet viņam dod labas pusdienas. Mašīna prasa veiklību, cilvēkam jāmācās, lai to darbinātu. Kas viņam dos spēku? Jāvēlas, lai cilvēks arvien spētu pasargāt sevi un savu ģimeni. Vai tu domā, mēs neesam pieredzējuši apspiešanu? Mēs no tās aizgājām. Mēs tur jau redzējām, kā tauta aizplūst uz fabrikām.

—    Bagātajiem jau dieva nolikts, ka jāapspiež nabadzīgie strādnieku cilvēki. Tāda ir likumība, no kuras izvairīties nevar! — Sliece iebilda. — Tātad it visam jāiet bojā! Izdzīvos tikai stiprie.

—    Jūs Joti veikli izmantojat sociālistu mūsdienu pārdomas, lai paši izceltos. Jā gan! Tātad tirgojaties! — Students attrauca.

—   Kas tās par runām! — Pahoms nospļāvās, uzmauca galvā cepuri un aizgāja.

Viņa vietu ieņēma Iļja.

—   Rau, vecticībnieki nedzer un neēd no tā trauka, no kura otrs ēdis! — viņš ierunājās.

—    Jā, tā mēs darām! •— Korabļovs atbildēja.

—    Kas tur ko brīnīties? — atsaucās jauniņa vecticībniece. — Vai tad jādzer no netīra trauka? Salīdzini vecticībniekus ar pareizticīgajiem… Salīdzini savu roku ar manējo …

Vecticībniece parāva augšup vatētās jakas piedurkni. Viņas rokas plauksta bija platāka nekā Iļjam.

—    Kad būs revolūcija, visas vecticlbnieces atdos par

sievām čuvašiem, — pazobojās Padomnieks. — Lūk, tie būs brīvā kapitālisma spaidi pār patriarhālo zemniecību. Sādžas izputinās, radīsies fermeri, viensētu saimnieki, un zemnieki aizplūdīs uz pilsētām, pārdos savas meitas bagāto fabrikantu prieka namiem.

—        Kungi! Nenodarbojieties ar provokāciju! — uzsauca Students.

—        Nē, mēs strādājam. Mums taču jāuztur ģimenes, — pretojās Korabļovs. — Mēs jaunos burtus nepazīstam. Protam lasīt tikai pa vecam. Kādēļ mūs jāapsmej?

—        Vecticībnieces abortus netaisa, kā to dara pilsētās. Pa krogiem nestaigā! — pateica dūšīgā vecticībniece.

—    Vai tad vecticībnieki caram nekalpo?

—    Kalpo bez ierunām! Un apbalvojumus neprasa!…

—        Redziet, kāda atpalicība! Reakcija! Kam gan vajadzīgi šie neprašas bērni! — teica Briļļainais, glūnēdams uz Studentu.

—    Viņi ir strādnieki! Ari tevi viņi barol

—    Es iztikšu pats …

—    Ar rakstu darbiem, vai!

—        Kam gan, kam vajadzīgs jūsu taisnīgums? Lūk, pazudināta vesela ģimene! — Korabļovs nerimās.

—        Ko tu domā par mūsu republiku? — Siļins noprasīja Studentam.

—        Ar laiku visu šeit sagrābs kāds kapitālists. To vien es varu pateikt. Kapitālam tas vajadzīgs, lai sagrābtu visu, jo tas ir stiprākais un prasmīgākais apspiedējs mūsdienu dzīvē. Tas uzstādīs mašīnas. Bet, kad jūs būsiet ekspluatējamie, tas jūs piespiedīs apvienoties. Bet pagaidām . . .

—    Pagaidām turamies!

—        Svārstīgi un ne jau mūžīgi! — Golovanovs apstiprināja.

—    Mēs nemaz negribam mūžīgi!

—        Kas gan ir mūžīgs! Runā, ka pati zeme neesot mūžīga. Saule atdzisīs …

Kāds iegrūda ar dūri Studentam pa plecu.

—    Kam tu nāci šurp? Ja te nav labi?

—        Atnācu zeltu skalot, tāpat kā visi. Ari es esmu cilvēks.

—•' Es tavā vietā laistos projām no šejienes par

pārdevēju pie kapitālista, — sacīja matrozis, vērsdamies pie Briļļainā.

—   Jūs esat satrunējušie narodņiki! — Sliece iesaucās.

—    Nē, mēs esam nemācītie, kas šeit strādājuši, kas šo zemi izrakņājuši. Nekā neprazdami, katrs sev. Un nekā mēs nezinājām, kā būs ar to zemi un ar mums, un gribējām sevi iepazīt, vai spēsim skalot sabiedrībā, — pateica Siļins, — nezinājām, kam taisnība, un pieļāvām jums pievienoties mums. Jegors taču atdeva visu ļaudīm, es gāju pa viņa pēdām un rīkojos kā viņš . . . Mēs iekopām tīrumus pie Amūras un tagad atklājām zeltu. Un nu esam iekļuvuši narodņikos! Kālab mūs tā jānozākā?

—    Kādiem ļaudīm viņš visu atdeva? Kādai šķirai? — matrozis uzsauca Sliecem. — Tu par naudu un zeltu vari aizbēgt uz Ameriku … Dodam tev iespēju!

—    Cilvēki grib dzīvot, — Siļins pretojās.

—   Kas tad vārdā «narodņiks» tik apvainojošs? — Sliece vaicāja.

—    Izsmiekls! — Siļins atbildēja.

— Var gadīties, ka mūs visus savaņģo kā Steņku Razinu, — matrozis noteica. — Bet mēs nekā Jauna neesam darījuši. Runā, ka Amūras apvidus uzplaucis, visā pasaulē brīnās par to, cik daudz zelta no šejienes aizplūdis uz Šanhaju ar ķīniešu tirgoņu starpniecību. Un kur viss satek? Anglijas bankās!

—   Angju un franču baņķieriem! — sašutuma pilns iejaucās ebrejs pulksteņmeistars.

—    Mūsu veči jau senāk runāja, ka viss iet uz Jauno pusi, — pievienojās Korabjovs. — Vārdu sakot, uz anarhiju!

—    Bet, ja mēs sāksim paši visus kārt, kas tad notiks? — Voroņežas zemnieks noprasīja Sliecem. — Pagaidām taču mēs esam stiprākie.

—    Tieši tā vajag darīt! Cilvēkiem vajadzētu uzlaist kādu mēri, lai visi izmirst, lai paliktu tikai katrs desmitais, — sarunā iejaucās jauns, zilacains vecticībnieks, kuru atradnēs neviens vēl nebija redzējis.

—    Muļķi! Ar ko tad mēs tirgotos! — Nikita viņam atbildēja. — Mēs taču pūlamies, atvedam preces. Mēs raušam sev, bet pūlamies visu labā! Padomā!

—    Pagaidi, izgudros kaut ko tādu, kas visus nogalēs.

—    Visi zagji jānosit! Jāatstāj tikai labie cilvēki…

—        No laika gala cilvēki nogalina cits citu un cenšas pierādīt, ka nosit sliktos, — atkal ierunājās pulksteņmeistars, — bet mums pašiem vajadzētu saprast, ka cilvēki ir dažādi.

—   Vai tad zagļi nedzimst no zagļiem?

—        Bet jūs? Jūs? — pretojās vecticībnieks. — Kas tad sakāris galvaskausus pie upītes? Nobiedēt mūs gribat? Nē, jūsu pašu galvaskausi tur tiks sakārti!

Visi atskatījās uz jauno bārdaini.

—        Viss norisināsies pats no sevis, — ar lielu pašapziņu apgalvoja Sliece. — Sabiedrībai vajadzīga brīva konkurence un nežēlīga cīņa. Un es, prezident, tavā vietā nepūlētos savaldīt kaislības. Viņš nogalinājis cilvēkus. Ar viņu grib izrēķināties — lūgtum … Lai notiek tā! Bet tu visus sasaisti ar savu taisnīguma izpratni …

—    Eklektika un demagoģija! — Students noteica.

—        Vārgāko grimšana nabadzībā ir neizbēgama! — atcirta Sliece.

—        Kāpēc gan man jāgrimst nabadzībā, ja es strādāšu? — Ņikita jautāja.

—        Strādāsi! Kas strādā vžen, tas paliek gļēvs. Vajag ne vien strādāt, bet arī mazliet papriecāties! — iebilda Timotejs. — Tu teiktu, ne vien strādāt, bet arī patirgot!

—    It kā tirgošanās nebūtu darbs?

—        Zināms, mūsu zelta raktuves ir tikai uz laiku. Viss tiks bagātniekiem! — pateica Jegors. — Tomēr tās palīdz mūsu saimniecībām, mēs varēsim nopirkt to, kā mums trūkst, varbūt pat to, ko mēs vēl nemaz nepazīstam un ko mums atvedīs par zeltu. Par to mēs nopirksim ari vairāk prāta. Nabadzīgais nekad nespēs kļūt gudrāks!

—        Tiesa gan! — apliecināja pulksteņmeistars. — Kas pasaulē ir gudrs? Tas, kurš ir bagāts.

—        Kur palika tas bārdainis, kas te izrunājās par galvaskausiem? — pēkšņi gluži nobijies vaicāja Siļins.

—    Aizšmaucis! — Jegors atbildēja.

Visi sāka raudzīties visapkārt.

—    No kāda arteļa viņš bija?

—    Tu taču redzēji, pienāca klāt svešs cilvēksl

—    Runā, ka Berdišovs zina, ka mēs šeit skalojam zeltu, un atļāvis mums trīs gadus to darīt. Pēc tam mūs padzīs un viss pāries viņa īpašumā … Tie svešie, kas te staigā, ir viņa ļaudis.

—    Bet kādēļ mums jāgrimst nabadzībā, ja visapkārt tik daudz bagātības? Mums aug bērni, mēs gribam, lai viņi būtu gudrāki, saprātīgāki. Bet, ja kļūsim nabagi un stulbāki, tad jau, zināms, kāds mūs pakļaus . .. Bet mēs nācām šurp, lai izbēgtu no jūga. Vai gan tas ir kaitīgs cilvēks, kas iekārtojis dzīvi ar savu darbu? Tu pats esi mācīts par kāda cilvēka kaut kur iegūto naudu, — Jegors vērsās pie Slieces. — Un tagad esi atnācis pie mums. Savus nodomus tu nevari piepildīt bez zelta, bez naudas un bez mums, bez sabiedrības. Kāds ir tavs nodoms? Anarhija? Nē, anarhija ir tikai inde, apskurbināšanās. Sastrādāt sev, ceļam, pat to tu nespētu …

—   Vai sociālisma apstākļos spirts būs? — noprasīja matrozis.

—    Nē! — Students atbildēja. — Spirtu paturēs ārstniecībai, bet pataisīt visus par žūpām neatļaus.

—    Kas tā par runāšanu?

Students iekaisis atstūma matrozi sāņus un iznāca no pūļa.

—    Jegor Kondratjevič, to taču neviens nav izdomājis! Tā notiek visur, un pārmaiņas neizbēgami atnāks arī pie mums. Mēs neesam vieni, neesam atrauti no visas pasaules. Un tu esi reti izcils cilvēks, gudrs, darbīgs. Sociālismā tu varētu kļūt pat par Krievijas prezidentu, ja vien tev būtu izglītība!

—    Nē! — sašutis viņu pārtrauca Sliece.

—    Jā gan … — Students palika pie sava, — valdību ievēlēs tauta. Tu pagaidām esi atradis vietu, kur tev laimējas. Vai mēs tev Jaunu vēlam? Nē, mēs gribam iegūt laimi… Arī tev …

—    Nē! — asi pārtrauca viņu Sliece. — Anarhija nav inde, nav tikai apskurbināšanās!

—    Šie abi lamā caru un grib to gāzt, bet savā starpā saprasties nevar, — brīnījās Sijins. — Students ir mīlīgāks. Viņiem dažādi raksturi. .. Grib vienu un to pašu, bet ienīst viens otru vairāk nekā caru.

Visi zināja, ka Students ir labsirdīgs un artelī strādā

bez ierunām. Tāpēc viņam piedeva baismīgās valodas pret caru un bagātniekiem, tāpat kā nesaprātīgam bērnam.

—        Bet tas cilvēku likstu un nesaskaņu vilnis, no kura tu aizgāji, atvelsies arī šeit. Kas tad ir revolūcija? Lūk, es ticu tai! — Students laipni palūkojās uz visiem, it kā teikdams: paskatieties, labie ļaudis, es taču esmu tāds pats kā jūs! Un es esmu par revolūciju! — Arī tu esi revolucionārs, Jegor Kondratjevič, un tava pārceļošana uz šejieni — tā ir tava revolūcija.

—       Vai tu varētu pats nogalināt bagātos un caru? — Atkal pienācis klāt Pahoms. — Vai varētu?

—    Zināms! — mierīgi atbildēja Students.

Pahoms paskatījās uz viņa rokām.

—        Pasaki — kur viņš aizšmauca? Cik veikli aizlaidās! — gaudās Timotejs, jo viņu bija pārņēmušas bailes: tātad galvaskausu, ko es toreiz pakāru uz zara upes augšgalā, kāds atradis. Un vēl sadomājis atriebties…

—        Arī pie ķīniešiem notiek apspriede. Arī viņi sapulcējušies kopā un neguļ, — pavēstīja Pahoms.

—        Tātad šai zvēriskajai slepkavībai ir sava jēga, — skaļi pateica Sliece.

—        Ir jēga? — nikni iekliedzās Golovanovs. — Ak tu … Tu!

Viņu neviens nekad nebija redzējis tik satrauktu. Pēc savas dabas viņš bija kluss un strādīgs večuks.

—        Cilvēce jāpārkausē, — teica bijušais katordznieks Jakovs. — Arī es aizstāvu anarhiju!

Iļja pēkšņi iegrūda viņam ar dūri pa plecu tā, ka viņš aizsprāga sāņus.

—    Brauc! — Golovanovs piepeši iesaucās.

Visiem pārskrēja drebuļi.

Krastmalā nočirkstēja smiltis.

—        Puiši, — smagi nopūties, sacīja Siļins, — tas ir Bute!

Izbradādami krūmus, visi aizmetās uz krastmalu. Aizdedzināja pagali. Bute saplēstā kreklā un Vasilijs Kuzņecovs vilka laukā no laivas kā autiņos ievīstītu zīdaini ar virvēm saistītu vīrieti.

—   Tas ir viņš?

—       Viņš! — atbildēja Saša. — Tūliņ izvilksim viņam no mutes sprūdu, lai pasaka visu pats …

—    Kož, maita tādsl — pieceldams aiz matiem guļošo, apliecināja Vasilijs. — Citādi nevar satvert.

—    Vajag sist viņu!

—    Sist nedrīkst! — Jegors stingri pateica.

Visi apklusa.

14

Vasilijs un Katja aizbrauca no Uraļskas agrā pavasarī ar zirgiem. Netālu no atradnēm viņi kupenās tikko neaizgāja bojā.

Daudzi zelta skalotāji sāka skalot zeltu jau pirms ledus iešanas. Raktuves sarosījās ļoti agri, kad zeme vēl nebija atkususi. Izlauzušies caur biezo, sasalušo kārtu, zeltrači iekļuva siltajā, zeltu saturošajā slāni.

Ar ledus iziešanu salu vidū, kā iznirstot no ūdens, parādījās laivas un baržas ar precēm un miltiem, un to īpašnieki mudināja zelta meklētājus tās ātrāk izkraut. Arteļi norīkoja pēc kārtas savus strādniekus izkraušanas darbos. Preču pārkravāšana notika lejāk aiz akmeņu aizsprostiem un ūdenskritumiem, un tad preces pa apkārtceļiem laivās nogādāja uz upes augšgalu. Atradnēs bija ieradies kāds inženieris, kas piedāvājās izgatavot sprāgstvielas un uzspridzināt akmeņus. Daži citi solīja uzcelt pašiem zelta kausēšanas laboratoriju, ievilkt telegrāfu un izdot avīzi.

Jegoru jaunatnācēji daudzkārt izprašņāja, kā viņš te visu atklājis.

—    Straume mani nesa uz līkumu, bet tur bija akmeņu aizgruvumi, — Jegors parasti stāstīja. — Bīstama vieta. Es izkāpu krastā un paņēmu smiltis mēģinājumam. Atradu, ka tās satur zeltu. Jo augstāk pa upi, jo tajās vairāk zelta, arī zemes kārta virs tām nav tik bieza. Dodieties uz augšgalu, — viņš ieteica visiem.

Nodibināja stingrus arteļus ar lielu strādnieku skaitu, visi iemācījās skalot un ievēroja darba laiku. Arteļa vadība sekoja, lai strādnieki pārāk daudz nedzertu, jo paģirās darbs neveicas, — sabiedrībai rastos zaudējumi.

Ņikita Žerebcovs sapulcināja vislielāko skaitu zeltraču. Turpat blakus strādāja viens no ķīniešu arteļiem, kas nebūt nebija sliktāks par krievu arteli.

Desmitā daļa, ko nodeva ķīnieši, reti kad bija mazāka par Žerebcova arteļa iemaksu.

Bet gar avotiem un upītēm aizvien tālāk aizklīda vieninieki, lai gan bija dzirdējuši nostāstus par ļaundaru uzbrukumiem zelta skalotājiem.

Dažreiz vakaros Jegors aizgāja līdz ugunskuram paklausīties, kā tur strīdas un ķildojas. Kotajs Ovčiņņikovs vienmēr sūdzējās par savu brāli, apgalvodams, ka Saņa nav mierā ar šejienes kārtību un spēj visus nodot, uzrakstot slepenu ziņojumu.

—        Mūsu iekšējās nebūšanas klāstīt pasaulei nedrīkst! — Jegors viņam atbildēja. — Jūs abi pielūkojiet!

Voroņežietis Sapogovs reiz vaicāja:

—        Saki, Jegor Kondratjevič, — cik pudu zelta mums šeit zemē vēl palicis?

Šogad atradnes labi apgādātas ar pārtiku, tādēļ ļaudis strādāja čakli, arvien dziļāk ierokoties pazemē. Slimību vēl nebija. Tomēr daudziem no karstuma sākās caureja.

—        Kas tas Kuzņecovs tāds ir? — Jegors reiz tumsā dzirdēja runājam sievas. Apspriedās no pilsētas saviem vīriem līdzi atbraukušās sīķpilsones. Viņu vīri visi bija Ņikitas artelī.

—    Ievērojams cilvēks! — kāds pateica.

—        Mēs par viņu neesam dzirdējušas … Nez kāpēc pie jums tik daudz ķīniešu? Par ko viņu tā godā? To mēs nekur neesam redzējušas! Mēs taču esam visur, itin visur bijušas, mans vīrs ir meistars un visur vajadzīgs … Nez kāpēc mēs nekur netikām redzējušas, ka pret ķīniešiem tā izturas! Pilsētās esam dzīvojušas! Visu jau esam redzējušas!

—    Kādās pilsētās? — viņām pavaicāja.

—    Kādās?

—    No kuras pilsētas esat?

—        Visur dzīvojām! Bet šiten tādu kārtību gan nekur neredzējām.

—   Kāpēc tad šī jums šķiet slikta?

—        Visu noteic un vada nemācīts zemnieks! — atbildēja cita sieva.

• — Jegors Kondratjevičs ir labs.

—        Tad jūs labu neesat redzējis. Vai gan viņš spēj izkārtot darbus?

—    Kas tad spētu?

—        Nu, kaut vai mūsu kaimiņš. Tas šo darbu prot. Visam redz cauri! Ja saka, lai cērt šeit… Tad droši zini, zelts te būs.

Jegors tumsā aizgāja uz krastmalu un aizbrauca uz savu pusi.

Pie viņa mājiņas sēdēja Sijins, dega ugunskurs. Sievietes klusi dziedāja. Pa brīžam varēja dzirdēt, ka viņām aiz aizkara piebalso Vasja.

—        Es taču tīrradni iesviedu upē, — gaudās Timotejs,

—   pēc tam nožēloju, bet nevarēju vairs atrast. Kā prāta jucis sāku svaidīties ar zeltu. Kas ar mani notika, nesaprotu?

—        Tālab pasēdi ar Tatjanu un Katerīnu. Esi atradis no sieviešu sabiedrības, — ieteica viņam Vasilijs.

—        Nu, pasaki viņiem tu, Jegor, tā taču taisnība! Patiešām es biju tas, kas taigā uzkāra uz zara galvaskausu, lai iebiedētu …

*     * *

… Šoreiz pulksteņmeistaram līdzi bija atbraukusi viņa sieva. Tā bija gara auguma, miesās pilnīga un skaista sieviete gadus četrdesmit veca.

Sieva ieradās pie Jegora.

—        Septiņdesmit dienas noziedoju! Divdesmit dienas turp un piecdesmit atpakaļ, — žirgti pavēstīja druknā sieviete' ar prāvo degunu un platajām, melnajām uzacīm. — Es biju Pēterburgā! Te jums nu būs viņa prece! Paraugiet, kāda tagad ir viņa prece?

Jaunie pulksteņi bija salikti ligzdiņās ar sarkanu samtu izsistā kastītē.

—    Nu vairs nav sarūsējušo! — noteica Timotejs.

—        Ak kungs! Kas to saka, ka viņš pagājušajā gadā pārdevis sarūsējušus pulksteņus? Kur tu tādus ņēmi? — viņa stingri noprasīja vīram. — Es brīnos! Kas gan viņam ienācis prātā? Tu esi dumjš gurans! Viņš taču ir īsts gurans no Aizbaikāla! Mūsu ģimene palika Irkutskā vecmāmuļas ziņā. Mūsu jaunākais mazulītis bija slims, kad es braucu projām. Stipri slims. Ārsts atnāca.

Es tomēr aizbraucu, jo redzēju, ka virs viens netiks galā.

—    Vajadzēja uzreiz sapirkt labus pulksteņus. Mums visi pārmet, ka ķēdītes esot viltojums … Bet mēs taču tirgojamies tikai otro gadu. Vēlāk mums atsūtīs vislabākos Šveices pulksteņus.

—    Vai dzirdat, kā tikšķ? Vai patīk? Es dāvinu jums šo pulksteni.,. Nē, nē, dieva dēļ… Atpakaļ es neņemšu, — tielējās meistars.

Jegors uzbēra uz svariņiem zeltu, bet otrā svaru kausiņā ielika pulksteni. Viņš jau nojauta, ka pulkstenis ir labs, tagad viņam vajadzēja it visu pazīt un novērtēt.

—    Kad man būs apgrozības kapitāls, tad būs vēl daudz labāki nekā šobrīd, — meistars sacīja. — Tad vēl, Jegor Kondratjevič, es jums ko pateikšu … Jums un Aleksandram Jegorovičam — Butēm … No Irkutskas brauc šurp vesels bars. Viņi grib sapirkt zeltu un nosūtīt to uz Pēterburgu. Neielaidiet viņus šeit… Lai iet pie velna …

Meistars lūdza iedalīt viņam lauciņu. Tagad arī viņš skaloja zeltu. Izskatījās tā, it kā viņš to būtu darījis jau agrāk. Taču pulksteņmeistars dievojās, ka nekad ar to nav nodarbojies.

—    Bet manai sievai — tai tik ir galva! Vai nav tiesa? — sastapis Jegoru, meistars priecājās. — Tagad it visi slavē pulksteņus.

Meistaram vajadzēja visu ziemu noņemties ar saviem bērneļiem. Viņš pats mazgāja autiņus. Sieva braukāja apkārt, kārtodama tirdznieciskus darījumus. Viņa droši uzsāka lielu veikalu. Dažreiz meistaram ienāca prātā doma, ka ari viņa sieva varētu būt par prezidentu. Vai nu atradnēs, vai kādā citā sabiedrībā …

.. . Ķīnietis atvēra būdā restorānu, bet ķīniešus tur iekšā nelaida.

Japānis atkal atveda divas laivas ar precēm.

—    Skaisti materiāri! — viņš rādīja atvestos zīdus.

…Lija lietus, un zābaku papēži rāva nost slīpajai

nogāzei skuju slāni, kājas slīdēja izmirkušajos mālos, un starp koku stumbriem palika dzeltenas pēdas. Jegors redzēja, ka te audzis īsts ziemeļu egļu mežs. Stumbru apkārtmērs piecpadsmit līdz divdesmit asis. Vētras nogāzti, tie gulēja, krustām šķērsām sakrituši cits pār

citu un aizķērušies aplauzīto zaru stumbeņos. Uz viena un tā paša zara spīdēja ir zilas, ir zaļas skujas … Bez mitas sijāja lietus …

Pie avota zeme atrakta. Noceltas sūnas. Norauta virsējā lēverainā kārta, mazliet parakņātas smiltis, tikko iesākta aka, un tad viss pamests. Turpat ugunskura vieta, un no tās pa zemi velkas dūmu svītras, ugunskura pēdas. Apsvilusi egle bez skujām un tālāk koki, kas izskatās kā zem mākoņu skrandām pakārtas kūpinātas zivis. Ugunsgrēks izcēlies nesen no pamestā ugunskura. Redzams, ka te pāri gājuši klaidoņi.

—    Izārdījuši zemi… Steigušies… Ņēmuši smilšu paraugus, laikam dzirdējuši, ka tajās daudz zelta, — Jegors teica dēlam. — Ir gan alkatība!

—    Neprot skalot! — dēls atbildēja. — Varbūt bijuši sahalīnieši!

Ja arī tēvs klusēja, vienmēr varēja nojaust, vai viņš piekrīt vai ne. Pašlaik Jegors nepiekrīt.

_— Paliec mazliet iepakaļ, — teica Jegors, aiziedams pāri kalna korei.

Vasilijs, kā parasti, tūdaļ paklausīdams tēvu, noņēma no pleca šauteni un turēja to gatavībā. Vasilija acis gan raudzījās uz priekšu garām Jegoram, taču sirds soļoja blakus tēvam. «Šķita, ka šeit esam droši, bet nu liekas, ka mūs var apšaudīt!»

Sirotājiem taču vajadzīga pārtika.

Jegors un Vasilijs nesa miltus, sāli un sviestu. Tas viss jānogādā uz jauno apmetnes vietu. Viņiem būs jauns zelta lauks. Šeit pār akmeņiem plūst strauti, kājas grimst sūnās, smagums liec pie zemes . .. Klaidoņi nezina, kur jāskalo. Rakņājušies pie visiem avotiem, plēsuši, grābuši. . . Zvēri!

Lejā redzama šaura aiza klintīs, uz nogāzēm un kalngaliem uzaugušie kociņi tik tievi kā zāles stiebri, bet apakšā pār akmeņiem veļ putās sakulta zila ūdens viļņus un skaļi murd upīte. Turp ved zābaku iemīta taciņa. «Pa to esam gājuši mēs, bet ne jau mēs vien.»

Briļļainais Padomnieks bija stāstījis par Katju. Itin kā viņai matus apgriezuši slimnīcā, kur viņa gulējusi ar tīfu. Viņas tēvs esot kuģu ceļa zīmju uzraugs, bijušais matrozis, nelabojams žūpa. Vasilijs to visu zina. Tēvs dzērājs, apgriezti mati un zilums zem acs! Un

tas viss brīnumjauks! Un actiņas kā rudzpuķītes, tajās deg zilas uguntiņas.

Ja raudzītos no klintsaugšas uz laku zem nokāres, tad varētu nodomāt, ka jaunais vīrietis zogas bārdainajam pa pēdām un grib to nošaut.

Viss jūnijs bija auksts, vējains un lietains.

Slimnieku atradnēs šogad maz. No upes grīvas pavasarī bija atvesti uz barkasiem nopirktie sīpoli un kaltētas avenes, un tagad ir arī dārzeņi un ogas …

… — Pakārt viņu vai nošaut? — nevarēja izšķirties ievēlētie soģi.

—    Pakārt! — strupi pateica Rodions. — Nožņaugt, maitu, lai pašūpojas virvē.

—    Tad būs jātaisa karātavas, jāatraujas no darba.

Gavrila ziņoja, ka slepkava esot izbēdzis katordznieks, recidīvists. Četrdesmit gadus vecs. Gavrila neesot laidis viņu uz atradnēm, bet šis kaut kur pa kādu taku apgājis apkārt, iznācis pie upes un salīdzis darbā pie giļakiem, bet tad aizgājis projām …

Jegors gandrīz visu nakti negulēja. Viņš ļoti negribēja nogalināt cilvēku. Pats jutās kā pēc smagām paģirām. «Man jāatņem dzīvība cilvēkam!» Pirmoreiz. Ja tas nebūtu noticis atradnēs, varētu nodot šo noziedznieku varas iestādēm. Lai gan gala iznākums būtu tas pats. Bet nu Jegors nedrīkst atkāpties. «Un es vēl pārmetu Ivanam.»

—   Nekad neesmu redzējis, kā cilvēku pakar. Kā to dara? — vaicāja Jegors.

«Kas to uzņemsies?» vaicāja viņa skatiens.

—    Es neesmu kāris! — Saša atbildēja. — Kad biju zaldāts, es dūru ar durkli, cirtu ar zobenu.

—    Es redzēju, kā jūs cīnījāties pie Kantonas, — teica matrozis. — Bet uz kuģa vienu biedru pakāra pie rājas par to, ka esot iesitis kapteinim. Man bija ļoti žēl viņa. Kapteinis bija īsts zvērs, nokodis matrozim ausi.

«Saša bijis karavīrs . .. Ikviens dzīvē kaut ko ir pieredzējis,» domāja Jegors.

Atveda slepkavu. Jegors ieskatījās viņam sejā. Jegoram likās, ka noziedznieka acīs pavīd baismīgs, ļauns prieks, it kā nogalināto cilvēku mokas stāvētu viņam

acu priekšā un laupītu mieru. It kā viņš pats priecātos par to, ka tūdaļ viņu nobeigs un līdz ar to visu ļaunumu, bet tai pašā laikā viņam sevis žēl.

Arī bail ir viņam.

Klaidoni piesēja pie koka, viņš parāva augstāk roku, kad viens no sējējiem ciešāk savilka virvi. Tagad bija redzams tikai viņa pakausis ar sapinkāto matu lēkšķēm. Visi klusēja un steidzās. Vienīgi Rodions mierīgi savilka virves kā dzeņaukstes pie sakām, it kā veikdams vajadzīgu un derīgu darbu.

Par šāvējiem pieteicās vairāki mednieki. Ikviens no tiem vakar bija redzējis sacirstos cilvēkus.

—     Sīksta dzīvība viņam! — pēc pirmās zalves kāds noteica.

—    Grib vēl dzīvot! — Rodions piekrita.

—     Tāda ir dzīve! — runāja Sliece, soļodams blakus prezidentam uz atradnēm.

Bet zeme jau bija nomīdīta un koks sadedzināts.

—     Dzīve ir cīņa, un cīņu nevajag apslāpēt… Tā ir neizbēgama, par spīti visiem likumiem un nosacījumiem.

Jegoru sagaidīja Katja, lēkādama kā mazs bērns. «Vai tikai vedekla nav prātu zaudējusi?» nodomāja Jegors.

—     Māmuļa, māmuļai — sauca Katja, rādot uz laivu, kas tuvojās krastam.

—     Mana sieva atbraukusi! — pateica Jegors un vāri pasmaidīja, kā tikko izveseļojies.

Nataļjai pie deniņiem vīdēja sirmums, lai gan seja izskatījās svaiga un iedegusi. Viņa bija piemiegusi acis ir no spilgtās saules, ir aiz prieka. Airēja Aleksejs — Kuzņecova jaunākais dēls.

—     Beidzot atkļuvu gan līdz tām tavām atradnēm, — sacīja Nataļja. — Arī Fedja drīz būs klāt. Viņš grib atvest līdzi lāci, lai tas zvalstītu kratīkli. Un kā tu šeit jūties, pārgalvniek? Ak tu, mīlulīt, manu mīlulīt! — viņa mīļi noteica, paceldama divus saiņus. Bet Katja un Tatjana tūliņ viņai tos atņēma.

Aleksejs metās pie brāļa Vasilija.

—     Nu, iesim uz cirtni, es tev parādīšu, kā iegūst zeltu! — Vasilijs apskāva brāļa plecus.

—    Kam tu viņu tūliņ ved uz cirtnil — iesaucās

Kseņa. — Aizved uz arteli, kur trumpus sit, uz zeltu spēlē! Vai uz restorānu pie ķinieša. Strādāt viņam vajadzēs vēl visu mūžu, kas tad tur labs tai tavā cirtnē? Vai viņš darbu dzīvē neredzēs, vai? Aizved pie pulksteņmeistara, lai paskatās!

—    Māmuliņ, māmuliņ, — rosījās Katja.

Kseņa izskrēja no ceptuves un zemu paklanījās.

«Paskat, cik lišķīga,» Kseņa domāja, noskatīdamās,

kā Katja luncinās ap vīramāti. «Ir gan čūskiņa, sainīti paķērusi!»

—        Nu, ved mani savā istabā! — Natajja sacīja Jegoram.

—    Iesim, Nataļja.

—    Kam tu tāds noskumis, vai nepriecājies?

Nataļjai visi zemu klanījās.

—        Ka tik es te nepaklūpu! — viņa pasmējās un pati atbildot pieklājīgi paklanījās uz visām pusēm.

—        Jūs, māmuļ, tik pazemīgi neklanieties, — aizrādīja Saša. Viņš sāka dzīt projām ziņkārīgos. — Šeit jūs esat prezidenta sieva!

—        Mūsu Fedja jau braucot! — Tatjana paziņoja.

—   Vedot līdzi lāci!

*     * *

—        Jegor! Ātrāk! Nelaime! — atrāvis vajā durvis, kliedza Fedosejičs. — Ātrāk steidzies palīgā! Arteļnieki pārdzērušies! Te nu ir sekas, daži jau baijojās, ka par izlietajām asinīm dievs sodīs. Cilvēki nepanesa to nāves soda izpildīšanu un apdzērās! Tā notiek arvien. Maitas! Pļēguri!

… Jegors gribēja pēc pusdienām parādīt sievai izraktās ejas un šahtas, gan savējās, gan citu zelta skalotāju. Viņš ne vārda nebija teicis par to, kas todien notika.

—        Nāc ātrāk! Ņikita grib padzīt ķīniešus … Tur notiek kautiņš! Timofejs un Saša nespēj savaldīt. Ķīnieši atsūtīja mani pēc tevis. Tur viss artelis apdzēries.

Laiva ātri aizslīdēja uz Siļina krastu. «Ņikita dzērumā nav nocieties … Viņam jau sen zobs uz to ķīniešu arteli,» domāja Jegors.

Atradnēs gandrīz neviens nestrādāja. No laivas Jegoram līdzi izlēca Fedosejičs, Iļja, Vasja un iereibušais Lomovs. Pretim viņiem panācās ķīnietis Lītjufans, kas bija patvēries aiz izsviestās zemes kaudzēm. Viņš turēja plaukstu uz kreisās acs. Neteicis ne vārda, ķīnietis pagāja garām Jegoram uz upi.

—        Zvērs, antikrists! — Siļins metās krūtīs Ņikitam.

—    Ej projām! … Aizskar tikai vēl kādu, un mēs tevi pakārsim! — arī Siļins bija pilnā.

Visapkārt drūzmējas piedzērušie arteļa zemnieki, turpat stāvēja vecticībnieki un ķīnieši ar rungām un lāpstām rokās.

Ņikita vēl tiecās kauties ar Sašu, bet Timofejs nelaida viņu.

—   Nelien klāt! — uzsauca viņam Saša.

—    Riebekli, ķēms, es tev vēl parādīšu.

—        Ak atbrauci gan? — noprasīja Kotajs Ovčiņņikovs. No viņa plūda tik stipra degvīna smaka kā no spirta mucas.

—        Suns! Nešķīsteņus tu aizstāvi? Pret dievu ej! Pret caru! — maza auguma rudmatis ar mežonīgi nekaunīgām dzērāja acīm satvēra Jegoru aiz apkakles.

—    Kas ir suns?

Kāds no mugurpuses iezvēla Jegoram pa galvu. Iezibējās cirvji un lāpstas.

—        Tad tu ar rungu no mugurpuses? — Jegors iekliedzās.

No spēcīgā zvēliena Jegoram nokrita no galvas cepure. Jegors nosvieda Terentiju zemē. Jegora dūres trāpīts, rudmatis novēlās tam pāri. Jegors izrāva kādam kauslim no rokām lāpstu un vicināja to sev apkārt.

Atskanēja šāvieni. Iļja un Vasja bija izšāvuši ar revolveriem gaisā.

Jegors piegāja pie vecticībnieku bara.

—        Kas par iemeslu? Kāpēc kaujas? Kāpēc jūs esat šeit?

Vecticībnieki skriešus devās projām.

—    Vajag sadot visiem! — pūlī kāds iesaucās.

Jegoram bija saplēsts krekls, galva notašķīta ar asinīm. Ķīnieši, sablīvējušies cieši kopā, draudīgi cilāja lāpstu un kapļu mežu. Bet zemnieki metās tiem virsū, cenzdamies kādu izraut laukā no blīvā pūļa.

—       Pāri ežai nekāp! — Jegors sacīja Ņikitam. — Ja pārkāpsi, padzīšu.

—   Mani?

—       Tevi! — attrauca Jegors un, satvēris viņu aiz krekla un ādas jostas, pacēla augšup. — Es tevi samīcīšu!

Pūlis izklīda.

Jegors lika pārstāvjiem un arteļu vecākajiem rīt agri skaidrā prātā ierasties rezidencē uz sapulci.

.. . Līdz ar gaismiņu pirmais ieradās Siļins un pavēstīja, ka visi atskurbuši un gribot Ņikitu padzīt pavisam.

.,. Nataļjai jau bija viss pastāstīts, un viņa ar skumju seju sēdēja uz prezidenta ķeblīša pie loga.

—       Vai tev, kūma, zobi sāp, vai? — vaicāja viņai Timotejs.

Viņas dēli vēl gulēja, atspieduši galvas pret dzelzs lādi, kurā glabājās sabiedrības zelts.

Atnāca Gurans.

—       Ļaudis norimuši! — viņš pateica. — Ņikita šodien nav atbraucis.

—   Un pārējie? — gribēja zināt Siļins.

—   Visi sapulcējušies.

Saule jau bija uzlēkusi. Jegors apjozās, paņēma karti un izgāja no istabas tūliņ aiz Timoteja.

… Atkal ziedēja ceriņi, un putni skaļi vīteroja. Kaut kur noskanēja spalgs sprakšķis.

Jegors gribēja nokāpt no lieveņa, bet paklupa un nogāzās zemē, tā viņam nekad nebija gadījies.

—   Par ko tu nokriti? — Siļins brīnījās.

Jegors nespēja piecelties un it kā smaidīja.

—   Par ko tu smejies? — Siļins īgni norūca.

—       Es nesmejos, — nogārdza Jegors. — Es vairs necelšos …

—  Tu … Ak dievs!

No kaut kurienes atdrāzās pārbijies Ņikita.

—   Kas šāva? Ko nogalināja?

*     * *

Pat tie, kas neturēja labu prātu uz Jegoru, nespēja aptvert, kā var nogalināt tik spēcīgu vīru, zem kura jūga, kā viņiem šķita, smaka visas atradnes.

—        Beigusies tava vara! — sacīja vīram Nataļja, kad Jegors atguva samaņu. Viņš gulēja istabā, kuru pats bija cēlis. Ap krūtīm viņam bija apsietas tīras lupatas. Taču acis izskatījās nespodras, un viņš pats bija ļoti vārgs. — Vedīšu tevi uz mājām, — sieva noteica. Viņai gribējās aizvest no šejienes visus savējos, tomēr viņa saprata, ka tā būtu bēgšana, kas darītu kaunu viņas vīra pasāktajam darbam.

—   Nogalināja tevi kā caru! — brīnījās Timofejs.

—       Brauksim, brauksim … Vecmāmuļa izdziedinās… Rīt pat brauksim projām… Labo roku tu nevari kustināt, par laivas vadīšanu tev nav ko domāti

Atnāca Bute.

—       Saša, kas šāva? — vaicāja Siļins, kas kvernēja istabas stūrī.

Saša noguris apsēdās līdzās.

—   Kāds svešinieks! — viņš atbildēja.

—   Vai Vasjam galvu nepārsitīs? — Iļja baiļojās.

Saša bija ļoti satraukts.

—       Es atradīšu to, kas šāva! — pēkšņi izsaucās Vasilijs.

Saša stingri paskatījās uz viņu.

—       Kas šāva uz tevi, tēvoci Jegor? — tincināja Iļja, stāvēdams uz ceļiem pie Jegora guļvietas.

—   Nezinu … — tikko spēja izrunāt Jegors.

—       Tādu ir daudz, kurus varētu savervēt šādam darbam, — domāja Fedja. Viņš bija tikko atbraucis.

—       Šāva svešinieks, — stingri noteica Saša. — Tas jāuzzina!

—   Jegor … — istabā iedrāzās Ņikita.

—   Ej, ej laukā! — Saša izgrūda viņu ārā.

Naktī Jegors murgoja. Viņš nāca pie samaņas, kad saule jau bija augstu. Laivā virs viņa galvas bija pārvilkta bura, lai saules stari nekarsētu.

—       Es izdziedēšos šeit, — viņš tikko dzirdami pateica, — kauns aizbēgt…

—       Vai kapā gulēt tev nebūtu kauns? — sieva iebilda.

—   Kas ir tas puisēns?

—   Tagad tavs dēlēns! — laipni atbildēja Nataļja.

Laivas pakaļgalā sēdēja svešs puišelis ar baiļu pilnām ačelēm. Fedja un Aleksejs ķērās pie airiem.

Nataļja stūrēja. Fedja bija atstājis lāci atradnēs un atgriezās ar brāli uz mājām.

Ceriņu kupenas uz kraujām, lāpstu šķindoņa, miltu noliktava, ceptuve, Vasja un Katja uz krasta, Kseņa ar vīru un simtiem zeltraču, kas pavadīja savu prezidentu, — viss Jegoram sāka griezties riņķī un pagaisa.

Simtiem lāpstu un šauteņu abos krastos paslējās augšup, un atskanēja šāvieni. Itin kā šobrīd visi justos saistīti ar savu smagi ievainoto prezidentu ātri un klusi projām slīdošajā mazajā laivā.

—  Kad izaugs, būs viņam vēl viens strādnieks! — sacīja Sliece, stāvēdams pūlī Kuzņecova pusē.

—   Man viņa ļoti žēl! Un vēl to es jums teikšu: tagad vairs nebūs tādas kārtības… — ierunājās pulksteņmeistars.

Sliece izsmējīgi pavīpsnāja. «Tagad varēs šo vai to iesākt!» viņš nodomāja.

Garām nāca Bute un pameta žiglu skatienu uz Slieci, kas neviļus apjuka. Butēm līdzi vilkās pavecs ķīnietis, kuram vakardienas kautiņā bija izsituši aci.

15

Pilsētā valda tāds karstums, ka Pjotram Kuzmičam negribas iziet pat dārzā. Barsukovu māja ir spodra un plaša. Kabinetā — zvēru ādas, vietējo iedzīvotāju darināti izstrādājumi, grāmatas, herbāriji, albumi. Bet Pjotram Kuzmičam tas viss apnicis.

Barsukovs varētu sapazīties ar ārzemju tirgotājiem. Pēdējos gados Habarovskā ieradušies vairāku lielu firmu pārstāvji. Novada ostās ienāk arvien vairāk kuģu ar Vācijas karogu. Jaunais gubernators realizē savu politiku, jūtams, ka viņš cenšas nomākt amerikāņu tirdzniecību un neļaut tai izvērsties Vladivostokā.

Taču Pjotrs Kuzmičs nedzenas pēc paziņām. Viņam patīk daba, un viņš atzīst par labāku doties uz salām pazvejot zivis vai pamedīt. Nesen viņš pasūtījis sev pa pastu visjaunāko fotoaparātu.

Pret vakaru gaiss ir rāms, taču tveice nav mazinājusies. Barsukova sieva rosās dārzā, kuru iekārtojusi uz nogāzes. Aizpērn no cietuma atsūtītie arestanti

uztaisījuši sētu ap Barsukovas dārzu. Tajā lieliski saauguši ķirši un ievas, viņa izaudzējusi arī vairākas ļoti retas japāņu puķes. Gar sētu aug biezi upeņu un aveņu krūmi, brīnišķīgi iesakņojies smilts ērkšķis.

Pjotra Kuzmiča sieva irkutskiete sen pieradusi pie Amūras novada. Barsukovu bērni jau paaugušies un aizbraukuši mācīties uz Pēterburgu.

Pjotram Kuzmičam gribas doties uz Amūras lejgalu, iegriezties Nikolajevskā pie Amūras grīvas, kur viņš ilgu laiku dzīvojis. Senāk Barsukovs bija izvadājis uz apmešanās vietām no Krievijas centra guberņām šurp pārcēlušos krievu zemniekus, un viņam līdz šim laikam patika apmeklēt šo pārceļotāju sādžas.

2ēl bija arī Nikolajevskas. Kopš apgabala pārvalde tika pārcelta uz Habarovsku, pilsētiņa panīka. Tagad Pieamūras novada centrs ir Habarovska. Iecelts ģenerālgubernators, atbraukuši milzum daudz ierēdņu. Habarovskā dzīvo desmit ģenerāļi! Tajā stāv karaspēks, uzbūvētas kazarmas ir kareivjiem, ir matrožiem. Pa upi braukā kara kuģi. Ierīkoti ceļi. Tiek apspriesti projekti dzelzceļa būvei no Vladivostokas līdz Usūri augšgalam.

Habarovskā cita pēc citas tiek celtas modernas savrupmājas no balta akmens. Tiek iekārtoti dārzi. Galvenā iela izplesta plata jo plata, vēl, pēc Muravjova ieceres, tai jāizskatās līdzīgai Elizejas laukiem. Bet pagaidām šī vieta iegrimusi uz nogāzēm un gravā uzcelto lauku mājeļu un būdu jūrā.

Barsukovs zināja, ka viņš te vajadzīgs, varbūt pat vairāk kā dažs labs cits. Viņš līdz šim laikam nekad nebija atteicies doties tālos komandējumos. Ģenerālgubernators viņu ieredz un cienī.

Taču Habarovskā vēl arvien neatlaidīgi klīst baumas, ka Amūras lej galā un pie Zejas augšteces plēsoņas izmanto vairākas atradnes, kas ļoti bagātas ar zeltu. Pēc muitas sniegtajām izziņām, atkal ārkārtīgi pieaudzis ievesto preču daudzums. Eksports palielinājies tikai vienā virzienā — uz Mandžūriju. Uz turieni sākuši sūtīt no Vladivostokas vīnus, apelsīnus un konservus. Barons Korfs tagad piekrīt domām, ka Vladivostoka var kļūt par tranzītostu, lai nogādātu kravas uz Ķīnu, vajadzīgi tikai labi ceļi. Visi atbalsta projektu, pēc kura Vladivostoka ar Pēterburgu jāsavieno dzelzceļam, kas

ies pār Ziemeļmandžūriju. Tikai Pjotrs Kuzmičs nepiekrīt šai afēristu izdomai. Viņš atceras, kā Tifuntajs, tiem izdabādams, uzstājās ar runu sanāksmē.

Barsukovam likās, ka gar logu aiziet pazīstams golds. Pēc brīža pie durvīm klauvēja. Sulainis ķīnietis aizgāja atvērt, un tūliņ kļuva dzirdama bāršanās.

—  Nu, taču! Nu, taču! — pīkstēja sena paziņas balss.

Tas bija Beldis no Milku sādžas.

Barsukovs izgāja pretī un ieveda goldu savā kabinetā, un pats iepriecināts sāka soļot šurp un turp, berzēdams rokas. No garlaicības un noguruma vairs nebija ne vēsts.

Beldim šajā vasarā gadījušies neparasti piedzīvojumi. Viņš atgriezies uz mājām no Mandžūrijas pilsētas Sansinas, no tirgus. Tur viņam nekas nav paticis, un viņš nožēlojis, ka braucis turp un velti zaudējis laiku.

Veco mandžūru Sansinā gandrīz nemaz neesot palicis. Visi jaunie runājot ķīniešu valodā un kļuvuši līdzīgi ķīniešiem. Pilsēta izaugusi, bet vēl tikpat netīra kā senāk, it visur ložņājot zagļi un blēži. Pat gubernatora mītnē Beldi saņēmuši nevis mandžūri, bet ķīnieši, kas vāji pratuši mandžūru valodu.

Atpakaļceļā caur Habarovsku, tur, kur kuģu un laivu piestātne, kur uz augstās, mālainās kraujas paceļas baznīca un kur popi sacenšas zvanu spēlē tā, ka aizskan pāri visai Amūrai, viņš tirgū saticis Ulugu no savas sādžas.

Abi izdzēruši pa mazam mēriņam hanšina un tad vēl pa vienam .. . Ulugu pastāstījis Beldim, ka visu vasaru nodzīvojis atradnēs un pamatīgi saskalojis sev zeltu. Tagad atbraucis, lai visu pārdotu ķīnietim.

Beldis klausījās, un viņu pārņēma dusmas. Belda acis urbtin ieurbās sarunu biedrā. Viņš pats arī labprāt skalotu zeltu un vestu uz Ķīnu pārdot dzeltenādainajiem. Turp atļāva braukt, un ceļā ne krievi, ne mandžūri goldus nepārmeklēja, jo par to pastāvēja krievu un ķīniešu valdību līgumi un noteikumi.

Beldis nepievērsa ne mazāko uzmanību dažādajiem ragiem, stopiem un zvērādām Barsukova kabinetā. Par krieviem, kuri tādas lietas savāca nevis pārdošanai, bet kolekcijai, viņš nicīgi pasmējās. Beldis sāka stāstīt par atradnēm, krietni vien piepušķodams.

—   Šeit, Habarovskā, tagad dzīvo Gao, — viņš pateica, — tas uzpērk visu zeltu!

«‘Gao!» Barsukovs nodomāja. «Gao tagad uzlidojis augstu, viņam nav ko bēdāt, lai kā viss beigtos!» Gao vecākais dēls bija apprecējis kāda izsūtītā meitu un salaulājies ar to pareizticīgo baznīcā. Viņš būvēja sev divstāvu akmens savrupmāju baznīcas laukumā. Strādnieki viņam krievi, ķīniešus viņš darbā neņem. Ikvienu viņš prot izmantot, jo dāsni dzirda ar degvīnu. Daudz ziedo baznīcai, pilsētas labiekārtošanai un labdarīgiem mērķiem.

Beldis aizbraucis uz atradnēm. Uz atradņu robežas sardze stingrāka nekā uz Krievijas un Ķīnas robežas.

Cilvēkam, kuru viņa labākajos nodomos piemeklējusi neveiksme, kurš ar muļķīgo braucienu sagandējis visas savas atmiņas par pagātni, nekas cits jieatliek kā izgāzt uz kādu savas dusmas. Beldis nolēma, lai tad visiem klājas slikti.

—   Atradnēs nav nekāds kārtība, tur nav, kas vadīs, mūsam tur aplaupa … Arī manam … tur zelts skalo, kas izbēga . . . Sināms, tas staigā visur! Politisks staigā!

Beldis zināja, ka tā sauc katordzniekus, kurus uzrauga visstingrāk, un ka priekšniecība visvairāk baidās no politiskajiem.

—   U-ū! Kāds politisks! — viņš biedēja Barsukovu.

—   Un kur ir Jegors Kuzņecovs? — piepeši uzprasīja Pjotrs Kuzmičs.

—  Jegors? U-ū! Viņam mājās! Viņam vienmēr mājās .. . Nekur neiet. Viņam art maize.

Beldis vēl ilgi runāja ir par dzīvi Milkos, ir par Sansinu. Viņš nespēja norimt, lai gan juta, ka pa īstam melot neprot. Abi nosēdēja līdz vēlam vakaram. Pēc vakariņām Beldis aizgāja. Viņš devās pa gravu lejup uz upi, lai nakti pārgulētu zem savas laivas, bet Pjotrs Kuzmičs, atlaidis sulaini, iededzināja savā kabinetā zaļo lampu, uzvilka augšup salmu aizklāju, kas dienu aizsedza logu no saules kvēles, nolaida lejup marles aizkaru un vakara dzestrumā apsēdās pie rakstāmgalda.

Pēc dažām dienām barons Korfs atkal ataicināja pie sevis Barsukovu.

—   Slepena apsūdzība! — viņš parādīja. — Tambovas zemnieks Ovčiņņikovs atsūtījis sūdzību par savu brāli.

Viņš ziņo par atradnēm, kurās zeltu skalojot daudz ļaužu. Raksta, ka vairs nespējot paciest nelikumības, ko izdarot viņa brālis ar saviem biedriem… Pie upītes Uh … Tur esot ievēlēta vadība un tās vadoni dēvējot par prezidentu. Izlasiet, lūdzu, varbūt atrodiet pazīstamus uzvārdus, te pievienots vesels saraksts. Ko darīt? Ja tur ir zemnieku saplūdums, tad jāaizsūta policija un jāpavēl izklīst, pagaidām neiejaucot žandarmus … Jūs lauksaimniecības ražojumu izstādei ieteicāt pārceļotāju Kuzņecovu, bet izrādās, ka arī šeit iejaukts kāds Kuzņecovs…

—  Droši vien uzvārda brālis.

Gubernators bija novājējis. Viņa skarbā seja iedegusi. Kabinets atradās otrajā stāvā. Lielais logs zem svītraina audekla saules nojumes bija atvērts un aizklāts ar tīkla audumu. Pa logu redzēja attīrītas taigas laukumu ar alejām un tikko iestādītām jaunām liepiņām.

Gubernators sacīja, ja noskaidrotu, ka tas viss taisnība, tad zeltrači no atradnēm tūdaļ jāpadzen. Viņš lūdza Barsukovu sagatavoties un bez kavēšanās izbraukt uz Nikolajevsku.

Pieņemamā istabā Pjotrs Kuzmičs sastapa Olomovu. Barsukovs viņu necieta. Olomovs — vecs amūrietis — senāk bija ņēmis kukuļus no ķīniešiem un zemniekiem, bet tagad tika uzskatīts par godīgāko no policijas ierēdņiem.

—  Atklātas bagātas zelta atradnes! — smaidīdams pavēstīja Olomovs.

Tai pašā dienā tika nosūtīta uz Nikolajevsku pie Amūras telegramma apvidus priekšniekam Skladkovskim un apvidus policijas pārvaldes priekšniekam Teļatjevam. Olomovam gubernators pavēlēja ar pirmo kuģi doties uz Amūras lej galu.

Pēc sarunas ar gubernatoru Olomovs aizbrauca uz viesnīcu, kur satikās ar uzticamu cilvēku, Ļevašova zeltrūpnieku kompānijas pilnvaroto, kurš tikko bija atbraucis no Pēterburgas.

Tajā dienā arī pie Barsukova ieradās zeltrūpnieki Benarcaki un Ginsburgs. Benarcaki bija manāmi novecojis, tomēr vēl spēcīgs un možs. Viņa tuklos pirkstus rotāja gredzeni ar dārgakmeņiem, aprocēs mirdzēja

briljantu manšetpodziņas. Ginsburgs bija stalts un skaists vīrietis, tērpies kā Londonas dendijs.

Abi zeltrūpnieki veda sarunas ar Korfu, lai piešķir viņiem zemes platības pie Amūras pietekām, tad varētu tur uzsākt zelta meklēšanas darbus. Jau pagājušajā gadā viņu pilnvarotie bija atbraukuši uz šejieni. Šogad pie Amūras ieradušies saimnieki paši.

Barsukovs uzaicināja viņus pie sevis mājās. Benarcakiiegriezās pastā un nosūtīja uz Pēterburgu telegrammu, kuras saturu neviens no kantora darbiniekiem nesaprata.

… Pie Barsukovu galda Benarcaki pastāstīja, ka viņš iepazinies ar Ginsburga kungu uz kuģa, kas ceļ pasažierus pāri Baikālam.

—   Cik tur lieliski dabas skati, brīnišķīgāki nekā pie Zenēvas ezera! Bet Pēterburgā, kungi, neviens tam netic, lai gan es to esmu tūkstoškārt apgalvojis!

Atceroties, kādas galvaspilsētā klīst valodas un kā tur neviens neko negrib zināt par šejienes skaistajām vietām, Benarcaki atmeta galvu kā Gogoļa Betriščevs un no visas sirds smējās, uzsizdams ar plaukstu uz Irkutskā uzaugušā jaunā džentlmeņa ceļgala.

—   Atdodiet Pieamūru amerikāņiem vai vāciešiem, un pēc gadiem desmit šeit būs tas pats, kas Kalifornijā. Vladivostoka nemaz nebūs sliktāka par Sanfrancisko.

Mūsu Pēterburgas kungi jutīsies pagodināti, ja varēs atbraukt šurp uz modernajiem kūrortiem. Bet pagaidām savējos pat zināt negrib, viņiem nav ne mazākā priekšstata par tiem! Nejēgas! Viņiem šķiet, ka šeit jūra ir auksta! Ha-a-a …

Benarcaki pastāstīja arī to, ko nesen bija uzzinājis, — pazīstams miljonārs sibīrietis mirstot novēlējis visu savu milzīgo bibliotēku Krasnojarskā nevis pilsētai …

—   Vai varat iedomāties, kam?

—   Ķeizara publiskajai bibliotēkai?

—   Nekā nebija! Kongresa bibliotēkai Vašingtonā! Tagad amerikāņi izved to no mūsu zemes šeit pa Amūru!

«Jums deguna galā!» viņam gribējās pateikt.

Ginsburgs spēlēja klavieres. Pēc tam viņš pastāstīja par Angliju, kur tēvs viņu nesen aizsūtījis. Viņš jūs

moja par Dizraeli un izteica domu, ka, tikai pateicoties viņam, šī valsts sasniegusi tādu uzplaukumu un varenību.

—   Cik angļi drosmīgi rīkojas Indijā, Ķīnā, Āfrikā … Dizraeli ir radījis mūsdienu Anglijas impēriju!

Vecais zeltrūpnieks pa to laiku drūmi klusēja. Viņš zināja, ka Ginsburga tēvs, par spīti savai izcelsmei, tomēr saņems no cara barona titulu par nopelniem zeltrūpniecībā.

Bet Beldis bija jau atgriezies Milkos un pastāstījis visu Denguram, kurš, tāpat kā viņš, nesen bija braucis uz Sansinas tirgu.

Denguram vēl aizvien bija saglabājies možums, un viņš tā mīlēja dzīvi it visās izpausmēs, ka pats par to brīnījās. Šķielace Isenka pirms vairākiem gadiem bija dzemdējusi viņam dēlu. Nu jau apritējis daudz gadu, kopš Dengura kļuvis plikpauris. Bet ko var darīt!

—  Kā man gribētos vēl tikt lielā godā! — viņš izsaucās.

Pirms četrdesmit gadiem Dengura bija halada — Belda cilts vecākais. Un tagad? Pēc brauciena uz Sansinu viņš vairs necerēja kaut ko gūt no mandžūriem. Viņš jau sen bija atradis no šo trūkumcietēju un ubagu masas, no viņu smirdoņas Un netīrības, no nāves sodiem. Sasien cilvēkam rokas un liek notupties uz ceļiem. Tas padevīgi noliec galvu, bende žigli pielec klāt un atvēzējas … Tpu!

Tur pie mandžūriem viss brūk kopā, un viņi paši izskatās kā iepuvuši! Bet kā ostās rīkojas dzeltenādainie — taisni baismīgi! Dengura gan atrada tur vairākus no senajiem paziņām. Bet tiem vairs nebija senā spēka!

Tautā rūgst nemiers, kārtības nav, visa tirdzniecība veiklo ķīniešu rokās, viņi ir amatnieki, zemkopji un policijas ierēdņi: «Vai tiešām arī mana dzīve aizritējusi veltīgi? Vai tiešām Udogam taisnība? Nē!» Dengura negrib atpalikt no Udogas. Tas, lai gan gados vēl jauns, jau izlauzis sev ceļu, ticis augstā amatā un vēl arvien cenšas. Jā, ko līdz, ka viņš, Dengura, daudz strādājis, sen jau iemācījies lūgt dievu baznīcā un nogriezis savu bizi. Bet nu ieradās Beldis un pateica, ka bijis

Habarovskā un sūdzējies. Drīz visus zelta skalotājus padzīšot no atradnēm.

Arī Dengura nolēma sūdzēties, tikai ne gubernatoram. Vasarā taču visi izbrauc. Droši vien arī Korfs dodas izbraukumos, ja laiks ir labs. Tātad no visaugstās priekšniecības labuma maz. «Beldis tur jau sūdzējies, ko lai vēl gaidu?» Dengura zināja, ka Nikolajevskā par apvidus pārvaldes priekšnieku iecelts Tejatjevs. Un atradnes atrodas tieši viņam pakļautajā apvidū. Dengura nolēma aizbraukt uz Nikolajevsku, iesniegt sūdzību Teļatjevam un tādējādi aizsteigties priekšā Beldim. Viņš cerēja, ka viņu par pareizo ziņu sniegšanu apbalvos. Dengura pārvarēja slinkumu un kopā ar savu jauno sievu devās laivā uz upes lejgalu. Viņš tikai baidījās, vai kāds nav jau ziņojis pirms viņa un Belda! Tādēļ Dengura uztraucās un steidzās. Tāda rīcība, kad vienkāršie ļaudis paši ievēl varas vīrus, nepatiks nevienam — ne krievu, ne ķīniešu priekšniecībai. Dengura bija dzirdējis, ka to republiku pie Zeltugas aplenkuši ir ķīniešu policija, ir viņu karaspēks … Un runā, ka pie Uh upītes ari darbojas želtugieši…

No zemnieku atriebības Dengura nebaidījās. Senāk Denguram ne vienreiz vien bija draudējuši un mēģinājuši iebiedēt viņu, bet viņš zināja, ka tad, kad aizstāv likumu, — nav jābaidās …

16

Naktī pār klintīm spīdošais mēness izskatījās kā pakārts pie debesīm, lai apgaismotu apkārtni. Vasilijs un Katja atgriezās pa krasta taku no jaunā, tālā lauciņa, kur bija gribējis skalot zeltu Jegors. Pakrastē sudrabaini mirdzēja koku galotnes, un varēja dzirdēt, kā urdz strauts. Nakts bija tveicīga un rāma, arī viņu abu jūtas bija rāmas un skumīgas.

Kad tālumā paspīdēja uguntiņas, Katja kā nogurusi uzlika rokas vīram uz pleciem un ielūkojās viņam sejā. Viņas actiņas spulgoja.

Piepeši Vasja iebruka un, akmeņiem dārdot, nobrauca lejup un nozuda krūmājā. Sudrabainajā zaļumā bija redzama viņa nobrauciena sliede. Katja metās

viņam pakaļ. Vasja aizvēlās līdz pašai krastmalai. Starp milzīgajiem koku stumbriem parādījās cilvēks.

—   Vasja? — viņš vaicāja.

—   Es pats! — Vasja saskatīja pazīstamu ķīnieti.

—   Aizej atpakaļ… Šodien slikts cilvēks te ir …

—   Kas dzirdams par tēvu?

—       Tētiņš dzīvs! — ķīnietis atbildēja. — Atbrauc cilvēki. Un saka.

—       Iesim ātrāk projām no šejienes, — mudināja Katja, — šito Saša norīkojis sardzē.

Abi jaunie vecajā vietā nebija bijuši veselu nedēļu. Pie ugunskura uz liela kluča sēdēja Lomovs ar šauteni rokās, turpat līdzās vairāki zellrači klausījās, kā savā starpā atkal strīdas Students ar Slieci.

No baļķiem celtajā Kuzņecovu mājiņā bija tumšs. Durvis iečīkstējās. Tatjana uzlēca kājās un iededzināja uguni.

—   Kā klājas tēvam?

—       Atbraucis Kseņas brāļadēls, tas viņu redzējis, pagaidām vēl gultā, — Tatjana atbildēja.

—       Bet vakar naktī atkal bija pienācis klāt kāds cilvēks, uz viņu šāva. Zālē bija redzamas asinis… No rīta tās uzgājuši un parādījuši suņi.

—       Acīm redzot, taigā dzīvo cilļvēki! — sacīja Vasilljs.

—       Ik nakti Saša ap atradnēm izvieto sargus. Fedosejičs saka, ka ķīniešu arteļi esot neapmierināti, sākot kurnēt, sūdzējušies viņam, ka maz nopelnot. Saša sūta ķīniešus uz taigu sardzē.

—   Vai tas cilvēks arī šāva?

—       Atbildēja gan. Iļja atrada lodi. Tāda pali kā tā, kas trāpīja tēvam. Spiridons gatavojās doties taigā, solīja to cilvēku noķert.

«Vai paliks dzīvs?» tā domāja ikviens zelta skalotājs atradnēs, tomēr, Jegora bērniem dzirdot, par to nekad nerunāja. Ļaudis brauca no Amūras un uz Amūru un bieži atveda jaunas vēstis no Uraļskas. Kā redzams, Jegors vēl arvien bija ļoti vārgs.

—       Spiridona daba ir zināma! Bet kā viņš varēs to cilvēku izsekot? Nav jau ziema, pēdas nav redzamas! Pabrien kādu gabalu pa upi, un pēdu vairs nav, kur tad

lai meklē? Un, ja tas nošaus Spiridonu pašu, kur tad lai viņu meklē?

—   Siļins sūrojās, sak, sādžā nodzīvojām piecpadsmit gadus, ne reizes netikām kāvušies! Bet tiesāt un sodīt, sak, vajadzēs atkal … Un pēc tam teiks, ka bijusi izrēķināšanās, patvarība . . . Izdot valdībai nevar, tad slēgs atradnes. Piedot arī nevar. Saša teica, ka ķīnieši nebaidoties, tikai jāpasaka viņiem, kas jādara. «Mūsam daudz cilvēks, viņi prāto, mūsam cilvēks nav žēl!»

No rīta Vasilijs izdzirda, ka pārnācis Saša.

—   Uz lūgšanu! Uz lūgšanu! — viņš sauca. — Pielūgt dievu! Par caru, par tēvzemi, par tēti un mammu! Par maziem bērniņiem! Par vecmāmu un vectēvu! Visiem jāskaita lūgšana.

—  Bet es esmu ebrejs, Butes kungs! — pretojās pulksteņmeistars.

—   Savs dievs ir! Piektdienā zeltu nepērc, pulksteņus nepārdod! Skaiti lūgšanu, lūdz, lai piedod. No pirmdienas tirgojies’atkal! — Bute attrauca. — Politiskajs! Uz lūgšanu! Tūliņ laukā uz lūgšanu! — Saška izvilka aiz kājām no telts Slieci.

Sliecem patika no rītiem ilgāk pagulēt.

—  Es neesmu pareizticīgais …

—  Nāc, nāc . .. Katolis — Kristum tici. Nāc lūdz dievu par caru!

—  Par caru?

Sliece zināja, ja viņš šobrīd pateiks, ka netic ne dievam, ne caram, tad viņu padzīs no atradnēm. Saša sacīs: «Visas tavas nelaimes nāk no mutes!» — un padzīs bez jebkādām ierunām. Un aiz Sašas stāv simtiem zelta meklētāju ar visu viņu tumsonīgo ticību un spēku. Saša pavēlēja ir viņam, ir Studentam agri piecelties un nostāties rindā blakus visvisādiem arteļos pieņemtajiem salašņām no dievticīgiem zemniekiem.

—  Patiešām iznāk, ka par pļāpību jāsamaksā! — Sliece noteica.

—   Par ko netici? Ej! Ej! Stājies rindā!

Saša aizdzina arī Studentu.

—  Lūdz dievu, lai piedod tev muļķību! — Saša atvēzējās ar bambusniedres spieķi.

—   Saša, ari es taču cīnos par cilvēku labklājību! — Students aizrādīja.

—   Zinu! Bet par ko es cīnos? Tu saki, ka būs labi? Kad? Vēlāk? Bet kārtību vajag tūliņ. Nav kārtības? Ej strādāt! Man nav laika!

—   Kārtībai jābūt, bet ne jau dievvārdnieku …

—   Labi! Kad būs cita kārtība, — ievedīsim to. Pagaidām nav. Pagaidām ir šitāda. Pakļaujies tai! Ej ātrāk!

Saša visiem patika. Ar viņu nekad nebija garlaicīgi. Viņam piedeva rupjo apiešanos.

Pēc Jegora sašaušanas Saša kļuva uzmanīgāks. Savu nemieru viņš noslēpa aiz jokiem. Viņš zināja, ka arī viņu un jebkuru no zelta skalotājiem jebkurā mirklī var sasniegt lode. Varēja gadīties arī ļaunākas bries-, mas … Viņš bija sagatavojies uz visu.

—   Bet dieva nav! — smaidīdams platu smaidu, runāja Lomovs, nostādamies rindā kopā ar Kseņu. Viņam aizķērās kāja aiz koka saknes, un viņš rupji izlamājās.

—   Mans tētiņš vienmēr mācīja — visas slimības ieiet cilvēkā pa muti. Visas nelaimes cilvēkam iznāk no mutes. Ko tu pašlaik teici? — Saša noprasīja.

—   Vasja, lasi lūgšanu, — sacīja Lomovs. — Tu esi mācīts . . . paņem, Vasja, lūgsnu grāmatu.

—   Viņā pusē lasa mūks. Bet šeit — lasi tu! — noteica Saša. — Rīt lūgšana jālasa tev! — viņš pavēlēja Studentam.

Vasja paņēma jauno lūgsnu grāmatiņu un sāka lasīt. Visi sirsnīgi pārmeta krustu.

—   Bet runā, ka caru atkal.,. tāpat… — pēc lūgšanas nenocietās Lomovs.

—   Vai cars tevi traucē? Skalo zeltu un klusē! — Saša sāka bārties. — Saklausījies visādus! Muļķis! Viņi aizies, bet tev būs jādzīvo uz vietas. Tevi iebāzīs cietumā, bet viņi teiks — muļķa zemnieks, tumsonis!

—   Vasja, es pošos mājup! — pavēstīja Lomovs.

—   Kā tad būs ar ceptuvi?

—   Es taču palikšu! — iejaucās Kseņa. — Viņš lai brauc. Saimniecību gluži pamest nevar. Šeit es viena tikšu galā. Bez manis viņš neko daudz nesaskalo, bet es esmu aizņemta ceptuvē. Es taču daļu saņemu .. . Viņš viens nespēj darbus veikt. Ir smiltis jārok, ir jāpieved, ir jāskalo … Ko tur viens var izdarīt… Tad jau tu tūdaļ līdz pusdienai sataisies un brauc projām .. .

—   Kseņa, bet kas paliek pie taviem bērniem?

—       Kas paliek? Mājās vecākais dēlēns un mans brālis… Arī vecmāmuļas pieskata …

—   Cik bērneļu tev ir?

—       Astoņi, kā ķīnietim! Jābrauc gan, neko darīt! — kasīdams pakausi un novilkdams cepuri uz pieres, stāstīja Lomovs. Varēja redzēt, ka viņam ne visai gribas braukt projām.

—       Brauc vien, brauc, — mudināja Kseņa, — nav ko prātot! Nevilcinies! Darbi tur droši vien stāv nedarīti … Bet šeit, ja arī kas gadītos, ko no sievišķa var prasīt? Neatstāj astoņus bāreņos!

—   Vai tu domā, ka mūs izklīdinās? — Taņa vaicāja.

—       Kur tādu pulku izklīdinās! Kad ieradīsies, gan jau arī paši papriecāsies.

—       Kā tu bez laivas vēlāk tiksi projām? — raizējās vīrs.

—       Es būšu viena! Kas tad ko bēdāt! Ikviena ģimene paņems par airētāju! Airu cilāšanai, šķiet, man spēka diezgan … Atstrādāšu .. .

Atnāca ķīnietis no restorāna.

Kseņa atstāja viņu ceptuvē un pati aizgāja uz savu zemo, no baļķiem celto būdeli sapost vīru ceļam.

Vecticībnieki laivā atveda sasaistītu jaunu puisi un sāka izskaidrot Sašam, ko tas nogrēkojies.

—       Noperiet viņu! Paši noperiet! — Bute pamācīja.

—    Nākamā reizē — es nopēršu! Tā ir arteļa darīšana . .. Cik sitienus pelnījis, — nolemiet paši. Nosist nedrīkst. Nopērt var — pats vainīgs, lai pats atbild.

Bute aizbrauca uz viņu krastu, ielīda tur štrekā un saliecies pagāja mazliet dziļāk. Tumsā dega vientuļa svece.

Timofejs nosvieda asmeņkapli un apsēdās uz ķerras. Prezidents un policijas priekšnieks sasmēķēja.

—       Slikti! Pasākuši apkrāpt sabiedrības kasi! — pavēstīja Timofejs. — Noteikto daļu vairs neatdod. Noslēpj. Un vai zini, kurš noslēpj? Ņikita Žerebcovs! Ko man darīt?

—   Viņš būs jāiebiedē.

—       Nekas neiznāks. Ļaudis jau samaitāti. Vajadzētu Ņikitu pieķert.

—  To var! — Saša atbildēja.

—   Kā?

—   Jāiesūta pie viņa spiegs! Lai uzzina.

—   Ko tad spiegs tur darīs?

—   Darīs slepenu darbu. Tad viņu varēs pieķert. Tikai vispirms jāpieķer kāds no svešajiem. Ļaudis jāiebiedē. Lai sāk runāt, sak, starp mums ir spiegi, kas staigā apkārt, novēro. Visi baidīsies. Tas nodevas maksās kārtīgi!

—   Vai tu domā, ka Ņikita nobīsies?

—   Jā … Bet, ja nelīdzēs, pieķersim viņu.

Pie mazā, rudmatainā čuvaša ar šķidro bārdeli bija ienācis paciemoties pusaklais ķīnietis Fins. Šis čuvašs, pēc iesaukas «Čivulis», bija vecākais nelielā artelī, kurā strādāja ir krievi, ir ķīnieši.

—   Vai labs ķēriens! — Fins ierunājās. — Vari pārdot man, labi nopelnīsi! Nodevu tu nemaksā! Jegora nav — kālab jāmaksā! Labāk būs, ja es nopirkšu to zeltu, samaksāšu vairāk nekā citi. Man ir nauda.

Fins nopirka todien iegūto zeltu. Civulis un viņa biedrs Ļans pagaudās Sašam, ka viņiem zelta tikpat kā neesot, ka viņu lauciņš slikts, tas bārdainis Jegors esot šos piekrāpis. Tai pašā vakarā Ļans un Čivulis atkal pārdeva zeltu Finam.

Reiz, kad Ļans lēja nost no pannas tikko izkausēto zeltu, garām gāja Bute. Ļans nobijās, ka nu visi uzzinās, bet Saša Kuzņecovs, kā likās, to nemaz neievēroja un aizgāja.

Bute nesa pār plecu dzelzs stieni. Iegājis rezidencē, viņš aizslēdza durvis. Siļins un Bute sāka aplūkot stieni. Uz tā bija iededzināts burts «2».

—       Ak tu, maita! Tas ir viņš, — Timofejs izlamājās.

—  Divsimt soļus no upītes.

—   Jā, tas ir 2erebcovs… Ar stieņiem iezīmējis laukumu, lai sagrābtu to sev, kad mūs padzīs. Redz, cik viņš viltīgs!

—   Viltīgāks par popa teļu. Viņš esot pasūtījis no Amerikas mašīnu. Es domāju, ka viņš melo, bet Sapogovs visu laiku šķendējas, ka pirkums pārāk dārgs, saka, nevarot taču zināt, kas ceļā var gadīties. Manuprāt, Ņikita nodomājis aplaupīt sava arteļa ļaudis…

—   Viņš taču godīgs, — Saša iebilda.

—   Kad citu godīgo nav mājās, — Timofejs pasmējās.

Gurans un Saša pieķēra ķīnieti Ļanu nozieguma brīdi, kad viņš pārdeva zeltu.

—  Nocirtīsim tev roku! — Saša sacīja.

Pieķerto aizveda uz Siļina pusi. Saskrēja visi ķīnieši. Sastājušies apkārt puslokā, viņi drūmi klusēja. Pēc tam visi kaut ko dedzīgi apsprieda. Veselu dienu pa atradnēm vadāja Finu, kuram bija sasietas rokas un kaklā pakārts dēlis ar uzrakstu: «Nav maksājis nodevu!» Katrs drīkstēja viņam iesist vai iespert.

—   Kādu sodu viņam piespriedīs?

—   Nocirtīs roku! — runāja ķīnieši.

Čivuli izveda milzīgā zelta skalotāju pūļa priekšā un nopēra ar bērza žagariem.

Ļanu sita ar bambusniedru nūjām.

.. . Saša skaļi bārās ar Spiridonu Siškinu.

—   Es negribu atzīt šito kārtību, — dusmojās rudais tambovietis, — tu man to neuzspied … Es esmu mednieks. Un es vai nu aiziešu bojā, vai atriebšos par biedru. Jegors var nomirt, bet viņa sašāvējs, šis noziedznieks, staigā pa taigu un smejas par tevi! Un tu vēl liec mums stāties rindā, lai lūdzam dievu, kad politiskie skaidri un gaiši paskaidrojuši, ka dieva nav! Es pakļaujos pats sev, nevis tev …

—   Labi, bet taigā neej …

—   Kaut kāda draņķa zelta dēļ es tev vis neizdabāšu. Es spļauju uz zeltu.

—   Spļauj, bet taigā neej . ..

Ap trokšņotājiem sanāca ļaudis, un sievas pierunāja Spiridonu taigā neiet. Šiškins beidzot bija ar mieru, bet paziņoja, ka tādā gadījumā jau rīt no rīta dosies projām no atradnēm. Uz atvadām viņš sadomāja sariebt Ņikitam Žerebcovam, kuru jau sen turēja aizdomās, ka tas pastrādājis jo daudz ļaunu darbu.

Žerebcovs negaidīja tik agrā rītā ieradušos viesi. Ņikitam galva bija pilna raižu. Visu nakti viņu bija mocījis nemiers.

Pagājušajā gadā, aizbraucis uz Nikolajevsku, viņš tur bija kādam Hamburgas tirgonim pasūtījis savam artelim lokomobili. Drīz šo lokomobili vajadzēja atvest uz Krauju. «Ar tādu kontrabandu vēl neviens nav nodarbojies,» domāja Ņikita, un šī doma viņu iepriecināja.

Viņš apsvēra, ka lokomobilei vajadzīgs plašs smilšu

lauks. Tādēļ Ņikita gribēja padzīt savus kaimiņus — ķīniešu arteli un viņu laukumu paņemt sev. Sākumā viņš paklusām ķildojās ar ķīniešiem. Pēc tam mēģināja pierunāt ar labu un pat lūdza viņus aiziet, paskaidrodams, ka drīz pienāks mašīna un tai vajadzīga platība, kur strādāt.

—   Tu pats esi mošeniks! — ķīnieši atbildēja.

—   Nē, es neesmu blēdis. Es saku taisnību.

Viņu strīds beidzās ar kautiņu tajā dienā, kad sahalīnietim izpildīja nāves sodu un visas atradnes pārdzērās. Kopš tā laika Ņikitam nemierīgs prāts. Pēc uzbrukuma Jegoram viņš tūdaļ apsvēra, ka aizdomas kritīs uz viņu. Viņš visvairāk bija atklāti strīdējies ar Jegoru. Žerebcovs pārbijās, aizdrāzās toreiz pie Kuzņecova, mēģinot kaut kā palīdzēt. — Vai tu zini, ka tevi grib pakārt? — vaicāja Spiridons. — Nē? Tad liec to aiz auss! Kālab tu nemaksā nodevas?

Šiskins tikpat kā ar cirvja kātu iezvēla Žerebcovam pa galvu.

—   Es? Ko tu … Vai tu …

—  Tavam artelim izpeļņa nav mazinājusies, sarukusi tikai desmitā daļa. To ķīnieti, kurš paklusam pārdeva zeltu, apžēloja. Bet tagad visi norāda uz tevi. Tu taču zini, atradnēs klīst spiegi, kās uzmana, viņi meklē vainīgos un atradīs. Par tevi jau ir slepeni ziņojumi… Saša visu iekārtojis kā īstā valstī, gan viņš uzzinās. Es aizeju pats, te personību neciena … Tu visiem pūt pīlītes, ka tev vedot kādu tur mašīnu, bet visi jau sapratuši, ka tu melo… Es braucu projām jau šodien … Tu gan pielūko, ar prombraukšanu uzmanies. Pavēlēts tevi saķert, ja tu bēgsi naktī, tad visu atņems un atdos sabiedrībai. Labāk aizej un visu godīgi samaksā.

Ņikita jau bija dzirdējis, ka atradnēs staigā spiegi.

—   Kas samazinājis desmito daļu? Un kas par to?

—  Redz nu, kā tu sevi nodevi! Muļķi! — Spiridons atbildēja. — Es vairāk negribu ar tevi sarunāties. Pielūko tu, caurais siets, ka neizklāsti visiem, ka biju pie tevis un brīdināju .. .

Ne vārda vairs neteicis, Siškins aizgāja uz krastu. Viņš laivu vienmēr turēja gatavībā. Maisos viņš sen jau bija visu ielicis. Spiridons vēl aizgāja atvadīties no Rodiona un tad aizbrauca.

Ņikita gluži izspūris ierādās pie Siļina.

—   Paklausies …

—   Pagaidi! Vai neredzi, esmu aizņemts. ..

Pie Timoteja sēdēja viesi. Viņi bija atnesuši dāvanas — zīda kreklu un muciņu medus.

—  Dzirdēju un slavēju. Tātad arī jūs gribat skalot zeltu? — Sijins noprasīja.

—   Bet laupīt taču ir grēks! — Ņikita skarbi pāteica.

—   Sitā nav laupīšana, bet brīva rūpniecība … — atbildēja vecticībnieks. — Godīgs, dievam tīkams darbs … Mēs neesam plēsoņas, bet brīvi zelta meklētāji.

—  Vārds vārdā, gluži tāpat runāja mūsu pareizticīgais tētiņš, — Siļins piebilda.

—  Lūdzam, jūsu cienība, iedaliet mums lauciņu! — atbraukušie lūdza Timoteju.

—   Kur nav iezīmēts, — ņemiet! Mums tagad tajā ziņā stingri noteikumi. Ja esi atradis, — aizņem. Nav ko klaiņot no vienas vietas uz otru. Pie mums ir svētie un revolucionāri, viņi kopā skalo artelī, ko dēvē par komūnu. Visu vakaru rēķina, lai būtu taisnīgi, uz mata. Bet jūs dariet, kā vēlaties, tikai neklaiņojiet apkārt un neaizņemiet svešus lauciņus. Tur, kur iecirstas zīmes, — desmit dienas jānogaida, ja īpašnieks neierodas, tad lauciņu var aizņemt.

Atnāca un apsēdās greznā halātā tērpies ķīnietis. Tas bija Gao jaunākā brāļa dēls. Viņš bija atdzinis laivu ar precēm ķīniešiem un paguvis jau uzcelt sev telti. Gao sēdēja, savilcis zem sevis kājas, un, apvēdinādamies ar vēdekli, uz aptiekas svariem svēra zeltu.

Kurskas zemnieks Tonkovs, kurš pagājušajā gadā ieradās atradnēs ar vīzēm kājās un skrandainā svītā, tagad atnāca, tērpies uzvalkā, ar cietinātu krekla apkakli, ar cepuri galvā un spieķīti rokā.

Nikitam nemaz nepatika aiziet no atradnēm. Tomēr palikt šeit viņš neuzdrošinājās. Viņam jau vairākkārt bija likuši saprast, ka viņu tur aizdomās un uzskata, ka viņš nav bez vainas Jegora sašaušanā. Vēl bija nakts, kad Ņikita pamodās un iedomāja, ka viņu taču jebkurā brīdī var saņemt ciet un pakārt vai nogalēt kādā citā veidā. Viņš sastinga, asinis viņam atplūda no galvas.

Viņš ilgi gulēja tumsā nekustēdamies, gandrīz vai pamiris aiz bailēm.

Ņikita pagaidīja, kamēr Siļins palika viens, un tad visai juceklīgi sāka viņam sūdzēties.

Siļins nesaprata, ko viņš grib pateikt. Ņikita stostījās un melsa kaut kādus niekus. Siļinam kļuva žēl šā spēcīgā vīra. Viņš atcerējās, kā toreiz, dzīrojot uz Kraujas, Ņikita aiz prieka, ka izkāsis viesim visu zeltu, lēkāja, ermoņikām skanot. Toreiz viņš ar savu melno, spuraino bārdu un tādiem pašiem matiem izskatījās pēc pūķa.

«Bet manu zeltu tomēr pievāca .. .»

Taču Timofejs nevēlējās atriebties un nodarīt pāri Ņikitam. Viņš nodomāja, ka visa Ņikitas ģimene ir tāda kā nesaprātīga un sajukusi. Un Kotajam šajā ziņā bija vēl ļaunāk . . .

—  Vai zini, vācies projām no šejienes, kamēr vēl esi sveiks un vesels, — Timofejs labsirdīgi ieteica.

Žerebcovs sastinga.

«Ak tad tu tāpat kā citi!» pilns ļaunuma viņš nodomāja.

—   Labi, es aiziešu! — Ņikita pateica. — Bet šeit atvedīs lokomobili. To atvedīs sveši ļaudis, tikai ar plostu.

—  Gan jau, par to nebēdā! Šīs pasakas esam jau dzirdējuši.

«Lūk, nu pienākusi norēķinu diena!» Ņikita nolēma, naidīgi palūkodamies uz Siļinu. Lielais artelis un labi saskaņotais darbs tagad jāpamet likteņa varā, un viņam pašam jāaizvācas projām uz mājām …

—   Vai tu zini, ka Golovanovs nozudis? — Timofejs vaicāja. — Aizlaidies projām . .. Arī pulksteņmeistars aizbraucis. Un taigā kāds izvietojis stieņus, uz kuriem iededzināts tavs uzvārds? Par ko tu nobijies? Jā, no Golovanova vairs ne miņas, un neviens nav redzējis, kad un uz kurieni viņš aizbraucis. Policija man ziņoja, ka slepeni izbraucis no atradnēm un atkal atgriezies Padomnieks. Kā tu domā, ko tas viss norāda? Bet tu man mels tādas muļķības par kaut kādu lokomobili. .. Tvaika mašīna? Zināms, var jau būt, ka tev tāds nodoms ir! Bet tu neesi pirmais, arī Vaņa Berdišovs sāka iepirkt tvaika mašīnas zelta raktuvēm. Tāda mašīna,

zini, ir kā lokomotīve, es jau bērnībā redzēju tādu, tā tikai neskrien, bet stāv uz vietas … Un palecas aiz spēka pārmērības, trīc, pareizāk sakot, raustās.

Iedzer kopā ar mani kādu mēriņu pirms došanās ceļā . . . Man vēl atmiņā, kā tu cienāji mani… Nesen atnāca pie manis viens un teica, sak, tavā būdelē, prezident, grīdas netīras, es atsūtīšu tev kādu sievišķīti, tas sakops… Un es atcerējos, kā jūs uzņēmāt mani Kraujā … Jā . .. Vai zini, Jegors daudz ko palaida garām. Viņš žēloja cilvēkus… Bet mēs abi ar Sašu paši esam vienkārši ļaudis un negribam, lai mūs nogalina kā viņu.

—  Nē, es nedzeršu, es nevaru! — Ņikita vairs nespēja savaldīties. — Bet tu to pieminēsi!

—  Es nekad neko neaizmirstu. Vai zini, ko' par tevi runā?

Augšup pa upi atkal slīdēja vairākas laivas ar precēm.

*     * *

Siļins sacīja Tatjanai Kuzņecovai:

—   Saposies, lai rīt vari doties uz mājām. Sizovi brauc mājup uz Habarovsku, no turienes varēsi nokļūt līdz Uraļskai. Dzirdēju, ka tavs vīrs skumstot pēc tevis. Vasilijs ar Katerīnu lai skalo līdz rudenim. Tikpat nekādu bagātību vairs neiegūsi. Savāc zeltu un dodies projām kopā ar uzticamiem ļaudīm. Es aizsūtīšu Jegoram zāles, arī manējiem varēsi aizvest ciemkukuli, viņi tur nomokās un vēl žēlo mani. Pasaki viņiem, ka drīz atbraukšu pats paklausīties, kā mani lamās. Es labprāt pats aizbrauktu kopā ar tevi, bet te, saki, ir ļaudis, kurus nevaru pamest.

17

Lai cik skarbs bija Ņikita, bet ari viņam sejā atplauka smaids, ieraugot dzimto Krauju un nokoptās druvas. Ņikitam bija liela ģimene.

Tēvs vai prātu zaudēja aiz alkatības pēc zelta, bet dēls nebija tam pieķēries. Viņš bija rūpīgs, lai gan vēl

neprasmīgs zemkopis. Viena no Ņikitas meitām bija jau precību gados, drīz tai apritēs deviņpadsmit gadu, bet vēl arvien nerodas precinieks. Sieva un meitas tiek galā ar saimniecību labāk par dažu labu vīrišķi. Jo viņas nedzer un nedauzās apkārt.

Pēc ģimenes Ņikita nebija tik ļoti noilgojies kā pēc savām mājām. Sieva bija šovasar divreiz atbraukusi pie viņa: pēc siena pļaujas un pēc ražas novākšanas. Noziņot, kas un kā paveikts, un paprasīt padomu, aplāpīt, apmazgāt un apraudzīt…

Lietavas bija beigušās, un iestājies sauss rudens. Acis priecājās, raugoties uz paša tīrumiem, lai gan tie jau novākti. Ņikita nav nekāds klaidonis, nav nekāds plikata, viņam arvien būs no kā dzīvot!

«Piemeklējusi neveiksme, nu, dievs ar to!» nolēma Ņikita. Saruna ar Spiridonu bija viņu satraukusi. Artelis bija nemierā. Atņemt ar varu kaimiņiem labo zelta lauciņu neizdevās. Ņikita bija aizrāvies strīdos. Likās, ka ļauni cilvēki viņam ne par ko nodarījuši pāri — nav Jāvuši izvērsties. Nav gan pasaulē taisnības! Tomēr Ņikita pateica, ka vēl atgriezīsies. Šobrīd viņš skaidri saprata, ka viņu iebiedējuši. Katram gadījumam viņš iezīmēja ar stieņiem labu zelta lauku, bet Siļina policija bija visu uzošņājusi.

Ņikitam ienāca prātā notikums, reiz viens zemnieks bija par agru nopriecājies, ka atgriezies mājās, jo bijis vēl tikai jāpārceļas pāri Amūrai. Šis pie zvejniekiem iedzēris. Un līdz mājām nav ticis, vienīgi nopriecājies! Vēlāk zvejnieki viņu atraduši.

Ņikita Žerebcovs pārmeta krustu, sāka sparīgāk airēt un apkārt vairs neskatījās.

Pārbraucis pāri upei, viņš airēja garām saviem laukiem, virzījās ap Klints ragu un atkal ieraudzīja tīrumus, tikai no otras puses.

Pēkšņi izdzirdis motora pukšķēšanu un svilpienus, viņš atskatījās un ieraudzīja, ka tieši pretī viņa mājai, kuras gaišais skārda jumts jauki izceļas dārza spilgtajā zaļumā, stāv zems, plakans tvaikonis ar lielu dūmeni un it kā uztūkušiem sāniem. Aiz tā redzama tāda kā barža vai liellaiva. Uz krasta daudz šineļos vai baltos kreklos tērptu vīriešu.

Pie smilšu sēres rēgojās melns ērms ar garu dūmeni.

«Lokomobile! Ak dievs! Šitādu kaunu!» nodomāja Ņikita. «Ko es tagad ar to lai daru?» Ņikita pazina kroņa ātrbraucēju tvaikoni no Nikolajevskas. Ar to parasti brauca karaspēka un ostas priekšniecība. Viņš ievēroja, ka augšā uz kraujas staigā cilvēki formas tērpos ar spīdīgām pogām. «Policija?» Ņikita baiļu pilns nodomāja. «Lai gan šoreiz laikam gan tā ir labāk … Tagad es varu būt drošs! Policija un zaldāti! Tikai kādēļ tik daudz policistu? Vai tiešām tās lokomobiles dēļ?»

Ņikita tomēr nosprieda, ka ieradies mājās nelaikā. Viņš gribēja pagriezt laivu atpakaļ, bet uz kuģa noskanēja daži svilpieni: «Nedrīkst!» No kuģa viņu novēroja.

Ņikita izlikās, ka neko nedzird. Viņš nikni uzrāva laivu uz akmeņiem, uzlēca uz klints un paklupa, sāpīgi atsizdamies ar gurnu.

Viņš vēl nodomāja, ka pirms prombraukšanas no atradnēm vajadzēja pārbaudīt savus stieņus augšpus Palsā klajuma. Ne jau vienu lauciņu vien viņš bija iezīmējis. Sargpostenī Ņikita no Gavrilas bija uzzinājis, ka daudzi dodas no atradnēm projām uz mājām. Kādēļ aizbēdzis Golovanovs? Vai tiešām nojautis? Pirms aizbraukšanas Ņikita bija meklējis Golovanovu, bet Gavrila pateica, ka pat redzējis neesot viņu …

Smaidīdams Ņikitam ceļu šķērsoja neliela auguma melnīgsnējs policists. Pat baismīgi kļuva, ieraugot giļaku tādā formas tērpā, turklāt salti smaidot. Ņikita pazina Ibalku.

—   Nāc man līdzi! — Ņikita aicināja.

—  Nē-ēl — Ibalka atteicās. — Vai tu no atradnēm? — it kā neviļus strauji uzprasīja giļaks.

«Ko lai atbild? Nevar taču melot!» Ņikita neatbildēja neko. Sevi lādēdams, viņš gāja tālāk. Lai gan giļaks ir pašu cilvēks, tomēr policists paliek policists, riebeklis caur un cauri, citādi Ibalku nebūtu pieņēmuši. «Uzreiz pieķēra mani!»

Ņikita iegāja savā pagalmā. Zaldāti tur bija sakūruši ugunskuru. Divi sēdēja uz baļķa un nepievērsa saimniekam uzmanību. Turpat vairāki strādnieki garos kreklos, ičigiem kājās kaut ko pārnesa. Patumšajā gaitenī, kas atdalīja vecās mājas virtuvi no jaunās, nobarojies zaldāts ar tuklu seju, acīm redzot, kāda virsnieka denščiks, aizstājās ceļā Ņikitas vecākajai meitai. Viņa nevarēja pārkāpt pār zaldāta pacelto kāju un atspiedās pret sienu. Ieraudzījis mājas saimnieku, denščiks apjuka. Meita nozuda, it kā viņu vējš būtu aizpūtis.

Goda istabā pusdienoja Olomovs, Teļatjevs un kāds jauniņš kājnieku virsnieks. Viņu formas cepures bija pakārtas gandrīz vai zem pašām svētbildēm.

Ņikita padomāja un tad nometās uz ceļiem priekšniekiem pie kājām. Kādu brīdi valdīja klusums, pēc tam viņš dzirdēja, ka paskandina karoti.

—  Bet nu piecelies! — stingri pateica Teļatjevs savā patīkamajā baritona balsī.

—   Piecelies, brālīt, un klāj vien visu vaļā! — sacīja Olomovs.

«Ilgi tomēr lika man nostāvēt uz ceļiem!» nodomāja Ņikita. «Bet manu labumu rij!»

Teļatjevs piecēlās un braši pasoļoja pa istabu saspurojies, it kā gribēdams ieknābt. Viņam bija savītusi un pelēcīgi bāla seja.

Olomovs kaut ko burkšķēja, atdarinot kādu zvēru vai mašīnu. Teļatjevs vēlreiz apgriezās uz papēža un aizgāja atpakaļ uz sola.

Tikai palūkojies vien uz priekšniecību, Ņikita ar savu zemnieka un saimnieka skatienu tūdaļ ievēroja, , ka viņi ir labā omā, jo dzīvo šeit vienos priekos. Brauc izklīdināt zeltračus, kā lai nepriecājas!

—   Manu atradni ieņēmuši laupītāji! — Ņikita sāka stāstīt. — Es atklāju zelta atradnes. Gribēju iesniegt pieteikumu, bet citi tās aizņēmuši.

—   Kā tās atradnes kļuvušas tavas? — vaicāja Teļatjevs. Viņš sēdēja pie baļķu sienas, kur bija pakārtas policistu cepures.

Poļlna, skaista piecpadsmit gadus veca meitene, pasniedza ēdienus, skraidīdama pa krāsoto grīdu pāri visai goda istabai.

—   Runā, ka tur valdot jukas, izvirtība, žūpošana? — iedūcās Olomovs.

Kājnieku virsnieks pablisināja acis uz Poļinu.

—  Kā tās atradnes piepeši kļuvušas par tavām? — atkārtoja Teļatjevs.

—   Es atklāju! — attrauca Žerebcovs ar tādu izskatu,

it kā visiem tas būtu jau sen zināms. — Man ir pietiekami daudz naudas, lai varētu pieteikt. Es tur pat pudeli ieraku, uz kokiem iecirtu zīmes un stieņus izvietoju. Lūk, arī lokomobili pasūtīju …

—       Aha! Tātad tā ir tava! Bet kā tavi mājieši nekā nezināja? Neviens neatzinās, kam tā lokomobile pieder.

—       Es nevienam netiku to teicis, jo pats neticēju, vai kaut kas iznāks…

—       Sēdieties, saimniek, pie galda! — aicināja Olomovs. — Mēs jau esam jūsu viesi, neņemiet ļaunā.

—   Ko nu es pie jums … Es jau . ..

Poļina jau sen bija uzlikusi tēvam šķīvi. Viņš neveikli apsēdās uz ķeblīša. Jaunais virsnieks staroja. Poļina atkal bija paskatījusies uz viņu. Ņikita kāri strēba viru.

—       Kas tur ir par arteli? — vaicāja Olomovs, kad beidza ēst pusdienas.

Nikita sāka juceklīgis melot. Taču, kā par spīti, nespēja uzreiz nekā sadomāt.

—       Vai tu atradnēs neredzēji kādu bijušo ierēdni, kas degradēts vai aizgājis pensijā? — Olomovs vaicāja.

—   Viens bija, ar iesauku Padomnieks.

—   Padomnieks? — iesaucās Olomovs.

Teļatjevs vēl pilsētā bija saņēmis anonīmu ziņojumu. Autora parakstu nevarēja saburtot. Taču uzrakstīts bija prasmīgi un bez kļūdām. Autors, starp citu, ziņoja, ka zemnieku vidū darbojas anarhistu propagandisti.

—   Vai tu pazīsti to Padomnieku?

—       Jā, esmu reiz redzējis, bet var gadīties, ka vairs nepazīstu.

—       Nāksi līdzi par pavadoni! — Teļatjevs noteica.

—  Stāsta, ka ar laivām turp nokļūt nav iespējams?

—   Bet viņus varētu badā izmērdēt, — ieteica Nikita.

—       Nē, viņiem ir pārtikas krājumi. Mēs visu zinām. Izmērdēt viņus nevar.

—       Viņiem esot pat pārtikas noliktavas, — Olomovs stāstīja.

Kājnieku virsnieks domāja, ka viss pamatīgi jāizlūko, un lūdza uzzīmēt viņam atradņu atrašanās vielas plānu.

Atnāca Ibalka. Militāri nosveicinājis, viņš sasita papēžus un paziņoja, ka ieradies golds.

Ienāca Dengura.

—   Kur tu te gadījies?

—  Braucu ciemā pie kaimiņiem, — Dengura atbildēja.

Kad Dengura iebrauca Nikolajevskā, viņš aizgāja pie Teļatjeva ar dāvanām, ko bija atvedis. Pēc sarunas piecēlies no krēsla, it kā gatavodamies aiziet, viņš, bailīgi atskatīdamies, pavēstīja, ka bijis pie upītes atradnēs un ka tur nav labi…

—   Kas tad tur ir?

—   Tur ir revolūcijs! — Dengura atbildēja.

—  Kāda revolūcija? — kā uz atsperēm palēcās Teļatjevs.

—   Vēl vienreiz grib nosist caru!

—   Kur tu to ķēri? Ko tu muldi?

Teļatjevs pazina Denguru un uzskatīja to par cienījamu un bagātu sādžas tirgotāju.

—   Mans nemuld! Mans nezina, kur! Mans nav ispravņiks! Visi zina! Es varu braukt pats uz Pēterburga un pateikt: «Politiska!» Zina, ka ir revolūcijs, bet neviens neskatās… Man dikti mīlē krievu priekšnieks! — Dengura pēkšņi mīlīgi un pazemīgi, it kā padziedādams piebilda: — Mans krīt par kungs imperators, — te vecais salika rokas kā lūgšanā un pacēla acis uz milzīgo Aleksandra III portretu, kur tas bija uzgleznots visā augumā, — mans caru mīlē, grib dāvanas nest.. .

«Es viņiem, neliešiem, parādīšu! Vai patiešām tā ir?» toreiz nodomāja Teļatjevs. Šī saruna notika pirms divām nedēļām Nikolajevskā. Teļatjevs tad tikko bija saņēmis paziņojumu, ka Olomovs izbraucis. No Habarovskas nāca telegrammas cita pēc citas.

*     * *

—   Ui, kā tev nebija bail, — sacīja vīram šķielace Isenka, raudzīdamās uz gubernatora divstāvu māju, ko rotāja smails tornītis, virs kura plīvoja karogs. Augšējā stāva logu stikli mirdzēja pāri daudzajām piekrastes būdelēm un zemnīcām.

Vīts un sieva bija apmetušies pie pazīstama bagāta giļaka, kas dzīvoja pilsētā.

—   Krievu priekšnieks vai mandžūru priekšnieks —

starpības nav! — pamācoši stāstīja sievai Dengura.

—  Katrs grib, lai labi apietas.

—  Vai tu zini, kā jāapietas ar krievu priekšnieku?

—   Vienalga! Tāpat vien! To visi saprot!

Sieva pavadīja vīru no Milkiem uz Nikolajevsku. Viņa bija paņēmusi līdzi krājumu labākās jukolas, žāvētas karpas, sviestu, konservus.

—   Drīz brauksim uz Uh upīti, — pateica Dengura,

—   tur visus iztrenksim. Augstā priekšniecība šodien mani slavēja.

Večuks bija kļuvis visai mundrs. Viņš gāja nesaliecies kā jaunekļa gados.

—   Pagaidi, es pats vēl būšu liels priekšnieks, — Dengura lielījās. — Man patīk valdīt, un es patīku visiem priekšniekiem, tad būs jauka dzīve!

—   Saki par to paldies man, — pieprasīja Isenka,

—  ja nebūtu manis, tu vēl tagad sēdētu Milkos.

—   Es dzīvoju pats ar savu prātu, — vecais attrauca.

—   Kad es dzemdēju tev puisēnu, tu tūliņ kļuvi žirgts. Sāki braukāt apkārt, sāki meklēt priekšniekus, kuriem izdevīgāk kalpot. Uzreiz kļuvi jauns, — smiedamās sacīja sieva.

Dengura pals brīnījās par sevi. Viņam sen jau apritējuši septiņdesmit gadi. Bet viņš jutās možs. Sieva dzemdēja viņam bērnus. Tiesa, viņa zarnās mitinājās milzum daudz dažādu tārpu. Dengura bija vājš un sausnējs, toties jo darbīgs, — tikai paretam viņam lauza muguru un sāpēja vēders, citas nekādas kaites viņš sevī nejuta.

«Nē, es neesmu līdzīgs nevienam radiniekam. Viņi visi izģinduši, bet es taču esmu liels un spēcīgs. Zināms, es esmu izcils cilvēks, ne jau tāds kā visi,» viņš domāja, alkatīgi pakampdams un ar zobiem plosīdams vārītās suņa gaļas gabalus, ko bija atsūtījis kā dāvanu pazīstamais gijaks, kas arī tirgojās.

*    * *

Žerebcovs izmetās no istabas pagalmā kā noplaucēts. Viņa seja bija gluži sarkana, bārda sapinkājusies. Rīt viņam vajadzēs kopā ar goldiem un giļaku policistu Ibalku, kurš šajā novadā dzimis, aizvest zaldātu vie-

mbu uz atradnēm. «Nu gan esmu iekūlies ķezā!» domāja Ņikita.

Tā likās, ka atradnes grib piesavināties kāds cits. Tumsā uz dzeltenajām smiltīm kā milzīgs bruņurupucis ar augšup izslietu galvu rēgojās melnā lokomobile.

18

No miglas mutuļiem kā teātrī kulises cits no cita pretim slīd rūsgani un zilganzaļi klinšaini zemes ragi, kuros ielaužas pusapaļi līči ar kalnainu, stāvu krastu, kas veido tik noteikti apaļīgu līniju, ka šķiet, tā novilkta ar cirkuli. Līčos ūdens ir kristāldzidrs.

Pār tvaikonīti pārliecies milzīgs vēju izpūsts zemes rags. Uz tā klintīm spuraini uz sāniem sagāzušies koki, bet no zemes raga uz seklā ezera vidu aizstiepjas raiba strēle no šķautnainiem klinšu atlūžņiem, it kā tur būtu izskalota kalnu kore.

Migla virs ūdens sāk izklīst. Milzīgais, dzeltenais ezers zaigo rīta saulē. Kaut kur tālumā redzamas zilganas kalnu grēdas. No zemes raga ekspedīcija dodas uz ezera vidu.

Olomovs, Teļatjevs un kājnieku poručiks sēž uz komandtiltiņa baltajiem soliem, smēķē cigārus un priecājas par skaistajām ainavām.

Pa priekšu visiem seklajā ezerā tāšu laivelē airējas vecais giļaks, Ibalkas brālis, bet aiz viņa šāviena attālumā lēnām slīd mazais tvaikonis.

—   Šiten nenāc! — nokliedz ceļvedis, laiku pa laikam pagriezdams laiveli pret tvaikoni. — Siten nāc! — viņš norāda ceļu pār ezeru. — Šiten ir grāvis …

Aiz ezera no miglas iznirst smaila klints. Tā jau visu laiku bija saskatāma nolaideno sopku vidū.

—   Šiten nenāc … Uz kreiso nāc, — it kā pārtulkodams ceļveža vārdus, uzsauca Dengura, stāvēdams blakus stūres vīram.

Aiz tvaikoņa tauvā paņemts slīd barkass ar zaldātiem, bet aiz tā kā melni ķēdes posmi vairākas laivas. Zaldāti iesprauž ezerā mietus, lai tvaikonis atpakaļceļā

neuzsēstos uz sēkļa. Gara rinda šādu ceļa zīmju kā veca apžogojuma paliekas aizstiepjas aiz viņiem pār ezera zilgano ūdens virsmu uz apvārsni.

Pēkšņi Dengura aizsteidzās uz tvaikoņa priekšgalu un spalgā balstiņā sāka kaut ko spiegt, vērsdamies pie ceļveža, un tas, tāpat spiegdams, viņam atbildēja. Izklausījās, ka abi lamājas.

—   Viņš uzmana ceļvedi, bažījas! — Olomovs sacīja.

—   Apbrīnojami darbīgs vecis, — piebilda jaunais virsnieks, — cik viņam gadu?

—   Beldis un Ovčiņņikovs ir blēži! — Olomovs noteica. Viņš izpūta gaisā tabakas dūmus un pašūpoja savu smago, resno kāju, ieautu spīdīgos stulmu zābakos. — Bet Dengura nav tāds. Tas ir cienījams un ievērojams cilvēks.

—   Jā, liekas, ka viņš mums palīdz, vadoties no ideāliem dzenuļiem, — kā parasti mazliet divdomīgi atbildēja Teļatjevs.

—   Tos abus taču padzinuši no atradnēm par blēdīšanos un kaušanos, — aizrādīja Olomovs.

Olomovs domās centās izprast atradnēs ievēlētās varas uzdevumus un, lai gan neatzina to un brauca visus izklīdināt, tomēr bija gatavs piekrist dažiem šīs varas rīkojumiem. Viņš bija vienisprātis ar taigas republikāņiem par kārtības ieturēšanu. Kotaju padzinuši, tātad bijis iemesls. Par Žerebcovu, Beldi un Ovčiņņikovu viņš domāja tāpat kā tie viltus prezidenti. Un tai pašā laikā viņi visi kopā Olomova acīs bija tikai noziedznieki, nekas vairāk.

—   Dengura ir bijis sādžas vecākais, — plūkādams ūsas, truli raudzīdamies ūdenī un, kā likās, domādams par kaut ko gluži citu, pateica Teļatjevs. — Viņam ir pieredze. Viņš ir jau pieredzējis politisks darbinieks. Tie pārējie patiešām ir blēži, bet šis grib darboties.

Valdības vīriem blakus stāvot, Dengura starot staroja aiz labpatikas. Lūk, šeit ir tie skaistie formas tērpi, spīdīgās pogas, ieroči un pieši. Viņš, vecais Dengura, ar savām pūlēm un prātu panācis, sasniedzis to, ka viņu pielaiduši tik tuvu pie augstākās priekšniecības, atļāvuši viņam vienīgajam no vienkāršajiem ļaudīm — zaldātiem, goldu policistiem un ceļvežiem — palikt uz

komandtiltiņa, tvaikoņa vissvētākajā vietā. «Esmu sasniedzis, ko gribēju! Esmu sasniedzis! Ko tagad teiks Udoga?» .

Dengura ātri aptvēra, ko te var darīt un ko nevar, viņš pielāgojās svešajiem apstākļiem. Dodot komandu ceļvedim laivelē, viņš nekliedza no stūres vietas, pāri priekšnieku galvām, bet ikreiz naski noskrēja lejup pa kāpnītēm uz tvaikonīša priekšgalu, pakliedza no turienes un tad atkal atgriezās vecajā vietā, nostādamies starp kaptejni un stūres vīru. Pret stūres viru Dengura izturējās mierīgi, paturot cienīgu izskatu, bet, runājot ar Olomovu un Teļatjevu, viņš vai kusa no laimes. Viņa glaimos un pakļāvībā priekšniekiem bija ir naivums, ir aizrautīga jūsmošana, un viņš to zināja un prasmīgi izmantoja. Dengura priecājās, ka beidzot ticis pie vārda! Tik sen jau viņš bija pēc tā tiecies, bet arvien neveicās. «Tagad man mandžūri nav vajadzīgi!» Dengura bija gatavs ar pašaizliedzīgu padevību kalpot policijas varas orgāniem: «Ar ko tad šitie sliktāki? Vēl labāki priekšnieki nekā mandžūri! Lai tie priecājas un brīnās par petrolejas lampām!»

—  Jūs brīnišķīgi saprotat cilvēkus, — teica poručiks, vērsdamies pie Teļatjeva.

—   Laikam gan! Jūsu atzinums man glaimo, — mazliet dīvaini, ar tādu kā izaicinājuma pieskaņu atbildēja Teļatjevs. — Jā, vajadzīgs talants, lai pazītu cilvēkus … Cilvēku pazīšanas talants! Var arī sacīt, policista talants! — To pateicis, viņš ziņkārīgi pavērās sarunu biedrā, it kā vēlēdamies uzzināt, vai tam patīk šādi spriedelējumi.

Sārtais, zilacainais poručiks ar tuklajiem vaigiem, labi izgulējies un laimīgs, šodien piekrita it visiem, jo visapkārt dabā un viņā pašā bija ļoti daudz prieka, un, lai gan viņš uztraucās par gaidāmo operāciju, — tā taču tomēr būs izklīdināšana, šaudīšana, bet šī operācija arī viņam solīja izdevīgus darījumus. Viņš jutās tik laimīgs, ka šobrīd ar patiku raudzījās uz policijas priekšniecību, kas ved viņu pretī laimes pilnai nākotnei.

—   Cik skaistas vietas ir šeit!

—   Jā, — atsaucās Olomovs. — Kā Šveicē!

*    * *

Aiz ezera zilganajā miglā, kas sedza nolaideno sopku virsotnes, nu jau stipri augstu izslējās smailā klints.

Olomovs izsauca uz klāja visus ceļvežus.

—       Lūk, tur ir tā vārnu ligzda! — uzkāpdams uz komandtiltiņa un norādīdams uz stāvo klinti, teica Žerebcovs. Viņš bija apāvis ičigus un apģērbis siltas drēbes, tāpēc izskatījās neveikls.

—   Ai, kāds rīts! Kāds gaiss! — jūsmoja poručiks.

Tvaikoņa rats griezdamies klusi šļakstināja ūdeni.

Dengura kaut ko stāstīja Teļatjevam. Virsnieks smēķēja cigāru un nervozēja, zinādams, ka tūliņ visi raudzīsies uz viņu, jo pienācislaiks, kad viņam jārīkojas un jāparāda sevi.

Olomovs lūkojās tālskatī. Ari Ņikita izvilka aiz zābaka stulma aizbāzto tālskati.

—   Lūk, ari karogs uz klints! — viņš teica.

—       Kur tu redzi karogu? Tur nav nekāda karoga … — Olomovs īgni attrauca.

Žerebcovs iedeva viņam savu tālskati, un Olomovs ieraudzīja, ka uz klints patiešām plīvo karogs. Viņš pabrīnījās par to, ka Ņikitas tālskatis ir labāks par viņa tālskati.

—       Kur tu ņēmi tādu tālskati? Kam tev tāds vajadzīgs?

Žerebcovs sabozās. Pateikt ispravņikam, ka nopircis no amerikāņiem tālskati, lai no Kraujas uzraudzītu klaidoņus, kurus bija pieņēmis darbam tīrumos aiz upes, viņš negribēja. Tā darīt viņu bija iemācījis Fedja Barabanovs . . .

—       Nopirku aiz ziņkārības, — viņš neuzdrošinājās atzīties, kur to nopircis, jo baidījās, ka pazīšanās ar ārzemniekiem priekšniecībai var nepatikt.

—  Pavisam jauns tālskatis! — virsnieks aizrādīja.

Visiem Žerebcova tālskatis patika. Tas bija labāks

par kroņa dotajiem.

Ceļvedis piepeši apgrieza savu laiveli un airēja uz tvaikoņa pusi. Dengura kaut ko pateica kapteinim. Atskanēja zvans.

—       Tālāk iet nevar — par daudz sekls! — kapteinis sacīja.

Tvaikonis tikko dzirdami plakšķināja rata lāpstiņas.

Olomovs ziņkāri noskatīja apkārtni. Neņemot vērā visu pārējo, viņu interesēja šī taigas republika: tās pārvaldes iekārta, soda mēri un tās likumi. «Velns parāvis, vajadzēs visu izpētīt,» viņš domāja. «Es taču esmu jurists! Jurists! Kādreiz nākotnē, kad mūs, pēc nihilistu pareģojuma, patiešām aiztrieks, kāda tad būs tautas iekārta! Tiesa gan, ari tad priekšgalā būs izglītoti cilvēki, bet viņi visu mēris ar tā saucamo tautas izpratni un gaumi. Kāda gan ir šī gaume?» Olomovs vēlējās notvert vadoņus un no sirds izrunāties ar viņiem … «Taču, kamēr vara ir man, es viņus izpurināšu, šos biezādainos!»

—  Vai no viņiem kāds uzrauga ezeru? — Olomovs vaicāja.

—   Kā tad! Tur, lūk, tornītis un zem tās klints būdele, kurā sēž sargs, — N*kita atbildēja. — Jā, atjaujiet doties turp mums … Mēs tūdaļ • • •

Denguram šobrīd bija mugurā nodilusi bobrika jaka, ielaista samta biksēs, un kājās ičigi. Aiz jostas rēgojās revolveri un nazis. Raugoties uz viņu, ikviens teiktu, ka tas ir vienkāršs mednieks, nevis bagāts tirgonis.

—  Mūsam var priekšā iet… Sināms, tur sēdēt cilvēks …

—   Sargu var nocelt! — poručiks ieminējās.

—  Mūsam sit sargu nost! — Dengura mīlīgi vērsās pie Žerebcova.

.— Nē, nosist nedrīkst! — Olomovs pārtrauca goldu.

—  Kas vēl nebūs!

—   No tālienes sargs nevar saredzēt, kādi Jaudis atbraukuši, — Žerebcovs nopietni apsvēra. — Pie mums ierodas tirgoņi, arī viņu tvaikoņi ienāk ezerā un, tāpat kā mēs, nevar piestāt pie krasta. Preces tad pārkrauj laivās un nobrauc līdz krastam. Reiz, kad ūdens bija nokritis pavisam zemu, vēršus kādas piecas verstis dzina pa ūdeni, tad satumsa . .. Tirgonis pārgulēja nakti laivā, bet vērši stāvēja ūdenī un mauroja …

—  Viena ceļvedis lai neiet, zaldāts vajag līdzi, — Dengura klusiņām pateica.

—   Jā, vienus viņus nevar laist, — piekrita kājnieku virsnieks. — Man ir izlūki. Jebkuru sargu nocels, atvedīs mēli… Pasaukt Suknovu! — viņš nokliedza,

priecādamies, ka radusies izdevība dot kādu piātīgu rīkojumu un parādīt savu zaldātu spējas.

—       Par zaldātiem mums nav jābažījas. Laupīlāji ieraudzīs formas tērpus un neuzdrošināsies …

—       Nu nē, tur ir tādi bandīti, ka tūdaļ sāks šaudīt un pēc tam paši aizmuks.

Dengura iztapīgi paklanījās.

—       Apiešana vajag… — vecais deva padomu, — citādi viņš aiziet. . . aiznes zeltu …

—       Seit visapkārt simtiem verstu tālu ir tikai purvi un sūnāji, — pateica Ņikita.

Pa kāpnītēm uznāca apakšvirsnieks Suknovs un pieņēma pamatstāju.

—       Dodies laivā izlūkot! Līdzi ņem ceļvedi un divus zaldātus. Pārģērbieties un neaizbaidiet viņus.

2erebcovs zināja, ka atradnēs jau laikus kļūs zināms par policijas ierašanos.

—       Viņiem ir divi sargi. Šajā vietā pirmais, bet tālākais stāv pie attekas. Otra postenī par sargu ir Gavrila. Tur ir doks! No turienes uz atradnēm ievilkta telegrāfa līnija! — Ņikita pastāstīja.

—   Ko tad tu agrāk klusēji?

—       Nav jau ko bēdāt par to telegrāfu. Spēlīte vien! Tas jau tāds pats kā īstais valsts telegrāfs, vārdu sakot, vai īstais vai viņējais — vienalga …

—   Kā tas ir — vienalga?

—   Nu, nestrādā …

Žerebcovs zināja, ka Gavrilam droši vien jau paziņots, ka nāk policija. \

—       Skat, kāds ūdens, cik biezs ūdens veļas no turienes, — zaldāti brīnījās.

No aizas plūda duļķaina, stipri dzeltena straume.

—   Var redzēt, ka tur zeltu grābj!

—   Jā, zelta dzīslu velk laukā!

Drīz vien laiva ar izlūkiem atgāja no tvaikoņa.

—       Gaidīsim signālu, — stingri pieteica poručiks.

—   Ai, kāds šeit gaiss, kungi, kāds gaiss! Brīnišķīgs Amūras rudens.

Pēc kādas stundas viņi ieraudzīja uz klints cilvēku, kurš vicināja karogu un vairākas reizes izšāva.

—       Nu, kungi, ceļš atvērts! — Olomovs nodūca savā basa balsī.

Visi sāka rosīties.

No tvaikoņa un barkasa atgāja četras laivas, kurās kā sari augšup izslējās šauteņu durkji.

Sopka jau bija zaudējusi zilganumu, sākusi nodzeltēt, zaļo skuju koku vidū atmirdzēja dzelteni bērzu puduri, un drīz vien kraujas bija panākušās pretim laivām, bet smailā klints, ko redzēja no tālienes, nozuda aiz stāvās nogāzes. Ar smagajiem zābakiem, dārdinot oļus, vienība izkāpa krastā un nostājās ierindā.

Suknovs pieveda klāt saķerto sargu. Tas bija viens no vjatkiešu zemnieciņiem. Viņš bija apsargājis ceļu uz atradnēm ar skrošu bisi.

—       Šaut gribējal — norādīdams uz sarga ieroci, nikni pateica Ibalka.

—       Tētiņ! — zemnieks nometās Teļatjeva priekšā ceļos.

—   Te jums ir pirmais taigas republikāņu paraugs!

—       Suknov! — uzsauca Olomovs. — Brauc uz barkasu. Stāsta, ka lielā ūdeni barkasu var izvest pa atteku, stumjoties ar kārtīm. Sāciet tur ar barkasā palikušajiem visu pārkravāt laivās un tad nokraujiet šeit krastā. Norīkojiet sargus! Kad iegrime kļūs mazāka, aizstumsi barkasu ar kārtīm augšup. Neaizkavējieties ar izkraušanu.

Suknovs labprāt palika uz vietas. Viņš zināja, ka atradnēs ir daudz zemnieku — pārceļotāju, un viņam negribējās piedalīties to izklīdināšanā.

Pie kraujas pārlaida nakti. No rīta laivas devās augšup pa upi.

Netālu no Gavrilas sardzes posteņa priekšgalā aizgāja laiva, kurā sēdēja policijas uradņiks, Ibalka un pieci zaldāti. Žerebcovs stāvēja laivas pakaļgalā un stūmās ar kārti.

No garās zāles iznāca Gavrila.

—   Stāt! — uradņiks Popovs notēmēja uz viņu.

—       Skrien 'skriešus! — jautri uzsauca Ibalka un izvilka revolveri.

—   Sveiks, Ņikita! — Gavrila sveicināja.

—   Sveicināts! — Žerebcovs drūmi atbildēja.

Klāt pienāca otra laiva ar Teļatjevu.

—       Aizvedīsi mūs tālāk! — apriņķa policijas priekšnieks pavēlēja Gavrilam.

—   Ar vislielāko prieku! — nobļāva Gavrila. — Esiet sveiks, jūsu augstdzimtība!

Atradnēs, kā parasti, darbi ritēja pilnā sparā, it visur klaudzēja, šķindēja un dārdēja, kad pa krastu atnāca Gavrilas sūtītais viņa sardzes biedrs tatārs Malajs un pateica, ka ieradusies policija.

—   Rau, tur jau viņi nāk, brālīši! — kāds no zeltračiem izmisušā balsī iekliedzās.

No upes līkuma gar krauju slīdēja laiva. Pirmajā laivā sēdēja baltos kreklos tērpušies zaldāti ar šautenēm rokās, galvā tiem bija baltas cepures ar nagu un sarkanu apmali.

—   Paskat, brauc kā uz svētkiem! — sacīja Iļja. Viņš nosvieda kapli un atvieglots uzelpoja.

«Vai tiešām beigas? Un varēs braukt uz mājām?»

Pirmajā laivā ar kārtīm stūmās divi ceļā aizturēti zelta skalotāji. Otro stūma zaldāti paši un divi giļaki.

—   Vakars, brālīši!

No izraktajām akām un ejām kā skudras rāpās laukā zeltrači un bērtin apbēra krastā ir paugurus, ir uzkalnus, ir izgāztos kokus. Ziņkārīgi un baiļu pilni ļaudis vēroja tuvojošos zaldātu vienību.

Iļja aizgāja gar krastu tik priecīgs, it kā pie viņa būtu atbraukuši viesi. Daudzi vēl skaloja zelta smiltis un, nepamezdami savus kratlkļus, piecēlās stāvus. Pielikuši plaukstu virs acīm, viņi ar ilgu, skumīgu skatienu pavadīja atbraucējus.

—   Te nu ir tā taigas republika! Amūras Kalifornija un Eldorado! — izsaucās Olomovs, vērodams būdu un telšu rindas, kratīkļus, akas un melnos eju caurumus, visu šo mazo, šauro pasaulīti, kas tik pieblīvēta ar zemniekiem, viscaur notašķīta māliem un zelta smiltīm un pilna nemitīgas lāpstu žvadzoņas.

—   Redziet, viņiem ir arī lopi un zirgi. Saimnieciski iekārtojušies! Un tur viņā pusē klētis un noliktavas! Kam gan tas viss pieder, kungi?

Policijas virsnieki un poručiks, tērpušies baltos formas tērpos, izkāpa krastā.

Nikitam kļuva žēl štreka. Tur bija laba eja ar pamatīgiem nostiprinājumiem! Kā īstā šahtā! Viņš pats ar

savu arteli bija racis šo eju un gribējis novietot te lokomobili ūdens izsūknēšanai. Pagaidām ūdeni smēla laukā ar toveri un spaiņiem. Cik daudz spēka velti patērēts! Ņikita nožēloja, ka savā vientiesībā un bailēs no policijas priekšniekiem, kuri visu laiku viņu tincināja, atvedis visus tieši uz savu lauciņu.

Tur stāvēja viņa biedri, raudzīdamies uz Ņikitu kā uz upuri, un viņu sāka mocīt sirdsapziņa.

Garajos zābakos sperdams platus sojus, pa krastu pagājās Olomovs. Zemnieki nocēla savas naģenes, cepures un amerikāņu platmales. Citi stāvēja nepakustēdamies.

—       Nu? — piegājis pie pūļa, Olomovs uzrunāja viņus. — Kurš ir vecākais?

Pūlis klusēja.

•— Ir taču jums kāds arteļa vecākais?

—   Te ir daudz dažādu ļaužu, mēs nezinām …

—   Kur tad jūsu ievēlētā vadība?

Visi nojauta, ka šis kaut ko zina.

—   Tādas nav! — strauji atbildēja kāds jauns puisis.

—  Un kur ir Siļins?

—   Arī viņa nav.

—       Kā tad tu to zini? Vaļ tu atradnēs visus pazīsti pēc uzvārda?

Puisis apjuka un nozuda pūlī.

Pulksteņmeistars izbāza starp augumā garajiem zemniekiem savu mazo galviņu, jo viņam gribējās uzsākt sarunu, viņš pat drebēja aiz nepacietības un daudzajām domām, kas bija iekritušas prātā. Bet viņš baidījās. Sieva bija pavēlējusi viņam klusēt.

Arī tālākos lauciņos zelta skalotāji pameta darbu, un uz laukuma sāka lieliem pūļiem plūst ļaudis. Pēkšņi atskanēja daudzu cilvēku sirdi plosoši kliedzieni, sieviešu spiegšana, viss pūlis sakustējās. Varēja redzēt, kā viena pūļa daļa piepeši noguļas. Atkal sākās kliegšana, pēc tam sāka dārdēt skaļi smiekli.

Teļatjevs nobijies atskatījās. Poručiks ātri nokomandēja savus zaldātus. Četrdesmit zaldāti nostājās divas rindās. Poručiks, acis piemiedzis, bailīgi vēroja sablīvējušos pūli.

—   Neuztraucieties, — ierunājās Ņikita, redzēdams,

ka poručiks gatavojas gandrīz vai šaut. — Tur iegruva štreks un cilvēki sabira pazemē. Tos tūliņ izvilks, un viss nokārtosies.

Aiz muguras atskanēja jauni bļāvieni. Aizlūza bērzs un nogāzās zemē ar visiem skatītājiem, kas bija sakāpuši tā zaros un tagad lēca nost kā baloži.

Tas viss bija tik neparasts, ka šķita baismīgs. Poručiks deva citu komandu, un zaldātu rindas kļuva retākas, pārvēršoties par divkāršu ķēdi. Tagad šautenes bija izstieptas uz priekšu, kaut gan siksnas no pleca netika noņemtas.

No pūļa kāds aiz bailēm svieda akmeni.

—  Kādi drausmīgi, traģikomiski starpgadījumi, — noteica poručiks, mazliet atguvies.

—   Nē, to viņi darīja tīšām, — Olomovs noraizējies atbildēja. Viņu gandrīz vai drudzis kratīja, apdomājot, vai šobrīd drīkst raidīt zalvi pūlī vai nedrīkst. Akmeni svieda, tātad iemesls būtu. Bet šeit viss ir tūkstoškārt ļaunāk, nekā viņi bija gaidījuši. Kas to lai zina, cik cilvēku šeit ir! Kas būs, ja viss šis pūlis sāks šaut pretim? Tas jau zināms: «Krievu dumpis ir šausmīgs!» Satraukt viņus ir riskanti. Daudziem plecā šautene. Un šī taču nav nekāda ienaidnieku armija, bet gan savējie, impērijas pavalstnieki, un viņiem nevar pavēlēt tūliņ šeit nolikt ieročus kā kara gūstekņiem. Tomēr palikt kaunā nedrīkst un nedrīkst arī pārcensties! Ar kādām grūtībām atveda šurp ļaudis un kā tos saudzēja. Nevar taču šaut uz viņiem!

Gar salu tuvojās vēl divas laivas ar policistiem. Tātad nāk palīgspēki. «Bet ko gan šeit nozīmē šī saujiņa zaldātu un policistu?» Olomovs domāja. Ezerā palika liellaiva, tajā pusvads zaldātu un apakšvirsnieks Suknovs. Olomovs nolēma, ka vainīgos izķert vajadzēs ļoti uzmanīgi un palēnām. Jārīkojas ar viltu.

—   Ja viņiem nav sirdsapziņas, lai šauj! — vērsdamies pie pūļa, kliedza sektants Korabļovs. — Vai tad iespējams tā uzreiz izklīst, pamest tādu bagātību.

Olomovs piegāja pie viņa.

—  Es viņiem parādīšu, kā šaudīt! — sacīja Andrejs Gorodilovs, pielādējot no jauna revolveri.

*    * *

Timofejs Siļins sēdēja savā zemnīcā un izskatīja jaunā zelta lauka plānu, ko Gurans bija uzzīmējis uz tāss, kad atskrēja vecticībnieks Mikeša un pa logu uzsauca:

—   Beidz darbu! Policija ieradusies!

Siļins un Gurans izlēca laukā no sava kantora.

—   Kas stāvēja sardzē! Kā varēja palaist garām?

—       Lejgalā bija Makars ar Aļošu. Aļoša, acīm redzot, aizgājis skalot, paļāvies uz Makaru. Makaru šie notvēruši, nav paguvis brīdināt. Bet augšējā sardzē Gavrila šos pamanījis un sūtījis šurp Malaju, bet laivas jau bijušas klāt. Malajs laivā braukt vairs nevarējis, nācis kājām gar krastu! Un šodien, tikko viņš ieradās, tā piebrauca arī šie un nostādīja pret mums zaldātus ar šautenēm.

—   Ek, cilvēku nelietība! i— Timofejs noteica.

—   Vājība! — atsaucās Gurans.

—       Alaman, kā mēs tagad aiziesim no atradnēm? — vaicāja pienākušie zelta skalotāji.

«Tagad šeit viss ir čupā!» Timofejs nodomāja. «Bet man jāraugās, kas būs tālāk!»

—       Mēs varētu šo policiju' apsist! Kā nieku! — viņš teica. — Es tiku redzējis, kā dumpojās Krievijā. Tas būtu tikpat kā nospļauties! Bet tad sāksies apšaudīšanās, un šeit ir sievas un bērni.

Nē, šeit nedrīkst spēkoties! — Mikeša piekrita.

—       Vajag, tomēr vajag šaut uz viņiem! — iejaucās cits vecticībnieks. — Lai nogalina mūs. Arī sievas un bērnus! Lai! — balss viņam drebēja aiz niknuma. — Es pats pirmais metīšos pretim!

—       Mēs tevi, Timofej, neizdosim, paslēpies, — Mikeša vēl piebilda.

—       Nē, es nebēgšu. Es tikai vispirms aiziešu savā būdā pārģērbties, ātri ataiciniet šurp Vasju …

—   Re, kur viņš jau nāk . ..

—       Arī mēs tūliņ neaiziesim! — solījās Siļina puses zelta skalotāji. — Lai padzen!

—       Nē, vajag iet! — pienākdams noteica Saša. Viņš bija apģērbis sarkanu kreklu un galvā uzlicis melnu platmali.

—       Nu, Timofej! — uzsauca atskrējušais lija, nolēkdams no dēļu paaugstinājuma, pa kuru dzina ķerras.

—   Sākusies revolūcija! — viņš iesmējās. — Gāž nost varu!

—   Par ko tu priecājies! — uzbrēca viņam vecais.

—       Nevienam neko nedarīs! Teica, ka atlaidīšot uz mājām, un paldies dievam! Lai jupis parauj to zeltu! Viņi aicina pie sevis ievēlētos. Tu neej, pazūdi.

—   Nē, man jāatbild! Es iešu viens par visiem …

—       Ir gan vajadzība! — Mikeša pavīpsnāja. — Viņus vajag samulsināt, nojaukt pēdas. Tad viņi nekad neko neuzzinās.

—       Tvaikonis atnācis šurp, tātad ir nodevēji! Kāds ir nodevis!

—       Velti turp nelien … Ja vajadzēs, — gan sameklēs paši, — atkārtoja Mikeša.

—   Nē, es negribu iegāzt sabiedrību. Vai Saša ir tur?

—  Viņš tepat sēž, gaida tevi.

Saša, galvu nokāris, tupēja turpat blakus.

—       Vai ļaudis izlaidis ar ieguvumu, vai to atņems? — Mikeša viņam vaicāja.

—   Velns nezina! — Bute atbildēja.

Vasilijs braši izlēca no laivas. Aiz viņa nāca Lomovs ar šauteni rokā.

—       Ari mēs esam gatavi! — Vasilijs sacīja. — Saša, iesim!

—       Es iešu tavā vietā! Tur pagaidām vēl tikai sarunājas … — Iļja pateica, kā bērnu dienās lēkādams pār smilšu kaudzēm, renēm un baļķiem.

Timofejs papurināja galvu, noraudzīdamies viņam pakaļ, un kopā ar Vasiliju un Sašu aizgāja uz savu būdu.

—       Puiši, rīkoties vajag ātri! Mikeša, ienāc arī tu pie mums! — pateica jaunais Kuzņecovs, aizvērdams logu.

—  Cik pie tevis daudz knišļu! Un mušas! .. . Saša, savāc savu ķiniešu arteli un joz projām pāri Džandai un pāri kalnu grēdām uz Levašova atradnēm … Ķīniešus viņi var pievākt un izdot Ķīnai, tur viņiem nocirtīs galvas. Bet tu pats no Levašova atradnēm dodies uz mājām pie tēva! Viņam pasaki visu, kā ir… Mājās dzīvo pie savas ģimenes. Tā būs vislabāk. Ir taču kartupeļu rokamais laiks.

—   Par ko lai bēgu projām? Man ir pase!

—       Tomēr ej. Mēs paši tiksim galā. Vai ceļu zini? Ķinieši iegāzīs arī mūs, viņus vajag noslēpt…

—   Bet es tiešām nezinu, kur!

—       Pieraugi, lai pie Džandas jūs visus klinšu kraujās nenošauj vecticībnieki, kas dzīvo taigā … Manuprāt, tēvu sašāva viņi…

sjc * *

Stāvēdams izrakņāto smilšu vidū, Olomovs tēvišķīgi sarunājās ar visapkārt stāvošo zemnieku pūli. Sirds viņam mazliet drebēja aiz bailēm, bet tieši tāpēc viņš pūlējās izskatīties noteiktāks un stingrāks.

—       Atradnes ielenktas, un es pavēlu visiem izklīst! — viņš skaļi paziņoja. — Pametiet šo darbu un dodieties uz mājām …

It kā atbildot kokā kāds skaļi iesmējās. Taču Olomovs pagaidām visām šīm bezkaunībām un replikām nepievērsa uzmanību.

—       Dodu jums laiku sagatavoties līdz parītam. Redzu, ka jūs šeit iekārtojuši lielu saimniecību. Pat govis jums ir.

—       Tās jau bērniem. Bērni šeit, — nav neviena, pie kā tos atstāt! — vientiesīgi atbildēja resnā sieva ar milzīgo dzimumzīmi uz sejas.

Olomovs ievēroja, ka pūlī nav nekādu šaubīgu personu. Neredz nevienas inteliģentas sejas, arī katordznieku nav.

Visapkārt stāvēja milzīgs zemnieku pūlis. Bet tieši šī pēc izskata tik pasīvā masa varēja ietiepties.

—   Lai parīt neviena šeit vairs nebūtu!

—   Bet kā būs ar maizi?

—   Kas tagad izsniegs maizi?

—   Vai tad šīs divas dienas lai badu ciešam?

—   Kur tad jūs līdz šim ņēmāt maizi?

—       Lūk tur, ceptuve taču ir Kuzņecova pusē, — Korabļovs parādīja.

—   Par velti, kā šķiet, neviens jau nedos …

—       Atsauciet šurp pie manis cilvēkus ncK .. no tās Kuzņecova puses! — Olomovs pavēlēja. — Atri. Nu … kas aizbrauks?

—  Es! — atsaucās kāds puisis ar naģeni galvā un strauji devās uz laivām.

—  Kur tad ir jūsu ievēlētie vadoņi? Kāpēc tie nenāk šurp?

—   Aizsūti viņiem pakaļ.

Kājnieku virsnieks tikai nesen bija pārcelts no Maskavas uz Pieamūras novadu. Viņš pirmoreiz piedalījās šādā «laupītāju» izklīdināšanā. Viņš bija iedomājies, ka tas notiks pavisam citādi, priekšā izies pulkvedis un pateiks: «Cara vārdā! Pavēlu …» — un viss būs darīts! Pūlis nometīsies ceļos. Bet nu notiek tāda nejēdzīga izrunāšanās. Olomovs bija izklīdinājis zelta skalotājus jau vairākas reizes un prata to darīt. Taču poručiks nojauta, ka šeit laupītāji ir ļoti spēcīgi. Viņš atskatījās uz policistiem. Tie bija novilkuši kreklus, stiepa no laivām krastā kravu un cēla teltis. «Viss notiek ačgārni! Zaldāti izklīdina, bet policisti strādā!»

Nometnē visu izrīkoja Ibalka kopā ar uradņiku Popovu.

—  Ak dievs, cik viņu daudz! — poručikam aiz muguras runāja zaldāti.

Pūlī laiku pa laikam kāds ierūcās.

—  Paliec mierā, maita tāds! — histēriski iekliedzās jauna sieva.

—  Puiši, pievāciet mišku, tas neļauj klausīties! — otra uzsauca.

Divi puiši, smieklus valdīdami, stūma Kuzņecovu pieradināto lāci tālāk no priekšniecības.

Lācis dusmojās, acīm redzot, arī viņš vēlējās paklausīties, jo nojauta, ka visus, tāpat kā viņu, interesē šie atbraukušie svešie cilvēki ar sarkaniem pušķojumiem. Kā ikviens lācis, arī šis prata atšķirt kaut ko jaunu no parastā un par visu jauno interesējās. Bet cilvēki, kas vienmēr piespieda visu darīt pēc viņu prāta, arī tagad liedza lācim šo izpriecu. Lācis aizslāja cauri pūlim gluži noskumis, jo zināja, ka ar spēka ziņā vājākajiem cilvēkiem nevar pat pajokot pa īstam.

—  Tu arī gribi paklausīties? — mīlīgi apskaudama lāci, pavaicāja Katerīna.

Lācis, izdzirdis pazīstamo balsi un sajutis pazīstamo smaku, atņirdza zobus un nogūlās, gribēdams pagausties.

—       Kur tad jūsu varas viri? — pienākdams pie pūļa, vaicāja Teļatjevs.

—   Tūliņ jau . .. viņi …

—       Panāc šurp! — Teļatjevs pavēlēja bārdainajam vecticībniekam.

Teļatjevs centās parādīt, ka nemaz nebaidās no zelta skalotājiem. Viņš bija saņēmis no viņiem kukuļus un tagad negribēja, lai zemnieki domātu, ka ir ar viņiem uz vienu roku. Lai gan Teļatjevs sirds dziļumos baidījās no gubernatora un revīzijas, tomēr nevēlējās izrēķinām ties ar zemniekiem.

Večuks paspēra soli uz viņa pusi.

—   Kur tava valdība?

Vecticībnieks parādīja uz debesīm.

Teļatjevs satvēra viņa bārdu un parāva tā seju lejup.

—   Nerunā man muļķības …

—       Kaut ar uguni dedzini! — vecticībnieks padevīgi atbildēja. — Godu dodu vienīgi dievam.

—   Un Caram?

—       Arī caram! — atbildēja vecticībnieks. Tad padomājis nocēla cepuri un paklanījās.

—   Kas tad ir tava valdība?

—   Dievs tas kungs! — zemņieks atbildēja.

—       Zemnieki, es vaicāju, kur ir jūsu ievēlētā valdība? — Teļatjevs skaļi noprasīja. — Mums jāpasaka tai rīkojumi, kas jums būs izdevīgi. Tie jādod ievēlētajiem varas vīriem.

—   Te jau mēs visi esam.

—   Skaidrs, ka rīkojumi izdevīgi!

—   Citādi jau nebūtu atbraukuši!

Lācis atkal sāka rūkt un uzslējās stāvus. Katja glaudīja viņu.

—   Tādā laikā pūlējušies, braucot pret straumi…

—       Amūrā ūdens pacēlies, atspiedis tos šurp. Rau, arī straume kļuvusi rāmāka.

—       Pateicamies jums. Tik daudz kalpotāju atveduši līdzi.

Redzēdams, kā ļaudis vēl nāk un nāk klāt, kā atskan jauni jautājumi un dzirdamas jaunas zobgalības, Olomovs nodomāja, ja tagad sāktos sacelšanās, tad pat ar divām rotām zaldātu šeit netiktu galā. Viņš ievēroja,

ka zelta skalotājiem ir jaunāko sistēmu šautenes. Visi kārtīgi apģērbušies labās drānās… «Tad uz šejieni ir nācis slepenais imports!»

—   Klusu! — Tejatjevs skali uzkliedza.

Viņš gribēja doties pie pūla, bet, sadūries aci pret aci ar Iļju, apmulsa. lija viņu reiz bija tā nobiedējis, ka Teļatjevam vēl līdz šim laikam bija bail.

Sapogovs, Bormotovs un Mikeša iznāca no pūja un paklanījās.

—   Jūsu augstlabdzimtlba! — Sapogovs sacīja. — Mēs te .. .

—   A-hā! Tu esi šeit? — Tejatjevs priecīgs iesaucās.

—  Jā gan … .Ja vajag nodot kādu rīkojumu, mēs nodosim. Visu izpildīsim, ko vien …

—  Viņa augstlabdzimtlba pateiks! — Tejatjevs atbildēja.

—   Viņa augstības mūsu cara imperatora Aleksandra Trešā vārdā, — Olomovs skali iesāka.

Pūlī zemnieki noņēma cepures un nocēla no pleciem šautenes. Bārdainais večuks noslīga uz ceļiem, daudzi nokāpa no kokiem, citi piecēlās no baļķiem, uz kuriem sēdēja.

Sarunas apklusa. Sapogovs saslējās un cienīgi paspēra dažus soļus uz priekšu.

—   Par zelta skalošanu laupīšanas kārtā likums soda ar cietumu! — Olomovs turpināja. — Mēs dosim jums rītdienu laika, lai sagatavotos aizbraukšanai, un, ja visu izpildīsiet bez ierunām, tad atļausim aiziet netraucēti, atstājot uz vietas visu ražošanas iekārtu un instrumentus … Bet tagad jārīkojas, — viņš klusi pateica Teļatjevam. — Jūs labi uzmaniet! — Olomovs pieteica poručikam. — Un sāciet. Tos, kas izvairīsies, mēs vajāsim! — viņš atkal vērsās pie pūļa.

—   Brālīši! Visam beigas! — iznākdams no pūļa, paziņoja Siļins, pārģērbies sarkanā kreklā, lakādas stulmu zābakiem kājās. — Mums nu jāizklīst…

—   Paklausies! Kam pieder tā ceptuve un noliktavas? — Olomovs vaicāja viņam, norādīdams uz ēkām viņpus upes.

—   Tās nav mūsu … Mūs apspiež Ivans Berdišovs, viņš tās uzcēlis, — Siļins atbildēja. — Viņš lien iekšā it visur.

—       Kā tad tā! Vai esat dzirdējis kaut ko tamlīdzīgu! Izrādās, ka šeit rīkojies Berdišovs.

—   Jā … Tā runāja … — Teļatjevs stomījās.

—       Jūs varat paprasīt viņiem, tur dzīvo Berdišova pārvaldnieks!

—   Kurš tas ir?

—       Nu Vasja Kuzņecovs! Slīpēts zellis! Jauns vēl, bet manīgs pēc velna!

—       Atiesim nost… Ko jūs darāt? — Olomovs vaicāja kājnieku virsniekam.

—        Šautenes pie pleca — celt! — virsnieks nokomandēja tik skaļi, ka vispārējā klusumā to varēja dzirdēt plašā apkārtnē. — V-viens, div', trīs!

Līdz ar katru viņa vārdu noklaudzēja šautenes. Pūlis atplūda kā ūdens no krasta, atstājot policistus un virsnieku.

—   A-atlikt! — deva komandu virsnieks. — Brīvi!

—   Tpu, tu! — nospļāvās pārbijušās sievietes.

—       Droši vien vēl šaus, jāiet ātrāk projām no šejienes, — dzirdēja runājam pūlī.

—   Nē, viņi tikai biedē mūs …

—   Tas nav nekas.

—       Zini, Semakini gribēja aizbraukt, bet aizturēti, likuši atgriezties! Redz, kā ir, neļauj vis uzreiz aizbraukt .. . Nav vēl zināms, kā būs . ..

—        Vai tad mums badā būs jānomirst, nav taču pārtikas! — iekliedzās kāda sieviete. — Viņi saka, ka līdz parītam no atradnēm aizbraukt nedrīkst. Bet mēs esam saposušies…

—       Viņi grib mūs izmērdēt! Divas dienas! Tik ilgi jāgaida …

' — Vai ceptuve strādās?

—   Kas to lai zina?

Timofejs pacēla roku un norādīja, ka jāatkāpjas vēl tālāk. Tagad pienāca klāt arī policistu ķēde. Tie drūmi vēroja notiekošo.

Zaldāti stāvēja, atspiedušies uz šautenēm. Pie tikko saceltajām teltīm redzēja sargus baltos kreklos.

—       Tātad tu esi atamans? — Olomovs noprasīja, piegājis pie Siļina.

—   Es esmu atamans! — Siļins atbildēja.

—   Pasaki, lai rītdien gatavojas aizbraukšanai.

—  Es jau paziņoju.

—   Kur tu biji līdz šim?

—   Es? Šahtā … Pēc tam pārģērbos …

—  Varbūt visi nedzirdēja … Daudz ļaužu.

—   Es apstaigāšu visus.

Timotejs uzskrēja uz smilšu kaudzes un nokliedza:

—   Vai visi dzirdēja, kas pavēlēts?

—   Zināms!

—  Kā būs ar ceptuvi?

—   Kas tad īsti jāpamet šeit?

—   Kapļi, kratīkļi!

—   Bet sieti?

—       Sieti ir pirkti! — atbildēja Siļins un pašķielēja uz policijas priekšniecību. — Ari dzīvsudrabs ir pirkts.

Olomovs bija kaut kur redzējis viņu, bet nevarēja atcerēties, kur. Vispār viņam šķita, ka visus šos «laupītājus» kaut kur jau redzējis. Tā viņam agrāk likās, ka visiem ķīniešiem sejas gluži vienādas, un tagad ari šie laupītāji šķita līdzīgi cits citam. Pēdējā laikā Olomovs vispār jauca cilvēkus, ar kuriem sastapās, un visi to tā ievēroja, ka viņš vairs neuzdrošinājās skaļi atzīt savu pārskatīšanos.

Viņa atmiņa bija kļuvusi vāja, un viņam bieži pietrūka apķērības, it sevišķi, ja gadījās kaut kas jauns, neparasts. Taču izskatījās viņš mundrs, un neviens nevarēja iedomāties, cik ļoti sabeigti viņa nervi.

Olomovs nopētīja Siļinu no viņa lakādas zābakiem līdz pat retajām matu šķipsnām uz galvas. «Tad šitāds ir tas prezidents!» viņš nodomāja.

—       Ko tad tu esi izdomājis? Kāda ir tā tava kārtība šeit?

—       Pie manis viss norit, kā pienākas! — Timotejs atbildēja. — Nu mums jāizklīst! Puiši, palūgsim priekšniecību, kura par mums tā rūpējas, lai neatstāj mūs bez ceptuves .. .

—        Bet nu pasaki — kas tās par noliktavām un ēkām tur viņpus upes? — Teļatjevs klusi uzprasīja Žerebcovam.

—       Tās nepieder atradnēm! Tur notiek zelta izlūkošana. Mums ar to nav nekāda sakara, — Žerebcovs izvairīgi atbildēja. — Cik zināms, tur rīkojas kāda kompānija.

—   Kas tā ir par kompāniju?

—       Es pat īsti nezinu. Šurp taču izlūkošanā dodas daudzi…

—  Tā-tā-tā … — nodūca Teļatjevs.

«Pirmā pensneja!» nodomāja Teļatjevs, ieraudzījis tikko atnākušo Padomnieku. Padomnieka platā seja ar zilajām acīm bija dzeltena un uztūkusi, bet lūpas izskatījās pavisam zilas un drebēja.

Olomovs novērsās.

Padomnieks sīkiem solīšiem tipināja viņam pakaļ un, verdziskā padevībā ielūkojies sejā, nopietnā balsī jautāja:

—   Jūsu augstlabdzimtība, vai saņēmāt manu vēstuli?

—       Tātad jūs tas esat!… — Olomovs priecīgi iesaucās.

Padomnieks, nojauzdams, kādas briesmas viņam draud, ja pamanīs radušos stāvokli, bailīgi pašķielēja uz visām pusēm.

—   Kur tad jūs bijāt? — Olomovs vaicāja.

—   Gadījuma pēc biju aizgājis už atradņu viņu galu.

—   Iesim!

—       Ziniet, es baidos… — Padomnieks ieķiķinājās un, acis nodūris, uzmanīgi atskatījās.

—       Tikai nepazūdiet, — Olomovs atbildēja un devās uz teltīm.

—  Jā, es … Tad es visu paziņošu.

* * *

—   Kāds jūsu uzvārds? — Teļatjevs vaicāja.

—   Kuzņecovs! — atbildēja Vasilijs.

—   Ko jūs šeit darāt? — Olomovs gribēja zināt.

—       Esmu Berdišova firmas pilnvarotais. Vadu taigā zelta izlūkošanu.

Olomovs vaicājoši paskatījās uz Teļatjevu.

—   Kur ir jūsu ļaudis? — tas vaicāja.

—   Viņpus upes.

—   Cik cilvēku?

—       Palikuši kādi desmit. Citi izrādījās pārāk nespēcīgi, piemetušies pie zelta skalotājiem un aizgājuši uz atradnēm.

—   Kā tad jūs to pieļāvāt? Kālab atlaidāt viņus?

—       Es lasīju, ka Kalifornijā ekipāžas no kara kuģiem, kas atsūtīti izdzenāt zelta laupītājus, metušās pāri bortiem un, tikko bijis sasniegts krasts, aizbēgušas uz atradnēm.

—         Ko jūs ar to gribat sacīt? Vai esat manījuši, ka no mūsu zaldātiem kāds mēģinājis laupīt?

—       Nē, to es sacīju, lai attaisnotu savu nespēju aizturēt zelta meklētājus.

—       Kādēļ jūs dēvējat viņus par zelta meklētājiem? Viņi ir laupītāji. Uzrādiet man jūsu dokumentus! Pasi un apliecību.

—   Man nav dokumentu.

—   Kāpēc nav?

—       Kad mēs nācām šurp, mana laiva apgāzās, un daļa instrumentu un dokumenti vētrā aizgāja bojā.

—   Labi, mēs visu pārbaudīsim.

—   Berdišovs mani atsūtīja šurp no Uraļskas.

—   Ak tā, jūs esat no turienes?

—   Jā.

—   Vai pie jums darbojas tā ceptuve?

—       Jā, pašlaik gatavs svaigs cepiens, atsūtiet, lūdzu, savus ļaudis, es izsniegšu komandai maizi.

Olomovs neviļus atmaiga. Arī viņš pats sen nebija ēdis svaigu maizi. Olomovs ievēroja, ka Teļatjevs šobrīd izskatās pārsteigts, it kā nebūtu kaut ko sapratis. Lai gan līdz šim, viltnieks, ne par ko nebrīnījās un visu saprata ļoti labi. Kuzņecovs bija viņu apmulsinājis. Olomovam jau ar to vien jaunais puisis iepatikās.

—       Man ir labs cepējs! Ir vēl arī citu produktu krājumi, ar kuriem varu padalīties.

—       Mēs izsniegsim jums kvīti! — Olomovs sacīja. Viņš bija kļuvis pavisam lēnīgs un, kā likās, jutās noguris.

—       Atļaujiet… — apriņķa policijas priekšnieks Teļatjevs atspiedās ar ceļgalu uz koka kluča, — uzzīmējiet man, lūdzu, atradņu plānu. Kur strādāja «laupītāji», un kur ir jūsu iecirknis?

—       Mans ir aiz upes, zelta meklētāji to dēvē par Kuzņecova pusi. Lūk, šeit mums ir klēts, noliktavas … — Vasilijs sāka zīmēt plānu.

—       Vai laupītāji kādreiz netīkoja ieņemt jūsu teritoriju?

—   Tādi gadījumi bija.

—   Ko darījāt jūs?

—       Mēs centāmies ieskaidrot. Turklāt vēl mums bija tur ceptuve un milti, kurus saveda šeit jau pagājušajā gadā lielākam strādnieku pulkam. Sā gada pavasarī strādniekiem vajadzēja ierasties. Taču Berdišovs ziemā neatgriezās no ceļojuma, un cilvēki neatnāca. Var jau būt, ka nāca, bet izklīda kaut kur pa atradnēm.

—       Tātad jūs viņus iespaidojāt ar miltu palīdzību? Bet viņi taču varēja jūs visus nogalināt un miltus paņemt?

—       Mums visiem viņu vidū bija radinieki un paziņas. Un viņiem nepietiktu drosmes. Tikai izskata pēc vien visi sapirkuši tik daudz šauteņu! Sūtiet cilvēkus, kamēr vēl ir svaigā maize, bet es aizbraukšu nodot rīkojumu maizes cepējam.

—       Jā, lūdzu. Mēs aizbrauksim arī pie jums. Parādīsiet mums visus savus plānus un ēkas.

—       Plānu man nekādu nav. Šogad bija tā sacēlies ūdens, ka plūdos viss aizgāja bojā, es jums jau teicu. Rīkojāmies pēc saviem ieskatiem.

—       Kā tad? — cieši ielūkodamies Vasilijam sejā, noprasīja Teļatjevs.

Vasilijs pasmaidīja.

—  Jau otro gadu skalojam smiltis.

«Patiešām, slīpēts zellis, lai gan tik jauns!» nodomāja Tejatjevs. «Varēja taču gadīties neparedzētās neveiksmes. Vai tiešām viņš būtu Berdišova audzēknis?»

—       Vai jūs te dzīvojat neprecējies? Droši vien šeit ir arī meičas?

—       Nē, esmu kopā. ar savu sievu, — Vasilijs atbildēja.

—        Vasja, izsaku tev atzinību! — sacīja Padomnieks, sadūries ar jauno Kuzņecovu pie pārceltuves. — Ko tu viņiem pateici? Ar tādu cieņu tevi pavadīja! Ņikita, sveiks! Uz kurieni tu?

—   Iešu uz savu arteli, — Žerebcovs atbildēja.

Pēdējā laikā viņš neieredzēja Padomnieku un nolēma, ka saiešanās ar to var bēdīgi beigties.

Zelta skalotāji apstāja Žerebcovu.

—   Kas mūs nodeva? — Korabjovs noprasīja.

—  Vai tu?

—   Nē. Tie lopu dakteri! Redz, sākuši runāt, ka arvien vairāk gadoties tādas zivis: kad uzšķērž tām vēderu, viss, kā vajag, bet, tiklīdz sāk apstrādāt galvu, žaunās atrod zelta smiltis. Esot gan, tā sacīt, tādas kā putekļi. To man viens policists paskaidroja. Nu, sveiks, Timofej! — uzsauca Nikita, ieraudzījis klausītāju vidū Siļinu.

—  Ak tad atvedi gan sev palīgus? Pašam spēka nepietika? — Timotejs attrauca.

Žerebcovs apstulba un aiz satraukuma nespēja pateikt neviena vārda, vienīgi putas izspiedās lūpu kaktiņos.

—   Un bijām taču labi draugi… Es tevi vēl tik brangi pacienāju. Arī par upīti pateicu… Līksmojos kopā kā ar savieti.

—   Tas nodevējs esi tu! Visas atradnes esi postā iedzinis! — sāka kliegt Žerebcovs. — Ak tu, briesmoni! Tādu pasākumu izjauci, cilvēkus savā starpā sanaidoji, spirtu izlēji upē! Maita tāds! Tevis dēļ nebija kārtības. Tu pazudināji, visu pazudināji! Mani pazemoji, apkaunoji, padzinuši! Mani pieķēra, man vecumgalā bija jādodas pašam uz savu zelta lauciņu kā naidniekam. E-es… — iekaucās Ņikita, un no acīm viņam izsprāga asaras. — Mani dārgie! — viņš izpleta rokas, it kā vēlēdamies apkampt ir visu arteli, ir atradnes, ir taigu.

—  Mēs ejam bojā!

Paspēris soli uz Timoteja pusi, Nikita piepeši iezvēla viņam ar dūri pa skaustu gan ļoti nikni, bet ne visai spēcīgi.

—   Ko tu dari?

—   Kādu pasākumu tu man izpostīji! — Žerebcovs bļāva, nespēdams savaldīties, lai gan juta, ka apkauno sevi vēl vairāk, ka viņa vārdos klausās nosodoši, ka viņš nelaikā sācis kārtot savus rēķinus. Taču pāri nodarījumi Žerebcovam likās pārāk lieli. — Tu izrāvi manus stieņus! — ar asarām acīs viņš kliedza. — Riebekli! Vai domā, es nesaprotu, par kādiem stieņiem tu runāji, kad mani padzini no atradnēm? Mani tie bija, mani! Šitādu pasākumu sabojāji! Kur lai tagad lieku

to lokomobili? Tā stāv Kraujā pie krasta, smīdina ļaudis, sak, redz, ko Ņikita gribējis pasākt, bet Siļins viņam visu sagandējis … Es tevi, maitu … Nožņaugt vajag tevi!

No aizmugures pie Ņikitas piečāpoja lācis un sāka apošņāt viņa bikses. Ņikita piepeši sajuta, ka viņu kāds pagrūž uz priekšu. Lācis bija iecirtis ar ķepu Ņikitam pa sēžamvietu.

—   O-oh! — Ņikita apsēdās.

Viņam pretī rēgojās zvēra purns ar atņirgtiem zobiem, un šaurās ačeles viltīgi ieurbās viņam sejā. Pieskrēja Iļja un iesita lācim pa purnu. Vasja dunkādams dzina lāci projām.

—   Paskat, jau izaudzis! — noteica Gurans.

—       I-izklīst! — atskanēja kliedziens, un policisti sāka izklīdināt pūli.

Žerebcovu piecēla kājās. Viņam mugurpusē bikses bija saplosītas.

Teļatjevs smējās aizvilkdamies.

—   I-izklīst! — vēlreiz nokliedza uradņiks Popovs.

—   Siļin, tu nāksi mums līdzi! — Teļatjevs pasauca.

—       Ak tā viņš paķēra to zemnieķeli uz muļķa? — iesmējās Olomovs, izdzirdis, kādā veidā Siļins arestēts.

—  Uz muļķa! Jauki! Ha-ha-ha .. .

Visumā šodien viss bija beidzies laimīgi, un zelta skalotāji nomierinājās. Olomovs bija pavēlējis uzaicināt pie sevis un klusām arestēt prezidentu, lai tas naktī neaizbēgtu. Teļatjevs neteica zelta skalotājiem, kādēļ aicina līdzi viņu atamanu.

Uzzinājis par kautiņu ar Ņikitu, Olomovs pavēlēja:

—       Arestējiet arī Žerebcovu! Lai viņš nelien, kur nevajag. Un novietojiet viņus katru atsevišķi. Ņikitam izsniedziet cietumnieka devu, maizi un ūdeni. Bet Šiliņam dodiet visu to pašu, ko saņemam mēs! Parādīsim godu demokrātijai!

*     * *

—       Viņi vēl ir žēlīgi. Varēja taču vienā rāvienā te visu sagraut. Deva laiku, lai varētu sagatavoties aizbraukšanai, tik prātīgi izrunājās! — izklīzdami sprieda zelta skalotāji.

—   Kā gan citādi! Cik kukuļu mēs savā mūžā esam viņiem iegrūduši… Vislabākās zivis — lašus un stores viņiem uz ziemsvētkiem. Un ķinieši viņus apģērba. Šis agrāk Sofijskā dienēja un brauca pie mums nodevas ievākt.

—  Kā varētu izpestīt atamanu?

—  Ari es domāju, viņam taču sita, bet iesēdinājuši viņu.

—  Kuzņecovs jau nebija muļķis, droši vien visus šos gadus viņus kukuļoja, — teica Sapogovs.

—   Vai tu tā domā?

—   Zināms. Viņš taču padomei atskaitījās, kur likti atvilkumi. Mēs taču turējām sūtni pilsētā. Nē, te vēl kāds cits aiz naida iejaucies.

—   Te tev nu bija brīvie zelta meklētāji!

—  Atamanu sita. Bet ko darīsim mēs? Muļķa krievi, bez pavēles sevi aizstāvēt neprotam!

—  Tad visus apsitīs! — bārdainais vecticībnieks atbildēja.

Nākamajā rītā visi piecēlās pirms ausmas. Sievietes mazgāja veļu. Daži vēl sāka skalot zeltu. Bijušie Ņikitas arteļa zeltrači sapulcējās bariņos un spriedelēja par to, kas notiks.

No Kuzņecova puses uz Žerebcova arteli atbrauca Vasilija Kuzņecova sūtītais Mikeša.

—   Puiši, ātrāk, sabāziet zelta guvumu maisiņos, piesieniet klāt birku vai kādu pazīšanas zīmi. Mēs tos izvedīsim no šejienes. Briļļainais staigā apkārt piedzēries. Briļļainajam nesakiet.

—   Uz kurieni jūs dosities? Kad saņemsim!

—   Ziemsvētkos Milku baznīcā visiem sadalīs. Ja vien izkļūsim laukā un nonāksim līdz galam. Stāsta, ka prombraucot visus pārmeklēs un zeltu atņems.

Vēlu vakarā briļļainais Padomnieks klenderēja gar krastu. Viņam nenāca miegs. «Nodevu un cauri!» Viņam patika slepeni ziņojumi. Šeit viņš bija dzīvojis ne vien tādēļ, lai sakrātu zeltu, bet vairāk gan tādēļ, lai iegūtu datus milzīgam slepenam ziņojumam. Beidzot viņš bija sadūšojies, uzrakstījis ziņojumu un aizsūtījis ar Tēvoci uz pilsētu.

«Urā! Ziņojums saņemts! Tāda laime!» viņam gribējās kliegt. «Bet pēc tam kaut vai grēku plūdi! Tagad

atradnes vairs nebūs vajadzīgas nevienam! Saņemšu ir piedošanu, ir priekšniecības pateicību! Un viss atkal būs savā vietā.» Pašlaik viņš jutās kā pārcilvēks, tāpat kā Haizivs un Sliece. «Es drīkstu it visu! Pēc mana mājiena izputēs visa šī republika! Ha-ha! Cilvēkus sadzīs cietumā! Strādās policija! Notiks izmeklēšana! Ai, cik patīkami šie vārdi! Sākusies sairšana! Lūdzu, kungi, noskūties! Laiks! Laiks!»

Ziņojumu viņš rakstīja, kad šeit vēl dzīvoja zaļas dienas, kad arī pats vēl varēja skalot zeltu sev pašam, skalot un žūpot, kad bija arī meičas. Taču Padomnieks baidījās, ka piepeši viss var beigties. Viņš juta, ka teju teju kāds cits var pasteigties un visus nodot, kaut vai tas pats Sliece, gribēdams izkalpoties. «Alkatības idejas, slepeni ziņojumi, cilvēku apgānīšana, tas viņiem, neliešiem, vajadzīgs, lai nožēlotu grēkus!»

—   Mē-ē-ris! — viņš pēkšņi mežonīgi ieaurojās.

—   Aplipina visas atradnes, maita! Sākuši ārstēt! Ziņojumu sacerētājs!

Viņš bija galīgi apskurbis ir no spirta, ir no prieka.

Kāds pienāca viņam klāt un spēcīgi iezvēla pa acīm. Padomnieks nogāzās. Kaut kas zem viņa lūza, un viņš ievēlās irdenā zemē.

«Liekas, visi kauli veseli?» pēc kāda brīža viņš minēja. «Nē-ē, tik viegli mani kapā neiedzīs!» rakņādams smiltis un pūlēdamies izrāpties, Padomnieks domāja. «Lai tad notiek! Pie viena nodošu visus! Tagad man ir vēl vairāk tiesību, bet kur es esmu nokļuvis? Akā? Štrekā? Ak dievs!» …

19

Olomovs un Teļatjevs nakti pārgulēja uz saliekamajām gultām cieši nosegtā plašā teltī, no kuras vakarā denščiki bija ar uguni izkvēpinājuši visus odus.

Starp gultām bija ierīkots galds, uz tā stāvēja tases, pudeles, ceļa piederumi, somiņas, tintnīcas un revolveri — viss vienā blāķī, kā vakar vakarā sakrauts.

Olomovs piecēlās krēslā, viens pats apģērbās un krekstēdams un aizelsdamies uzstīvēja kājās garos stulmu zābakus.

Atgriezies no pastaigas ar šauteni, kad saule jau bija uzlēkusi, viņš ieraudzīja, ka Teļatjevs sēž pie sakoptā galda un telts pilna knišļu un odu.

—   Pie manis bija ienācis tas atstādinātais valsts padomnieks, — Teļatjevs pateica, neizlaizdams no rokām spalvaskātu. — Viņš apgalvo, ka nekāda Berdišova kantora viņā pusē neesot, ka jaunais Kuzņecovs esot viltvārdis. Viņš lūdz, lai Kuzņecovu arestē, un apsola sagādāt pierādījumus.

—  Nevar būt! — attrauca Olomovs, izlādēdams šauteni un nolikdams uz pastatņa, lai būtu pie rokas.

—   Arī es viņam tā īsti neticēju!

Teļatjevs nolika spalvaskātu un pacēla galvu.

•— Kāpēc jūs neaizturējāt to ziņotāju?

—   Viņš ļoti steidzās, jo baidījās. Stāstīja, ka pagājušajā naktī kāds viņu iegrūdis akā un šorīt viņš tik tikko izrāpies laukā.

—   Nevar būt, ka Kuzņecovs ir blēdis … Vai redzējāt, cik labu maizi viņš vakar atsūtīja visai komandai.

«Par tādu maizi vien taigā var daudz ko piedot!» domāja Olomovs.

—   Jā, to jūt, ka viņš ir uzņēmīgs!

Vakar vakarā, redzēdams, cik daudz zelta skalotāju šeit sanācis, Olomovs bija aizsūtījis zīmīti uz sardzes posteni pie Kizi ezera ar lūgumu atsūtīt no nocietinājuma pusrotu zaldātu.

—   Tas padomnieks Modzoļevs vai Sudaļevs, neatceros viņa uzvārdu — tāds sarežģīts bija, lūdza, lai saucot viņu par Padomnieku. Viņš teica, ka noliktavas un ceptuve esot šīs republikas iekārtotas… Teica, ka pretvalstisks protests nu dvešot no katra baļķa.

—   Protams, Kuzņecovs jānopratina pa īstam. Aizsūtiet turp savus cilvēkus. Vēlāk aizbrauksim mēs abi kopā it kā viesos un palūkosimies paši. Bet pagaidām, kamēr viņš mūs baro, netraucēsim. Nopratināsim pirms prombraukšanas un, ja vajadzēs, paņemsim līdz, lai noskaidrotu, vai viņš ir Berdišova uzņēmuma pārvaldnieks. Katrā gadījumā viņš jāuzmana.

—   Zināms, vēlāk varēsim Berdišovam atvainoties, — Teļatjevs piekrita.

—   Aizdomīgi ir tas, ka viņam dokumenti noslīkuši To taču viņš vakar teica, ka laiva apgāzusies?

—   Jā, to viņš teica . .

Ari Teļatjevs nespēja uzreiz visu aptvert. Viņš vairs nepaļāvās uz savu atmiņu. Milzum daudzie cilvēki, kas ik dienas aizslīdēja acu priekšā, it kā izplūda. Grūti bija atrast vainīgos.

*    * *

Abus policijas virsniekus māca sajūta, ka draud briesmas. Atradnes viņus it kā nomāca, nebija laika . noņemties ar atsevišķām personām, varēja uzliesmot kaut kas līdzīgs dumpim.

—       Vai zināt, viņi atkal skalo! — Olomovs pavēstīja.

—  Viņi atkal skalo! Atkal skalo! — viņš sašutis atkārtoja.

—   Jā, klaudzina gan! Lai jau! Mums pat labāk …

—  Nē, tas nav pieļaujams. Es pavēlēju cara vārdā …

—       Vai nav vienalga, kā vārdā . .. Jūs nekā neteicāt par skalošanu, ka to nedrīkst darīt. Un viņi, lūk, skalo, nevis gatavojas prombraukšanai…

—   Ko lai dara?

—   Ibalka! — pasauca Teļatjevs.

Giļaks ienāca.

—       Paņem vīrus, pastaigā pa atradnēm un pavēli, lai skalošanai met mieru.

—       Salauziet viņiem tur kaut ko … Rau, vakar viņiem iebruka eja, varbūt jūs varat to izdarīt paši?

—       Tur iekšā var būt cilvēki. Radinieki uzrakstīs par jums sūdzību.

—       Rīkojieties piesardzīgi. Nogalināt nevienu nedrīkst, un piekaujot nesalauziet kādam kaulus, vienīgi tad, ja citādi nevar. Vai dot jums līdzi Popovu? Viņš ir veikls, prot dauzīt tā, ka nepārlūst kauli! Atradnes mazliet jāpapurina, citādi mēs jūtamies kā viņu līdzdalībnieki .. .

—       Un pasaki, lai atved uz nopratināšanu viņu prezidentu!

—       Kāda tur jēga no viņa? Tukšpauris, gluži nemācīts zemnieķelis!

—   Nē, tur kaut kas ir… Tieši tālab, ka nemācīts!

Pie telts nožvadzēja ķēdes.

—   Vai uzlikuši gan tev dzelžus? — Olomovs vaicāja,

iedams laukā. — Tad jau uz ilgu laiku. Vai pirmoreiz?

—   Vai es?

—       Iepazīsies, apradīsi, cietumā sastapsi savējos. Ja daudz prātosi, — nokļūsi Sahalīnā, katorgā. Labāk saki laukā visu taisnību, citādi tevi uzskatīs par politisko …

—       Es jau tāpat runāju patiesību kā dieva priekšā! Mēs katru rītu lūdzām dievu par viņa augstību, kas pašreiz tronī…

—       Labāk klusē … Tu vēl uzdrošinies ar savu nešķīsto muti to izrunāti Saki — vai tu biji? Kāpēc tu neatbildi? Tu vai kāds cits?

—   Nezinu. Itin kā es.

—  Varbūt tu esi tikai uzpirkts aizvietotājs?

—       Policija bija pakļauta man, mēs rūpējāmies par kārtību, bet nekādas politikas nebija.

*     * *

Gar telti, šauteni klaudzinādams, uz atradnēm devās Ibalka kopā ar diviem pavecākiem policistiem. Aiz viņiem gāja vēl divi.

… No rīta teltī ieradās Padomnieks un stādījās priekšā Teļatjevam.

—       īstenais valsts padomnieks, jaunībā sasniedzis augstu stāvokli, bet atvaļināts bez pensijas un dienesta pakāpes, atstādināts no amata. Varu sniegt pilnīgu informāciju.

Upes viņā — labajā pusē ir tādas pašas atradnes kā kreisajā — Siļina pusē. Vasja Baltmatis ir viltvārdis … Nekādas Berdišova zelta meklētāju grupas tur nav.

—       Kur jūs bijāt agrāk? — vaicāja Teļatjevs. — Mēs šeit esam otro dienu.

—       Nevarēju piekļūt pie jūsu augstlabdzimtības … Garantija ir mani sirmie mati, plikais galvvidus… — viņš paklanījās, pēc tam pacēla galvu, noņēma brilles un parādīja savas blāvās, izvelbtās acis. — Sevišķās pazīmes, — viņš piegrūda pirkstu pie rētām uz vaigiem,

—  pase! Esmu jūsu rīcībā.

Teļatjevs nevarēja ciest šādas personas. Glumiķis, nelietis! Šobrīd ziņo viņam, bet spējīgs ziņot arī par viņu.

—   Jā, tas es esmu … Es jums visu izstāstīšu, viņu io-

zungs ir — cars nav tautas tēvs. Viņi ir par republiku. Par patvaldības gāšanu … Šeit ir dumpinieki atbraucēji, bet to netrūkst ari no pašu vidus. Atļaujiet man vēl kādu laiku pabūt kopā ar viņiem. Tur gatavo aizbēgšanu. Noslēpj zeltu, un daļa no viņiem nozudīs taigā. Es visu uzzināšu! Neaizturiet mani, bet ātri atlaidiet. Sajās pāris dienās es sniegšu jums izziņas. Pie pārbaudes mēs viņus aizturēsim.

*     * *

Nākamajā dienā visi piecēlās ar gaismiņu. Zaldāti un policisti izkārtojās ierindās ar ieročiem rokās. Divas laivas ar policistiem piestājās pie salas upes vidū.

Neviena zelta skalotāju laiva netiktu garām bez pārbaudes.

—  Viņi nenāk! — iegājis teltī, pateica kājnieku virsnieks.

—  Paši jau nenāks! — Teļatjevs atbildēja.

—  Tagad vairs nav ko ceremonēties! — sacīja Olomovs. — Tomēr politiskie viņu vidū nav atrasti…

Iznācis no telts, Teļatjevs pasauca uradņiku Popovu.

—   Atri dodieties ķēdē cauri atradnēm! Dzeniet visus laukā! Lauziet visu kopā! Sacērtiet un sadauziet kratīkļus, beriet ciet akas, sagāziet ejas, jo citādi viņi nebeigs skalot…

—   Ja viņi mēģinās pretoties ar ieročiem rokās, tad sūtīsim zaldātus, — solīja Olomovs. — Pielādējiet šautenes!

Uradņiks palika gluži pelēks sejā. Pavēle visu salauzt un sadauzīt viņam bija negaidīta. Viņš bija cerējis, ka pēc izrunāšanās aizvakar un Timofeja arestēšanas «laupītāji», kas visumā sevišķi nepretojās, strīdu nesāks un priekšniecība nesadomās uzsākt grautiņu. Viņam šie laupītāji vispār nemaz nelikās kauslīgi: naktis bija pavadītas vienā mierā, šķila, ka visi pakļausies pavēlei.

—  Tos, kas turpina skalot zeltu, sadzeniet uz atsevišķa laukuma, — aizrādīja Teļatjevs.

—  Stā-āties! — izgājis laukā, nokliedza uradņiks.

Tur priekšā bija apmetne — gandrīz vai tūkstoš cilvēku. «Viegli pateikt, lai izdzen viņus! Bet ja nu viņi

zaudē sajēgu aiz dusmām?» uradņiks īgni nodomāja, klausīdamies Teļatjeva pamācības.

Viss izklīdināšanas grūtums, viss šis netīrais darbs tagad tika uzvelts viņam.

Popovs bija stiegrains un plecīgs vīrs viltīgām, brūnām acīm.

Viņa mīļākā nodarbošanās bija sēdēt policijas pārvaldē Nikolajevskā. To viņš prata kaut kā sevišķi, svinīgi, pilns pašcieņas. Viņam patika lasīt franču romānus, un uz darbu viņš arvien ņēma līdzi grāmatu.

Kopš jaunības viņš bija sapņojis par dienestu policijā. Jau tolaik darbu policijā viņš iedomājās kā sēdēšanu pie skaistas, svītrainas būdiņas vai uz lieveņa formas tērpā ar šauteni rokā, tad viņš uzaudzētu ūsas un būtu bezgala uzticīgs priekšniecībai, jau ar savu iz' skatu paužot likumību un kārtību.

Ilgajos dienesta gados Popovs bija pieradis pie patīkamas bezdarbības.

Pie Amūras lejāk aiz Sofijskas varēja uzskaitīt trīs vai četras brīvās sādžas, pārējās bija īsta katordznieku, nometināšanā izsūtīto, kā arī beztiesīgo vietējo tautību pasaule, kur varēja aizturēt un izlamāt katru, kam nebija formas tērpa vai kāda titula, — policistiem tur bija pilna vaļa. It sevišķi Popovam patika dežūru laiks pārvaldē, kur viss mahorkas dūmu piesūcies un lodziņi, pie kuriem stāvēja lūdzēju rinda, mazi maziņi, it visur jo bargi noteikumi, bet lūdzēji pazemīgi un nobijušies, jo nekā cita nedzirdēja kā vien rupjus noraidījumus un ņirgāšanos.

Bet šobrīd Popovam dreb sirds. Šeit tik daudz brīvu zemnieku! Viņam jāizdzenā tie! Popovs vienmēr tika ienīdis brīvos un labprāt dažam labam no tiem iekrautu pa ausi. Ikviens brīvais cilvēks, kas nebija arestants, nometināšanā izsūtītais vai zaldāts, viņam šķita bīstams un neuzticams. Un šeit tādu ir milzum daudzi Ja pusei vien iezveltu, jau tad dūre būtu atsista!

Popovs bija kauslis, taču saprata, kas viņam gaidāms, ja šis pūlis saniknotos.

Pienākusi reize, kad jāalkalpo priekšniecībai par bezdarbību, par dīkā sēdēšanu policijas pārvaldē, par augstprātību un ņirgāšanos par cilvēkiem, kas viņam

vienmēr tika piedota. Uradņiks jutās aizvainots un īgnuma pilns gatavojās pildīt pavēli.

—       Ja mēs būtu jāšus! — viņš izspieda caur zobiem.

—  Bet kā lai šeit viņus visus savalda?

—   Kas par niekiem! Kāpēc tad šeit nevar savaldīt! — mierīgi, it kā tas uz viņu neattiektos, atbildēja Teļatjevs. — Ātrāk! Bez jebkāda iepriekšēja brīdinājuma dodieties virsņ un sagraujiet viņu būdas, sadauziet kratikļus .. . Ibalka! Ej veicīgi palīgā!

Giļakam iezibējās acis. Viņš piepeši saniknots uzkliedza Popovam:

—   Par ko vilcinies?

Popovs steidzīgi deva pavēli. Policistu un no apmetnes palīgā ataicināto zemnieku, tā saucamo desmitnieku ķēde devās uz atradnēm.

Teļatjevs, noraugoties uz Popovu, pasmējās. «Tagad izgāzīs savu īgnumu uz zemniekiem! Nobarojies, policijas suns, maita tāds!»

*     # *

Policisti sāka ātri izdzenāt zelta skalotājus. Nesot uz rokām bērnus, skaļi vaimanādamas, gar krastu skrēja sievietes. Ielejā skanēja kliedzieni, lamāšanās, sāpju brēcieni, raudas un policistu sagāzto būdu brakšķi. Zemnieki nepretojās, patruļas ātri virzījās uz priekšu.

—   Lūk, te bija visdumpīgākie, pati nemiernieku ligzda, — pateica kāds no zemniekiem, pievezdams policistus pie vecticībnieku būdas.

Naidīgi nopētīdams pūli, soļoja augumā mazais uradņiks. Zaldāti aizcirta kārtis, kas saturēja būdu, un tā sabruka.

—  Taisieties žigli! Ei, jūs, tur pie kratīkļa! Beidziet skalošanu! — policists nobļāva.

Zemnieki sadrūzmējās vienuviet un drūmi noraudzījās, kā salauž viņu nometni. Viļņiem vien vēl nāca klāt vjatkieši, tambovieši, vecticībnieki. Pūlis kļuva aizvien blīvāks. Dzīvu cilvēku siena aizsprostoja policistiem ceļu. Sākās ķīviņi un lamāšanās.

Popovs redzēja, ka šeit viņš uzdūries uz pirmo pretestību un tā tūdaļ, nezaudējot laiku, tepat uz vietas

jasairiec. Uradņiks saprata, ka piemērs jarāda viņam pašam.

—   Klusēt! — nobļāva Popovs.

Policistu ķēde drosmīgi devās virsū zemniekiem. Raudzīdamies uz tiem baiļu pilnām, zilām bērna acīm, atvēzējis šautenes laidi, gāja jauniņš sārtvaidzis zaldāts ar šausmās pāršķiebtu seju. Viņš redzēja, ka tie ir vienkārši ļaudis, zemnieki, tādi paši kā visur, bet viņam bija apgalvojuši, ka tie ir ļaundari, un viņš baidījās, gaidīdams no tiem kādu zvērisku rīcību.

Uradņiks iekāpa ūdenī un, piegājis pie kratīkļa, satvēra Mikešu un atvēzējies iesita tam ar dūri pa seju.

Pūlis nodrebēja.

No ejas izlīda Iļja Bormotovs. Viņš bija no galvas līdz kājām notašķījies ar māliem. Viņam pat seju klāja bieza dzeltenu dubļu kārta. Viņš ieraudzīja, ka zemniekus dauza, grūsta, izdzenā, bet policisti un zaldāti iet ķēdē uz priekšu un, it kā noslaucīdami zemi, visu salauž, sacērt un iesviež ūdenī. Arī pie purva aiz retā koku pudura bija redzama zaldātu ķēde.

—    Brālīši, kas te notiek! — pēkšņi sāka izmisīgi brēkt kāds večuks. — Paraugiet, pat drēbes plēš nost no muguras — iesviež upē!

Kāds bija norāvis viņam vecu vateni, un nu straume nesa to projām.

Iļju kāds spēcīgi pagrūda.

—   Ātrāk aizvācies!

Viņš mēģināja atsperties. Izriezis platās krūtis, acīm zibot, Iļja devās uz priekšu. It kā aiz prieka, ka zelta skalošana beigusies, viņš pielēca pie uradņika un tā ieķērās viņā, ka no policista formas tērpa nobira pogas.

—   Pie rīkles ķeraties! — rēca uradņiks, lai gan viņa rīklei neviens nebija pieskāries.

—    Kaut vai pie rīkles! — nosarcis līdz pat savu linu gaišo matu saknēm, priekšā izlēca spirta piegādātājs Andrejs Gorodilovs. Sažņaudzis dūrē svina sitamo, viņš saliecies metās zem durkļiem un laidēm un tūdaļ tā iebelza vienam no policistiem, ka tas novēlās zemē kā vērsis kautuvē.

Pienāca vēl klāt zaldāti.

—       Ei, Amūras karotāji! — Andrejs skaļi zobojās.

—  Šitie kalpo virsniekiem par auklēm, būvē kazarmas,

sazvejo priekšniecībai zivis — viņiem šautenes un zobeni nav vajadzīgi, būs jāatņem.

—   Vai dzirdi, zaldātus neaizskariet…

—       Jauniņi, nav vēl dauzīti, nepazīst policiju! — klaigāja vecie vīri. — Samierinieties, puiši… Atkāpieties! — veči lūgtin lūdza.

—       Nē, ko tu gan uzdrošinies! — uradņiks sabļāva uz IJju. Viņš gramstīja ar roku gar sāniem, lai izrautu revolveri, bet cīniņā kāds bija norāvis viņa ieroci.

—       Ne tikai pogas vien — mēs galvu tev norausim! — kliedza Zutis.

Visapkārt viņam bija formas tērpi, ieroči, pletnes, kokardes. Viņu it kā biedēja ar visiem šiem varas atribūtiem, lai nepretojas.

—       Par ko gan? Par ko? — sāka skaļi kliegt kāds no zemniekiem.

—       Liecies tu mierā! — Andrejs drosmīgi iegrūda dūri uradņikam krūtīs.

—   Nepadodieties, puiši, un zeltu neatdodiet!

Zutim iezvēla pa galvu tik stipri, ka dzirksteles vien gar acīm nošķīda. Viņš sagrīļojās, bet tūdaļ saņēma vēl vienu spēcīgāku sitienu. Sajutis kāda klāt pielīduša trulo spēku un viltību un izdzirdis ap sevi Jauna prieka pilnus smieklus, Zutis atskatījās un ieraudzīja platu, sārtu pavecāka policista seju ar sasprindzinātu cietsirdīgu zilo acu skatienu.

—       Razbainieks! — vārgā balsī izdvesa Zutis. — Bet mani tu tomēr nepieveiksi.

Galva viņam reiba. Šķita, ka sitieni saārdījuši visu miesu, Zutis sapurināja galvu un drāzās uz priekšu.

—   Si-itiet! — mežonīgi iebrēcās Popovs.

Policisti metās uz pūli un sāka sist visus ar šauteņu laidēm.

—  Mū-ūsus sit nost!

Zutis satvēra aiz galvas kādu mazāka auguma policistu, aizklājot ar savu plato plaukstu tam acis un muti, un no visa spēka atsvieda vīreli pret uradņiku tā, ka abi nogāzās zemē.

Andrejs Gorodilovs šodien vairs nejutās kā vientujš kontrabandists, bet gan kā cīņu biedrs savējo pulkā. Pārgalvīgs kauslis un drosminieks, viņš kā knaiblēs

satvēra savus senos ienaidniekus — policistus, sizdams tos un spārdīdams ar saviem naglotajiem zābakiem.

—  Veikli tu šos paķēri!

Atradnēs Andrejs baidījās no prezidenta, baidījās no Butes, bet šobrīd ar viņu kopā bija visi zelta skalotāji. Pašlaik Andrejs nebijās neviena. Visi kā viens aizstāvēja viņu! Un viņš cerēja, ka pratīs sevi izpestīt no jebkuras nelaimes.

—   Šodien es viņus sasitīšu lupatu lēveros!

—       A-hā! Redz, kur tu esi! — piepeši iesaucās kāds sarkansejains vīrs formas tērpā. — Tevi jau sen meklē!

—       Es neslēpjos! — Andrejs lepni attrauca. — Arī es tevi jau sen meklēju, — viņš nokliedza un saķēra sarkansejaino aiz ūsām, — lai pārsistu tavu pauri ar revolveri!

—   Iļja! — piepeši iesaucās viens no zaldātiem.

—   Vai savējais? — zaldāti vaicāja biedram.

—   Savējais!

—   Puiši, te ir savējais . .. Neaiztieciet viņus.

—   Puiši, nekaujieties! — skaļi nokliedza Iļja.

Tikko atbraukušajā pusrotā zaldātu, kura palika pie

ezera izkraut barkasu, bija tikai pieredzējuši karotāji, kuri ne vienreiz vien bija gājuši uz robežu tvarstīt hunhūzu bandas un piedalījušies sadursmēs.

«Ak dievs, tie taču ir mūsējie!» domāja Suknovs, steigdamies uz priekšy un atskatīdamies uz Iļju, kurš nosvieda svārkus un aizskrēja līdz upei nomazgāties.

—       Brālīši, paklausiet, brālīši! — Suknovs sauca, iejaukdamies kautiņā. — Padodieties! Jūs paši sev dariet ļaunu! — viņš lūdza zemniekus.

Bet ir zaldāti, ir zemnieki bija tā saērcināti, ka neviens viņu neklausīja.

—       Nav ko žēlot! — uzbļāva viņam apakšvirsnieks. >— Tie taču ir laupītāji, klaidoņi!

—       Šeit, puiši, satikušies brāļi! Nesitiet viņus! — zaldāti aizrādīja.

Garš, pēc izskata kūtrs zelta skalotājs ar neprātīgu blāvo, bezkrāsaino acu skatienu un tik bāls kā nāve piepeši iezvēla Suknovam ar rungu. Suknovs izvairījās, un sitiens trāpīja pa šautenes laidi.

—       Ak tu, klaidoni! — Suknovs veikli iesita zemniekam ar laidi, un tas nogāzās zemē.

Atskanēja rēciens. Tramdot zemniekus, zaldātus un policistus, aiz pūli stāvošajiem izslējās pārbiedētais milzīgais un pinkainais Kuzņecovu lācis, izpletis pār galvām savas ķepas No plati atplestās rīkles, atņirgtajiem zobiem un garās, smailās mēles aiz niknuma teceja siekalas.

—   Tas nu gan ir zvērs! — kāds iesaucās.

—   Brālīši! Glābieties …

—   Zemnieki saniknojušies kā zvēri!

Atskanēja šāviens, bet lācis izrāva kādam no rokām šauteni un pārlauza vidū pušu.

Pūlis šausmās iekliedzās.

—   Nesaniknojiet lāci! Nešaujiet!

—   Visus saplosīs!

—       Viņš ir pieradināts, zaldātiņi, viņš nevienu neaiztiks!

Visi metās projām. Gandrīz vai raudādams turp skrēja Vasja.

—       Miša.. . Miša … — viņš sauca. — Mišām nepatīk, kad kaujas. Vispār viņš ir mierīgs …

Bet lācis vairs neklausīja viņu.

—        Bēdziet upītē, lācis nemīl ūdeni, — Vasja uzsauca diviem policistiem. Tie nolēca no krasta, un viņiem līdzi ūdenī iemetās vairāki zemnieki. Vienu no policistiem aizrāva straume.

—   Slī-īkstu! — tas bļāva.

Lācis pieskrēja pie paklupušā uradņika.

—       Brālīši! Brālīši, glābiet! — sāka brēkt Popovs, vērsdamies pie zemniekiem. Kautiņā uradņiku bija nogāzuši zemē, kāds no zaldātiem, lēkdams pār celmu, neviļus bija uzkāpis viņam uz kājas un, kā redzams, stipri iespēris ar nagloto zābaku.

Miša domīgi valstīja uradņiku, it kā apsvērdams, kā labāk satvert. IJja pielēca klāt un iespēra lācim ar kāju. Viņš gribēja palīdzēt uradņikam piecelties. Iļja bija nomazgājis seju un palicis kreklā.

—   Būs jau labi, guļošu mēs nesitam, celies augšā …

—       Brālīši, nespēju… neaiztieciet! Es mirstu… — gārdza Popovs.

—       Dod roku, — Iļja sacīja, — gan būs labi, drīz vien alžirgsi! Celies!

Pienāca priekšniecība. Zemnieki pašķīrās, noņēma cepures un klanījās.

—   Pakļaujamies! Piedod, tētiņ!

—  Kā tas ir pakļaujamies? Mēs pat nedomājam …

—       Jūsu augstlabdzimtība, tētiņ, mēs aiziesim … — apsolījās daudzi zelta meklētāji, ļoti nobijušies par to, ko bija izdarījuši. ..

—       Zelts jānodod! — paziņoja Olomovs. — Ģimenes lai nāk pēc kārtas, visi reizē. Tūliņ sēdieties laivās un brauciet projām. Tos, kas piedalījās kautiņā, — viņš vērsās pie uradņikiem, — ko esat ievērojuši, tos projām nelaidiet. .. Nosūtīsim uz pilsētu …

—   Šautenes celt! — poručiks atkal nokomandēja.

—       Mēs aiziesim, tēliņ! — daudzi zemnieki atkal nometās uz ceļiem.

—       Šauj vien! — citi no pūļa ņirgādamies uzsauca Olomovam.

—       Gan tev, treknais velns, tas vēl tiks atdarīts, — draudēja Andrejs Gorodilovs. — Tiksimies taigā.

—       Kad viņi dosies projām, aizturiet tos, kuri pretojās, — Olomovs atkārtoja pavēli policistiem, — kurus no šiem klaigātājiem atcerēsieties, — arestējiet.

—       Lūk, jau aizdzen kādus desmit! — Ibalka atbildēja.

Garām aizveda Zuti ar sasietām rokām.

—       Visus vajadzētu ielikt cietumā! — noteica kāds gados vecāks policists.

—       Lai viņi iet, — nopietni atbildēja Teļatjevs, — ja tikai zelts nodots. Pēc tādas kaušanās nevienam vairs neradīsies patika aizstāvēt atradnes… Viņi zina, ka par pretošanos draud sods. — Brīdi klusējis, Teļatjevs ar apslēptu lepnumu piebilda: — Apzinādamies savu vainu, viņi tagad ātri aizies no atradnēm un ari zeltu atdos visu.

Kaut kur tuvumā kāda sieviete mīļi aijāja savu činkstošo mazulīti.

«Provokācija nekad nav par ļaunu!» nodomāja Teļatjevs. «Es ar vienu rāvienu visu apkārtni, visu nometni pārvērtu par vainīgajiem! Zemnieciņiem pamostas sirdsapziņa, kad viņi mazliet nogrēkojušies. Un apstākļi, kad neviens vairs nav bez vainas, ir ļoti izdevīgi. Ikviens gribēs savu vainu izpirkt, attaisnot savu

pārkāpumu, vai tā nav veiksme! Vainīgs zemnieķelis ir godprātīgs un pakļāvīgs!»

Vēl no rīta nevienam negribējās aiziet no atradnēm, bet nu, tieši pretēji, visi steidzās ātrāk tikt projām, tālāk no grēka, lai nevajadzētu atbildēt…

Policisti izkratīja ikkatru, un skrīveris visus pierakstīja. Daudzus noveda sāņus. Tie, kuri bija pārmeklēti, sēdās pirmajā laivā, kas pagadījās krastmalā, un devās projām.

Zaldāti apstāja Iļju.

—       Brauc reizē ar mums! — Suknovs viņam teica.

—  Mums ezerā ir tvaikonītis un barkass. Ar laivu tu te vilksies dienas trīs, bet, ja brauksi kopā ar mums, pret pusdienas laiku jau būsi Kraujā.

—   Vai mani ņems līdzi?

—       Es pajautāšu poručikam. Viņš teica, ka redzējis, kā tu stāvējis un centies visus pierunāt, lai nekaujas.

—       Jā, es jau gatavojos braukt uz mājām… Ko dara Nastja?

—   Mājās … Tātad brauksi?

—   Vajadzēs braukt. Kad dosieties ceļā?

—   Droši vien rīt, kad visi būs pierakstīti.

—   Panāc šurp! — pasauca Iļju kāds vecāks policists.

Tas viņam kaut ko pateica.

Iļja kopā ar Vasiliju aizbrauca uz Kuzņecova pusi.

—       Bet vecticībnieki aizgāja tūliņ, tikko ieradās policija. Aiznesuši līdzi ir zvērādas, ir savus krustus, ir zeltu, — stāstīja Vasilijs, — es tikai no rīta redzēju sliedes zālē — tur bija notraukta rasa. Un savas laivas viņi sacirtusi un sadedzinājuši. Aizgājuši pa taigas takām.

—       Senas cilts ir šie vecticībnieki! — ierunājās Kseņa. — Sķēlēji! Viņiem sava saprašana. Gadsimtiem ilgi taigā slēpušies, zina visas takas. Arī politiskie uzreiz nozuda. Droši vien viņi pārģērbās un aizgāja kopā ar zemniekiem, savu darbu paveikuši, — kājās vīzes apāvuši…

*     * *

No atradnēm aizejošo caurlaišana kļuva gausāka. Priekšniecība vēlējās savākt pēc iespējas vairāk zelta, tāpēc kratīšanu izdarīja rūpīgāk, zeltu izķemmēja no

matiem, izvilka aiz vaigiem aizbāzto un degunā iebāzto, atārdīja šuves, sagraizīja padrēbes. Vairums zelta skalotāju bija kautrīgi, bez jebkādas pieredzes, pirmoteiz atnākuši skalot zeltu, viņi pakļāvās visiem rīkojumiem, gaidīdami savu kārtu pie izkratīšanas un neiedrošinādamies atiet tālāk no krasta, kur varētu paslēpties taigā. Viņi baidījās no taigas, no spirta piegādātājiem un briežu medniekiem vairāk nekā no policijas un bada.

Nometnē kāds bija nomiris un runāja, ka sākušās slimības.

—  Nu, liekas, pie Amūras kārtība atjaunota! — pastaigādamies pa zāli, lielījās Teļatjevs.

Visi policisti pievāca sev zeltu. Ibalka bija paņēmis sev vairākus tīrradņus.

—  Tu, Žerebcov, tiec atbrīvots un tagad ej projām no šejienes! — sacīja Teļatjevs. — Citādi mēs būsim spiesti tevi tiesāt par laupīšanu. Es tevi brīdinu. Ja pēc vienas stundas tu vēl būsi šeit, tad vaino pats sevi!

—   Tos, kas pretendēs uz zelta lauciņiem un mēģinās iesniegt pieteikumus, arestējiet un aizsūtiet uz pilsētu, — Olomovs pavēlēja.

—   Solījāt taču dot gandarījumu! — murmināja 2erebcovs. — Nu, kaut mazu, mazu lauciņu, — viņš lūdzās, nometies uz ceļiem. — Tikai man vienam .. . par pakalpojumu. Es taču stieņus izvietoju.

—  Es jau teicu, visus pretendentus nosūtīt uz cietumu.

—  Nu, pagaidiet, — dodamies uz laivu, izgāza savas dusmas Žerebcovs. — Dodiet tikai laiku!

*     * *

Andrejs Gorodilovs bija pārgulējis nakti vienā no ejām, bet līdz ar gaismiņu izlīda no tās laukā. Viņš nolēma aiziet no Siļina puses vispēdējais. Pats no laba prāta viņš it kā sedza visu zelta skalotāju atkāpšanos.

Rīts bija auksts un kluss. Uz tāšu plāksnēm un salauztajām būdām mirgoja sarma. Šodien atradnes jau bija galīgi tukšas. Neredzēja nevienas dūmu strūkliņas, nekur neiešķindējās kāda lāpsta. Pretī rēgojās pusaizgruvušās ieejas raktuvēs, melnoja ugunskuru un mil

zīgo ugunsgrēku vietas, kur zelta skalotāji paši bija sadedzinājuši savas noliktavas. It visur sagrautas būdas, teltis, kaudzēs sasviestas kārtis, uz kurām vēl nesen tik jautri plivinājās izmazgātā veļa.

—   Hei, kraukļi! — Andrejs pēkšņi uzsauca tālumā staigājošiem policistiem un mežonīgi iesvilpās: — Es esmu šeit! Kurp jūs dodaties?

Gar nodegušās noliktavas vietu taisni uz viņu skrēja divi policisti.

—   Ķer viņu ciet! — viens no tiem nokliedza.

Andrejs izrāva revolveri un izšāva.

—  Pietiks tev slēpties! Iekriti gan beidzot! — uzsauca klāt pieskrējušie policisti.

Andrejs izslējās. Viņš veikli izlocījās gan pa labi, gan pa'kreisi, it kā meklēdams izeju.

—   Nē, vēl neesmu vis iekritis! — līdz ausīm nosarcis, savas zilās acis zibsnīdams, Andrejs attrauca un ar varenu lēcienu uzlēca uz dēļu paaugstinājuma.

Kamēr policisti atguvās, Andrejs jau bija pie krasta un, ieskrējienā uzlēcis uz aizbēruma, aizdrāzās pa to, draudēdams visus nošaut.

*     * *

Andrejs pārnakšņoja pie ezera un no rīta,_pārcēlies tam pāri, airējās pa šauro ieteku uz Amūru. Adas maisiņā kā bieza, līdzena kārta viņam uz krūtīm noglabāts zelts — smiltis un tīrradņi. Maisiņš ar divām siksnām cieši piesprādzēts klāt pie miesas.

Klusā, mierīgā ieteka plašiem līkumiem izvijās caur zemiem, ar biezu, garu nodzeltējušu zāli klātiem krastiem. Sopkas neredzēja, visapkārt dumbrāji, bezgalīgi purvi un starp tiem šis ūdensceļš, ceļš uz lielo upi. Virs dumbrājiem paceļas migla. Miglā saule izskatās blāva.

«Uz atvadīšanos es viņus krietni pacienāju!» Andrejs nosmēj ās.

Piepeši attekas krastā sakustējās zāļu stiebri. «Kāds velns tos kustina, vēja nav … Zvērs vai cilvēks?» nodomāja Gorodilovs. Sirds viņam sastinga. «Nosviest airi? . . . Paķert šauteni?» Stiebri salīgojās, zāle pašķīrās, un no pļavas uz smiltīm nokāpa kāds vīrs ar šauteni.

—   Tev sirds sažņaudzās, vai? — tas vaicāja.

Šo balsi, kas skaidri noskanēja pār rāmo ūdeni līdz laivai, Andrejs pazina.

—       Terentij! Sveiks! — viņš iesaucās un pagrieza laivu uz krastu.

Kontrabandisti cieši apskāva viens otru un trīsreiz saskūpstījās.

20

Tikko sāka svīst blāva gaismiņa virs kalnu zilganajām korēm, pie lodziņa kāds pieklauvēja, un Katja, uzlēkusi kājās, palūkojās gar aizkara malu. Istabā uz grīdas gulēja Kseņa, Vasilijs un Fedosejičs.

Iepriekšējā vakarā lija bija iecelts par pavadoni nelielai policistu un zaldātu vienībai, kas divās laivās devās uz upes augšgalu, lai padzītu no turienes zelta skalotājus.

—       Saša atnācis! Ak dievs! — iesaucās Katja un nožāvājās.

Viņa atvilka vajā aizbīdni, un istabā klusi ienāca Bute ar maisu pār plecu, cepuri galvā un spieķi rokā. Viņš apsēdās kaktā un novilka savus garos zābakus. Šobrīd viņš nemaz neizskatījās pēc cienīgā un ievērojamā Butes. Saša bija sarāvies maziņš un vājš, vaigu kauli izskatījās kā apvilkti ar dzeltenīgu ādu.

—   Tu atnāci atpakaļ? — Vasja vaicāja.

—   Jā.

—   Vai cilvēkus aizvedi līdz galam?

—   Aizvedu.

Vasilijs nobrīnījās, ka Bute uzdrīkstējies viens doties cauri taigai. Nav nekāds brīnums, ka tādā ceļā cilvēks var novājēt.

—   Vai nevienu nesastapi?

—       Nē… — Saša ne visai pārliecināts atbildēja, — Es nezināju, kas noticis šeit, un mazliet baidījos …

—   Pagaidām nekas.

—   Vai piesējās?

—   Mazliet.

—   Man liekas, ka Padomnieks ir spijons.

Vasjam negribējās'celties. Tik mierīgi un labi istabā,

visi tik draudzīgi guļ, visi šeit savējie, un miegā cilvēks aizmirst savas nepatikšanas.

—   Kam tu velti nāci atpakaļ?

—   Kālab velti? — ķīnietis uztraucās.

—   Man šķiet, nevajadzēja nākt…

—   Jegors domā, ka mēs esam kopā.

—       Tā jau ir… Bet tu gan, Saša, vairs nerādies atradnēs. Kāds tevi var nodot. Vēl jau visi nav aizgājuši. Izrādījās, ka vēl palicis daudz ļaužu, un viņi visus uzskaita. Iļju paņēma, lai aizved viņus līdz Akmens sievām. Izturies mierīgi un nerādies nevienam acīs.

—   Būšu mierīgs, — Saša atbildēja, — nebaidies.

—   Es nebaidos.

Saša atgriezās ne vien tāpēc, ka bija Jegoram apsolījis palikt kopā ar Vasju. Viņš pats tik ļoti pieradis pie šīs ģimenes, pie šejienes ļaudīm un tādēļ atgriezās. Saša bija pildījis savu pienākumu, aizvedis ķīniešus, un viņi visi tagad ir drošībā. Izklīdīs atkal pa atradnēm. Viņš varēja noorganizēt ar viņiem jaunu arteli vai pat bandu, varēja uzsākt jebkuru jaunu darbošanos. Gan jau tur arī bez viņa atradīsies drosmīgi un uzņēmīgi cilvēki.

Kseņa piecēlās un izberzēja acis.

—   Man laiks iekurt krāsnis.

—   Es tev palīdzēšu, — Saša piedāvājās.

—       Jā, nāc… Es vakar samocīju muguru! Tas nav pa jokam sacirst malku tādam lērumam! Iesim, varēsi man palīdzēt.

—   Mēs tagad barojam zaldātus, — Vasja pateica.

—   Tas ir labi, — Saša atbildēja.

—   Kālab atbrauci? — pamodās Fedosejičs.

Viņš uzšķīla uguni un tūliņ sāka smēķēt.

Aiz durvīm klaudzēja pie koka pierīkotais mazgājamais trauks.

Pavardā zem nojumes jau sprakšķēja uguns. Saša aizgāja sacirst malku. Diena sākās.

Stāvēdams kājās pie svētbildes, Fedosejičs noskaitīja lūgsnu.

Vecais matrozis vakar bija saticis pazīstamu feldšeri, kas aicināja viņu ciemos pasēdēt pie kausiņa zaldātu degvīna.

«Bet atradnēs vairs nav spirta,» nodomāja Fedosejičs.

Zelta skalotājiem gāja uz beigām arī maizes un sausiņu krājumi. Bez pievedumiem atradnes ilgi vairs iztikt nevarēja. Viss lielais vairums zelta skalotāju jau projām, palikuši kādi pusotra simta, un vēl nāk klāt cilvēki no upes augšgala, uz kurieni aizgāja tās divas laivas. Astoņi policisti bija devušies padzīt «laupītājus» no augšgala. Fedosejičs nosprieda, ka ekspedīcija nedosies projām pirms viņu atgriešanās, ka nekas sevišķs tagad vairs nenotiks un viņš var tīri jauki pavadīt laiku. Lai gan Fedosejiča galvā vīdēja tāda kā neskaidru bažu ēna, viņš baiļojās no kaut kā, bet vairāk gan par Vasju. Tomēr viņš nodomāja, ka znots ir veikls puisis, kas nav ar pliku roku ņemams. Jo vairāk tādēļ, ka atgriezies un ir šeit Saša.

—   Uz kurieni tu dosies? — Katja vaicāja tēvam.

—       Aizbraukšu uz Siļina pusi, jāpaņem vēl dažas mantas. — Viņš neteica meitai, ka brauks ciemos.

Pēc pusstundas piebrauca divvietīga tāšu laivele. ībalka, sēdēdams tajā, pasauca:

—   Kuzņecov!

Vasilijs izgāja laukā.

•— Sēdies iekšā un brauksim! — giļaks sacīja.

—   Uz kurieni?

—   Uzzināsi… Dienesta darīšanās!

Vasilijs piegāja pie pavarda un pateica Katjai:

—   Mani atkal nez kādēļ izsauc pulkvedis.

— Kālab gan? — Katja uztraucās.

—        Nepavadi mani un neizrādi, ka baiļojies, — Vasja sacīja un klusiņām paspieda Katjas rokas, kad viņa gribēja vīru apskaut.

Viņš jautri noskrēja lejā no krasta un ieskrējienā ielēca laivelē, līdz ar to aizgrūzdams laivu no krastmalas straumē.

—   Tā var nogremdēt laivu, — ībalka aizrādīja.

—   Vai esi aizmirsis to, ka biji giļaks?

—   Sināms! Tas bija agrāk, — ībalka atbildēja.

*     * *

Ap pusdienas laiku uz dēliem jau atpūtās garas rindas apaļu maizes klaipu. Šīsdienas cepiens bija pabeigts, Saša un Kseņa varēja atpūsties.

Pusdienas jau izvārītas, bet Vasilijs aizvien vēl neatgriezās.

—       Kālab viņš jāgaida, sēdies un paēd pusdienas! — gluži sarkana no darba pie karstās krāsns aicināja Kseņa, pilnām mutēm strēbdama sālītās gaļas viru.

Arī Saša apsēdās pie galda.

Katja pastaigāja pa āru, pasēdēja pie ugunskura, visu laiku vērodama upi. Viņā pusē neredzēja neviena cilvēka. Zaldātu un policistu nometne vakar tika pārvietota vairāk uz upes lejgalu, tagad tā atradās verstis trīs atstatu no atradnēm, tur bija sadzīti arī aizturētie zelta skalotāji, kurus .vēl pratināja un pierakstīja. Katja bija dzirdējusi, ka tur sākuši slimot bērni un cilvēkiem no turienes neatļaujot braukt uz ceptuvi, tos izkratot, pieprasot atdot visu zeltu un par kaut ko turot aizdomās. Kuri no ļaudīm un kāpēc aizturēti, — neviens īsti nezināja. Runāja, ka vesels barkass piedzīts pilns ar arestētajiem, ko sūtīšot uz pilsētu.

—   Katja, sēdies klāt, — pasauca Kseņa.

Katerīna ielēja sev viru, paņēma karoti, taču ēst neēda un nolika karoti uz galda.

—   Laiva nāk! — viņa iesaucās.

Laiva piestājās pie krasta. Tajā bija četri zaldāti. Vasilijs nebija atbraucis kopā ar viņiem. Katja ātri aiznesa no galda viru, nemaz nepieskārusies tai, un ielēja katlā.

Kseņa izgāja laukā izsniegt zaldātiem maizi.

—       Vasju droši vien aizsauca, lai izdotu kvīti, pret kuru intendantūrā varēs saņemt naudu, — viņa sacīja.

—  Vasja arī pats teica, ka palūgšot no viņiem kvīti.

Pagāja garām zaldāti, nesdami maisus. Salikuši visus uz lieveņa, viņi skriešus devās aiz ceptuves, kur plūda avots. Tur zaldāti padzērās ūdeni, pašļakstinājās un atgriezās. Pēc tam aiznesa maisus ar maizi uz laivu un aizbrauca.

—       Nez kādēļ viņi brauc atpakaļ! — pēc brīža sacīja Katerīna.

Divi zaldāti palika laivā, bet divi vecākie, ar uzšuvēm uz zīmotnēm, atgriezās.

—   Saimniec, ienāc ceptuvē, — pasauca vecākais.

Kseņa un Katerīna ātri iegāja iekšā. Katja neuzticības

pilna lūkojās gan uz vienu, gan uz otru zaldātu.

—       Sašai — pasauca Kseņa, baidīdamās, ka nenotiek kas ļauns.

Saša ienāca ceptuvē.

—   Brauksi mums līdzi! — zaldāts viņam pavēlēja.

—   Kādēļ? — Kseņa noprasīja.

—   Mazliet jāpalīdz, citādi mēs varam sadauzīt laivu.

Katja nojauta, ka zaldāts melo.

—   Labi! — atbildēja Saša.

Katerīna stāvēja durvīs, it kā gribēdama Sašu aizturēt. Bet viņš ar savām maigajām rokām saudzīgi pastūma Katju sāņus. Jaunākais zaldāts viņam sekoja.

—   Lūk, tā, jaunkundzi — ūsainais noteica.

—       Kam viņš jums vajadzīgs? — Kseņa atkal noprasīja.

—   Vai tu pazīsti viņu?

—   Pazīstu.

—   Kas viņš ir?

—       Mūsu strādnieks. Kas tad ir? Uz kurieni jūs vedīsiet viņu?

—        Brauks mums līdzi! — jaunais zaldāts noslēpumaini atbildēja. Viņš gribēja aiziet, bet tad apstājās.

—   Kad mēs gājām uz avotu, satikām viņu aiz noliktavas, — zaldāts jau laipnāk pastāstīja. — Viens no mums pazina viņu. Kad mēs aizbraucām, es pavaicāju: «Vai tu redzēji ķīnieti?» — «Redzēju. Vai tu pazini?» viņš prasa. — «Ir līdzīgs,» es atbildu. — «Vai zini,» viņš saka, «brauksim atpakaļ.» — «Vai tiešām tas ir viņš?» — «Liekas gan, ka viņš.» Ko viņš te darīja pie jums, šis ķīnietis! Tik tālu atkūlies.

—       Viņš nemaz nav ķīnietis, bet krievs, — Katja attrauca.

—       Mēs esam tikušies ar viņu. Viņš ir hunhūzs! Viņu meklē!

—   Kas par hunhūzu! Viņš ir krievs!

—       Nu, paldies, sieviņas, mēs braucam! Vairāk jau neatbrauksim! Rīt no paša rīta dosimies uz mājām! Citreiz pieņemiet strādniekus piesardzīgāk. Kādi gan jums te bijuši! Viņš varēja jūs visus šeit rezidencē nogalināt un aiziet ar pamatīgu laupījumu.

Drūmie kalni likās kļuvuši vēl drūmāki, un tāda kā nevajadzīga un sveša šķita arī spožā saule. Pie sopkām redzams zemes rags un sagrautās atradnes ar izpostīto

nometni Siļina pusē. Tajā vietā, kur atradās jautrs restorāns un japāņu zīda veikals, tagad rēgojās tikai mieti. Nekūp ārpusē uzmūrēto pavardu dūmeņi. «Iļjas nav, Sašu aizveda, vīra nav, tēvs aizgāja .. .» domā Kaija. «Ko lai iesāku?» Nemiera pilna Katja baiļojās, viņa jutās neaizsargāta.

Paņēmusi lāpstu, Katja aizgāja piebērt ķerru. «Braukšu uzmeklēt tēvu!» viņa piepeši nolēma.

Kseņa sastapa viņu uz lieveņa.

—       Vai zini, mani māc bailes, man likās, ka krūmos kāds ložņā, bija pienācis tuvu klāt…

Laikam Katerīna nedzirdēja, ko viņa saka.

—   Es tūdaļ braukšu projām, — viņa pateica.

—       Katja, man ir ļoti bail, — Kseņa atzinās. — Drebu kā apšu lapa.

—       Nebaidies, tev tikai tā liekas. Es ātri aizbraukšu, atvedīšu tēvu.

—       Baidos, ka neatnāk vecticībnieki, kas sašāva Jegoru.

Katja iesēdās laivā, ievilka airus un ļāva, lai straume nes to lejup. Upes labajā krastā zaldātu nebija, un tur nevienu nedzina.

Zaldāti staigāja pa kreiso krastu, pārbaudīdami, vai kāds ir vēl palicis. Viņi soļdja aiz pēdējiem zelta skalotājiem un mudināja tos, kas bija aizkavējušies.

—       Jums bija dotas divas dienas! Ko tad tu domāji, velna lelle! Kur tu biji? — zaldāti uzkliedza resnajai sievai ar dzimumzīmi uz vaiga. — Pa divām dienām nespēji saposties!

—   Vai laivas var izbraukt cauri?

—       Laivas aiztur un pārbauda… Taisa sarakstus. Ej ātrāk! Tu mūs aizkavē! Drīz būs pusdienas, bet mēs vēl noņemamies ar jums …

—       No kurienes tu esi? — zaldāts vaicāja Katjai, kas bija izkāpusi krastā.

—       Es esmu no rezidences! Atbraucu pēc tēva. Viņš šeit saslimis un gaida mani, — Katja atbildēja.

Zaldāti ļāva viņai iet.

—   Skrien vien …

—       Un kas būs tiem, kuri neaizies? — Katja pavaicāja.

—       Tādu, kas pretojas, bija pilns barkass, tos jau šodien aizsūtīja uz cietumu Nikolajevskā, — paskaidroja zaldāts, atspiedies uz šautenes.

Kaija aizskrēja uz ķīniešu arteļa lauciņu.

*     * *

Fedosejičs tūliņ atrada lielajā pūlī savu paziņu.

—   Novadniek! — viņš uzsauca.

—   Pārbaudīt!

—       Nešauj savējos! — Fedosejičs jokodams pacēla rokas.

—   Vai paziņa? — poručiks noprasīja.

—   Jā, savējais … — atbildēja feldšeris.

Milzīgais pūlis, gaidot pārbaudi, trokšņoja. Dažiem jau atļāva sēsties laivās un braukt projām.

—       Matrozis, savējais! Mans draugs, jūsu augstdzimtība, — pateica feldšeris, — kopā dienējām uz korvetes.

—       Ir gan te sabraukuši visvisādi! Ielaid viņu! — virsnieks lika feldfēbelim.

—       Tur pie jums nekas nenotiks, neraizējies! — feldšeris apgalvoja. — Pienākuši vēl zaldāti. It visur tagad stāv mūsu vienības, un nekādas vardarbības vai nekārtības nevar būt. Pārnakšņosi pie manis.

Fedosejičs izgāja cauri zaldātu ķēdei un devās uz liellaivu, pie kuras divās teltīs bija iekārtota slimnīca. Pie krasta stāvēja ļoti daudz laivu.

Zaldāti iedeva Fedosejičam katliņu, un viņš ar prieku stāvēja rindā pēc kāpostu zupas.

—       Rau, hunhūzu noķērām! — ūsainais zaldāts paziņoja.

—       Kas tu esi? — uradņiks vaicaja Sašam. — Kāds tev uzvārds? Vai tev ir atļauja iebraukt impērijā?

Uradņiks Popovs zaldātiem visai daudz neticēja. Viņš bija ilgus gadus nodzīvojis pie Amūras, sastapis arī ķīniešus, taču tikai ar pūlēm atšķīra tos citu no cita un domāja, ka zaldāts velti lielās.

—       Kādēļ man jābrauc uz impēriju? — Saša atbildēja.

—  Es esmu krievs.

—   Vai pase ir?

—   Ir pase.

—       Nu paskaties, kāda ir ta pase, — uradņiks lika skrīverim.

Tas ieskatījās pasē un ar cieņu atdeva to Sašam.

—       Mēs viņu pazīstam! Novelc viņam kreklu, uz krūtīm jābūt iededzinātām zīmēm, — teica ūsainais zaldāts.

—   Pacel kreklu! — uradņiks pavēlēja.

Saša savilka augšup kreklu. Uz krūtīm patiešām bija kaut kas iededzināts.

—   Nu, vai redzi! — ūsainais iesaucās.

—  Mēs aizturēsim tevi! — uradņiks noteica.

Saša vēl turēja kreklu paceltu, it kā dodams iespēju visiem pārliecināties. Pēc tam viņš nolaida to, pacēla no zemes siksnu un apjozās.

Uradņiks atkal atvēra pasi.

—       Aleksandrs Jegorovičs Kuzņecovs. Dzimšanas vieta — Filinha! Kur tas ir?

—       Tā ir Filoniha! — paskaidroja Sijins, kas, važās ieslēgts, sēdēja laivas pakaļgalā un bija dzirdējis sarunu. — Orlas guberņā, tur, kur Ļivna un Jeļeca.

—       Mēs tevi aizturēsim! — sacīja uradņiks. — Nāc šiten, — viņš piebilda.

Skrīveris pierakstīja zemniekus, bet tad, kaut ko atcerējies, pasauca:

—       Ei, Kuzņecov Aleksandr, panāc šurp … Dod man vēlreiz to pasi… Kāda tev ticība, es nepaskatījos … — Viņš paņēma pasi. — Pareizticīgais, — viņš izlasīja.

—   Ej! — skrīveris noteica. — Sēdies. Ilgi tevi neaizturēs.

—       Vai tu zini, kas viņš ir? — ūsainais zaldāts noprasīja. — Tu labi pārbaudi. Viņam uz krūtīm zīme: «Svētais karš par brīvību!»

—   Kur tu dabūji tādu zīmi? — skrīveris vaicāja.

—   Hunhūzs, hunhūzs gan! — apliecināja zaldāti.

—  Mēs šo pazinām!

—   Kaut kur sadabūjis krievu pasi.

—   Nē, puiši, viņš ir krievs!

—   Viņš arī ir Kuzņecovs!

— Cik tad to Kuzņecovu šeit ir?

—       Ko jūs tur esat aizturējuši? — vaicāja Tejatjevs, pienākdams klāt.

—   Lūk, zaldāti saka, ka šis esot hunhūzs. Bet viņam ir krievu pase. Par iededzināto zīmi viņš paskaidro, ka viņa tēvs bijis zaldāts un dzīvojis kopā ar ķiniešiem, kas puisēnu bērnībā nozaguši un iededzinājuši to zīmi.

—  Tie nu ir nieki! — Teļatjevs noteica. — Ievieto viņu barkasā un aizsūti kopā ar kriminālajiem. Jāaiztur līdz personības noskaidrošanai.

—  Kamēr noskaidros, cilvēks var divus gadus cietumā utis pabarot, — Timofejs iebilda.

—  Kur ir Suknovs? — Teļatjevs vaicāja, pašķielējis uz Timoteju. — Viņš pazīst visus ķīniešus, kas dzīvo pie Amūras.

—  Suknovu steidzīgi aizsūtīja uz ezeru! — atbildēja poručiks. — Tur cēlies ūdens un gandrīz vai sadauzīta laiva, bijuši lieli viļņi.

*     * *

Uz smilšu uzbēruma ar seju pret sauli sēdēja Padomnieks. Viņš bija skaidrā prātā un, tāpēc juzdamies gandrīz vai slims, nervozēja, jo nezināja, ko iesākt. Viņš sēdēja šeit jau ilgi un, laiku pa laikam uzlēkdams kājās, pasoļoja uz vienu un otru pusi kā arestants kamerā. Viņš apzinājās savu mīkstčaulību un neuzņēmību. Padomnieks bija solījis ierasties un atmaskot jauno Kuzņecovu, runājot aci pret aci. Lai to spētu, viņam, pirmkārt, vajadzēja iedzert. Otrkārt, vajadzēja pēc iespējas novilcināt laiku, lai nepazudinātu sevi, jau tagad atklājot savu nostāju. Viņš juta, ka zelta skalotāji vēl arvien ir pietiekami spēcīgi un ka tie viņu tur aizdomās. Pagaidām Padomniekam vēl bija bail no viņiem. Dažbrīd viņš domāja, ka viņam tikai tā liekas, bet tad atkal juta, ka nespēj neko izlemt, un sūkstījās, ka sabojājis savu dzīvi šīs nemitīgās svārstīšanās dēļ un jo tālāk viņa dzīve rit, jo vairāk tā sairst.

Izstāstīt visu sīki jo sīki viņš tomēr neiedrošinājās. Pārāk daudz spirta izdzerts kopā ar zelta skalotājiem, un viņš jau pieradis pakļauties viņu likumiem. Nav viegli uzreiz no tā visa atsacīties. Ja viņi visi šobrīd kaut kur izgaistu bez pēdām, viņš uzdrīkstētos atklāt visus viņu noslēpumus un tumšos darbus, zinot, ka viņus nekad vairs nesastaps. Varētu to izdarīt ari uz pa

pīra, jo to noglabās aizslēgtā skapi, un ziņojums iedarbosies jo spēcīgi. Pašlaik viņš ienīda visus, ir policistus, ir zelta skalotājus, jo tiem ir stipra veselība, dzīves prieks un pārliecība par labāku dzīvi nākotnē. Ar kādu tīksmi viņš sagādātu Vasjam nepatikšanas! Jaunajam, labi paēdušajam Vasjam kopā ar viņa Katju. Bet pagaidām Padomnieks vēl arvien nespēja raudzīties viņam acīs. Taču darīt to vajadzēs. Atkāpšanās nav. «Labāk būtu vēlāk» . .. Vēl daudz kas varēja atgadīties, kāds no policistiem varēja izpļāpāties, un tad kāds Andrejs ielaidīs viņam pakausī lodi. Padomnieks ar savu tuklo, trīsošo roku aptaustīja jakas pogcaurumu, cenšoties sevi pārliecināt, ka nedrīkst zaudēt dūšu, ka iesāktais jānoved līdz galam. Piepeši viņš pie pašas sēres ieraudzija laivu, kuru airēja Katja.

Kā tas bieži notiek ar nenosvērtiem cilvēkiem, viņa garastāvoklis pēkšņi mainījās. Padomnieks vienā mirklī nozuda kārklājā. Viņš saprata, ka pašlaik Katja nav atbraukusi no Kuzņecova puses, bet kaut kur no augšas. Viņa iestūma laivu līcītī un pati ātri devās uz to pusi, kur rēgojās ķīnieša restorāna gruveši.

Padomnieks sekoja viņai, pārskriedams un slēpdamies aiz smilšu pauguriem un sagrauto būdu stāviem. Atradnēs vairs nebija neviena cilvēka. Bet Katja kādu meklēja.

Padomnieks apsvēra, ka tagad Katja vairs nevar izbēgt, taču negribēja parādīties pirms laika. Viņš ievēroja, ka viņa uztraukusies, ka viņu pārņem izmisums, ka viņa sažņaudz un lauza rokas kā augstdzimusi dāma.

Katja apstaigāja visu lauciņu, ielūkojās izraktajā ejā, kur dažreiz strādāja viņas tēvs.

Likās, ka viņa nolēmusi braukt uz lejgalu, kur tagad atradās sardzes postenis un notika pārbaudīšana. Var jau būt, ka viņa jau brauca uz turieni, tikai negribēja ierasties bez tēva?

Katja pienāca pie līcīša. Laivas vairs nebija. Viņa nobrīnījās.

No Padomnieka galvas izgaisa visas šaubas. Nemieru un svārstīšanos nomainīja vētrains prieks. Vasilijs aiz restēm, no tā nav jābaidās. Atradnes gluži tukšas.

Katja jau tikpat kā pieder viņam . ..

Katja izdzirda, ka viņai aiz muguras kāds nāk ātriem,

sīkiem solīšiem. Viņa atskatījās. Smaidīdams tuvojās Briļļainais.

—  Es tevi izglābšu, Kātiņ! — viņš ierunājās.

Viņas acis izpletās un kļuva ļaunas, it kā nokaitušas līdz baltkvēlei. Katja paskrēja tālāk, tik stalta un balta kā gulbis. Ātri norāvusi no kājām smagos zābakus, viņa vienā mirklī sasēja kopā zābaku austiņas.

—   Katja! — Padomnieks iekliedzās.

Viņa pakāra zābakus sev kaklā un iemetās ledus aukstajā ūdenī. Upe atkal bija dzidra, neviens te vairs neskaloja zeltu, un daba drīz vien tikusi galā ar cilvēku saduļķoto ūdeni.

Katja peldēja mierīgi, ar vienmērīgajiem roku vēzieniem cīnoties pret salto straumi. Ik pa brīdim viņa atskatījās.

Padomnieks vēl skraidīja pa sēri. Laivu viņš bija tā noslēpis, ka pats nevarēja tūdaļ atrast un ievilkt ūdenī.

«Atradnes kā izmirušas, tikai šitādi šakaļi vēl klejo tur apkārt!» nodomāja Katja.

Trīcēdama aiz aukstuma, slapjās drēbēs, kas bija pielipušas pie miesas, Katja izkāpa krastā un palūkojās atpakaļ. Ienaidnieks vēl arvien darbojās gar laivu. Viņš nolūkojās uz Katju caur brillēm ar vērīgu un ļaunu skatienu. Katja metās skriet uz rezidences pusi. Vēl bija jāpārskrien pāri diviem zemes ragiem, tikai tad viņa ieraudzīja mājiņas jumtu.

—    Vasja! — izmisusi kliedza Katja. — Vasja! Tētuk! Kur jūs esat?

«Tē-ētuk!» skanēja atbalss. «A . . .ā-ā … Tētuk… Vasja …» Skaņas aizvēlās pāri kalniem.

Katja ieskrēja ceptuvē, bet tur neviena nebija. Istabā — arī tur tukšums . . . «Kur palikusi Kseņa?»

No krūma izlīda milzīga auguma vīrietis ar spīdīgām, melnām acīm, kas viņa sejā ar stāvajiem vaigu kauliem šķita aizslīdējušas katra uz savu pusi.

—       Neviena nav! Nekur! — pavēstīja melnais Sliece.

—   Visi aizgājuši. Visi aizdzīti. Es noslēpos taigā. Es protu gaidīt… Es visu mūžu jau gaidu … Un tu? Kas tev noticis?

Viņš satvēra viņas roku un pasmaidīja, un no tā Slieces seja kļuva vēl platāka.

—  Varu ņemt tevi par sievu, Kātiņ! Nu? Ko tu

klusē? Esmu tevi jau sen noskatījis! Es esmu cilvēks ar raksturu. Nenododu sevi pirms laika. Tu taču ievēroji, ka patīc man?

—   Ievēroju, — Katja atbildēja. — Laid vaļā roku!

—  Arī kaķis palaiž vajā peli! — viņš pasmējās un sarauca augšup savas skaistās, biezās uzacis.

—   Paldies … — Katja nomurmināja.

—   Visi aizgājuši, un neviena nav. Visur tukšums. Tavs vīrs arestēts. Tēvs piedzēries, šurp viņu nelaidīs. Vai nav interesanti, ko? Tagad tu esi bezspēcīga! Vai nodrebēji? Lai dzīvo anarhija, Kātiņ! Esmu stiprāks par tevi! Izmet laukā no galvas aizspriedumus, laulību, vīru! Pasaule ir mūsu, un mēs esam vieni… Ļauj, es tevi pamijošu, Kātiņ!

Ja tie būtu piedzēruši matroži, katordznieki, strādnieki no Berdišova raktuvēm vai valzivju ķērāji, Katja droši vien attaptos, ko atbildēt. Bet pašlaik viņa apjuka.

Izglītoti, gudri vīrieši vēlējās viņu iegūt un, var jau būt, arī nogalināt. Viņa zināja, par ko Sahalīnā ieslodzīti slepkavas un izvarotāji.

Šis garais vīrs ar melnajām zintinieka acīm smaidīdams izspieda caur saviem baltajiem zobiem šausmīgus vārdus. Arī lāga tēvocis nodomājis darīt kaut ko šausmīgu. Katja no visa spēka iespēra Sliecem starp kājām ar savu smago zābaku tā, kā viņu bija mācījis vecais jūrnieks, un metās bēgt. Garām skriedama, viņa paķēra no bluķa cirvi.

—   Kseņa! … Kseņa!… — Katja izmisuma pilna kliedza.

—   Katja … — viņa izdzirda virs galvas čukstam. Kseņa laikam bija uzlīdusi kaut kur pie paša jumta.

—    Bēdz uz noliktavu, durvis ir vajā, aizbīdnī iebāz cirvi.

Sliece gribēja pa ceļam satvert Katju.

—   Ej nost! — viņa atvēzēja cirvi. — Ej nost! Nocirtīšu tev rokas …

Katja savicināja cirvi. Sliece atlēca nost. Katja ieskrēja noliktavā, aizcirta durvis un nostiprināja aizbīdni ar cirvja kātu. Tad viņa nokrita uz vienīgā vēl palikušā miltu maisa un šausmās nodomāja: «Košjāšu miltus un iztikšu bez dzeršanas. Bet ārā neiešu!»

—       Jebkuras durvis var ielauzt! — Sliece uzsauca viņai. — Vai tu domā, ka es neatradīšu kādu cirvi?

—       Es nogalināšos! — iekliedzās Katja. — Sašķelšu sev galvu pret sienu.

—       Ko tu gribi darīt, nelieti? — pēkšņi atskanēja Padomnieka balss. Viņš bija pārcēlies pāri upei un tagad it kā steidzās palīgā.

—   Kur tu lien? — atcirta Sliece.

Katja paraudzījās uz abiem caur vēdlodziņu.

—       Es jums saku, viņa ir mana! — sacīja Padomnieks. — Pagaidiet, laidiet! Ieiešu pie viņas. Jums uz viņu nav nekādas tiesības.

—   Kā tad jūs tiksiet iekšā, durvis aizbultētas!

—   Negrūdiet mani… Man kabatā ir revolveris.

—   Negrūst?

—   Nu, protams.

—   Vai gribi degvīnu?

Uz brīdi abi apklusa.

—       Man ir revolveris, — draudēdams atkārtoja Padomnieks.

—   Bet man ir zelts … Vai gribi spirtu?

—   Dod! — laipnā balsī atbildēja Padomnieks.

—   Esi gan veikls! Bet vispirms …

—       Ko vispirms? — histēriski iekliedzās Padomnieks.

—  Es nošaušu tevi un pats dabūšu viņu rokā.

—       Tu nekad neuzdrīkstēsies pats nošaut cilvēku! — Sliece pārliecināts noteica. — Neesi no tādas sugas! Ja zinātu, ka būs jāatbild, tu pat izvarot neuzdrošinātos.

—   Nu, ļauj . .. Jauj . .. Apsolu …

Kaut kas noklankšķēja, un Padomnieks apmierināts klusi nosēcās.

—       Paklau, ielauzīsim durvis ar baļķi, — Sliece ierosināja, — kā esam lasījuši vēstures mācību grāmatās.. . Man ir zelts. Es tev došu veselu mārciņu. Vai svari ir? Viņiem tur noliktavā būs. Mēs tur paņemsim. Es došu zeltu, bet laid mani pie viņas pirmo.

—   Drīz ieradīsies policija, — Padomnieks brīdināja.

—   Tad jārīkojas ātrāk …

Katja stāvēja pie durvīm, uzmanīgi klausīdamās, un drebēja, kā drudža kratīta.

Abi vēl ilgi strīdējās un tad pagāja tālāk. Katjai visu laiku acu priekšā rēgojās kā no akmens izcirstā platā,

melnīgsnējā seja ar stingrajiem vaigiem, kurā acis bija aizslīdējušas katra uz savu pusi un šķielēja, kā arī ogļu melnie mati. Viņu saukāja dažādos vārdos — Citrons, Anarhists, Sliece. Viņš mēdza sacīt: «Nost ar jebkuru varu!»

—       Nu, ātrāk! — Sliece nepacietīgi uzkliedza. — Tagad es būšu prezidents, bet viņa — republika. Pēc tam tu!

Divatā viņi pacēla baļķi, kuru Katjas tēvs ar Sašu bija pametuši nepārzāģētu. Durvis nodrebēja no smagā trieciena.

—       Man ir nazis, es pārgriezīšu sev rīkli! — draudēja Katerīna.

—       Skaistulīt! — Sliece mīlīgi attrauca. — Runa ir par tevi, nevis ar tevi.

—       Vai tu domā, ka tev izdosies izbēgt no glāstiem un apskāvieniem? — iesaucās ātri apskurbušais Padomnieks. Viņš izslaucīja brilles un nopietni sacīja: •— Nu tad zvelsim vēlreiz!

—   Mēs gribam sadragāt tavas durvis!

—   Es noduršos!

—       Vēl sliktāk, apgānīsim tevi, — atbildēja Sliece.

—  Tu nezini brīvās sabiedrības paražas.

Kaklā stāvēja kārba ar petroleju, bet nebija sērkociņu.

«Varbūt piemānīt?» nodomāja Katja. Viņa bija gatava sadedzināt sevi līdz ar noliktavu, tikai jādabū kaut kādā veidā uguns.

—       Mēs neesam neģēļi un neesam tumsoņi. Mēs esain izglītoti vīri! Ha-ha! Ak tu, neliete! — iebļāvās Padomnieks.

Kaut kur netālu nosprakšķēja šāviens. Sliece rupjiem vārdiem nikni izlamājās. Katja pa lodziņu ieraudzīja, ka viņš apsēžas uz lieveņa, bet pēc tam saliecies noveļas zem pāļiem un ar muti tvarsta gaisu.

—       Dulnā bāba! Ko tu izdarīji! — Padomnieks kādam uzkliedza.

No istabas ar šauteni rokās nāca Kseņa.

—       Bet tu ej projām! Ātrāk ej projām! — Kseņa sauca. — Ej projām no grēka!

—       Pacel augstāk šauteni! — viņš atbildēja. — Tu taču mērķē man vēderā.

Sizdams plaukstas vienu pret otru, nopurinot no tām skaidas, Padomnieks smaidīdams stingriem soļiem devās uz istabu. *

Uz Slieci Kseņa bija šāvusi no bēniņiem. Padomnieku viņa nemaz negribēja nogalināt. Neapjēgdama, ko dara, Kseņa bija nolēkusi no bēniņiem un paķērusi līdzi pielādēto šauteni.

—   Ej projām!

Viņa šauteni jau bija noliekusi zemāk, bet Padomnieks gāja viņai tieši virsū. Kseņa juta, ka draud briesmas.

—  Tu mani piemānīsi, piemānīsi, — viņa no bailēm murmināja, šņukstēdama un atkāpdamās uz durvīm.

—   Pacel šauteni… Nu . . .

Viņa pati neapjauta, kā tas notika. Padomnieks gribēja izvilkt kaut ko no savas kabatas. Kseņa jau bija gatava pacelt šauteni augstāk, bet pēkšņi norībēja šāviens.

Padomniekam nokrita brilles, viņš noslīga uz ceļiem un iekliedzās:

—   Muļķe, tu taču iešāvi man vēderā! … Vai tā var? . . . Vēderā … — Aizklājis seju rokām, viņš sāka raudāt.

* * :fc

Teļatjevs iznāca no telts, pametis Kuzņecovu vienatnē. Viņš atkal izgāja cauri pūlim, palūkojās, ko dara uradņiki un skrīveris, un paraudzījās uz tālajiem pakalniem. Padomnieks vēl nenāca. Padomnieks bija nozudis! Vēlreiz nozudis, uzdodot par iemeslu vēlēšanos izsekot bijušo policijas priekšnieku Buti zelta skalotāju republikā. Bet šobrīd nebija ne policijas priekšnieka, ne Padomnieka paša.

Teļatjevs visu labi saprata. Slepenie ziņotāji vienmēr ir gļēvi un bailīgi. Bet tik liels bailīgums jau izraisīja viņā dusmas. Teļatjevam pašam nebija nekādu tiešu pierādījumu pret Kuzņecovu. Velti aizturēt cilvēku nevar. Nav taču no vienkāršajiem. Pret viņu vajadzēja tūliņ uz vietas nostatīt jo smagus pierādījumus. Bet šobrīd to nebija.

—  Visi saka, ka jūs esot viltvārdis! — pavēstīja Te-

ļatjevs, ienākdams teltī un izlikdamies, it kā tikko būtu runājis par Kuzņecovu ar visai svarīgiem lieciniekiem.

—       Atjaujiet, — Vasilijs piecēlās kājās. — Kam vajadzīga visa šī runāšana? Kādi dīvaini apvainojumi! Es jūtu, ka jūs neizsakāt visu līdz galam.

—       Tu, brāl, esi man šeit! — Teļatjevs savilka dūri un uzsita uz tās ar otras rokas plaukstu. — Saki visu, ko jūs te kopā ar Berdišovu esat savārījuši?

—       Man Ivans Karpovičs Berdišovs noteica, lai es ikreiz, ja rastos kāds pārpratums, atsaucoties uz viņu, — Kuzņecovs vēsi attrauca, — un lūdzot sazināties ar viņu pašu, tikai ar viņu, lai visu noskaidrotu ar viņu personiski. Nekā vairāk es nevaru piebilst!

—       Jūs melšat galīgas blēņas! Berdišovs ir aizbraucis uz Eiropu kārtot savas firmas darīšanas. Kā tad es varu sazināties ar viņu?

—   Viņš šogad ziemas sākumā atgriezīsies.

—   Kur ir jūsu tēvs? — Teļatjevs ātri uzprasīja.

—   Jūs taču zināt, tēvs ir sādžā.

—   Vai viņš bija fiktīvais prezidents?

—   Uz tādiem jautājumiem es neatbildēšu.

Teļatjevs zināja, ka Ivans Karpičs uzlidojis ļoti augstu.

Ar viņu sastrīdēties bija bīstami. Pat Olomovs, kas neieredzēja Berdišovu, deva padomu būt piesardzīgam.

Ivans sadarbojās ar ārzemēm. Viņa brauciens uz Eiropu nebija nekāds izpriecas ceļojums. Viņš tur noslēgs darījumus. Viņu pazīst Kalifornijā. Viņu vis nevar iebiedēt vai ieslodzīt. Viņa vārdu min ārzemēs. Izlaidām mēs no rokām putniņu, ļāvām uzlidot! Reiz taču viņš bija tikai jauns un veikls kazaks — mednieks, lūk, tolaik vajadzēja aplauzt ragus šim iznirelim, pašu izaudzētam kapitālistam …

«Kur gan palicis tas Modzelis … vai Suzdaļs … Kā tak viņu sauca? Nenāk… Bet atradnes galīgi tukšas. Būs vēl aizmucis? Visus apmelojis? Sacerējis slepenu ziņojumu un nozudis?»

Atnāca Olomovs un atkal pieslēja šauteni telts stūrī.

—       Pateicos jums par palīdzību, — viņš sacīja Kuzņecovam. — Mēs rīt braucam projām. Vēlam jums labu veiksmi, Vasilij Jegorič!

Teļatjevs jautājoši palūkojās uz Olomovu. Tas uzmeta viņam niknu, pavēlošu skatienu.

Olomovs ielēja Vasilijam glāzi konjaka, Teļatjevam vajadzēja saskandināt. Virsnieki izgāja laukā pavadīt viesi.

Vasilijs atteicās no laivas un kājām devās gar krastu ar Nodomu aiziet līdz vecajām atradnēm paskatīties, kas notiek Sijina pusē, un no turienes sakliegt savējos, lai atbrauc pēc viņa ar laivu. Viņš negribēja lieku reizi aizvest līdzi policistus uz savām mājām.

Aizgājis līdz restorāna drupām, viņš ieraudzīja, ka no Kuzņecova puses atiet laiva. To airēja Kseņa.

—   Kur tu paliec? — Kseņa uzsauca viņam.

—   Kas noticis?

—       Katja sajukusi prātā, — Kseņa atbildēja. — Ieslēgusies noliktavā un nevienu nelaiž iekšā. Prātu zaudējusi… Nepametiet mani, ari man no bailēm ir drudzis.

—       Kas tad pametīs tevi? Kas noticis? No kā tu baidies?

—       Nāc pats, paskaties.. . kas tur lēcies! Katja! Ai, Katja! Pavisam sajukusi! Kliedz: «Dodiet sērkociņus, es sevi sadedzināšu!» Nāc ātrāk pie viņas, var vēl padarīt sev kaut ko? viņa dauza galvu pret baļķiem.

Vasja paķēra airus un no visa spēka sāka irties uz savu krastu.

Pie noliktavas zemē gulēja Slieces un Padomnieka līķi.

—       Te bija pielīduši klaidoņi no taigas, kāds šāva, — Kseņa stāstīja. — Bija divi šāvieni. Es nenocietos, paskatījos laukā, redzu, šie abi guļ zemē. Laikam jau šāva tie paši vecticībnieki, viņi klaiņo šeit visapkārt.

—       Atver, tas esmu es … es — Vasja! — klauvēdams pie durvīm, sauca Vasilijs.

Katja kādu brīdi stāvēja pie vēdlodziņa un nevēra vaļā durvis. Viņas skatiens bija ļoti skumīgs.

—   Katja! Katja, panāc šurp!

Pēc tam viņa nozuda.

—   Katja! Kātiņ! — sauca Kseņa.

Katerīna pieskrēja pie durvīm un nocēla aizbīdni.

Durvis atsprāga vaļā.

Katja pacēla rokas un iesmējās. Pēc mirkļa viņai sāka plūst no acīm asaras, bet tad piepeši sabijusies atkāpās no Vasjas, it kā baiļodamās, vai tikai redzētais ir īstenība.

—       Bet kas ir tur? — Katja, šausmu pārņemta, čukstēja. — Vai dzirdi?

—       Patiešām … — viņas baiļu ietekmēts, saausījās Vasja.

Kseņa ar kādu sarunājās. Viņai atbildēja vīrieša balss.

—       Tur atbraucis Iļja, tur visi savējie, Kātiņ, — Vasilijs pateica.

—       Par ko saņēma ciet Sašu? — nākdams iekšā, vaicāja Iļja.

—       Arī man ceļā piesējās. Man pašam bija jāizlokās. Sveika, Katja!

—       Kāpēc tavai šautenei stobrs piekūpējis? Ko tu melo! Kas par vecticībniekiem! — ārā.dzirdēja Fedosejiča balsi.

Visi izgāja laukā. Matrozis aplūkoja Kseņas šauteni.

—  Tie abi jāiesviež izraktajā ejā! — sacīja Vasilijs.

Viņi pacēla aiz kājām Slieci.

Pēc tam aizvilka uz eju Padomnieku. Fedosejičs palīdzēja salauzt kādas divas asis garo pārsegu .. . Zeme iebruka …

Kseņa mierināja raudošo Katerīnu un uzvārīja viņai tēju no zālītēm, ko Nataļja šeit bija atstājusi.

—       Sašu uzskatījuši par hunhūzu. Viņiem kaut kas bija iekritis prātā. Viņi nezina, ka Saša ir Bute. Visi meklē Buti, bet viņš sēž tur, sarāvies pavisam maziņš, — stāstīja Fedosejičs. — Es atbraucu pateikt.

—       Cilvēks desmit gadus dzīvo pie mums sādžā. Kā tad viņš var būt hunhūzs? — Vasja atbildēja.

—       Līdz personības noskaidrošanai, — matrozis pateica — Tagad gan viņam ilgi vajadzēs utis barot. Arī Timofeju redzēju. Lika nodot sveicienus. Sacīja, ka viņu ēdinot labi, neko neliedzot. Pat degvīna mēriņu zaldāti pasnieguši. Vienīgais ļaunums, saka, grūti esot pierast pie važām.

Iļja arvien vairāk ilgojās pēc mājām. Viņš sāka tā dīvaini raizēties par tām, un viņam sāpēja sirds. Iļjam gribējās ātrāk doties projām no atradnēm.

—       Rīt es braukšu projām kopā ar Andreju Suknovu, — viņš paziņoja. — Andrejs ir labi ieredzēts un galvoja par mani. Ja būšu pie viņa, mani neviens neaiztiks.

Sākumā, tikko ieradies atradnēs, Iļja ļoti centās un labprāt skaloja zeltu, kaplēja smiltis un dzina ķerru, sevi nežēlodams.

Viņš zināja, ka Duņa loti vēlas kļūt bagāta, un pūlējās viņas labā. Bet tagad radies dīvains, neizprotams stāvoklis, Iljam pat likās, ka sieva zaudējusi jebkuru interesi par zeltu. IJju kaut kas nomāca, tāda kā nelaimes nojauta. Viņam visu laiku stāvēja prātā sieva, un viņš arvien vairāk raizējās par Duņu. No policijas viņš nebaidījās. Galva bija pilna gluži citu domu, un jebkāda piesardzība viņam šķita lieka.

Viņš vēlējās nokļūt mājās, lai glābtu sevi un palīdzētu sievai.

21

—   Es taču teicu, ka tu izveseļosies tad, kad laiks kļūs vēsāks! Rau, drudzis tevi vairs nemoka, — smaidot pār visu savu apaļo seju, Darja sacīja dēlam.

Ilgi viņa bija dziedinājusi Jegoru ar savām ziedēm un zālītēm, apsolīdama, ka pret rudeni kļūs vieglāk un ziemā viņš galīgi atgūs veselību — būs tāds pats, kā bijis. Šodien bija pirmā aukstā diena.

—   Beidzies gan tas tavs drudzis!

—   Var sacīt, tas zelta drudzis! — pateica vectēvs un nolaida pār krāsns malu savas baltās kājas zili svītrainās apakšbiksēs. Vecajam vīram kājas vēl spēcīgas. Ap potīti tievas, bet pēda gara un šaura. Stingri stāvējis Kondrats uz savām kājām jaunībā un arī tagad vēl no tām nekrīt.

Bet viņa mazbērniem kājas nav vairs tādas. Tatjanas bērni visi ir resnkājaini. Arī Katjai droši vien būs bērni ar resnām kājām.

Arī vedeklai pašai kājas nav trauslas. Nesen viņai uz kājas uzkrita kubliņš, viņa drusku palēkāja un devās tālāk, stumdama ķerru, pēc tam gan kādu laiku pakliboja.

—   Jā, izkratīja gan tevi tas zelta drudzis! — vecais pateicās dievam, ka dēls palicis dzīvs. Lai gan viņš ļoti mīlēja Jegoru, taču sirdī mazliet juta tādu ļaunu prieku

par to, ka dēlam sašauts plecs, — nu vairs negribēs būt par prezidentu, pietiks, tas nav mūsu darbs.

—       Kad kāposti būs pastāvējuši un ieskābuši, kā pienākas, kad uznāks sals, tad varēsi celties. Kāposti ieskābēti kopā ar brūklenēm … Uz gavēņa laiku būsi pavisam vesels. Cilvēki dzer asinis, grib uzbaroties no gaļas. Bet novājējis cilvēks nedrīkst ēst daudz gaļas, sirds to nepanes. Gavēnis tevi izdziedinās, — māte pamācīja.

Ietinusies siltā Orenburgas lakatā no kazu vilnas, tērpusies samta kamzolītī un košos, raibos svārkos, atskrēja Duņa. Tūliņ varēja redzēt — tā ir zelta skalotāja sieva. Rīt svētdiena, sievām brīvs brīdis, kad var mēles pakulstīt. Jegors ilgi dzirdēja jauno balsu dūkšanu blakus istabā.

—       Braucu projām, dārgais kaimiņ! Tiec uz kājām šeit bez manis! — pateica Duņa, ienākusi pie Jegora.

—   Uz kurieni tu brauksi?

—   Pie Iļjas.

—       Atkal uz atradnēm… Ziema jau klāt. Nevajadzētu braukt.

—   Tomēr braukšu, sirds dzen, it kā nojauš kaut ko.

—  Vai atkal viena dosies ceļā?

—   Nē, Tambovkā paņemši^ kādu līdzi.

—   Bet ja laiks būs slikts?

—       Es nebaidos. Būs jau vēl arī jaukas dienas. Un no Tambovkas pa vienu dienu esmu tur. Nolemts, braukšu! Pa tavām pēdām, tēvocīt! Vispirms iegriezīšos apciemot māmuļu un, ja nesagaidīšu savu mīļoto, aizbraukšu pati, varbūt ceļā saķeršu . ..

—   Laiks būs slikts, — Jegors iebilda.

«Viņam atkal sāp krūtis!» nodomāja Darja.

—       Te nav tālu. Piesēdināšu laivu pilnu ar bērniem. Vai tad pirmoreiz! Aizbrauksim uz mūsu veco Tambovku pie vecmāmuļas Arinas .. .

Pie krasta iegaudojās kāda kuģa sirēna.

—       Vai dzirdi, tvaikonis, — Jegors sacīja. — Ej ātri turp, varbūt paņems tevi līdzi.

Duņa vēl drusku parunājās un tad aizgāja. Pēkšņi Tatjana, kas lūkojās pa logu viņai nopakaļ, sasita plaukstas.

—   Rau, Ivans atbraucis!

Pa krastu strauji soļoja stalts vīrietis, tērpies siltā jakā, ar cepuri galvā.

—   Soļo kā pa prospektu, — noteica vectēvs.

Sastapis Duņu, Ivans apstājās. «Var redzēt, ka viņš

joko! Vārdi visu laiku plūstin plūst! Viņam gan mēle īstajā vietā!»

—       Ko viņš tur Duņai tik daudz melš? — Taņa brīnījās. — Vai atkal no Amerikas vai kādas citas vietas atkūlies? Atbraucis pats ar savu kuģi.

—       Viņš steidzas, kroņa tvaikoņus negaida! — skaidroja Vectēvs. — Darīšanas taču! Izbraukājies visur, un nu, tā sacīt, jāpārbauda, kas palicis nepaveikts, vai nav kas a izvazāts . ..

Duņa liegi un kautrīgi pieliekusi savu daiļo galvu gaišajā lakatā. Viņi abi šobrīd izskatās ļoti skaisti pret tukšo upes klaju. Pēkšņi Duņa cienīgi saslējās un pieklājīgi palocīja galvu.

—   Aizgāja! — noteica Taņa.

Pagājusi mazliet tālāk, Duņa metās projām skriešus kā meitene, varēja redzēt, ka saruna bijusi patīkama un viņa jūtas laimīga.

—       Aizlēca kā kaza, — pasmējās vectēvs un gāja sagaidīt Ivanu,

—   Sveicināts, Kondrat!

—   Sveiks, Ivan!

—   Kur dēls?

—   Guļ sašauts.

—   Kā tad tā?

—       Bija ievēlēts par prezidentu, tagad izveseļoties vien nevar. Tas bija tavs padoms.

—   Kas tad tur varēja sašaut, pat hunhūzu tur nav?

—       Jegors arī pats nezina. Atradies labs cilvēks! Visi cienīja un paklausīja. Bet laikam taču kāds būs skaudis. Jegors piespieda visus strādāt, pat pilsētas ielas meitas strādāja, visi raudājuši, kad viņš braucis projām.

—   Ak, puis, ļaudis iemācījušies melot!

—   Iesim pie mūsējiem.

—       Eju. .. Tas nu gan ir bēdīgi! Es taču domāju, ka Jegors tik izturīgs un viņa ādai pat lode netiek cauri…

Ivans jau bija sācis pret dzelzs stienīti kasīt dubļus no zābakiem, kad uz lieveņa kāds skaļi pateica:

—   Ja vajadzēs, ari tavu ādu lode nežēlosi

Ivans ieskatījās ciešāk. Runātājs bija Jegora vecākais dēls Petja. Puisis izaudzis garš jo garš. Ivanam viņš likās tāds kā mazliet Jauns.

—  Sveicināts, Petja!

—  Sveiki, tēvoci Vaņal

Garām paslīdēja Taņa.

—   Ko tu tur samelsi manai draudzenei?

—  Viņa vaicāja, no kurienes esot atbraucis.

—   Ko tu atbildēji?

—   No Parīzes.

—   Un ko teica viņa?

—       Smējās, esot par šo pilsētu lasījusi! Gribēja zināt, kāds bijis brauciens.

—  Ko tu sacīji?

—       Es sacīju, ka braucu salīdzināt, kur skaistākas meičas. Par viņu vien tur domāju… Bet viņa sadusmojās!

Jegors pacēlās sēdus. Ivans apsēdās pie viņa gultas, un abi klusām smējās, it kā uz brīdi būtu atgriezusies viņu agrā jaunība.

—       Es pats biju vainīgs, — atzinās Jegors, — domāju, ka cilvēkiem ir labi un neviens neaiztiks. Nesargājos. Saša arvien runāja par to, gribēja norīkot man miesassargus, bet es nepaklausīju.

*    * *

—       Vajag paklausīt, puisi Nav ko smieties, ja teikšu, ka vajag visu paredzēt un nelaist visu gar ausīm. Vai tad mūs vien zelta raktuvēs nogalina, saplosa, samīdal Es vairākkārt iegriezos biržā, tur straumēm plūst zelts, papīri, akcijas. Jegor! Tad atcerējos, ko mēs togad ar tevi pārrunājām. Ne jau velti. Zini, mums jāatver banka. Mēs skalojam un iegūstam zeltu, bet paši to neredzam. Tas vēl nekas, ka mēs šo zeltu nodzeram. Ar šo zeltu vēlāk mūs pašus izkalpina. Es to zināju jau agrāk, Barsukovs man to daudzreiz tika teicis. Arī Kalifornijā redzēju daudz zelta. Bet tādus zelta plūdus kā biržā vēl nebiju redzējis. Tur kaujas, sadala, strīdas un no it visa gūst pejņu. Sagrābj salas, paverdzina nēģerus, klaigā «brīvība», bet turpat līdzās visus apspiež, apšauj un aplaupa gan svešus, gan savējos.

—   Vai tā var atvērt savu banku? — pavaicāja vectēvs.

—   Ar naudu var visu! — Ivans atbildēja.

Ienāca Petja. Kaut ko norūcis, it kā gribēdams sasveicināties godbijīgāk, viņš paņēma šauteni un atkal izgāja.

—   Svētku priekšvakarā pavaļa, tad veči padzīro, jaunie pašauda, — vectēvs stāstīja. — Sievas pamēļo, bet bērnu prieks ir rieksti un saulpuķu sēkliņas …

—   Irkutskā es sibīriešiem tikai ierunājos par to, ka domāju atvērt banku, tūliņ radās gribētāji, kas vēlējās piedalīties šādā uzņēmumā. Visi nožēlo, ka pie mums ierobežota ārzemju komersantu ieplūšana. Runā, ka vajadzīgs transports, jābūvē dzelzceļi un jāmaina impērijas likumi. Jāpaver iespējas iekļūt ārzemju kapitālam! Sak, kāpēc neļauj ārzemniekiem piedalīties zeltrūpniecībā? Iznāk muļķīgi! Mums atvērta visa pasaule, bet Sibīrija slēgta. Viņi būtu no šejienes daudz zelta izsmēluši! Vai atradnes bez tevi neizputēs?

—   Nē. Es savējiem noteicu, lai vienmēr tur būtu miltu krājums. Pārējo arvien pievedīs un paši sagādās.

—   Kas tad šāva uz tevi?

—   Nezinu. Tur taigā dzīvo cilvēki. Tie nav sveštautieši, bet tādi kā mežinieki, sektanti. Klaiņo apkārt. Viņus atrast nevar. Varbūt Saša tagad tos izķers. Jau pirms trim gadiem pie tās upītes uz mani šāva, bet aizšāva garām. Tad cilvēku es pats redzēju.

Līdz šim Jegors nevienam to nebija stāstījis.

—   Vai tu nemurgo?

—   Nē, es Aleksandram jau pirmajā gadā piekodināju, lai neļauj Vasjam aiziet tālu no atradnēm. Kad mūs padzīs, tad visi aizies paši.

—   Kad sāks izklīdināt?

—   Nezinu. Bet tas notiks. Tomēr kaut cik zelta ļaudīm paliks.

—   Tā zelta ilgam laikam nepietiks. Šī prece pie zemniekiem neieguls. To no viņiem ātri vien izpumpēs. Un zelts aizies projām pa to pašu ceļu — pāri robežai uz Šanhaju, bet no turienes uz franču un angļu bankām, uz tiem pašiem svariem, lai viņu svaru kauss kļūtu smagāks par mūsējo.

* * *

—  Tagad es visiem saku, ka pēc tā, ko esmu redzējis, negribu būt bagāts, — Ivans vakarā sacīja, sēdēdams blakus Jegoram. — Bet tas nav tiesa, Jegor, es nerunāju taisnību. Bagātība ir vajadzīga. Bagātība it visu virza uz priekšu, zeltu paturēs tas, kas grib sasniegt to, ko nodomājis. Un mums jābūt bagātiem, Jegor! Es jau nožēloju, ka esmu pārāk lēti atdevis par simtiem tūkstošiem rubļu zeltu un tas aizgājis turpat, kur pārējais. Pat valsts kases visās zemēs ir parādā baņķieriem, baņķieri subsidē karu un dara to visai veikli. Es pabiju pie baņķieriem. Viņiem bankas ir vairākās valstīs. Tāpēc žēl atdot viņiem mūsu zeltu. To vajadzētu vākt un pašiem paturēt. Mūsu valsts kase sadomājusi izlaist zelta rubli. Tātad samaksu par zelta smiltīm varēs saņemt zelta naudā. Ko mēs bez naudas varam iesākt? Jau pirms sava ceļojuma biju nodomājis kopā ar Afanasjevu atvērt privātu banku. Bet to kaut kā vajadzētu padarīt par kopīgu pasākumu, lai zemnieki dod ieguldījumus, zeltu vai zelta smiltis un tīrradņus. Tad mums būtu vara, ar laiku mēs apgrozītu milzīgas vērtības. Padomā par to, Jegor!

—  Ko tad iesāktu ar tiem kapitāliem? — pavaicāja vectēvs.

—  Tepat līdzās ir okeāns. Tas nepieder nevienam. Pareizāk sakot, pēc tā tīko it visi… Āzija mums nav sveša zeme! Es taču pats esmu aziāts, jau vairākās paaudzēs mūs dēvē par «mežāžiem»! Tātad es raizējos par savējo bagātību. Vai tu, vectēv, atceries, kā noslānīji mani ar pātagu?

—  To gan atceros, — vectēvs atbildēja. — Senos notikumus labāk atceros.

—  Kā tu, Jegor, domā, par ko tevi gandrīz vai nogalināja? Par taisnīgumu? Nē. Par baņķieriem! Redz tā! Cilvēkiem bail no paverdzināšanas . ..

—   Bet dievu aizmirstam, — vectēvs iebilda.

Vecmāmuļa uzlika galdā viesim cienastu — koka

šķīvi ar ciedru riekstiem. Visi sāka grauzt riekstus kā pirms daudziem gadiem, kad tikko bija te apmetušies.

Satumsa. Ienāca Tatjana un Duņa. Ivans turpināja stāstīšanu . .. Pēc tam pajautāja Duņai par Pahomu.

—  Viņš kaut kur aizbraucis. Vecmāmuļa lūdza, lai jūs ienākot pie mums.

—   Kālab gan ne! Noteikti aiziešu! — Ivans iepriecināts atbildēja. — Es jau pats gribēju to darīt. Vai rīt var?

—   Kā jūs vēlaties.

—   Tas ir vecs likums. Pēterburgai ir izdevīgi, lai zeltu transportētu caur Irkutsku. Tur ir zelta kausētava. Bet varētu zeltu kausēt šeit uz vietas, — Ivans turpināja sarunu.

—   Mēs gribējām atradnēs uzbūvēt kausējamo krāsni.

—   Dzirdēju par to, puis! Pēterburga visus kā ar grožiem aizvilkusi pie sevis un sūknē laukā zeltu. Bet tieši tādēļ zelts vēl vairāk aizplūst kontrabandas ceļā uz Kantonu, uz Sanhaju. Un no turienes atkal uz tām pašām bankām, tikai ne caur Sibīriju, bet apkārt pasaulei. Es tos zelta ceļus izbraukāju. Tāpat izpumpē arī Kaliforniju. Tiesa, pie mums notiek tas pats, tikai ne jau mūsu labā. Mums it viss labākais pašiem pagaist, pastāv vienīgi spirta dedzinātavas, tauta nododas dzeršanai. To, puis, uzskata par pienākumu pret valsti. Jau senāk ispravņiks necieta atturībniekus. No tāda neko nevar noplēst. — Lihtenbergas hercogs, grāfs Ignatjevs… Parīzē — Rotšilds. Taisni smieklīgi, puis, un arī baismīgi, kā cilvēki cits citu grūž postā zelta dēļ, rauj laukā no rokām, trīc aiz alkatības. Iet bojā un pārdodas … Pat labas sievietes tādēļ veltīgi iet bojā. Puis, man pat liekas, ka veltīgi karo. Es tur noskatījos un nodomāju, par ko gan karo. Avīzēs raksta, — karš nav vajadzīgs nabagajiem, bet gan bagātniekiem. Visi to izlasa un tomēr dara atkal, dzen tautu karot, bet karavīriem jāsagādā apavi, apģērbs, pārtika. Un kas ir viņus pasaulē laidis, auklējis un audzinājis, muļķus! Šķiet, ka mēs zirgus vairāk žēlojam nekā cilvēkus. Kas tur taigā nogalināts, visi jau zina, visur par to runā . ..

*     * *

Ivans iegriezās pie Bormotoviem. Tur cienasts jau bija uz galda.

Vecie lūdza Ivanu, lai aizved Duņu ar tvaikoni līdz Tambovkai.

—   IJjas nav mājās, un viņa skumst. Saposusies paciemoties pie mātes, bet uznāca slikts laiks, — paskaidroja Aņisja, — izdari šo pakalpojumu. Tu taču, kā stāsta, esot šo mīlējis, tad nu šoreiz ņem savā aizgādībā, jo vienai ar bērniem laivā . ..

—  Brauc viņam līdzi, — pievienojās Arina. — Viņš tevi aizvedis.

—   Varu ņokļūt tur vienā dienā! — Duņa pretojās.

—   Ko tu runā! Ivans taču savu ļaužu — vari vēl aizvainot! Viņš laipni lūdz! Nejoko, nav jau vasara, bet rudens! Ja bērnus ved līdzi, tad nav ko jokot. Atradusies drosminiece, ko tu neteiksi!

22

Aiz kuģa dzelzs borta šļakstēja dzeltens, saduļķots ūdens, un laiku pa laikam uz klāja kā vēdeklis uzšļācās ūdens lāses. Ķīniešu puisēns vadāja pa klāju Duņas bērnus, parādīdams tiem ventilatorus, stūres māju un mašīntelpu ar kūpošo dūmeni, bet tad viņus apšļakstīja no galvas līdz kājām. Pār stūres mājas loga stiklu tecēja ūdens, it kā to nepārtraukti gāztu virsū no spaiņiem. Bērni aizgāja uz kajīti.

Stūres mājā ienāca kapteinis un, pacēlies uz pirkstgaliem, uzsita knipi, kā arī sajūsmināts pateica:

—  Ai, kāda skaistule brauc mums līdzi!

Kapteinis bija neliela auguma vīrietis no Aizbaikāla kazakiem. Ūsas un bārda viņam auga visai vāji, izskatījās, ka zem vaigu kauliem savēlušās biezu, melnu pūku šķipsnas.

Ivans stāvēja pie stūres. Viņš neatbildēja. Duņa ar bērniem bija iekārtota atsevišķā kajītē. No tās tika iznestas it visas Ivana mantas.

Bižainais ķīniešu puisēns palīdzēja Duņai. Viņš atnesa ēdienu no kuģa virtuves, visu nokopa un rotaļājās ar bērniem kā aukle. Atri novilcis tiem ūdens apšļāktos slapjos kreklus, viņš izskaloja tos, izgludināja un pirms pusdienām atnesa svaigus un ieslīvinātus.

Uz kuģa visi zināja, ka Ivans paņēmis līdzi no savas sādžas pasažieri, kādu savu radinieci. Jauna, sprigana un glīta sieviete.

26 58 401

Mehāniķis pieklauvēja pie viņas kajītes durvīm un iegāja iekšā.

—       Kā jūs panesat kuģa zvalstīšanos? — viņš vaicāja Duņai.

—   Mēs esam pieraduši! — Duņa pieklājīgi atbildēja.

—       Mūsējais ir jūras tvaikonis, braucām uz Sahalīnu, uz jūras kāpostu sagādes vietām. Esam bijuši ari Japānā. Tā gan tāda palielīšanās vien ir, sak, bijām Japānā! Bet, braucot ar tvaikoni, Japāna pavisam tuvu. Kā no šejienes līdz Nikolajevskai. No Sahalīnas līdz viņu ostai… Mēs uzņemam kravu — jūras kāpostus, tad ejam uz Vladivostoku un, ja uznāk vētra, iegriežamies pie japāņiem . .. Kāds tu esi baltiņš! Pielūko, ka žagatas tevi nenozog! — mehāniķis pajokoja ar mazo Pavļiku. ^— Vai jūtat, kā šūpo! Šodien Ivans Karpičs pats stāv pie stūres. Kāda rada viņš jums ir?

—   Mans tēvocītis! — atbildēja Duņa.

«Tērpusies samta mētelī ar sabuļādas apkakli, ne jau katrai kundzenei ir tādas ādas!» nodomāja mehāniķis. «Berdišovs izturas pret viņu ar lielu cieņu, pats kajītē neiet, iesaucis viņas vecāko dēlēnu stūres mājā, apjautājās, vai kuģa mašīnas troksnis netraucē. Laikam šī radiniece no bagātas ģimenes .. .»

Mehāniķis nokāpa lejā mašīntelpā, kur šaudījās un klabēja virzuļi un klaņi.

—   Nu, vai redzēji? — viņa palīgs jautāja.

—   Redzēju.

—   Tagad iešu es, aiznesīšu bērniem šo rotaļu …

Duņa ielūkojās stūres mājā.

—   Esat sveicināts! — viņa teica.

Visi atplauka smaidā. Ir stūres vīrs, ir kapteinis, ir Ivans pats.

—       Nāc ātrāk iekšā, citādi tevi noskalos no kuģa, un tad būs jālec pēc tevis ūdenī, — Ivans aizrādīja.

Puisēns berzēja acis.

—       Aizved viņu un noliec gulēt, — Ivans lika stūres vīram, — redzi, ka viņam no kuģa zvalstīšanās kļuvis nelabi.

Stūres vīrs aizveda Semjonu uz kajīti. Kapteinis aizgāja atpūsties.

—   Kāpēc tu esi tik skumja? — Ivans vaicāja.

Duņa neatbildēja.

—   Nāc projām no vira pie manis, — pateica Ivans.

—   Vai tad tā var?

—   Vai tu neredzēji, kā cilvēki dzīvo atradnēs?

—   Tā dzīvo tikai atradnēs!

—   Tā dzīvo visur. Mūslaikos var visu …

—   Nē, — attrauca Duņa. — Nevar vis.

—        Visu var. Es jau tev teicu, popi ir uzpērkami. Mēs abi aizbrauktu … Kur vien gribi. Nu, saki…

—   Nē.

Ivans redzēja, ka Duņa nedusmojas. Viņas seja nekad nevīla. Viņai patīkami to visu klausīties. Likās, ka viņa pat priecājas un it kā atpūšas.

—       Vai gribi, es pagriezīšu stūri, un tvaikonis dosies atpakaļ pilnā gaitā, taisni uz Habarovsku … Pēc tam ar kuģi uz Vladivostoku … Bet no turienes …

Viņa klusēja.

—       Tavus bērnus es mīlētu kā savējos. Izzagšu tevi kopā ar tavu ligzdu.

—   Griez atpakaļ! — viņa pēkšņi pateica smaidīdama.

Ivans sāka apgriezt stūres ratu ar tādu rūpību, kā

velkot ūdeni no akas. Vilnis atsitās pret kuģa bortu, stūres māja nosvērās uz sāniem. Tvaikonis apmeta plašu pusloku. Ivans deva mehāniķim kādu rīkojumu. Tvaika mašīna sāka darboties ar piepūli, bet pamazām tās gaita izlīdzinājās. Lejā atkal klabēja jautrāk.

—       Tu taču zini, es mīlu tevi jau kopš tavām jaunām dienām.

Duņa, atmetusi galvu, raudzījās kaut kur tālu, pāri upei, salām un kalniem …

Bet Ivans juta, ka viņu sāk kratīt drudzis un pārņem neparasta kautrība.

Kuģis patiešām gāja uz pretējo pusi. Duņas acīs iedzirkstījās zilas uguntiņas.

—       Un tagad … — mīļi un skumji smaidīdama, viņa pateica un uzlika savu gredzenoto roku uz Ivana spalvainās ķepas, kas turēja stūres ratu, — parotaļājāmies un pietiek … Griez apkārt!

Ivans stingri turēja stūri.

—       Laid, — Duņa sacīja un, liegi satvērusi Ivana pirkstus, atvilka viņa rokas no stūres rata un pastūma viņu sāņus. t

Duņa pati satvēra stūres ratu un, prasmīgi apgriez

dama kuģi, iesmējās. Pēc tam saņēma cieši kopā svārkus un it kā iegrima lūkā.

Ienāca kapteinis, bet no lejas, no turienes, kur nozuda Duņa, ieradās stūres vīrs.

«Ak, Duņa, Duņa!» nodomāja Ivans. «Apkaunoja mani visas komandas priekšā! Lai gan ko viņi var zināt! Es varēju viņu mācīt, rādīju viņai, lielījos … Visi zina, ka rūpnieks — kuģa īpašnieks ir tikai iedomīgs un patvaļīgs tirgonis! Tādus mūs notēlo teātrī, tādus mūs iedomājas it visi!»

Gorjunas grīvā pie Tambovkas aukstais vējš pieņēmās spēkā. Pret vakaru kuģis izmeta enkuru. Uz krastu pārsvieda kāpnes. Puisēns ķīnietis, uzsēdinājis sev uz muguras mazo Pavļiku, sāka lēkāt aukstajā vējā pa klāju un pēc tam, piesardzīgi sperdams kailās kājas, devās pa kāpnēm lejup.

—       Kas tad tur nāk! Vai tas būtu mans mazdēls? — iesaucās Spiridons.

—  Tētuk! — iekliedzās Duņa.

—   Ivan! Ei, Ivan! — priecājās Silvestrs.

—       Brauc iekšā pie mums! Paciemojies! — aicināja Rodions Siškins.

—   Nē, nav laika. Tvaikonis gaida.

—       Aizsūti to tvaikoni projām. Un pats paliec, — Rodions pamācīja.

Ivans ieraudzīja, ka pie kāpnēm saskrējušas sievas un meitenes. Viņas apskāva Duņu.

Duņa pagrieza galvu un paraudzījās uz Ivanu, it kā gribēdama ar savu ilgo skatienu kaut ko pateikt viņam,

—   Vai jums degvīns ir? — Ivans noprasīja.

—   Kad zelta meklētājiem degvīna trūcis?

— Vai jūs sen jau atbraucāt no turienes?

—   Kā nu kurš!

—       Es tikko atbraucu! — Rodions pateica. — Nāc, draudziņ!

—   Kas tur notiek? Vai vēl kādu nogalējuši?

—       Vairāk neviena … Bet tu gan esi ērms, kāp nost, paciemojies pie mums . ..

—   Labāk jūs pie manis …

Zemnieki labprāt devās augšā uz kuģa.

—   To var.

Pavārēns ienesa salonā glāzītes un karafi ar degvīnu.

—   Paklau, kālab mēs lai sēžam ar tevi šajā būri, Tā taču kauna lieta dzert no šitādām glāzītēm. Negods! Pat iziet nevar, kā pieklājas. Sasāpēsies vēders, vai tad es varu iespraukties tajā vāterā … Klausies, aicinu ciemos, — iztukšojis dažas glāzītes, Rodions centās pierunāt.

—   Nu labi, puis! Pierunājāt gan! Arī es pats esmu noilgojies pēc tavas Tambovkas. Tad jau jāiet? Bet ko darīt ar kuģi? Var taču gadīties, ka es pie jums dzīrojot aizmirstos! Tvaikonim jāsteidzas uz rūpnīcām.

—   Tas ir jauki. Citādi ļaudis runā, ka tev esot bail no Gorjunas, ka šeit, tā saka, dievs tevi kādreiz sodīšot…

Berdišovs uzvilka jaku ar uzšūtām kabatām. Pie kāpnēm viņš pateica kapteinim:

—   Komanda šodien var atpūsties. Lai paņem sādžā svaigas zivis. Šeit vēl zvejo. Ja es aizkavēšos vai aizbraukšu uz atradnēm pie saviem zelta meklētājiem, tad paziņošu. Rit dodieties bez manis taisni uz limānu pie Pjotra IJjiča. Līdz pilsētai es aizkļūšu pats.

Ivans iegāja pazīstamajā Spiridona istabā, kur viņam kādreiz tā patika pasēdēt pie galda … Tur viss bija pa vecam. Tīrās sienas no gludi notēstajiem baļķiem, tas pats vecais sols no durvīm līdz priekšējam stūrim ar svētbildēm, ap kurām apņemti izrakstītie tamboviešu dvieļi. Durvis atvērtas uz jaunām, plašām istabām piebūvē, un tur dzirdamas bērnu balsis.

Spiridona sieva Arina sniedz viņam savu sarkano roku. Arinai jau apritējuši sešdesmit gadi. Seja gan savītusi un kā nosēta grumbiņām, bet pati vēl tieva, viegla un kustīga kā jauna meita. Viņas seja aiz prieka staro, tāpat kā Duņai. «Nemaz nav novecojusi!» nodomāja Ivans.

—  Šiten pleci neatdursies pret sienām kā pie tevis uz kuģa, arī elpot šeit viegli, — Rodions priecājās.

—   Krāsns mums vienmēr izkurināta. Tad nu atcerēsimies vecos laikus, mums taču jāpadzīro! — Spiridons noteica.

—   Nē, Ivanam patika dzīrot pie manis, nevis pie tevis, — Rodions iebilda.

—   Tā nu ir muldēšana! Tolaik jūs tikai blēņojāties . . . Kas tad pie tevis ir tik labs! Toreiz viņš atbrauca no Gorjunas pie tevis piedzēries …

No otras istabas iznāca Duņa un kaut ko pačukstēja mātei.

Arina jau bija ievērojusi, ka meita nav tāda kā parasti. Atnesa ar brūklenēm skābētus kāpostus, sēnes, ogas. Uz galda salika vaļā atgrieztas konservu kārbas, žāvētu gaļu un kūpinātas zivis. Gaisā cēlās garaiņi no karstiem pelmeņiem.

Viri saskandināja un izdzēra katrs savu glāzi tukšu.

—   Man atradnēs nepatīk, — teica Spiridons un sāka smēķēt. — Es vairs neiešu zeltu skalot. Netīrs darbs. Turklāt vēl visi runā, ka drīz tos brāļus izdzenāšot. Tur jau sākušies noziegumi.

Viri sarunājās gan skaļi, gan klusi… Laiks aizritēja. Duņa nozuda, jo aizveda bērnus uz pirti, nomazgāja, nolika viņus gulēt un atgūlās ari pati. Bet istabā vēl arvien runāja un runāja. Pieminēja, kas notiek un kā cilvēki dzīvo tajās pilsētās, kurās Ivans pabijis.

Tomēr sarunas arvien atgriezās pie vietējiem notikumiem.

Duņai nenāca miegs. Ienāca māte un nolikās uz kušetes pie spoguļa. Caur atvērtajām durvīm Duņa izdzirda, ka Rodions piepeši skaļi iesaucas:

—  Paklau, pasauc meitenes vai meičas… Lai padzied. Padzīrosim kā toreiz, vai atceries …

Arina nopūtās, it kā teikdama meitai, sak, ko gan apskurbuši vīrieši visu var sadomāt. Nav viegli tikt galā ar piedzērušiem vīriem.

—   Bet toreiz mums nebija meiču, kas dziedātu, sadzinām kopā mazas meitenes, tikpat kā gūsteknes. Un viņas mums padziedāja. Bet šobrīd Tambovka slavena visā Pieamūras novadā… Kādas mums izaugušas skaistules!

—   Ieprecētas, — Silvestrs iebilda, — tātad ieveslas.

—   Nē, arī savējās … Nu, veicīgāk, sasauksim visas padziedāt dziesmas un palūkosimies, kuras labākas. Lai padzied.

—  No mūsu mūža daudz vairs nav palicis, lai tad nu iepriecina mūs! — pievienojās Spiridons.

Duņa arvien atcerējās, kā toreiz viņu — mazu meiteni bija naktī piecēluši no miega. Rodiona istabā bija līksmojušies, pulkā dziedājuši un dejojuši, kāds spēlēja uz bandūras. Ivans, kas bija tikko atgriezies kopā ar

Rodionu no Gorjunas un daudz dzēra, taču, kā arvien, piedzēris nebija, piepeši ievilka viņu dejā. Un pēc

tam . . .

Tikai daudz vēlāk Duņa uzzināja, kāpēc vīri tajā vakarā bija tādi savādi, pavisam dīvaini.

Bet Ivans toreiz bija tik jautrs un trakulīgs, ka sāka ar Duņu, mazu meiteni, jokot kā ar sev līdzīgu, kā ar pieaugušu meiču. Viņš bija skaists, veikls un pārgalvīgs. Viņa atceras, kā viņš apskurbis sagrīļojās, kā noliecās pie viņas kakla, un viņa saprata, ka viņš vēlas to noskūpstīt.. Arī viņai gribējās izjust šo skūpstu. Tomēr Ivans pacēla galvu un atliecās. Pats Rodions toreiz iesaucās: «Tik jauniņa vēl, bet kā apsvilināja!» Patiešām, toreiz Duņa, pati to neapzinādamās, apsvilināja ir Ivanu, ir sevi. Piedzērušie vīrišķi ar savu jokošanos viņu uzmusināja. Kopš tā laika viņa daudz ko sapratusi . ..

Laukā vējš norima, taču vēl arvien bija auksts, Duņai šķita, ka pašlaik viss ir tāpat kā tajā vakarā. Bet šobrīd viņa vairs nebija nesaprātīgais putnēns, nebija baskājainā gaišmatīte ar tievo kakliņu un bērna roķelēm. Viņa jau bērnībā bija dzirdējusi nostāstus par Ivanu, kā viņš pats pirmais ieradies šeit, kad te vēl neviena nebijis, un kā dzīvojis. Viņai šķita, ka tas laiks it kā atgriezies.

«Lai notiek kas notikdams!» viņa nodomāja.

—   Māmuļ, es iziešu pie viņiem, — Duņa pateica un, paraudzījusies virs kušetes pakārtajā spogulī ar savām pie krēslas pieradušajām acīm, sakārtoja ģērbu un izgāja pie vīriem, mazliet piemiegusi acis spilgtajā gaismā.

Viņu bija pieci vīri, un pie viņiem sēdēja arī golds Djuka.

—  Paskaties! Mana meita! — pilns lepnuma iesaucās Spiridons.

—  Viņas tēvs ir Aiņu Nāve, bet viņa pati ir Vīru Nāve, — pajokoja Ivans Karpičs un atmeta ar roku tā, it kā Duņa būtu ienākusi visfas satriekt.

Uzrāvusi abus plecus un drebinādamās, kā tikko piecēlusies no miega, Duņa pavērās uz Ivanu. Viņa bija gribējusi uzmest viņam gluži parastu skatienu, bet no viņas acīm izšāvās zils zibens un aizdedzināja sauso koku.

—       Eh, Duņa, odziņa mana! — Ivans kā uz atsperēm uzlēca kājās un, izpletis rokas, nodejoja viņas priekšā pietupus.

Duņa iesmējās un, papletusi ar rokām plecu lakata stūrus, viegli aizslīdēja līganā dejā.

—       Tālab mīlu Ivaniņu, — viņa kvēli nodziedāja, apstādamās pie viņa, — sprogaina tam galviņa …

—       E-eh — ma-al Aizbaikāla kazaki… — iekliedzās Ivans.

Duņa piegāja pie galda un izdzēra glāzi degvīna.

—       Pasauc meičas vai meiteņus, lai padzied, — Rodions bļāva.

Visi dzēra un kliedza, cits citam nepievēršot uzmanību. Ieradās ermoņiku spēlmanis. Duņa dziedāja un tad atkal dejoja ar Ivanu. Pēc tam viņi sēdēja uz sola pie durvīm. Pie lampas klaigāja un strīdējās vīri. Uz Ivanu un Duņu neviens neskatījās, viņus neredzēja, var jau būt, ka arī redzēja, bet viņai bija vienalga. Viņa apskāva un noskūpstīja Ivanu un skūpstīja vēl ilgi, ilgi, neļaujot viņam aizgriezt galvu.

—   Iesim abi projām, — viņš lūdzās. — Aiziesim!

Viņa klusēja.

—   Iesim tūlīt uz kuģi. Tūlīt…

—   Es tevi mīlu un vienmēr esmu mīlējusi.

—   Iesim …

—       Kas tad būs? Pamet savu bagātību, tēvoci Ivan, tad es iešu tev līdzi… Tu biji mūsējais un paliec pie mums. Kālab lai es sevi apkaunoju, tiekdamās pēc bagātības.

—   Kāpēc tev tik pretīga tā bagātība …

—   To tu neesi ieguvis kopā ar mani.

—   Es to visu pametīšu!

—   Nē … Mānīties nedrīkst. Tu melo!

—   Iesim …

—   Nē, tu mani pazudināsi…

Duņa piecēlās un piegāja pie loga. Tur ermoņiku pavadībā visi kopīgi uzsāka skumju dziesmu, it kā vēlēdamies kaut ko aizmirst vai apbedīt, vai piedot. Viņas māte Arina bija dziesmas uzsācēja un sēdēja tepat uz sola. Duņai patika mātes balss. Saskanīgās un spēcīgās balsis uzplēsa viņas sirdī senās rētas un it kā aicināja kaut kur līdzi, viņai likās, ka tā dzīvot turpmāk vairs

nevar, tad jau labāk būtu nemaz nedzīvot. Duņa pēkšņi visu saprata, it kā migla no acīm nokrita. Viņa bija gatava noraut visu no sevis un mesties kaut kur projām … Un šķita, ka šī vēlēšanās kļuva jo spēcīgāka, jo skumjāk un smeldzīgāk dziedātāji locīja dziesmas vārdus.

Ivanu aizveda pie kaimiņiem pārgulēt nakti. Nākamajā rītā viņš agri piecēlās. Rodions un Silvestrs atkal veda viņu uz Spiridona mājām salāpīt paģiras.

Istaba tur likās tāda dīvaini tukša, ļoti tīra un klusa, smaržoja tikko izcepta maize, it kā te būtu nostrādāts vesels dienas cēliens.

—   Kur tad tava meita? — Ivans vaicāja.

—   No rīta viņas vairs nebija, — atbildēja Spiridons.

—   Viņa aizbrauca uz atradnēm pie vīra, — pateica Arina, pasniegdama bļodu ar skābētiem kāpostiem.

—  Mūsu Tambovka palikusi tukša. Visi atradnēs kopā ar ģimenēm, visi skalo zeltu, šogad neviens nezvejoja zivis. Pie mums garlaicīgi… Bet es neeju zeltu skalot, dievs ar viņu!

—   Laivā… Gluži viena. Nebaidās. Apmācies, bet laiks rāms. Viņa labāk par mani prot noteikt laiku, tāpat kā barometrs, — Spiridons pasmējās.

Ivans, raudzīdamies uz Ariņu, nodomāja, cik skaista veca sieva, meitas jau izdevusi pie vīra, dēlus uzaudzinājusi un vēl arvien veikla un runīga, nav vis uz mutes kritusi. Bet pašam sirdī kāds vāks aizcirtās kā kabatas pulkstenim.

«Es aizietu atklāti,» atmiņā atausa Duņas vārdi.

«Vai tiešām viss šis skaistums man piederēs?» — «Es būšu pie tevis. Nelaulāta. No Iļjas aiziešu, pati viņam to pateikšu.» — «Labāk būtu, ja es pateiktu,» Ivans atbildēja. — «Nē, tevi viņš nogalinās. Bet es varu nogalināt viņu… Bez tevis man dzīves nebūs. Kurš lai aiziet bojā? Es vienmēr baidījos no tevis. Zināju, ko izdarīšu, un zināju, ka pārkāpšu likumus… Tagad visi saka, ka šis grēks nav tik liels. Esmu lasījusi, pati domājusi un arī dzirdējusi…»

Bet diena bija apmākusies, un vīri, nedaudz iedzēruši, izgāja laukā pastaigāt.

Djuka, kurš vakar dzēra kopā ar zemniekiem, garām iedams, uzsauca, ka aizvedis uz kuģi zivis, pavisam

svaigas, šārīta nozveju. Viņš gribēja aiziet, bet tad atgriezās.

—   Spiridon, — ierunājās Ivans, apstājies pie žoga, aiz kura ganījās zirgi, — tev aploks vēl arvien tas pats vecais. Kālab tu nemaini kārtis?

Ivans baidījās, ka kuģis tūliņ dosies projām bez viņa un viņš paliks šeit…

—       Es visu padaru, kā pienākas, — Siškins atbildēja.

—  Jaunu māju es neceļu. Bet vai tu domā, ka es nemaz nemainu statņus? Ja vajag, pārmainu ari kārtis. Rau, te jau ir viena jauna kārts.

Ivans atspiedās ar roku pret žogu. Resnā lapegles kārts pat neieliecās … Spiridons patiešām to iestrādājis loti rūpīgi. Ivans gan visu laiku, kopš pazina Spiridonu, nebija redzējis viņu strādājam. Ivanam arvien bija licies, ka Aļņu Nāve ir nelabojams slaists.

—   Es zinu, uz ko tu mērķē… — Spiridons pēkšņi pateica. — Neesmu nekāds auns. Tu jau sen taisies lēkt pāri šīm kārtīm! Par IJju saku tev paldies… Arī aploks jau cits. Viss ir mainījies, lai gan tai pašā vietā. Bet nu, vai iesim un iedzersim? Mierinājuma tev tikpat nebūs. Tu, Vaņa, esi nolādēts… Es tevi mīlu … Un man liekas, ne jau es vien .. . Bet grēks paliek grēks!

Djuka aicināja Ivanu pie sevis.

—   Nāc paskaties, kāda ir mana jaunā māja. Otras tādas nav visā Tambovkā. Kā Parīzē! — viņš pamirkšķināja ar aci. — Tev, Vaņa, vajadzēja piedzimt par goldu! Vai atceries, kā mēs dziedājām: «Manās nartās loča brauc, hanina, ranina!»

Ivans atcerējās. Viņi bija pie Gorjunas kopā ar Djuku šāvuši atbraucējus.

—   Nevaru! — atteicās Ivans. — Mani gaida uz tvaikoņa, dūmenis jau kūp. Man vēl daudz darīšanu. Tu, puis, neaizmirsti, ka es esmu miljonārs, atbraucis no Parīzes. Tad nu zini, ko tu aicini? Arī tev, Spiridon, puis, nevajadzētu tā nodzerties… Man bēg projām tūkstoši, jāķer rokā … Ko jums atvest no pilsētas, pasūtiet… Spiridon, tu, puis, sagādāji man prieku, es savu jaunību atcerējos… Tava meita man sirdī uz mūžu, nepārmet to … Es nu braucu … Es taču … Mīlu ir tevi, ir …

Pienāca iepakaļ palikušie Rodions un Silvestrs.

—       Vai zini, ari mēs šajās dienās aizbrauksim. Ja laiks būs labs, mēs vēlreiz dosimies uz atradnēm, — pateica Rodions, — mūsu dzīve tā kā tā jau apgriezusies otrādi.

Ivans saskūpstījās ar visiem un uzkāpa uz kuģa. Kāpnes tūdaļ novāca. Tvaikonis strauji atgāja no krasta. Ivans stāvēja uz augšējā klāja.

Spiridons vēl ilgi raudzījās viņam nopakaļ, bet Rodions un Silvestrs jau bija aizgājuši. Pār Tambovku sāka pūst vējiņš, kas pieņēmās spēkā.

Tad arī Spiridons pagriezās un aizsojoja uz mājām.

*     * *

Aizbraucis verstis divdesmit no sādžas, Ivans pie Sarkanā raga iepretim goldu nometnei pavēlēja nolaist ūdeni laivu.

—       Šeit ir jaunās atradnes, tur laupītāji skalo zeltu, — viņš pateica kapteinim.

Paņēmis šauteni, apmetni un uzvilcis mednieka zābakus, Ivans nokāpa laivā.

—       Ir gan negausis! — brīnījās kapteinis. — Pēc jauniem miljoniem aizbrauca! Šeit taču ir tās izslavētās slepenās atradnes. Acīm redzot, viņš tās zinājis jau sen, bet pirms laika nav aiztifcis …

Ivans izkāpa krastā. Laiva atgriezās atpakaj uz kuģa.

Tvaikonis devās tālāk. Ivans gāja tai pašā virzienā gar krastmalu. No sādžas iznāca goldi viņu sagaidīt.

—   Berdišovs! — viņi bailīgi pavēstīja cits citam.

Ivans nopirka no viņiem laivu, paēda rīvētu, svaigu

zivi, pasēdēja fanzā, parunājās, pastāstīja goldiem viņu valodā par Franciju un Vāciju. Pusdienas laikā viņš uzvilka buru un stūrēja laivu pāri Amūrai, tad, spēcīgi airējot, iegriezās attekā, aizdrāzās garām daudzajām salām. Bet vējš pieņēmās spēkā, un kļuva aukstāks…

23

Duņa vadīja laivu, uzvilkusi buru, bet, kad vējš mainījās, sāka stumties ar kārti. Viņa brauca gar pašu krastu, un vēja brāzmas džina pretim tādu kā dzeltenu putru no biezām, vijņos iegulušām zālēm.

Viņa ātri traucās uz priekšu, bet domas neviļus nesa atpakaļ.

Sāka līt. Viņa paguva ievadīt laivu pazīstamā ezeriņā un piestāt pie krasta, kur stāvēja veca mednieku ziemas būda. Vējš bija pieņēmies un pūta aizvien spēcīgāk, likās, ka tas veco būdu gluži izpūtīs. Duņa izvilka no nāru apakšas tur salikto malku un traukus, izskrēja lietū, iesmēla spaiņos ūdeni un aizkūra pavardu.

Duņai līdzi bija svaiga maize, žāvēta gaļa, labas kaltētās zivis, konservi, cukurs, tēja un ogas.

Viņa izģērbās, nomazgājās un, uzvilkusi tīru kreklu, izkāra istabā savas drēbes. Laukā krēsloja arvien vairāk, un likās, ka drīz iestāsies lumsa.

Sega un gultas maiss Duņai bija līdzi. Viņa uzklāja gultu. Visu laiku viņai likās, ka čīkst airu duļļi, un viļņu šalkoņā viņa saklausīja kādu balsi. Viņa juta, ka nemitīgi gaida kādu, un nodomāja, ka nebrauc vis uz atradnēm, bet bēg projām.

Malka lēnām dega. Duņa stāvēja pie gultas šaubīdamās.

Atsprāga vaļā durvis un aizcirtās, kā spēcīga vēja grūstas. Būdā ienāca Ivans.

Duņa apskāva ienācēju, viņas karstās rokas slīdēja pār smago, slapjo apģērbu. Viņa noskūpstīja Ivanu un, atpogājusi apmetni, pieplaka viņam pie krūtīm un atkal sāka kvēli skūpstīt. Pa brīžam Duņa izbrīnījusies ielūkojās Ivanam sejā, itin kā nekad nebūtu to redzējusi.

—   Kur tad tavs tvaikonis?

—   Es visu pametu! To tu vēlējies. Man vairs nav kuģa. Esmu jauns un nabags. Nevienas citas valodas neprotu kā vien guranu. Esmu brīvs mednieks …

Viņš ātri norāva apmetni, jaku un nosvieda cepuri.

—   Kamēr tu augi, es gaidīju, kā jau mednieks . .. Trakoju un satrakoju sev bagātību . .. Bet tagad — atkal pie tevis! Laivā, viens. Esmu atradis tevi, atradis … Nfekā vairāk man arī nevajag!

—  Kaut tu būtu nabags! — aiz sajūsmas piemiegusi acis, iesaucās Duņa un atkāpās. — Ak, kaut tā būtu!

Duņa un Ivans gulēja apskāvušies zem smagās zvērādu segas.

—       Es kā suns jau daudzus gadus staigāju tev nopakaļ, — viņš naktī atzinās. — Nu esmu pie mērķa.

Pret rītu vētra norima.

—       Rudens! — sacīja Duņa, ieklausīdamās, kā laukā čab sausās lapas.

—   Jā, rudens.

—   Bet toreiz bija marts. Pavasara sākums.

—       Tava tēva aplokā, tāpat kā šodien, aiz žoga draiskuļojās kumeļi.

—   Es iekuršu krāsni.

—       Kam tad esmu es! Kam tad tev šis jaunais puisis? Ivan, augšā, žigli pie darba! — viņš uzsauca pats sev.

Veikli un ātri apģērbies, Ivans bez virsdrēbēm izskrēja laukā un sāka ar cirvi kaut ko skaldīt. Pēc tam ienesa veselu klēpi malkas. Prasmīgi un nesteigdamies viņš iekūra krāsniņu.

—   Sausas šķilas! Tavu brīnumu!

Uguns iedegās. Aiz lāčādas pinkām Duņas seja atplauka laimes pilnā smaidā.

Ivans kā nirtin ienira, pavisam zem Segas, un viņa izspūrusī brūnā galva uzradās blakus Duņas galvai uz viņas spilvena. Tagad zvērādas sega ar ķīniešu zīda padrēbi aizklāja viņas sejas vienu pusi.

Duņa noklusa. Viņas acis kļuva nopietnas. Ivans pieplaka pie viņas krūtīm, maigi uzlicis roku uz pleca. Duņa dāvāja Ivanam ilgu skūpstu, it kā pastāstot viņam kaut ko ļoti svarīgu. Bet tad nopietnība piepeši izgaisa, atklājās baltie, līdzenie zobi, seja pārvērtās, un rokas apvija Ivana kaklu.

Būdā liesmoja pavards, un valdīja klusums.

*     * *

—   Bet ko mēs ēdīsim? — Berdišovs piepeši noprasīja.

—   Man negribas ēst.

—       Bet mani moka izsalkums. Vai gan es neesmu Vaņa Tīģeris? Tūliņ pakampšu sev laupījumu … Saimniecīt manu! Saimnieko! Es iešu sagādāt ēdamo!

Viņš savilka ciet zābaku siksnas, aplika jostu ar revolveri un patronu somu, paņēma šauteni un izgāja laukā.

Duņas priekšā bija vesela kaudze saņurcītu drēbju.

Viņa sāka tās sakārtot. Pirmoreiz mūžā viņa turēja rokās Ivana kreklu. Drēbes vajadzēja izkārt, izžāvēt un virs pavarda karstajā gaisā izgludināt.

Nočīkstēja durvis.

—       Tu tikai neaizbēdz! — uzsauca Ivans, iebāzis būdā galvu.

Viņa iesmējās.

—   Es nekur nebēgšu!

Pēc tam dzirdēja dobjus solus, kas, slapjajā zālē švīkstēdami, attālinājās. Drīz atskanēja šāvieni.

Senāk Duņa bieži nāca uz šo mednieku būdu. Spiridons šeit medīja aļņus. Aiņu Nāve ilgi klaiņoja pa apkārtni. Duņai tomēr šķita, ka šī vieta kļuvusi citāda, arī būda it kā nebija tā pati…

Duņa izvilka zem nārām pabāzto katliņu, aiznesa uz krastmalu un izberza ar. smiltīm un skaidām.

Ivans lēni sojoja pa garo, kā jau rudenī padzeltējušo zāli.

—   Vai aizbēga tavs platradzis? — Duņa pajokoja.

Viņš pienāca klāt, apkāries ar nošautajiem putniem.

—       Nu, vai nāksi pie manis par sievu? — viņš nemiera pilns noprasīja.

—   Pie nabaga iešu!

—        Vai redzi, cik liels pārlidojums! — viņš rādīja, atmezdams galvu un vērodams blīvo putnu baru.

—  Lido bars virs bara.

—   Rudens! — viņa atbildēja.

—   Bet toreiz bija ziema!

—       Nē, toreiz bija pavasaris, — Duņa nepiekrita un ielūkojās viņam sejā.

—       Tev ir pārgalvīgas un draiskas acis! — ievēroja Ivans.

Viņi iegāja savā caurumainajā, taču karstajā miteklī.

—   Vai atceries, kā es izskrēju uz ceja tev priekšā?

—   Atceros.

—   Un to jauno kumeliņu, vai atceries?

Viņa cieši raudzījās Ivanam acīs. Tad pieglauda vaigu pie viņa vaiga un uz brīdi it kā sastinga, jūtot, cik strauji sit viņa sirds.

—   Vai zoss jācep? — viņa iečukstēja Ivanam ausī.

—   Kas jācep?

—   Es vaicāju, vai zoss jācep?

—   Es, puis, nezinu, vai jācep. ..

—   Ivan! Tu laikam esi apskurbis? — Duņa pieklauvēja viņam pie krūtīm kā pie durvīm. — Un no pīlēm būs jāgatavo vira? Tu taču esi saimnieks. Pavēli, ko gribi … Es visu izpildišu …

—   Pagaidi mazliet. .. Kamēr es atgūstos .,.

*     * *

Berdišovs atcerējās, kā viņš kopā ar Iļju un Vasju reiz bija devies uz Evorona ezeru. Un nakti viņam likās, ka viņš izstumts no savas vietas dzīvē.

Šī sajūta viņam atausa atmiņā Parīzē, braucot vaļējā kabrioletā pa Madlenas bulvāri kopā ar Žaneti, kas viņam visu izrādīja. Ivanam toreiz bija balts, ieslīvināts uzkrekls, pie svārku atloka lenta un pogcaurumā roze, galvu sedza katliņš un rokās bija cimdi. Vienu roku viņš atbalstīja uz spieķa ar zelta rokturi.

—   Kam ir nauda, tas nekad nav vecs. Bet tu esi jauns un spēcīgs. Arī augums stalts, un tu izskaties skaists! — viņa sacīja.

Viss bulvāris bija vienos ziedos, it visos stāvos uz palodzēm ziedēja puķes. Kāds iesvieda viņu karietē sarkanu rozi. Pat lielie sārtie un gaiši dzeltenie nami Ivanam likās kā akmens ziedi.

Viņi iepazinās nejauši veikalā. Nākamajā dienā viņš aizsūtīja Žanetei ziedus un dāvanu.

—   Sibīrija! Oho! Stroganovs! — viņa jūsmoja.

Bet Ivans pat nezināja, kas ir tas Stroganovs.

«Stroganov, nāciet dejot!» viņa aicināja.

Viņš sajuta, cik ļoti priecājas šī maziņā meiča. Piepeši viņai bija kļuvuši pieejami visi dzimtās pilsētas prieki.

Berdišovs iepazinās ar viņas māti. Viņš veda Žaneti uz kabarejām, kur līksmoja bagātnieki. Viņa aizveda Ivanu uz baletu Lielajā operā. Arī tur viņš atcerējās, kā naktī pie Evorona ezera, būdams ne visai bagāts tirgonis, bija sapņojis par citādu dzīvi un ilgojies . . .

Sākumā Žanete nobijās: pārāk dārga bija Ivana pirmā dāvana.

—   Paliec pie mums… — viņa klusi un maigi ierunājās, un, klausoties meitenes klusajā balsi, viņš

nojauta dziji apslēptās asaras. Viņa to zināja, viņa sajuta, ka viņš nav viens. Arī viņas māte to saprata un pateica meitai.

Ivans pamazām mācījās franču valodu.

Kabarejā visi raudzījās uz slaido, jauno dāmu uz skatuves.

Ivans ievēroja, kā viņa izliec kāju, kā izbīda uz priekšu gurnus un pacej svārkus. Pēc tam iznāca vēl piecas meitenes … Un vēl piecas …

Žanete bija uzaugusi Parīzē, bet vēl nekad nebija to visu redzējusi.

—   Kas tev Sibīrijā pieder?

—   Kažokādas un zelts!

Viņi aizbrauca uz kazino un izmēģināja laimi ruletes spēlē. Ivans redzēja uz zaļajiem galdiem veselas kaudzes zelta un rokas, uz kuru pirkstiem zaigoja gredzeni ar dārgakmeņiem.

Viņš juta, ka šeit saplūdušas milzīgas bagātības, ka visa pilsēta izgreznota, ka it visur pūlējies cilvēku prāts un rokas. Šķita, ka šeit ir mūžīgi svētki, tikai ļaudis nesajūt to, it kā neredzēdami apkārtējo skaistumu.

«Msjē Berdišov!» kafejnīcās viņu sveicināja.

Viņš ieradās biržā. Viņš satikās ar komersantiem.

Kāds no bagātākajiem baņķieriem, uzzinājis, ka Berdišovs no Sibīrijas, uzaicināja viņu pie sevis. Pie pusdienu galda viens no viesiem neuzticīgi noskatīja Ivanu un beidzot pateica, ka viņš izskatās pēc amerikāņa.

—   Nē, es neesmu amerikānis!

—       Lūk, mūsu zelts … — nākamajā dienā sacīja viņam baņķieris, kad viņi pēc bankas apskatīšanas bija nokāpuši pagrabos.

Ivans arī Pēterburgā valsts kasē bija redzējis, kā glabā zeltu. «Bet kur paliek mūsu Pieamūras zelts?» viņš nodomāja ir Pēterburgā, ir Parīzē.

—       Vai arī pats ieguvāt zeltu? — baņķieris interesējās.

—       Jā, esmu pats skalojis to, kad vēl biju strādnieks, bet šobrīd esmu zelta raktuvju īpašnieks. Un vēlos atvērt banku.

—        Jūs vēl esat jauns un varētu pagūt parādīt sevi Eiropā, — baņķieris domāja. — Pie mums gan daudz

neskatās, vai jauns vai vecs. Svarīgi ir tas, vai ir jeb

nav nauda.

Gara auguma laipns francūzis ar šauru seju un sirmām ūsām atļāva Ivanam iepazīties ar bankas operācijām. Reiz viņš, pa daļai jokodams, pateica:

—       Var jau būt, ka nenāktu par ļaunu, ja jūs šeit apprecētos. Mēs atradīsim jums piemērotu līgavu. Jums vajadzīgs kompanjons, lai atmodinātu Sibīriju!

—       Varbūt jums vajadzētu atdalīties no impērijas! — tajā dienā pie pusdienu galda Berdišovam deva padomu kāds viesis.

Ivanam lūdza parādīt uz kartes tās vietas, kur Tālajos Austrumos notiek zelta ieguve. Jaunie paziņas diezgan precīzi zināja, cik zelta iegūst pie Amūras un kurp tas aizplūst.

—       Vai Sahalīna vēl nav atsevišķa republika? — namatēvs apjautājās.

Bet arī tas notika pa jokam. Viņš zināja visu par katorgu uz šīs salas.

Pa ielām soļoja franču kareivji.

Grāmatās bija rakstīts, ka zelts soļo tāpat kā kareivji, tas iekaro, paliek tur un tad gan uzvar, gan cieš sakāvi un apspiež, vienmēr apspiež veselas tautas.

—       Kādēļ tādas dāvanas, Berdišov? — atvadoties teica Žanete. — Ai! Berdišov, kā tu varēsi man atrakstīt? Es mācīšos krievu valodu un braukšu uz tavu zelta zemi! Vai tu mani nepiekrāpsi?

—   Nē.

—Es tevi mīlu, Berdišovl

—   Arī es mīlu tevi.

Bet cīnītāji par brīvību, kurus viņš un Žanete vairākkārt redzēja sanāksmēs, Ivanam likās līdzīgi spekulantiem. «Tādi paši aprēķinātāji, tikai naudu likuši uz citiem zirgiem!»

Žanete rūgti un no sirds raudāja.

«Tu esi tik mīļš un labs!»

«Es nekad vēl nebiju mīlējis tādu sievieti!»

«Es to zinu. Tev ir sieva, un tu esi kristīgs cilvēks!»

… — Bet tu proti labi gatavot! — brīnījās Duņa.

—       Citādi nevar būt! Esmu daudz ko noskatījiesl Varu pat mērci pagatavot…

—   Vai tur ēd medījumus?

—       Ļoti labprāt. Mežs tur iī tāds pats. Ari zāle. Un skaisti dārza ziedi.

Viņa apklusa,, Ivans redzēja tikai viņas muguru, bet noprata, ka viņa negrib par to runāt.

—       Es viņiem stāstīju par Gorjunu, par goldiem, par ša māņiem.

—   Vai tiešām viņiem patika klausīties?

—       Un kā vēl… — Viņš atcerējās, ka Žanete reiz teica viņam: «Ai, Berdišov! Tu taču esi dzīvs, staigājošs teātris!»

—       Bet pie Gorjunas šogad būs daudz medījuma… Arī pie jums Tambovkā un uz salām.

Viņi sāka gatavot pusdienas.

—       Aizbrauksim abi un dzīvosim kopā uz visiem laikiem, — Ivans atkal aicināja.

—   Es būtu aizbēgusi pie tevis.

—       Kas tur ļauns? Vai tad tu negribi iegūt savu kuģi? Zeltraktuves? Aizbraukt, kur vien vēlies?

—   Nē! — viņa laipni atteica.

—   Vai nu tā ir!

«Nedomā, Ivan, ka es iekārošu tavu bagātību un tiekšos pēc tās,» Duņa domāja, «pali esmu skalojusi zeltu, raususi to laukā no sieta, protu tirgoties un aplauzt cilvēkiem ragus … Es pateicu Iļjam, ka nemīlu viņu … Vai tad es viņam esmu vajadzīga?»

—        Ja tu būtu mednieks? — pret rītu viņa ierunājās par to atkal. — ’ Es negribu apzināties, ka esi bagātnieks… Vaņa! Šobrīd tu esi atbraucis no Gorjunas —: un ir pavasaris, nevis rudens… Tu ienāci — un rudens vairs nav … Pamet visu, un es iešu kopā ar tevi līdz pasaules galam.

—   Es visu atdotu Iļjam.

—        Atdod! — viņa sajūsmināta iesaucās un cieši apskāva Ivanu, lai gan kaut kur dziļi sirdi jau zināja, ka viņi abi melo. Bet viņa mīlēs vēl stiprāk, mīlēs mūžīgi. Un tagad Ivans vairs neaizmirsīs viņu nekad. Viņa zināja to un nojauta, ka sākusies vētra un nedz viņš, nedz viņa neapstāsies …

Kāpēc viņš nepaņēma viņu toreiz? Vai viņa pati vainīga? Jā, toreiz viņa pat neiedomājās par to un būtu baiļojusies, jo nezināja, ka mīl. Un viņš? Ivans neizrāva viņu ar varu no tēva un mātes rokām, par spīti

tam, ka viņam viss izdodas, bet toreiz viņš neuzdrīkstējās! Cilvēku dēļ! Ļaužu valodas nobiedēja.

Ivans! Kopā ar Ivanu viņai piederēs visa pasaule. Nē, tās viņai nevajag … Šodien viņai ir tas, par ko viņa pat sapņot neuzdrošinājās. Taču redzams, ka stipri vēlējusies to jau agrāk, sava mūža rītausmā rotaļājoties ar Ivanu. Viņa gribēja mēroties spēkiem ar viņu, taigas valdnieku, prāta, spēka, bagātības un drosmes milzi — ar1 tīģeri.

—   Vaņa! — viņa piecēlās basām kājām, ar gaišiem, klaidā izlaistiem matiem, kā toreiz viņas tēva istabā pēc tam, kad Ivans bija nogalinājis … Viņa toreiz vēl nezināja, ka viņš nogalinājis … Taču toreiz viņa bija izglābusi Ivanu, it kā paša likteņa sūtīta, lai viņš aizmirst pirmoreiz izlietās cilvēka asinis un laupīšanu. Arī tēvs nebija apskurbis no degvīna, kad piecēla meitu no siltās gultas, lai viņa dejo šo svešo laupītāju priekšā. Kāpēc viņa toreiz izvēlējās Ivanu? Kāpēc vienā mirklī iekvēlojās no viņa pavirši uzmestā skatiena — viņš ir tā vērts, lai viņam atdotu savu dzīvi.

Tikai vēlāk, daudz vēlāk viņa visu saprata. Viņas dzīves jēga bija ietverta šajās sievietes pārdomās un vientulībā. Ari šobrīd viņai šķita, ka vienmēr gaidījusi tikai Ivanu, ka nav bijis viņas četru dzemdību, garo kopdzīves gadu ar Iļju, mīlis pret viņu un darba un laimes ar viņu — nekad nav bijis …

24

Olomovs, soļodams uz priekšu, uzlika savu spēcīgo kāju uz kuģa šauro kāpņu šķērsīša un satvēra margas. Nodrebēja un salīgojās visa melnā dzelzs mala, it kā tai piekabinātu okeāna tvaikoņa enkuru.

Olomovs jau no paša rīta bija tērpies baltos formas svārkos ar balta muslīna sejas aizsegu pie policista cepures sarkanās malas. Viņš bija ļoti apmierināts, ka tvaikonis uzvests pa upi augšup līdz nometnei. Kajītē var atpūsties no knišļiem un odiem. Tagad nevajadzēs doties laivā lejup pa straujo upi. Tvaikonis pats atnācis pēc viņiem.

Kapteinis militāri sveicināja.

—   Visi teica, ka atradnes tik ļoti apslēptas, ka līdz tām nav iespējams aizkļūt, — sacīja Olomovs, pieklājīgi atņēma sveicienu, tāpat pieliekot roku pie cepures, un sniedza kapteinim roku. — Nu, kā tad patiesībā ir? — viņš vērsās pie apgabala policijas priekšnieka Teļatjeva, kurš tik klusi un viegli kā tauriņš uzskrēja uz klāja.

—   Mūs veda locis no šejienes republikāņiem… Viņš ir tas, kas veica šo brīnumdarbu! — atbildēja druknais kapteinis ar lielajiem vaigu kauliem, neviļus piemiedzis acis, it kā vairoties no saules.

—   Vai tu atvedi, Gavrila? — Olomovs tīšām parupji noprasīja pinkainajam zelta skalotājam platās čigānu biksēs, kurš cepuri turēja rokā.

—   Es pa-ats! — dobjā basa balsī atbildēja zemnieks.

—   Gandrīz līdz pašām atradnēm atvedis! Bet man, brālīt, apgalvoja, ka divsimt verstis jāstumjas laivās līdz galvenajām raktuvēm! Es tomēr jutu, ka šie iekārtojušies tepat kaut kur Amūras tuvumā.

—   Te jau nekādu sevišķu raktuvju nebija, jūsu augstlabdzimtība! — Gavrila atbildēja. — Zemnieki tāpat vien sanākuši paskalot. Tikai priekš sevis pūlējās. Dažu zolotņiku'dēļ šeit cieta badu, pat neiznāca ko biļeti nopirkt atpakaļceļam ar tvaikoni!

—   Izrādās, ka šī ir kuģojama upe! Bet kartē nav atzīmēta. Terentij Ksenofontovič, — Olomovs vērsās pie kapteiņa, — jūs noteikti sastādiet aprakstu. Tas taču ir vesels ģeogrāfisks atklājums.

—   Sī upe nav kuģojama, jūsu augstlabdzimtība! — Gavrila turpināja, skrullēdams ūsas. — Braukt var tikai tad, kad sacēlies ūdens līmenis kā pašlaik. Parasti tā ir niecīga upele. Tikai šalc un trokšņo stipri. Te ir tukša vieta, neviens nedzīvo un nekad nav dzīvojis. Sī ir ļauna upe, kas visu salauž, mājas nes projām. Giļaki nebrauc šurp. Pajautājiet Ibalkam, viņš zina. Šiten bija sanākuši muļķa ļaudis, sak, te esoi zelts! Bet nekā liela jau nebija. Izkratiet viņus, tad redzēsiet, neviens nekā nav saskalojis, nabagi atnāca un nabagi aiziet!

Teļatjevs pašņaukāja degunu. Viņš zināja tikpat labi kā Gavrila, kādi tie nabagi šeit bija.

—   Malacis! — noteica Olomovs.

— Pie mums, ja kas jādara pa draugam, aiz cieņas,

tad var visu! — Gavrila atzinās. — Ari tvaikoni izvedīsim cauri. Un citu visu… Pat dzīvību jūsu labā nepažēlosim, jūsu augstlabdzimtība.

—       Pat republiku pa draugam nodibinājāt un trīs gadus noturējāt slepenībā? — Olomovs pasmējās. — Ja pa draugam, tad vēl desmit gadus neviens nekā neuzzinātu.

«Ja kādam muļķim nebūtu iešāvies prātā apvainot zelta skalotājus par gatavošanos revolūcijai!» Teļatjevs nodomāja.

Zosis laidās tik zemu, it kā vēlētos nosēsties uz kuģa un sarīkot uz tā putnu tirgu. Kapteinis veikli iemetās stūres mājā. Tūdaļ ierēcās kuģa sirēna. Zosu līčloču rinda salīgojās un pajuka.

—       Paldies, Gavrila, brālīt! Vai tu negribi nākt dienēt policijā? — Olomovs aicināja.

—       Dikti pateicos, jūsu augstlabdzimtība, bet tas man nav ienācis prātā.

—       Padomā par to. Un palīdzi man, brālīt! Te vajag kādu atmaskot.

—   To es varu, man prieks censties.

—  Tad nu pasaki, kurš tad īsti bija jūsu prezidents?

—       Es par to itin nekā nezinu … Tikai avīzēs esmu izlasījis tādu vārdu, bet pie ļmums taču tāda nav. Arī šeit tāda nebija.

Gavrila sāka melst visādus niekus. «Kādēļ lai stājos iekšā policijā,» apsvēra sevī Gavrila, «ja man brīvajā republikā jau bija tāds amats! Tagad mani ne ar ko nevar pārsteigt! Lai gan tur, zināms, būs uzturs, ieroči! Alga!»

«Kā norunājuši visi, nelieši,» dusmojās Olomovs. «Melo! … Ar viltu cits citu glābj, tas mūsu tautai ir raksturīgs. Taisnību neteiks neviens, lai kā izprašņātu,»

—  Varbūt tu vari tvaikoni uzvest vēl augstāk?

—  Varu! — Gavrila atbildēja.

Rudens saule iznira no mākoņiem un nogūlās uz eglītēm. Sāka cepināt. Pāri egļu jaunaudzes galotnēm saules stari slīdēja pār kuģi.

«Te nav ko ķēpāties!» Olomovs domāja. «Arī policijas priekšnieks ir tūļa, gatavais receklis… Bet es visu saožu kā policijas suns!»

Denščiks aiznesa viņa čemodānu un mēteli uz kajīti.

Atkal pāri laidās zosu karavāna. Šoreiz putni lidoja augstu gaisā, rindām vien un izskatījās kā melnu hieroglifu raksts, kas iespiests uz zila papīra.

Olomovs cerēja, ka beigu beigās varbūt vēl izdosies pamedīt.

«Protams, Gavrila ir veikls blēdis,» viņš nosprieda, kajītē mazgājoties, sprauslādams un izšļakstīdams no bļodas ūdeni, «ko tu neteiksi, atradis atteku, kas itin kā pēc līdakas pavēles piepildās ar ūdeni. Grib izpelnīties piedošanu! Un es pateikšu, ka piedodu viņam tikai ar noteikumu, ka nāks dienēt policijā! Seit taču tikai blēži vien sapulcējušies .. . Siseņi tādi!»

Olomovs jau agrāk tika izdzenājis zelta skalotājus, kas bija ievēlējuši atradnēs savu pašpārvaldi. «Bet šitie ievēlējuši sev gandrīz vai ministrus. Un Teļatjevs izturas tā, ka šeit nekas sevišķs nebūtu.»

Mašīna sāka dobji klabēt. Rati vēl negriezās, un tvaikonis, nekustēdamies no vietas, drebēja. Denščiks savāca ziepjaino ūdeni. Caur melno tīkliņu pie loga, kas aizsargāja pret knišļiem, aizvien spožāks un platāks izplūda dzeltens saules aplis.

Brokastis ēda mazajā salonā. Olomovs noslaucīja ūsas ar iestīvināto salveti.

—   Tad nu beidzot uz mājām! — Teļatjevs, ieliedams sev vieglu vīnu, apmierināts noteica. — Šodien pabeigsim! Var jau būt, ka te vēl kaut kur patvērušās kādas atsevišķas personas, bet gan tās pašas aizlasīsies, nosprāgs badā, ja neaizies.

Apvidus policijas priekšnieka seja bija kļuvusi rožaini sārta, kā tas parasti notiek bāliem un slimīgiem pilsētniekiem, kuri negaidot nokļuvuši taigā saulainā laikā.

—  Droši vien kādi simt cilvēki būs aizmukuši! — Olomovs piezīmēja.

—   Ne vairāk kā desmit! … Vienu upes pusi gan aizņēmusi Berdišova zelta meklētāju grupa un otra brīva, bet man šķiet, ka abām būs viens saimnieks…

—   Bet kas tā mums par izdzenāšanu! — Olomovs pārtrauca viņu. — Mūs abus taču var turēt aizdomās par daudz un dažādām nolaidībām! It kā būtu lūguši izklīst kādū pagasta sapulci. Vai tad tā likvidē republiku? Kad ķīnieši izdzenāja Zeltugu, viņi vaļā palaida

vienīgi krievus, bet vairākiem simtiem savējo godīgi nocirta galvas .., Varbūt pat vairākiem tūkstošiem! Bet mēs? Es vaicāju jums, ko darām mēs? Zelta skalotāji mierīgi iznāca no atradnēm, zeltu nodod paši, cik grib, katordzniekus šeit neatradām, baumas par aģitēšanu uz revolūciju neapstiprinājās, politisko nav, izrēķināšanās nav bijusi… Tā vēl par maz; ka barons Korfs ir liberāls ģenerālgubernators. Mēs nedrīkstam šo apstākli tīšām izmantot; Man tas nepatīk! Viņi mūs apmāna, un mēs kaut ko esam palaiduši garām…

Teļatjevs izbrīnījies paskatījās un noslaucīja ar mutautu kailo pakausi un saules apsvilināto seju. Kas gan te var nepatikt!

—  Tas nav mūsu interesēs saniknot zemniekus, kuri mūs…

—   Vajadzētu arestēt vēl kādus divus vai trīs, — Olomovs noteica. — Par mācību. Citādi viss notiek ļoti garlaicīgi un nedabiski. Visi cēli izklīduši. Esam aizturējuši tikai vienu ķīnieti ar krievu pasi. Itin kā citu noziedznieku nebūtu! Tā jau šeit ir zemnieku idille! Var likties pārāk aizdomīga! Vai šeit tikai nerīkojas īst'a viltnieku banda? Sacīs vēl, ka policija uzpirkta.

—   Pagaidiet… — Teļatjevs ne visai laipni atbildēja, nolikdams salveti, un ātri izgāja, it kā atcerējies kaut ko.

Mazajā salonā kļuva par karstu.

—  Teikšu jums, ka es, man pašam tā liekas, pa šo mēnesi esmu sabeidzis nervus, — Olomovs sacīja, kad sarunu biedrs atgriezās.

Zēns, kas uz kuģa apkalpoja, atnesa tēju.

'— Tagad jūtos mazliet labāk! Nav jau ari ļauna bez labā. Tātad jūs domājat, ka visas atradnes pievāks Berdišovs un neviens cits netiks klāt zeltam arī upes otrā pusē? Viņa pilnvarotais Vasilijs Kuzņecovs gan vēl jauns, bet jau slīpēts zellis!

Agrāk Teļatjevs neieredzēja Berdišovu. Par Ivanu Karpiču runāja, ka viņš nevienam nedodot kukuļus. Taču viņš tikai izvairījās no tiešas atlīdzināšanas. Viņa mājās galds vienmēr bija klāts, viņa veikalos varēja nopirkt vislabākās kažokādas un visai lēti … Pats Berdišovs arvien bija laipns, jautrs un viesmīlīgs.

«To vēl redzēsim!» Teļatjevs sevī nodomāja.

«Gan jau vēl izkapts atdursies pret akmeni!» domāja Olomovs. Viņš nedzēra tēju un izgāja laukā.

—       Kāpēc tu neved kuģi augšup pa upi? — uzkāpis uz klāja, Olomovs vaicāja Ga\hrilam.

—   Gaidām, kad beigsiet brokastot, jūsu …

—  Nu, tad sāc … Terentij Ksenofontovič, lūdzu …

Tvaikonis sāka klusi plakšķināt kuģa ratu lāpstiņas.

Gavrila, pārliecies pār bortu, mērīja ar kārti dziļumu un ar zīmēm norādīja kapteinim virzienu.

Pēkšņi Gavrila pieprasīja atpakaļgaitu. Straume nesa kuģi lejup. Bet drīz atkal atskanēja svilpieni, un kuģis beidzot devās uz priekšu.

*     * •

—       Kas tur tā rēc? — vaicāja jaunais vecticībnieks ar vinčesteru. Viņš noņēma no galvas veco jērādas cepuri un pārmeta sev krustu.

Brīvie zelta skalotāji, kas šeit gaidīja sava likteņa izlemšanu, līda laukā no būdām un teltīm.

Visi ieraudzīja, ka pazīstamais kroņa tvaikonis «Limāns» ar tik bieziem apvalkiem virs kuģa ratiem, no kuriem kuģa sāni izskatījās kā uzpampuši, piepeši gar vītolu audzi izlien pārplūdušajā attekā, paplakšķina ratu lāpstiņas un izmet enkuru.

—   Paskaties, cik tālu atnācis tvaikonis!

—  Ak dievs!

—       Gavrila jau lielījās, ka varot atvest šurp pat okeāna kuģi pilnu ar kontrabandas precēm! Tas droši vien ir viņa darbs.

—  Tikai viņai — apstiprināja bakurētainā Anfisa.

Ar darba rīkiem un maisiem piekrautās zelta skalotāju laivas bija sablīvētas pa daļai applūdušās sēres vidū. Upē kā spogulī atainojās līdz spīdumam viļņu nopulētās laivu apmaļu plankas.

—       Bet nu, puiši! — uzsauca Gurans, piesviedis šauteni pie pleca. — Par godu pirmajam tvaikonim, kas ienācis mūsu upē!

—       Brālīši, urā tētiņam caram, par godu impērijai. Ar viņa augstības valdnieka imperatora žēlastību pie mums atsūtīts pirmais krievu tvaikonis! — aizsmakušā balsī iesaucās Fedosejičs. — Slava Krievzemes jūras'

braucējiem un policijas admirāļiem! Salūts, divdesmit viens šāviens par godu kuģim, kas pirmais atklājis ceļu no ārzemēm uz mūsu ostu!

Šodien vecais matrozis bija piekāris pie krūtīm visas medaļas un Jura krustu.

Jaunais vecticībnieks izšāva gaisā no sava vinčestera, zelta skalotāji nodārdināja «urā!», un visās malās sāka rībēt šāvieni.

No Kuzņecova puses, kur pacēlās no baļķiem būvēta noliktava un baltoja ceptuves un kantora ēku jumti, nāca laiva, vājiņā Katja, apsējusi ap galvu lakatu, airēja. Laivas pakaļgalā stūrēja Vasilijs Kuzņecovs ar platmali galvā, apjozis platu, svītrainu jostu. Uz soliņa, tērpies krievu kreklā un naga cepuri galvā, sēdēja Iļja Bormotovs, turēdams uz ceļiem šauteni un maisu.

—  Kaut varētu aizbraukt ar to tvaikoni! — viņš teica.

Iļja izkāpa krastā. Vasja pasvieda viņam uz rokām bagāžu un šauteni un pēc tam izlēca arī pats.

Katja ātri savilka ciešāk lakatiņu, piecēlās stāvus, satvēra ar savām tievajām roķelēm kārti un, atspiezdamās uz slaidajām un spēcīgajām kājām, iestūma laivu pārplūdušajā palienē starp diviem nogruvumiem.

—   Vai redzi, cik augstu sakāpis ūdens! — izklaidīgi runāja Vasja. — Tātad Amūra pārplūdusi. Straume jau sen kļuva rāmāka, bet mēs neviens nepievērsām tam uzmanību.

Vasilijs pilns skumju paraudzījās uz biedru. Viņš apzinājās, ka arī viņš ir stipri nodarījis Iļjam pāri. Var jau būt, ka tieši tāpēc viņš nespēja attapties un panākt savu, atrast vārdus, kas pārliecinātu Iļju nebraukt.

—   Iļja! — viņš vēl pasauca.

Bet Iļja jau soļoja turp, kur bija nolikti galdi un policija izkratīja un pierakstīja zelta skalotājus. Vasja neviļus ievēroja, ka viņi visi ir lielāki augumā, staltāki par zaldātiem, ka visiem ir labs apģērbs un modernas šautenes. Izspārdīdams ar zābakiem oļus, Vasilijs sāka skriet gar nogruvumu un panāca biedru.

—   Patiešām, labāk būtu, ja mēs brauktu kopā, tiklīdz zaldātu vienība aizvāksies. Es taču visu norunāšu. Atgriezīsimies kopā kā Berdišova firmas zelta meklētāju grupa.

Iļja uz mirkli apturēja savu nemiera pilno domu skrējienu.

Līdz Amūrai laivu tauvā piesietu vedis tvaikonis. No zaldātiem un policijas Iļja nebaidījās. Šeit viņam it viss bija apnicis. Viņš negribēja uzkavēties.

Vasja ievēroja, ka Iļjas nemierīgais skatiens atkal aizklīda kaut kur tālumā.

—  Tu nenāc mani pavadīt! — Iļja sacīja.

—       Viņi taču dosies lejup uz Nikolajevsku, nevis uz augšu pie mums, visai daudz laika tu neiegūsi.

Iļja ari pats saprata, ka doties kopā ar Vasju kā bagātas firmas zelta meklētājiem būtu drošāk un mierīgāk. Bet viņam negribējās vairs palikt, viņu vilktin vilka uz mājām.

—   Jāuzmundrina Saša!

—   Sašu mēs izpestīsim, — Vasj.a atbildēja.

Atvadījies Iļja beidzot jutās brīvs. Tagad viņš bija

atkratījies ir no arteļa pienākumiem, ir no biedriem, ir no dzīšanās pēc peļņas un zelta.

«Uz mājām!» domāja Iļja un pirmoreiz pa visu vasaru kļuva līksms. Tikai šobrīd Iļja īsti sajuta, kāds smagums uzgulis sirdij.

Iļja cerēja, ka izdosies pačukstēt Sašam un Timofejam, ka viņus postā neatstās, ka parunās ar Berdišovu un pazīstamiem ierēdņiem.

No sāniem pie Iļjas pienāca giļaks Ibalka. Viņam bija tumšas, ļoti plānas ūsas.

—   Nāc līdzi! — viņš smaidīdams pavēlēja.

—   Uz kurieni?

—   Turpu!

—   Kādēļ?

Iļja, būdams gara auguma, raudzījās lejup uz mazo policistu. Ibalka atkāpās vienu soli un, izbolījis savas mazās ačeles, neveikli vilka laukā aiz pogas aizķērušos policista svilpi.

Kad Ibalka iesvilpās, pienāca pavecāks policists un satvēra Iļjas kreiso roku. Pie labās pieķērās Ibalka. Iļja juta, ka giļaks ir spēcīgs.

—   Ko jūs darāt? — Iļja izbrīnījies vaicāja.

—       Esi arestēts! — līdz sāpēm lauzdams Iļjam roku, atbildēja Ibalka.

—   Es taču nebēgu …

—   Zinām! — vecākais policists norūca.

—   Laidiet mani! — piepeši pateica Iļja un atgrūda abus nost.

—   Ak tu šitā! — klusi atsaucās Ibalka, it kā būtu to gaidījis.

—   Ko tu uzdrošinies! — pienākdams klāt, ierēcās uradņiks Popovs. — Sen jau tevi gaidām. Ieslēgt dzelžos!

—   Dzelžu nav! — pavecais policists atbildēja.

—   Tik daudz dzelžu atvedām no Sahalīnas, tu zini, — Ibalka pateica, — bet vēl trūkst! Kāpēc tu nebēgi? — viņš griezās pie Iļjas. — Būtu bēdzis, mēs par tevi dabūtu krietnu naudu. — Ibalka iesmējās. — Bēdz!

lija zināja, ka par noķertajiem bēgļiem maksā. Pat par nošautajiem bēgļiem samaksā. Ģenerālis Korfs bija pavēlējis pieņemt policijas dienestā giļakus. Runāja, ka Ibalka esot daudz bēgļu nogalinājis.

Un tagad Iļja gluži bezspēcīgs nokļuvis viņa varā. Nokļuvis šobrīd, kad vairs ne par ko negrib zināt. Kad vēlas vienīgi nokļūt mājās. Laikam taču viņš zaudējis drosmi un attapību, zaudējis savu pārgalvību. Viņu saķēruši visnepiemērotākajā brīdī. Viņš atcerējās katordzniekus un pārsūtīšanas cietumu pilsētā. Iļju pārņēma šausmas. Viņš bija gribējis ātrāk nokļūt mājās, bet nu nokļuvis arestā.

Iļja vēl cerēja, ka viņu varbūt atlaidīs.

—  Atdod! Tas ir mans! — pūlī sāka kliegt kāda sieviete.

Iļja ieraudzīja, ka policists satvēris bakurētainās Anfisas rokas un uradņiks izvilcis viņai aiz priekšauta aizbāztu smagu maisiņu.

—   Tavs! — izsmiedams novilka uradņiks Popovs.

—   Es skaloju, pati skaloju …

—   Pagaidi! Pagaidi! Tevi taču Permā meklēja rokā saimniece. Paļauj, es paskatīšos uz tevi! Nu kā tad, pazīmes ir. Bakurētaina! … Pazīstama persona. Žigli uz kuģi! Tilpnē!

Anfisu satvēra un aizvilka. Aņuta gāja līdzi pati. Anfisa vēl mēģināja iekost rokās. Policists iesita viņai pliķi pa abiem vaigiem. Pēc tam veikli atlauza viņai rokas uz muguras un sasēja.

—   Tu man kodīsi! Es tev parādīšu!

—       Nosit! Nosit! Par pašas guvumu, ko esmu sastrādājusi.

—   Aha! Tātad pati atzīsties, ka esi laupījusi.

—       Mēs neesam aizbēgušas un Permā nekad neesam bijušas, — Aņuta pūlējās ieskaidrot.

—       Abas esot izbēgušas no iestādes. Saimniece ziņoja! — stāvēdams uz kāpnēm, Popovs paskaidroja pūlim. — Mēs to jau zinājām.

—       Nav taču no katorgas izbēgušas, bet no prieka mājasl Laid viņu vaļā! — Iļja nenocietās.

—       Kad atklāja zelta atradnes, cilvēki sāka zust visās malās!

Abas uzveda uz kuģa. Tur Anfisa sāka bļaut nelabā balsī.

—   Viņas sit! — sievietes pūlī runāja.

—   Šitās var sist! Cik vien patīk! — atsaucās Ibalka.

—  Vai dzirdēji, kā kauca! Pamatīgi šai sadeva! Bet viņas gan vairāk izliekas, prot savu amatu. Vēlāk dabūs vēl vairāk!

—       Viņas neviens nesit! Kam šīs vajadzīgas, — Popovs noteica. — Nav vērts gar tādām rokas smērēt! Šīm tur zeltu ņēma nost! Tā viņām žēl! — pasmējās uradņiks.

Švīkādams vienu zābaku stulmu gar otru, pienāca Teļatjevs.

Viņš izlikās, ka nav Iļju pamanījis. Teļatjevs negribēja lieku reizi Iļjam acīs rādīties. Viņš zināja, ka visus arestētos droši vien ar laiku atbrīvos jo daudzu iemeslu dēļ. Gubernators negribēs, lai šie notikumi kļūst plaši zināmi, un, ja sāks visus tiesāt, tas katrā ziņā notiks. Turklāt vēl Teļatjevs negribēja sanaidoties ar vietējiem iedzīvotajiem. Tomēr viņš pats bija licis aizturēt Iļju, lai tas saprastu, cik bīstami ir meklēt kašķi ar policiju. Bet aizdzīt Iļju katorgā vai izrēķināties ar viņu Teļatjevs negribēja.

—       Lai sanāk visi! Sēdieties laivās, vairāk mēs nepierakstīsim, dodieties visi uz mājām! — viņš paziņoja pūlim.

—   Siļinu ievietojiet kajītē, — viņš pavēlēja uz kuģa.

—  Pie viņa norīkojiet sargu! Pārējos apsargātus aizvediet uz kuģa pakaļgalu.

—   Bet ja uznāks lietus? — pavaicāja uradņiks.

—       Ja naktī uznāk lietus, lai iekārtojas uz kāpnēm. Sargu norīko uzticamu!

Iļju aizveda uz tvaikoņa pakaļgalu. Tur uz soliņa sēdēja Saša.

—   Tu esi šeit?

—   Jā. Sēsties.

—   Es negribu sēdēt.

—   Neko darīt! — Saša atbildēja.

Tvaikonis uzsāka gaitu. Pēc kāda laika no stūres mājas iznāca Gavrila un skumīgi noraudzījās uz Iļju un Sašu, kuri sēdēja pašā saulgozī blakus šinelī tērptam zaldātam ar šauteni rokās.

—       Tagad paši pakļausimies… — pamirkšķinājis acis, ierunājās Gavrila.

Viņš izvilka tabakmaku un piedāvāja sargam. Zaldāts sadabūja pīpi un piepūta dzīsliņu klātos sārtos vaigus.

—   Kā tev nav karsti? — Gavrila vaicāja.

Sargam smēķēt nebija aizliegts. Viņš zināja, ka šobrīd pats ir līdzīgs arestētajiem.

—       Bet kur gan palicis tas Bute? — ievaicājās Gavrila, pagriezis muguru pret zaldātu un atkal pamirkšķinājis Sašam. — Vai tu viņu pazini? Nekur nevarot atrast! Pat Sijins nezina.

Zaldāts sāka klepot. Gavrila pagriezās uz Qtru pusi.

—        Tā ir Ēģiptes tabaka. Man bija mīļākā, tai kāds kapteinis to atveda taisni no Ēģiptes. Nācis caur Suecas kanālu un tur uz krasta nopircis. Eh, tas tik bija meitietis!

Zaldāts noliecās, nokraukājās pāri bortam un izslaucīja ūsas.

Gavrila noliecās pie Sašas un klusi pateica:

—   Par Buti neviens nekā nezina!

—       Kāpēc gan viņi mani aizturējuši? — pēc brīža Saša vienaldzīgi ierunājās. — Velns nezina!

Piecēlies arī viņš pārspļāva pāri bortam.

Likās, ka Iļjam neviens nepievērš uzmanību. Bet Iļjas sirds sūrstēja aizvien skaudrāk. Viņš jau sen bija gribējis braukt projām no atradnēm. Bet Iļja nekad nepameta darbu savu iegribu dēļ. Viņš zināja, ka pasaulē nekas nav svarīgāks par darbu.

Dažreiz viņam ienāca prātā Teļatjevs. Nevar būt, ka

bijušais lauku policijas priekšnieks aizmirsis, kā Iļja viņu izsvieda uz ledus, tīšām dzīdams zirgus au|os. Miglainas, nomācošas, pavisam savādas domas rosījās Iļjas smadzenēs.

—   Par ko tu domā? Par ko domā? — Saša piegrūda viņam ar elkoni. — Vai pacietības tev nav, ko? Naktī droši vien būs lietus … Ko darīsim?

Iļja vienaldzīgi paraustīja plecus. Viņš labprāt būtu parunājies, bet nespēja.

Garām aizveda dzelžos ieslēgto Siļinu. Timofejs pamāja: savējiem. Iļja nodomāja, ka arī viņu tāpat ieslēgs dzelžos un aizvedīs uz cietumu.

«Iepinuši gan mani!» viņš nosūrojās, un viņam iegribējās izrauties kā putnam no cilpas. Viņš apzinājās, ka viņu izpestīs, ka viņš nav vainīgs. «Bet kad gan tas notiks!»

Viņš negribēja nokļūt pilsētā, netīrajā cietumā, pie katordzniekiem. Lai nokļūtu mājās, viņam jābrauc augšup pa Amūru, bet tvaikonis drīz vien aiz ezeriem un attekām izies lielajā upē un pagriezīsies uz tās lejgalu, un ar katru kuģa rata apgriezienu Iļja aizslīdēs tālāk un tālāk no mājām.

«Man bija jābrauc līdz Amūrai un tad jānokāpj no kuģa, bet tagad man neļaus!» šī doma dzina viņu izmisumā.

Aukstā, vējainā nakts piespieda visus noiet no klāja. Iļja un Saša iekārtojās zem kāpnēm pie kājām sargzaldātam, kurš snauda.

Garām pagāja Teļatjevs. Viņš atkal nelika manīt, ka pazīst Iļju.

Tvaikonis apstājās un izmeta enkuru uz visu nakti. Teļatjevs atgriezās. Saša piecēlās. Iļja palika uz vietas.

—   Tu man netiksi vis laukā no cietuma, nelieti! — Teļatjevs mierīgi pateica ķīnietim, nepievēršot Iļjam uzmanību. Iļja gaidīja, ka Teļatjevs nenocietīsies un iepļaukās viņu.

«Nē!» viņš nodomāja. «Pat nepaskatījās uz mani. Taču aizmirsis nav. Acīm redzot, grib mani sapūdēt cietumā.»

—       Vai zini, Saša, — Iļja pēc brīža teica biedram,

—   man, nomodā esot, rādās, ka Duņa ir te kaut kur tuvumā.

Starpsienā bija apaļa lūka uz tilpni. Atnāca Gavrila un caur režģiem iebāza tur paciņu tabakas un maizi. Aiz režģiem parādījās Anfisas galva.

—   Še tev smēķis! — sacīja Gavrila.

Viņi sāka sarunāties. Iļja neviļus ieklausījās.

Gavrila pateica abām sievietēm, ka viņas pirms pavasara nekur nesūtīs, ka viņš pats iestāsies policijas dienestā un pilsētā viņas vēl sastaps.

Atskanēja klusi sievietes smiekli. Iļja nesaprata, ko viņi runāja pēc tam. Viņš dzirdēja tikai, ka Anfisa nosaka:

—   Zināms, es esmu solīda dāma!

Iļjam kļuva vieglāk ap sirdi, un viņš aizmiga.

Nākamajā rītā zeltainās salas jau slīdēja uz aizmuguri. Iļjam atkal ienāca prātā, ka viņš varbūt tās nekad vairs neredzēs. «Drīz būs Amūra un pagrieziens uz lejgalu! Tad visam beigas!»

—       Saša, naktī Duņa mani sapnī sauca! — kautrīgi nomurmināja Iļja.

Kāpjot augšā uz klāja, viņš paklupa un nokrita uz kāpnītēm. Saša palīdzēja viņam piecelties un noslaucīja dubļus no viņa sejas.

—   Paldies, brālīt! Es pamatīgi sasitos, — Iļja sacīja.

—   Nav par ko!

Sargzaldātam bija sazēluši uz sejas bārdas sari. Tie viņu vērta vecāku.

Zaldāts aizveda arestētos pie viņu sola tvaikoņa pakaļgalā un apsēdās arī pats, drebinādamies no aukstuma. Izvilcis no kastes katliņu, viņš lika Iļjam aiziet uz kuģa virtuvi. Ēst Iļjam negribējās. Viņš bēdājās, ka barža ar zaldātiem aizgājusi kaut kur projām ātrāk pirms tvaikoņa ierašanās un Andrejs Suknovs droši vien raizējas.

Gavrila atraisīja kuģa pakaļgalā piesieto laivu, pievilka to pie borta un iekāpa. Neviens viņu neaizturēja.

Saša piecēlās un uzgulās ar vēderu uz borta.

—       Uz kurieni tu dosies? — viņš pajautāja, kad laiva slīdēja garām,

—   Pēc mantām.

Tvaikonis slīdēja uz priekšu ļoti lēnām. Salas pašķīrās, un kļuva redzami dzeltenie kalni aiz Amūras.

«Jau klāt pagrieziens!» domāja Iļja, un atkal viņu pārņēma izmisums.

Diena bija karsta, nemaz nelikās tāda kā rudens diena.

«Tā gribas uz mājām, ka sirds vai pušu plīst…»

Iežvadzējās dzelži. Atkal aizveda garām Siļinu. Varēja redzēt, ka Siļins nemaz nebaidās. «Sīciņais, augumā nelielais Timofejs nebaidās, bet es …»

*     * *

—  Tātad tu biji prezidents? — noprasīja Olomovs, kad Timofejam noņēma dzelžus un viņš apsēdās.

—  Nē, tā mums nebija, — Timofejs pazemīgi atbildēja.

Viņa skaidrās acis raudzījas atklāti un ļoti mīlīgi, arī sejas izteiksme Timofejam dažreiz bija ļoti maiga. Pēc savas dabas viņš bija labs un mīkstsirdīgs. Nedaudzās baku rētas uz pieres un vaigiem viegli spīdēja tikko nosvīdušajā sejā. Timofejs sēdēja, pārlicis vienu kāju pār otru un krustiski salicis uz ceļiem tikko no dzelžiem atbrīvotās notirpušās rokas. Viņam patika, ka ar viņu sarunājās kā ar līdzīgu. Zaldāts šodien bija ienesis viņam siltu ūdeni un labas ziepes no tām, ko pārdeva atradnēs. Timofejs nebija mazgājies kopš tās dienas, kad viņu arestēja. Viss būtu labi, ja nenomāktu raizes par dēla veselību, par bruku, ko tas bija dabūjis darbā, jo Timofejs zināja, ka tagad puisim būs jāstrādā daudz vairāk, ģimene palikusi bez gādnieka.

—  Kā tad nebija? — Olomovs dusmojās. — Mēs taču zinām, ka jums bija ievēlēts prezidents.

—  Viņu tā dēvēja pa jokam. Lūk, piemēram, Berdišovu visi saukā par Vaņku Tīģeri. īstenībā viņš taču nav apaudzis ar vilnu, un iesēdināt viņu krātiņā nevar. Pie mums neviens pat neprata to vārdu «prezidents» pareizi izrunāt. Visi teica «prezvidents»! Uzskatīja viņu par tādu kā saimnieku rezidencē.

—   Bet tu, vai tu proti to izrunāt?

—   Es — kā kuro reizi.

—   Vai zini, no kurienes šis vārds cēlies?

—   Paņemts no amerikāņu valodas.

—   Redzi nu! Viņiem Amerikā taču nav imperatora.

Viņiem valdība ir ievēlēta, un tās priekšgalā — prezidents.

—   Ko tu neteiksi!

—       Redz, kādā vārdā saukuši nelieti! — piebilda Olomovs.

—       Jā-a … Tas … patiešām … Avīzēs gan raksta, ka tāds ir prezidents.

—   Jā. Tādas blēņas tiek nodrukātas.

—       Ļaudis bija izlasījuši, vārds viņiem likās dīvains, sāka zoboties. Izsmējuši mani.

—       Tā nu nav. Jūs atdarinājāt to patvaļu, kāda bija pie Zeltugas. Izpaudusies tieksme nostāties pret likumu.

—       Pie Zeltugas bijis daudz pilsētnieku. Tie patiešām izvēlējuši Golovanovu par prezidentu. Viņiem Blagoveščenskā avīze drukāta.

—   Bet kādēļ tu skaloji zeltu? Kāds tev bija mērķis?

—   Gribēju kļūt bagāts.

—   Kālab?

—   Nolīgtu kalpus, tad pašam nevajadzētu strādāt.

—   Un kālab skaloja pārējie?

—       Visi gribēja to pašu. It visiem darbs apnicis. Tad atpūstos. Ārstētos. Tagad spirts ir lēts. Būtu ievērots taisnīgums.

—   Vai pie tevis pilsētnieku nebija?

—   Nē. To pie mums nebija.

—   Kur tad palicis valsts Padomnieks?

—       Kas to lai zina.. . Viņam droši vien kļuvis neērti, būs aizbēdzis, nekādu pierādījumu viņam nebija. Acīm redzot, velti traucējis jūsu ekselenci.

—   Kā tu zini, ar ko un kā viņš mūs traucējis?

—       Tāpat vien. Domāju, ka jūs citādi nebūtu viņu pieminējis.

—       Varbūt viņš nogalināts? Jūsējie izrēķinājušies? Nu, atbildi ātrāk!

—       Zināms, tas var būt. Velti jau nevienu nenogalinās. Tātad bijis nelietis. Bet es gan domāju, ka viņš ir dzīvs un pats aizbēdzis. Man būtu ziņojuši, ja kaut kas tāds…

—   Tu taču esi apcietināts.

—       Tas netraucē, — Timofejs atbildēja un neviļus nopūtās.

Viņš arī pats domāja, ka resno ar iesauku «Padom

nieks» kāds ir noklapējis. «Tātad bijis iemesls. Slepenos ziņotājus jaudis arvien kaut kā uzzina …»

Ienāca Teļatjevs un aizspraucās uz dīvāniņu aiz galda.

—   Kaut velns jūs parautu, esam pārāk mīksti izturējušies pret jums! — īgni noteica Olomovs. Viņš paņēma no gliemežvāka cigāra galu un iebāza mutē. — Kurš tad bija Bute? — viņš jau stingrāk noprasīja Siļinam.

—   Butēm bija plakans deguns, no tā viņa seja izskatījās ļoti plata. Arī vaigu kauli likās lieli. Mums vēl bija tāds, ko saucām par Kaulu. Bija ari Čivulis — tāds rudmatains. Jaunais Sermulis — pats sirms, bet bārda melna un savēlusies šķipsnās, tas staigāja melnā kreklā. Vēl bija Haizivs.

—  Tu senāk biji miermīlīgs arājs! — sacīja Teļatjevs. — Es taču tevi pazinu! Biju tev tikpat kā tēvs!

—  Atri ieviesās pie viņiem mode — platas bikses kā čigāniem un gari krekli.

—   Un cigāri?

—  Jā gan, tie Manilas cigāri ir brīnišķīgi! — Timotejs pamāja uz gliemežvāku ar pelnu aplīšiem.

—   Kā gan tu, trīs gadus nodzīvojis līdzās cilvēkam, vēl nepazini viņu? Kaut vai viņa uzvārds un vārds tev jāzina. Stāsta, ka bijis ķīnietis.

—   Jāatzīstas, ka netiku ievērojis. Itin kā būtu bijis tāds melnīgsnējs. Es viņa seju nepētīju, nebija nekādas vajadzības, un es tajā neskatījos.

—  Blakus dzīvoji un nepaskatījies. Un nezināji ne viņa vārdu, ne kā viņu saukā.

—   Tas tiesa. Mēs taču bijām sapulcējušies strādāt, nevis plātīties. Mēs maz sarunājāmies. Un mums nebija svarīgi, kas kurš ir. Ja tikai ticēja dievam un kalpoja caram.

—   Bet valdību ievēlējāt?

—   Valdību ievēlējām kārtības labad, nevis tādēļ, lai izrunātos. Ja ko vajadzēja, — viņi izkārtoja, ja nekādu darīšanu nebija, — nogāja garām, un tas bija viss. Policija mums bija strādnieki paši, paši sev pūlējās, katrs centās. Vēl jūs vaicājāt par darba rīkiem. Par tiem neko nevaru pateikt, — tos taču zemei cauri redzēt nevar, kā lai zinātu, ar ko katrs tur rok. Dažs varbūt grāba ar saviem pieciem pirkstiem! Bet ar ļaudīm mēs

iepazināmies, — ja kāds likās aizdomīgs, nelaidām iekšā. Tāpat kā jūsu ekselence, jūs arī cenšaties visu nokārtot taisnīgi, mēs to saprotam.

—       Saproti, bet tīšām jauc. Svarīgākie jautājumi paliek bez atbildes.

—       Negribas gar tevi rokas smērēt! — pēkšņi piesarcis uzkliedza Teļatjevs. — Bet savu daļu tu vēl saņemsi . . .

—   Par ko gan?

—   Par revolūciju.

Timotejs apklusa, nokāra galvu un noņēma rokas no ceļiem.

—       Kāpēc otrs krasts nosaukts par Kuzņecova pusi? — Olomovs mierīgi turpināja pratināšanu.

—   Tur firmas pilnvarotais ir Vasilijs Kuzņecovs.

—       Vai viņš ir Kuzņecova dēls? Ko jūs par to varat pateikt? Vai jūs pazīstat šo ģimeni?

—       Visus viņus es nevaru atcerēties! — Teļatjevs atbildēja.

—       Pasēs netiku ielūkojies, — sacīja Siļins. — Pie mums atradnēs gandrīz puse bija Kuzņecovi, tur pats velns netiks gudrs! Tad vēl Ivanovu bija daudz, vēl Ļemehovu . . .

—   Bet Siļinu?

—   Es viens.

—   Kur tad tavs dēls? — vaicāja Teļatjevs.

—   Dēls saķēris bruku.

—       Tu par daudz mels visādus niekus, bet tomēr svarīgāko nepasaki.

—       Pārāk ilgi esmu klusējis, laikam jau tāpēc … Jautājiet vēl, kā likts atbildēšu, jūsu …

—   Vai tu skaloji zeltu? Pats skaloji?

—       Jāatzīstas, gandrīz nemaz neskaloju. Vairāk gan izrunāts.

—       Bet tev taču atņēma piecas mārciņas zelta smilšu, kur tās radās?

—   Tās bija arteļa.

—   Kas tajā artelī^skaitījās?

—   Bija Haizivs, Āpsis, Gurans . ..

—   Kas bija Haizivs? Kāds tam uzvārds?

—   Es nezinu. Tā saukāja. Zemnieks.

—   Un vārds?

—   Mēs nesaucām cits citu vārdos.

—   Vai tad jūs vienmēr iztikāt ar iesaukām?

—       Mēs taču nezagām, viss bija kopīgs, pa drusciņai vien savākts.

—   Kā tad jūs sarunājāties?

—        Tāpat vien runājām, ar ķiniešiem ķīniešu valodā: «Manam — tavam.» Viņi tāpat mācījās mūsu valodu. Atradnē visiem ir iesaukas. Tā pie ieejas upē mums bija sargs, kuru pa jokam saucām par robežapsardzes priekšnieku. Iesauka — Pristavs.

—   Krievs vai ķīnietis?

—       Itin kā krievs bija. Vecticībnieks nebija. Varbūt gurans gan. īsts krievs šeit biju vienīgi es.

—        Kas tad bija Jegors Kuzņecovs? Runā, ka viņš esot bijis prezidents. Bet mums ir ziņas, ka viņš visu pagājušo vasaru mierīgi nodzīvojis savas ģimenes vidū. Varbūt kāds cits bija piesavinājies viņa vārdu un uzvārdu? Varbūt tas pats viltvārdis?

—       Nē, ļaudis paši vēlējās, lai būtu kārtība, tāpēc palaida baumas, ka būs Jegors. Bet viņš nekā par to nezināja. Runāja, ka viņš atbraucis salaulāt dēlu.

—       Mums ir ziņas, ka viņš atradnēs uzcēlis noliktavu. Viņš taču nevarēja vienā laikā būt divās vietās?

—   Jā, viņš ir labs namdaris.

—   Ko viņš uzcēla?

—        Ari artelī droši vien viņš bija. Tikai kā viņš varēja būt atamans? Viņš taču pārāk lēnīgs, laikam būs viņu piepinuši? Pulksteņmeistars un sīkpilsoņi no Blagoveščenskas gan visu laiku kliedza, ka jāievēl Kuzņecovs.

—   Tātad Kuzņecovs nebija galvenais?

Timofejs iepleta acis un sāka stostīties.

—   Tātad tu biji?

—   Esmu nemācīts . ..

—       Bet kurš bija Bute? Runā, ka viņš bijis Kuzņecova radinieks? Vai viņi bija viena banda?

—       Es pat dzirdējis to neesmu. Ja būtu savējais, viņi skalotu zeltu kopā, tāpat kā viņa dēli. Bet Bute skaloja kopā ar ķīniešiem.

—   Varbūt viņš pats bija ķīnietis?

—       Nē-ē .. . Tikai tāds plakans, melnīgsnējs, tāpēc viņu iesauca par «Buti».

—   Vai tad viņš pēc pases nav Bute?

—       Nu patiešām, mēs pasēs neskatījāmies, to mēs nezinām. Pases mēs kārtīgi glabājām mājās. Kā savu godu.

—       Mums atzīmēts kāds Sisojs Butjins, kas izbēdzis no katorgas. Varbūt tas bija viņš?

—       Tad jau drīzāk tas! — atviegloti nopūties, Siļins atbildēja.

—   Vai viņš ķīniešu valodu prata?

—   Drusku prata sarunāt. Tāpat kā visi.

—   Vai ķīnieši viņu saprata?

—       Tak jau! Viņš vienmēr nēsāja līdzi bambuka spieķi, kā uzdeva pa stilbiem vai pa potītēm, — tūdaļ viņu saprata gribot negribot. Droši vien bija pelnījis, ka viņu noklapē.

—   Tu domā, zaldāti viņu nogalināja?

—       Nē, savējie jau visu laiku taisījās to darīt. Tad jau var būt, ka nomušījuši.

—       Kāpēc divos iepriekšējos gados atradņu galva skaitījās Kuzņecovs, bet aizpagājušajā gadā viņš dzīvoja mājās, par to mums ir aculiecinieku liecība. Un šogad viņš atradnēs nav bijis? Varbūt viņš aizbēga, pameta jūs visus likteņa varā, bet pats nozuda? Vai arī paslepus vadīja?

—       Nē, viņš gan biedrus nekad nenodotu. Ja viņš būtu bijis šeit, tad jūs te neviena neatrastu. Viņš būtu tās noliktavas nodedzinājis, un baļķus mēs būtu aizvēluši. Bet mūsu robežapsardze sāka dzert un» Buti neklausīja.

Olomovs arvien vairāk pārliecinājās, ka sagūstītais prezidents ir viltīgs noziedznieks un ka vajadzēs pieprasīt par viņu izziņas no Ohanskas apriņķa un pagasta valdes.

«Vajadzētu uzzināt, kāpēc šis pārcēlies no vecajām vietām šurp un kas viņu šeit aplipinājis ar tik kaitīgu aģitāciju?»

—   Kur ir Golovanovs?

—   Viņa vairs nav šeit. Slepus nozuda.

—   Varbūt kopā ar pulksteņmeistaru?

—       Nē. Tas tirgojās ar pulksteņiem. Pirmajā gadā atveda sarūsējušus. Tad viņu gandrīz nosita. Bet Golovanovs nekā ļauna netika darījis.

—   Vai jums bija sava tiesa?

—   Nē, nebija.

—   Bet kā tad jūs cilvēku pakārāt?

—   Vai tā bija?

—   To, kurš bija sacirtis visu ģimeni.

—   Nu, to nav ko žēlot!

—       Es tevi par to nevainoju. Tādos gadījumos nevar rīkoties pēc likuma burta. Mēs uzskatām, ka šī jūsu rīcība nav noziegums, bet gan sods par izdarīto noziegumu, ko piespriež artelis tur, kur valdības pārstāvi nevar sadabūt. Tādos gadījumos mēs apstiprinām ievēlētās varas taisnīgo lēmumu.

—   Tad jau varbūt jūs mani atbrīvosiet?

—   Nē, tevi tiesās īstā tiesa.

Atskanēja kuģa svilpiens.

Olomovs paraudzījās pa logu. Kuģis bija iegājis Amūrā.

—       Bet bārdainais demokrāts droši vien būs aizgājis tāpat kā Bakuņins, — noteica Olomovs, kad Sijinu aizveda.

—       Jūs gribat teikt, aizbraucis ārzemju kuģī. Nē, pie manis tāda veida bēgšana nav iespējama.

—       Tieši tādēļ jau viņš dzīvoja atradnēs, lai aizbēgtu uz Ameriku. Divus gadus skaloja šeit zeltu… Bet nenocietās, bija sācis sludināt anarhismu … Ja šīs sludināšanas nebūtu bijis, atradnes droši vien darbotos vēl ilgus gadus.

Teļatjevs mierīgi pacieta pārmetumu krusu un izlikās, ka nesaprot dzēlīgos mājienus.

—        Viņš skalojis Siļina pusē, šitā paša prezidenta aizgādībā! Par to vien šo Sijinu vajadzētu aizsūtīt uz Sahalīnu katorgā. Un mēs būtu vēl ilgi brīnījušies, kur aiziet imports! Bet valsts iepirkumi stāv uz vietas.

Teļatjevs sagrozījās uz krēsla, it kā viņu kaut kas traucētu un viņš gribētu iekārtoties ērtāk.

—       Tagad zemnieki šo to jau dzirdējuši par internacionālisma ideju.

—       Pagaidām to nevajag minēt, — Olomovs deva padomu. Nu viņš sāka grozīties uz krēsla.

—       Jā, bīstams noziedznieks, ļoti veikls! — Teļatjevs piekrita.

—   Esam izgājuši Amūrā. Pavēliet nolaist laivu, un,

ja tas Meistars vēl ir kraujā, vajag viņu atrast un aizturēt. Viņš nevar būt tālu aizgājis, droši vien piestātnē gaida tvaikoni. Bet, ja aizbraucis, tad jātelegrafē uz Habarovsku, lai noceļ no kuģa.

Tvaikonītis palēnināja gaitu. Nolaida ūdeni laivu.

Olomovs iedzēra degvīnu un aizgāja uz arestētā prezidenta kajīti. Timotejs, kas pēc pratināšanas bija atgūlies, tūdaļ nolēca no kojas.

—       Izrādās, ka tu esi nodarbojies ar aģitāciju? — sacīja Olomovs. — Aicinājis nogalināt caru, lai visi sadumpojas un sagrābj varu savās rokās. Gribēji, lai sākas revolūcija. Re-vo-lū-ciju gribēji taisīt?

—       Pie mums notika dievkalpojumi, aizlūdzām par viņa augstību caru imperatoru, bija arī kārtība, — piespiedies pie starpsienas, murmināja Timotejs. — To revolūciju atradnēs jūs paši izraisījāt! Ievēlēto varu nogāzāt!

Olomovs iezvēla viņam ar dūri pa seju un izgāja laukā. Klusēdams viņš īgni aizsoļoja pa klāju gar kuģa pakaļgalu, garām Iļjam un Sašam.

Arī Teļatjevs ielūkojās prezidenta kajītē.

—       Kāds velns jūs dīdīja? Viss būtu kārtībā, ja nebūtu iejaukta politika! — viņš pateica. — Cits viss . . . nieki. It kā mēs nezinātu, kai tiek ievēlēti vecākie.

—   Vai jūs zinājāt?

—       Visi zināja. Bet pieļāva, lai jūs paveiktu zelta meklējumus, kā nākas. Pēc tam atradnes nodos kapitālistu rokās.

Timofejs gribēja pajautāt: ko jūs pats darījāt? Arī jūs taču mūs izmantojāt?

Viņš tomēr noklusēja, negribēdams aizvainot cilvēku. Timofejs tikai tā paskatījās, ka Teļatjevs to visu izlasīja viņa acīs.

—   Bet ja iebāž cietumā? — Iļja vaicāja.

—       Kas par to? Ja vajadzēs, — iesim arī cietumā. Tev pacietības nav, vai?

Zaldāts sēdēja, klausījās un, kā likās, nekā nesaprata.

—   Tevi atradīs …

—       Lai atrod! Kaut vai īsu brīdi būšu pabijis mājās. Un vēlāk — lai tad saņem!

Tvaikonis atkal ieslīdēja starp salām.

—   lija, nebēdz, — Saša klusi mēģināja viņu pierunāt. — Nevajag. Pilsētā levi atbrīvos. Tur ir Fjodors. Jegors būs izveseļojies, — atbrauks un parūpēsies par tevi. Tur būs arī Ivans Karpičs. Vasja teica, ka ar varu nekā nepanāksim. Bet Ivans tur ir visstiprākais. Stiprāks par Korfu. Upītē zelta taču par veselu miljonu. Viņš visu iespēs.

—   Es negribu iet cietumā! — Iļja pretojās.

—   Kas par to, ka cietumā? Kālab nevar cietumā? Tev pacietības nav, vai? Tev bail, vai?

—   Nē, es negribu iet cietumā. Es esmu uzaudzis brīvībā, Sibīrijā. . . — aizlūzušā balsī atbildēja lija.

—   Tu ne par ko neesi vainojams, tevi atbrīvos.

—   Man te nav pases. Es aizbēgšu — un cauri! Es gribu nokļūt mājās. Labāk lai nogalina!

Iļja palūkojās visapkārt. Saules apspīdētajā upē tvaikonim pretī nāca zilganpelēka vītolu audze un kraujais krasts.

IJja piecēlās.

—   Man žēl tikai Duņas, — viņš noteica, vēl arvien vērdamies tālē. Viss viņa gurdums bija kā ar roku atņemts, it kā nekad tā nebūtu bijis. Viņš atkal izskatījās pēc ērgļa.

lija sirsnīgi pārmeta krustu, ātri pārlēca pāri bortam un iemetās upē.

Zaldāts uztrūkās no snaudiena, ieraudzīja tukšo vietu uz sola, sapurināja galvu, it kā aizdzīdams miega paliekas, un, pacēlis šauteni, piegāja pie borta. Uz klāja kāds iekliedzās. Tvaikonis nosvilpa trauksmi.

Kādu bridi likās, ka Iļja noslīcis. Bet tad ūdens virsma pārklājās ņirbu vilnīšiem un parādījās sliede, ko atstāja projām peldošais cilvēks.

Kādus simts soļus no kuģa iznira galva.

Zaldāts rūpīgi lēmēja uz slapjo, spīdīgo galvu. Saša varēja tikai noskatīties. Kādas spēcīgas rokas viņu turēja ciet. Zaldāta acs saspringa, šķita, ka no tās kā no sveces gar šautenes stobru aizslīd gaisma. Beidzot viņš izšāva.

Galva uz ūdens sadrebinājās, it kā Iļjam kāds būtu iesitis pa pakausi. Pēc tam parādījās krampjaini saliekta roka. Varēja redzēt, ka Iļja zem ūdens apgriežas.

Pār Sašas vaigiem ritēja asaras, viņu kratīja pēkšņi piemeties nervu drudzis.

—       Vai tu ari taisījies lēkt? — vienaldzīgi noprasīja kareivis.

Viņš noklaudzināja šautenes aizslēgu.

Sargzaldātu nomainīja un aizsauca pie policijas virsniekiem.

—       Vai tu dzirdēji, ko noziedznieki savā starpā runāja? — Teļatjevs uztraucies vaicāja.

—       Vai viņi pazina viens otru? — gribēja zināt Olomovs.

—   Nepazina, jūsu augstdzimtība! Sveši bija.

—   Kā tu to zini?

—   To varēja redzēt, jūsu augstdzimtība.

—   Bet stāsta, ka viņi bijuši draugi un radinieki?

—       Par to nevar būt ne runas! Es taču visu laiku biju blakus. Mēs kopā ēdām.

—   Nepatīkams gadījums.

Zaldātam pavēlēja aiziet.

—       Cilvēks, kas nav vainīgs, nekad nebēgs, — nosprieda Olornovs. — Tātad notvertais bijis īsts noziedznieks. Tas nogalināts. Nekādi advokāti te vairs nevar līdzēt.

—   Pazudis bez pēdām.

Tvaikonis izmeta enkuru.

Garām gāja kāda laiva. Airēja divas jaunas giļaku sievas. Bērni, sievietes, vīrieši un vecais giļaks, kas bija laivā, smaidīja, raudzīdamies uz tvaikoni. Priekšgalā stāvēja Ibalka formas tērpā, pie krūtīm piekāris policista svilpes ķēdīti. Arī viņš smaidīja. Uz komandtiltiņa stāvēja kapteinis formas cepuri galvā.

Kad laiva slīdēja gar tvaikoņa pakaļgalu un giļaki ieraudzīja uz sola Sašu līdzās apbruņotiem zaldātiem un policistiem, kas sēdās laivā, viņi saskatījās un sāka airēt spēcīgāk, lai attālinātos no tvaikoņa.

25

Visas pazīmes vēstīja, ka nākamajā ziemā sagaidāmas vētras, bargs sals un nikni vēji. Ieilgušā rudens siltās dienas mijās ar lietainajām.

Pārskrēja nepieredzēts taifūns, kas taigā ap Uraļsku platās joslās izrāva kokus ar visām saknēm. Milzīgie korķozoli, gobas un kļavas bija nogāzušies pār Dogdas upīti vai arī iegulušies ūdenī līdz pašām galotnēm, un to vēl zaļajās lapotnēs vairs nešalca vējš, bet gan ūdens.

Toreiz, kad zemnieki, tikko ieradušies taigā, pirmoreiz ieraudzīja šos kokus, viņi par tiem nobrīnījās.

—   Kādi tur ozoli sagāzti! — stāstīja Fjodors Kuzņecovs, atgriezies no jaunzemēm. — Kad gan jaunie kocjņi izaugs tādi.

Vietām resnie koki ar augšup saslietām saknēm nogulušies uz tuvāko vēl spēcīgo koku zariem. Vētra bijā izķemmējusi mežu, kuram būtu vēl ilgi jāaug un jāzaļo, izraudama visu, ko vien varējusi aizsniegt. Dažviet izgāzti tikai jaunie ciedri, bet vecie milzeņi palikuši neskarti.

Tvaikoņi vēl arvien kuģoja. Amūras lejgalā pieturējās labs laiks.

Kuzņecovi pārdzina lopus uz jaunzemēm. Uzdzītas uz ceļa, ko aizsprostoja vētras lauztie koki, govis nikni māva. Tās bija jādzen apkārt pār plēsumu vai cauri sīko krūmu biezoknim.

Beidzās lašu zvejas laiks.

Naktī kāds uzkāpa uz lieveņa, pamīņājās tur, droši vien notīrot zābakus, tad ienāca priekšiņā un, izgājis cauri virtuvei, atvēra neaizslēgtās istabas durvis, acīm redzot, labi zinādams, kur jāiet.

Jegors nebija aizmidzis. Kaut gan ienācēja stāvs vīdēja neskaidri, viņš tomēr pazina Vasiliju un tūdaļ nojauta, ka noticis kaut kas ļauns. Vasilijs viņam likās sasprindzis, it kā baiļu nomākts.

—  Vai tu šeit esi, tēt! — Vasilijs nedroši ierunājās.

—   Es esmu šeit, — Jegors mierīgi atbildēja.

Dēls tāpat pa tumsu piegāja pie gultas, kurā gulēja tēvs. Lai gan Jegors tagad nevarēja Vasiliju saredzēt, viņš juta, ka dēlam bailes un saspringums izgaisuši, un dēla jūtu siltums kā neredzami stari sasildīja tēva sirdi.

Strauji no gultas izlēca Nataļja, kurai visu vakaru bija ļoti sāpējušas kājas.

—   Kas noticis? — tēvs vaicāja.

—   Mūs izdzenāja.

—       Paldies dievam! — iesaucās māte un sāka raut sērkociņus.

—       Dja nonāvēts, gribējis aizbēgt. Peldējis pāri Amūrai, zaldāts šāvis uz viņu, — Vasilijs pastāstīja. — Es atvedu viņa svārkus …

—   Ak dievs! — Nataļja šausmās izdvesa.

—       Ko tu teici, kas nonāvēts? — no otras istabas vaicāja vectēvs Kondrats, celdamies no gultas.

Iedegās lampa.

Nataļja piegāja pie Vasjas un ielūkojās viņam sejā, tā bija pārgurusi un netīra, it kā dzīve būtu izķēmojusi to līdz nepazīšanai.

—       Kur ir Katja? — ar slepenām bailēm viņa nepacietīgi pajautāja.

—   Nāk …

—       Vai jūs neesat vieni? — tēvs noprasīja. Viņš piecēlās un žēlodams cieši noskūpstīja Vasiliju.

—   Kā tu jūties? — dēls gribēja zināt.

—   Turos!

—       Vai policijas te nav? — Vasilijs nemiera pilns vaicāja.

—       Neko darīt! Lai nāk visi iekšā! — Jegors, saprazdams stāvokli, atbildēja.

Vasilijs izgāja laukā un klusi iesvilpās.

Istabā sabruka vesels pūlis skrandaiņu.

—       Ur-rā! Prezidents dzīvs! — iesaucās Students, pasviezdams gaisā šauteni.

—       Sveiks, kūm! — aizsmacis nogārdza Fedosejičs.

—   Ak, vecais ozol, ilgi gan esi nogulējis savā līcī!

—       Mēs zaudējām prātu, prezident, kļuvām nikni kā zvēri, bet… — sāka stāstīt Students. Pēdējās dienas viņam šķita vislaimīgākās viņa mūžā.

—       Vai gribat nomazgāties? Vai iekurt pirti? — gluži apmulsusi vaicāja Nataļja.

Kaut kur atskanēja sieviešu balsis.

—       Rīt visi uz jaunzemēm, — Jegors norīkoja, — pēc tam izlemsim, ko darīt.

—       Mēs atvedām sabiedrības zeltu, — Vasilijs pavēstīja.

—        Kas pie jums notiek? — saliecies zemajas virtuves durvīs stāvēja Petja. — Atgriezušies gan! Pagāni! Mūsu

jaunzemēs ne vien visu arteli, bet veselu rotu var noslēpt …

—   Varbūt var pie Sašas?

—       Nē, nevajag. Jaunzemēs ir laivas, — Jegors atbildēja.

—   Aizgājis bojā Iļja …

Ar čemodānu un maisu rokās istabā ienāca Kseņa un Katerlna — netīras zīda cepures galvā, vatnieki virs jakām, kas bija šūtas pēc pilsētnieku modes ar stāvām apkaklēm. Atradnēs iebraukusi šuvēja un uzšuvusi visām zelta skalotājām modes tērpus. Tur bijusi arī cepuru taisītāja.

—       Māmuļ, kas man jāiekur? — Katerlna tūdaj pavaicāja, apskaudama un noskūpstīdama Nataļju.

—   Es jau iekūru, meitiņ! — mīļi atbildēja Nataļja.

—       Kāpēc jāiet uz jaunzemēm? Lai nāk visi pie manis, — Petja aicināja. — Man ir jauna māja, trīs istabas …

—       Mūsu tētis nez kāpēc kļuvis tāds pabailīgs, — viņš sūrojās, vezdams viesus pa tumsā neredzamo taciņu pāri zālei un grambām.

Jegora mājā naktī Katja visus pārbiedēja. Uzlēkusi no guļvietas, viņa sāka histēriski raudāt, pēc tam metās pie Nataļjas, palīda zem segas un piekļāva seju pie viņas krūtīm.

Vasilijs basām kājām pieskrēja klāt, vēl samiegojies neaptverdams, kas noticis.

—   Kas tev ir? — viņš vaicāja sievai.

—       Neaiztiec! — Katja iekliedzās. — Ar cirvi nositīšu! Es jūs visus sacirtīšu gabalos! — viņa kliedza, bailēs piespiedusies pie Nataļjas, pūlēdamās paslēpties ar visu galvu zem vīramātes segas.

—       Neaiztiec tu viņu! — māte bargi uzsauca dēlam un sāka klepot.

Katja apklusa. Pēc kāda brīža viņa teica:

—       Māmuļ, kam jūs viņu tik bargi… — vēl mazliet paraudājusi, saslapinājusi ar asarām Nataļjas kreklu uz krūtīm, viņa aizmiga.

Nākamajā rītā Vasilijs teica Tatjanai:

—   Es atvedu viņa mantas… Ej aiznes Duņai.

—   Kāpēc tu pats nenes? — Taņa noprasīja.

Vasilijs nezināja, ko atbildēt.

—       Ej vien, palūkojies viņai acīs, — sacīja Katja.

—   Lūk, tāl Tagad vairs nav jākaunasl

—        Iesim abi, — aicināja Tatjana. — Man, brālīt, bail! Duņa raizējās. Te bija piestājis tvaikonis, un mums pateica, ka policisti kādu cilvēku nošāvuši… Bet no Tambovkas Duņa pārbrauca tik spirgta un jautra kā putniņš.

,Vasja un Taņa iegāja jauno Bormotovu mājā. Duņa pašlaik lēja krūzītēs karstu pienu bērniem, kas bija nosēdināti pie galda. Viņa neredzēja maisu, ko Vasilijs turēja rokā, jo negribēja paskatīties uz Vasju,

Vasilijs ievēroja, ka viņas seja izskatās svaigāka un viņa pati kļuvusi tieviņa un lokana kā meitas gados. Taču Vasilijam likās, ka Duņu kaut kas nomāc.

—   Te ir viņa mantas! — Vasilijs pateica.

Duņa saķēra galvu un, acis iepletusi, paskatījās uz Vasju, viņas seja sašķiebās tādās šausmās, it kā pret viņu būtu pavērsts šautenes stobrs un viņa, gaidot šāvienu, kāptos atpakaļ.

Bērni izšļakstīja pienu. Vecākais puisēns metās pie mātes un nikni atstūma nost Vasiliju.

—   Neaiztiec māmiņu!

—       Ej projām, Vasilij! — sacīja Taņa, redzēdama, ka atvedusi viņu velti.

It kā atcerējusies kaut ko, Duņa piepeši norima. Aizklājusi acis ar dūrēm, viņa tikko dzirdami izdvesa:

—   Es viņu nonāvēju …

Viņa piecēlās, atsēja vaļā maisu tin izvilka Iļjas svārkus, saburzītus, kādreiz ūdenī izmirkušus, ko biedri bija saulē izžāvējuši, un ieraudzīja savu ap pogu apvīto matu sprogu … Nokārusi galvu, viņa apsēdās un sāka rūgti raudāt.

Taņa klusēdama apskāva viņu …

*     * *

Tēvs Aleksejs noturēja aizlūgumu par Iļju. Baznīcā bija sabraukuši zemnieki un goldi no visām apkārtējām sādžām.

Duņa ar bērniem stāvēja drūma un sevī noslēgusies. Viņas kuplajos matos vizēja sudraba pavedieni. «It kā par agru būtu!» nodomāja Jegors.

—    Vai tu nezini, kur pašlaik atrodas Berdišovs? — Jegors pavaicāja, iegājis pie viņas istabā.

—    Nezinu, — Duņa atbildēja. Viņa aplika rokas bērniem ap pleciem un, brīdi klusējusi, sausi piebilda:

—   Droši vien pilsētā …

Jegors, kas jau bija sācis staigāt, šajās dienās atkal iegula. Viņš bija vārgs un nevarēja braukt uz pilsētu.

Vasilijs aizsūtīja telegrammas Berdišovam un Barabanovam. Saņēmis atbildes, viņš nolēma braukt uz pilsētu pats atrežģīt samezglotos pavedienus, pamēģināt izpestīt ļaudis un, ja vajadzēs, atbildēt par sevi un par tēvu. Jegors tam piekrita.

—   Jābrauc! — viņš teica dēlam.

—   Braukšu pie bagātniekiem! — Vasilijs atbildēja.

—   Pie tiem, kuru labā mēs nogalējam cits citu un zaudējam prātu!

—   Tu esi audzis uz Ivana rokām! — iebilda māte.

—   Viņš tevi nepametis nelaimē. Brauc izpestī cilvēkus un tēvu, jo viņš pats to nespēj. Tēvs jau arī neprastu izlikties, bet tu gan mēģini izlocīties, palīdzi tēvam un savai mātei. Redzi, mēs tagad …

—    Kad izveseļošos, es aizbraukšu uz tiesu, — Jegors solījās. — Pasākums bija mans, es raktuves atklāju un arī atbildēšu.

—    Kam tu tā runā, tēt! — Vasilijs pretojās. — Kam tu visu to gribi pateikt? Teļatjevam? Olomovam? Un kādā vietā? Blēžu, dzērāju un plenču pārpilnajā, līdz sabrukumam novestajā Nikolajevskā, kuru tikai tu vien vēl atbalstīji un gadus divus uzturēji pie dzīvības!

—    Paklausies, Vasilij! Es esmu tēvs! Un stingri nosaku tev: pasaki pilsētā Ivanam, ka par visu atbildēšu es pats. Pasaki to arī Teļatjevam un Barsukovam. Kad atlabšu, es pats arī iešu cietumā.

—    Es pateikšu … Bet tas ir veltīgi. Tur ir vienīgi žūpošana un pagrimums. Tukšums. Te nav vietas varoņdarbiem.

—   Bel Ivans grib sākt savu darbību tieši šeit.

—   Viņam šeit būs zelta lauki.

«Vai gan tu gribi, lai manis dē) notiesā jaunos studentus vai manus nemācītos biedrus? Kas tur liels, dēliņ, ja neviens par to neuzzina tajā paklīdušajā dzērāju pilsētā? Bet tu uzzināsi, kāds bijis tavs tēvs. Arī es pats apzināšos. Nav jau katrā ziņā tas jāizskandina visai tautai. Cilvēks dzīvo tikai vienu mūžu, un viņam pašam jāatbild par sevi,» tā domāja Jegors.

Vasja apmulsināts nokāra galvu. Tēvs, acīm redzot, negribēja doties pretī naidniekam pa aplinkus ceļu ar viltibu, kā tas šobrīd parasts. Salīdzinot sevi ar tēvu, Vasja jutās zemisks un nelietīgs.

—   Bet, ja nevienu neaiztiks un visus atlaidīs, tad arī es nebraukšu, — Jegors noteica.

Vasjam kļuva viegli ap sirdi. Izrādās, ka tēvs ar savu taisnīgumu tomēr nav bez vesela saprāta.

Nataļja cepa pīrāgus.

Katja centās palīdzēt viņai un satraukuma pilna aizgūtnēm pārstāstīja dažādos notikumus atradnēs, it kā no jauna to visu pārdzīvojot, un tā steigdamās ātrāk pateikt, ka brīžiem viņai samežģījās mēle.

Nataļja uzzināja, ka atradnēs pēc zaldātu aizbraukšanas palikuši policisti un giļaks, kura vārdu grūti atcerēties. Redzēdami, ka tur neviena nav, šie novilkuši formas tērpus un savukārt sākuši skalot zeltu. Bet Rodions Šiškins, nezinādams, kas noticis un ka apkārtnē visi izdzenāti, piepeši atgriezies atradnēs kopā ar citiem tamboviešiem. Policisti viņus nav laiduši, gribējuši aizturēt. Tieši tad pie policistiem bija atbraucis uradņiks Popovs, tas arī skalojis zeltu.

Tambovieši nosprieduši, ka Gavrilas vietā te norīkoti kaut kādi viltvārži, kas vēlas noplēst no viņiem samaksu par iebraukšanu un tādēļ aiztur viņus. Rodions un viņa biedri sākuši lauzties iekšā ar varu.

Viss beidzies ar kautiņu. Tambovieši pamatīgi sadevuši policistiem pirms patiesā stāvokļa noskaidrošanas.

—   Arestēt kādu vairs nebija iespējams. Izrādījās, ka policisti paši kļuvuši par zelta «laupītājiem», tātad policija iekritusi un pieķerta. Tāpēc Rodions drīkstēja skalot zeltu šiem turpat blakus. Bet, kad mēs braucām uz mājām, tad arī tambovieši devās projām kopā ar

mums… Viņiem bija bail palikt tur bez Vasilija Jegoriča. Polfcisti tomēr varēja viņus kādreiz apšaut… Tā nu mēs gājām. Students runāja, ka mēs, sak, esam brīvi ļaudis, ejam kā brīva vienība. Bet Rodions Siškins pateica: «Kas mēs par brīviem ļaudīm, ja no visiem slēpjamies!»

Pie galda sēdēja Aļoša un no grāmatas kaut ko rūpīgi pārrakstīja burtnīcā.

—    Kur tad jūs nopirkāt tādas jakas un lakatus? — Nataļja vaicāja.

—    Visu to atveda. Tagad tādas esot modē nākušas. Mums bija pat sava šuvēja. Es jau iemācījos taisīt rišiņas. So krokoto cepurīti bez apmalēm varu pati uztaisīt, te liela māka nav vajadzīga. Šuvēja teica, ka tāda ļoti piestāvot sievietēm ar apgrieztiem matiem.

—   Ak dievs! Sievietēm ar apgrieztiem matiem!

•— Jā. Viņa vēl teica, ka šī krāsa ļoti piestāvot gaišmatēm. Zelta skalotāju sievas lika sašūt viņām jakas ar stāvajām apkaklēm. Tur lakatiņus nenēsāja, visām bija cepures. Dažreiz redzu — nāk tāds ar asmeņkapli un cepuri galvā, mati apgriezti kā puisim. Bet izrādās, tā ir meiča!

Caur atvērtajām durvīm dzirdēja, kā Kseņa uz lieveņa noprasa Studentam:

—   Uz kurieni tu esi nolēmis doties?

—   Pie savējiem uz Blagoveščensku.

—   Kā mazs bērns, atkal citiem uz kakla!

—   Un uz kurieni tad tu?

— Ko nu es! Tev līdzi jau nebraukšu. Man mājās astoņas mutes! Tās prasa maizi, bet māte vazājas apkārt ar pilsētnieku. Lomovs sprāgst vai no ādas laukā. Viņš ir īsts vīrišķis, nevis tāds kā tu …

—   Un tev nemaz nebūs žēl šķirties?

—    Vai tev būs žēl? Kas tur ko žēlot. Pats mācīji, ģimene nav vajadzīga, visiem jādzīvo brīvi, kā vien tik, jānogāž tēvu un greizsirdīgu sievu jūgs! Bet vai zini, tavs atklājums visiem sen jau zināms. To sauc par izvirtību …

—   Bet es, Kseņa …

—    Kaut durvis piever, citādi kāds dzirdēs. .. Un mūki jau pirms tevis …

Pēc brīža Students satraukts un itin kā sarūgtināts

ienāca istabā. Apsēdās blakus Aļošam un paraudzījās, kā tas raksta. Tad pavaicāja Katjai:

—   Kur ir Vasja?

—   Ak Vasilijs Jegoričs? — Katja pārjautāja. — Viņš ir goda istabā. Pošas aizbraukšanai.

—   Es nāku pie atziņas, — Students teica, ieiedams goda istabā, — ka zemniekiem zināmas it visas filozofijas un ētikas teorijas, ko sludina izglītotie cilvēki, lai gan viņi tās izprot pēc sava prāta. Arvien vairāk pārliecinos, ka izglītības monopols nepastāv. Tā nenāk tikai no grāmatām vien.

Istabā strauji iedrāzās Ksenija.

—    Nu, Līkais, nāc veicīgāk! — viņa uzsauca. — Rau, gar zemes ragu lien tvaikonis. Pret pusdienlaiku būs šeit. Sauc kopā visus, un vācieties, maitas, projām uz jaunzemēm …

26

Vieglajā rīta miglā vīdēja trīs kaili masti. Aiz garās, kokiem apaugušās saliņas pavērās skats uz pilsētu.

It kā saplūzdams ar ūdens un miglas fonu, tālu reidā viegli dūmoja liels okeāna tvaikonis.

Augstajā krastā rēgojās balti ēku kvadrāti. Pie paša krasta stāvēja vecais paziņa kroņa tvaikonītis «Limāns» ar sapampušajiem sāniem, lai gan šodien tas nekūpēja. Upes vidū bija redzams trīsmastu kara kuģis ar dūmeni un uzvilktām burām.

Kuģis jau kustējās un lēnām slīdēja pa upes rāmo ūdeni.

«Dodas tālā jūras braucienā!» saprata Vasilijs.

Rīts bija dzestrs, klusuma un miera pilns, to rotāja upes un kalnu ainava, kurā iekļāvās kuģa apveidi.

«Jūra šeit tuvu!» domāja Vasja. Viņš raudzījās uz to pusi, kur upe pletās aizvien platāka, kur lejāk aiz pilsētas zemes ragi attālinājās cits no cita aizvien tālāk. Vidū starp tiem palika tikai debess un ūdens.

Kad Vasilijs atgriezās no atradnēm Uraļskā pēc pusotras nedēļas ilga brauciena vējainā un nejaukā laikā pret augšup kāpjošo ūdeni, viņš bija tā izmircis, izsālies un noguris, ka šķita, nekad savā mūžā vairs negribēs

braukt pa ūdeņiem un sāks radināties dzīvot tikai krastā.

Bet šobrīd, raugoties uz tālo, zilo apvārsni, viņš juta, ka šeit kaut kur tuvu ir vārti uz visu plašo pasauli. Skats bija brīnišķīgs un izraisīja cerības, ka arī dzīve šeit var kļūt jauka.

Viņš atcerējās, kā zēna gados, medījot kopā ar goldiem, bija uzkāpis ļoti augstā sopkā, no kuras bija redzama jūra, un toreiz viņu bija pārņēmusi tieši tāda pali izjūta.

Tvaikonis nosvilpa, aizslīdēdams taisni uz pilsētu. Ar ēkām apbūvētais krasts pletās aizvien plašāks un lēnām tuvojās tvaikonim, itin kā grasīdamies ietvert kuģi maju un vecu vai tikko uzbūvētu noliktavu drūzmā un ievietot to starp piestātnēm ar milzum daudzām laivām, liellaivām un baržām.

Kaut kur skanēja spēcīgi sitieni pa dzelzi, droši vien ziemas ostā pašlaik kniedēja kādu tvaika katlu.

Vasilijam likās, ka pilsēta atkal sākusi atplaukt, jo kopš tā laika, kad tai atņēma dzīvības spēkus, izvedot laukā it visu, pilsēta bija sākusi panīkt… Bet tagad — lai gan atradnes jau slēgtas, ļaudis izdzenāti, preces vēl arvien pieved pēc vecajiem pasūtījumiem, zelts no zemnieku kabatām vēl nav izpumpēts, tā pietiks vēl ilgam laikam, un ļaudis vēl ilgi pirks vērtīgas preces. Tātad tēvs ir atmodinājis šo pilsētu jaunai dzīvei.

Vecais Barabanovs sagaidīja Vasiliju pašā krastmalā, sēdēdams vieglos ratos, kuros bija iejūgts loss zirgs. Turēdams grožus un pamudinādams zirgu, viņš izvaicāja par Jegoru un mājas apstākļiem.

—  Bet man šķiet, ka Timoteju nevarēsim izpestīt. Pjotrs Kuzmičs Barsukovs jau atbraucis, Olomovs ir šeit. Stingri iecirties un negrib atlaist.

—   Un Pjotrs Kuzmičs?

—   Viņš tāpat.

-— Vai Saņa ir šeit? — piemiedzis acis no saules, Vasilijs apvaicājās par savu bērnības draugu.

—   Saņa, brālīt manu, rit dodas tālā braucienā.

—   Uz kurieni?

—   Pajautā viņam pats. Mani viņš neklausa, grib dzīvot pēc sava prāta … īvans Karpičs tieši tagad ir šeit. Viņš tikko atgriezies no limāna. Šogad atkal sarausis

kapitālu, ar zivīm tirgojies. Viņam iekārtots tā: uz Japānu — zivis, uz Ķīnu — jūras kāposti, uz Ameriku — kažokādas, bet cara kasei — zelts.

—   Tad jau dosimies pie viņa, tēvoc Fjodor!

—   Kāpēc nevar pie manis?

—       Tēvocis Vaņa ielūdza. Var apvainoties. Viņš vienmēr lūdz. Pagājušajā reizē apmetos pie viņa.

—       Tad jau, zināms, var vēl aizvainoties, — mazliet noskaities, atbildēja Fjodors. — Vai tu Banzarovnu pazīsti?

—       Kā nu ne! Bet Saņa… vai tik nav sataisījies doties uz Sanfrancisko?

—   Saņa, brālīt manu …

Berdišova mājai visi logi upes pusē, ap māju uzcelts un tikko nokrāsots varens žogs. Kad viņi pieklauvēja, nožvadzēja sētas suņa ķēde. Klusi atvērās augšstāva logs, un tajā parādījās pavecās burjatietes — saimniecības vadītājas melnmatainā galva.

—       Esiet sveicināta, Vasilisa Banzarovna! — Vasja uzsauca.

Barabanovs piesēja zirgu pie slitas. Durvis atsprāga vaļā, puisēns kalpotājs atvēra tās līdz galam un paklanījās.

Pa kāpnēm noskrēja Ivans.

—       Kas ir? Kas noticis? Es tikko atgriezos. Visu šo laiku nebiju šeit. Nācu no upes augšgala un iegriezos uz kādu dienu. Saņēmu telegrammu. Kas noticis? Nekā nesapratu. Vai Jegors dzīvs?

Vasilijs mierīgi visu izstāstīja.

—       Tēvs vēlas, lai tiesātu viņu. Pieteica man, lai pavēstu to visiem.

—       Veltīgi. Tam nav nekādas jēgas, — Ivans atbildēja.

—   Ko tad lai iesāku? Es apsolīju, ka pateikšu.

—       Jegora vārds ir likums. Izpildi un pasaki visu, ko viņš lika.

Apsvēris, ka Vasilijam atradīsies vēl daudz kas stāstāms un ka Vasja nav Jegors — tūdaļ uz vietas visu neizplās, Barabanovs nolēma savā un visa pasākuma labā ātrāk aizvākties.

—  Man vēl ir darīšanas, atvaino, Ivan Karpič!

—   Pasēdi!

—   Nu, mēs taču esam vienas mājas ļaudis, vienā pilsētā tirgojamies! — cienīgi noglaudis savu tumšo bārdu, Barabanovs atbildēja. — Arvien varam satikties. Palieciet sveiki!

Fjodors baiļojās, ka var iepīt arī viņu, ja sāks visu to atradņu lietu sīki iztirzāt. Var pat uzzināt par Teļatjeva piekukuļošanu. Fjodoram bija žēl sava vecā kaimiņa Jegora, bet viņš tomēr uzskatīja, ka viss ir dieva ziņā. Ja Jegors nebūtu ticis ievainots, tad ierastos šeit, pats izstieptu rokas, lai uzliek dzelžus, un pateiktu:

«Prezidents biju es. Visus pārējos atbrīvojiet! Vainīgs esmu es viens pats!» Jegors bija gudrs darbos, bet ar savu taisnīgumu reizēm zaudē sajēgu, — Fjodors domāja. Viņš cerēja, ka Vasja visu nokārtos labāk par tēvu un, pats par sevi saprotams, nesāks velti izklāstīt, ka prezidents bija Jegors.

Ivans visu noklausījās. Viņa acis iezibsnījās. Viņš juta, cik liela te būs peļņa, jo spēle nule tikai sākusies. Kā trieciens ar rungu pa galvu viņam bija vēsts par Iļjas nāvi. To viņš bija saņēmis jau limānā. Ivans pa paradumam izlikās, kad pateica Vasjam, ka neko nezina.

—   Divus gadus manis taču nebija šeit. Es jau domāju, ka tā viss notiks.

Ivanu jau sen bija apsveikuši ar to, ka viņš nopelnījis miljonu jaunajās atradnēs, kuras viņam atklājuši vairāk gan zelta skalotāji nekā viņa zelta meklētāju grupa.

Klīda baumas, ka vispār visas slepenās atradnes, kas pēdējā laikā atklātas, pieder viņam, bet šobrīd viņš pēkšņi sadomājis atteikties no tām.

Uz limānu bija atbraukuši zelta meklētāji ar lūgumu paņemt atradnes un atļaut nenoplēst viņu sabūvētās mājiņas.

—   Es neņemšu tās atradnes! — Ivans atbildēja.

Taču visi lūgtin lūdzās: «Ņem!» Par Berdišovu bija

aizsūtīti uz Pēterburgu slepeni ziņojumi. To viņam pēc Korfa rīkojuma pateica uz Nikolajevsku atbraukušais ierēdnis Barsukovs.

Berdišovs aizsūtīja puisēnu ar zīmīti pie Pjotra Kuzmiča, un tas atbildēja, ka gaida Vasiliju Jegoriču vakarā.

Pjotrs Kuzmičs uzņēma sava vecā paziņas dēlu bijušajā' gubernatora mājā, grāmatu skapjiem piekrautā istabā. Gar sienām karājās zvērādas un ieroči, pie loga stāvēja akvārijs ar mazītiņām sarkanām zivtiņām. Tagad šajā mājā dzīvoja apvidus priekšnieks Skladovskis, kas bija apprecējis Pjotra Kuzmiča māsu.

—   Ak kungs! Nu, kālab gan Jegors Kondratjevičs tā pūlējies! — sasita plaukstas Barsukovs. Jegors bija atsūtījis viņam dāvanu — sainīti sabuļādu un otru tādu pašu sainīti Skladovska sievai.

—  Olga, paskaties, cik krāšņa dāvana tev atsūtīta! — viņš ienesa ādu sainīti māsai.

Vasilijs bija nogrimis milzīgās gleznas aplūkošanā. Zelta ietvarā jūra, kalni, ielejā balta pilsēta, iesārta migla un kuģi. Mazliet līdzīga šodienas ainavai, ko viņš skatīja no kuģa, tomēr gleznā pilsēta krāšņāka, lielās mūra ēkas sablīvētas cita pie citas, pa līci braukā laivas, daudz vairāk kuģu, un kopumā viss tāds kā jautrāks. Bet arī Nikolajevska atrodas augstā un skaistā vietā, un Vasilijam tā ļoti patīk.

—   Lieta ir nopietna! — Barsukovs, saraucis uzacis, pateica. Viņš piecēlās, pārgāja pāri istabai un apsēdās uz otra krēsla. — Gubernators pieteica jo stingri sodīt zelta laupītājus.

—  Esiet žēlīgs pret mums kā tēvs! — lūdza Vasilijs. Bet tad pēkšņi sajuta, cik divkosīgi šie vārdi.

Tā būtu varējis runāt viņa tēvs, kad dzīvoja vēl vecajās vietās, nevis šobrīd, un viņam sametās kauns. Vai tā jārunā taigas republikas prezidenta dēlam, kas sapņo par sociālismu.

—   Pacentīsimies kaut ko darīt, — sacīja Barsukovs.

Viņš vēl piebilda, ka viņam ļoti nepatīk Iļjas nonāvēšana.

—  Tas jau ir noziegums. Cilvēku ne par ko aizturējuši … Kas viņu dzina bēgt? Kāpēc gan, kāpēc viņš bēga?

—   Viņam bija strauja daba, — Vasilijs atbildēja. Viņš pietvīka gluži sarkans un vairāk nekā nespēja pateikt.

—  Bet vai jūs patiešām zeltu meklējāt Berdišova uzdevumā? — Barsukovs noprasīja Vasilijam.

—  Kā tad, mēs strādājām viņa labā.

—   Kā tas saprotams?

—   Mēs zinājām, ka atradnes pāries viņa īpašumā, — Vasilijs atbildēja, — ka viņš tās pievāks parastā kārtībā. Viņš, kā redzams, gaidīja. Un mēs zinājām, ka tas notiks.

Barsukovs vairāk nekā neizprašņāja. Likumi, kā viņš pats to zināja, jaunajam novadam novecojuši, tie traucē novada uzplaukumu. Viņš jau sen bija nojautis, ka šeit viss nav tā, kā rakstīts uz papīra. Tagad, redzēdams, ka te iejaukti paši izcilākie no šejienes iedzīvotājiem, viņa senie paziņas un to bērni, Barsukovs galīgi nolēma nostāties viņu pusē.

Taču tas jādara ar apdomu, nevis protestējot, bet pierādot ar likuma pantiem, izmantojot it visu, kas vien var palīdzēt.

Viņš sev noteica: «Pārceļotāju bērniem, kas šeit uzauguši, nevar aizliegt izmantot šīs zemes malas dabas bagātības!»

—   Ko tad jūs vēlaties? — viņš vaicāja.

—   Siļinu vaino par politisku aģitāciju. Vai mēs varam pieprasīt izmeklēšanu? — vaicāja Vasilijs. — Tēvs grib braukt šurp un pats pieteikties.

—   Nesalīdziniet jums vēlamo taisnīgumu ar to, kas pastāv īstenībā. Jums ir sava izpratne par to, mums sava, un jokot te nevar! — saīdzis noteica Barsukovs.

Ienāca sulainis japānis un smaidīdams paziņoja:

—   Atbraucis Ivans Karpičs!

—  Aizvadīju tvaikoni! — ienākdams stāstīja Berdišovs.

— Mums jāizpestī Siļins. Tas ir viss! — Barsukovs sacīja.

—   Ari Saša! — Vasilijs piebilda.

Ivans par savām darīšanām pat neieminējās. Kādu pusstundu abi risināja sarunas, kuras Vasilijam likās gluži tukšas.

—   Un ko dara Duņa Bormotova? — pēkšņi uzprasīja Berdišovs.

Vasja atkal nosarka līdz matu galiem un saminstinājās. Ivans papurināja galvu kā apdullis vērsis, kas atgaiņā ap viņu dūcošo aklo dunduru mākoni.

—  Viņa … — atbildēja Vasilijs, — pie bērniem . .. Es aizvedu viņai IJjas mantas. Mēs viņu atradām.

Pareizāk sakot, nevis mēs, bet giļaki… Apbedījām viņu … Duņa ļoti pārvērtusies, bet raudāt neraud ,., Sadrūmusi…

Ivans gaidīja visļaunāko. Tāpēc viņš pieteica atradnes bez satraukuma un bez alkatības, it kā saņemdams mantojumu.

Pēc viesu aiziešanas Barsukovs iegāja pie māsas. Viņa bija sajūsmināta par sabuļiem. Skladovskis, kas bija aizbraucis uz cietoksni aiz pilsētas, kur uzstādīja jaunus lielgabalus, drīz pārbrauca. Vakariņas viņi ēda trijatā, un Barsukovs pastāstīja svainim par Bormotoviem un Kuzņecoviem, par bēdām, kādas viņus piemeklējušas.

—   Spējīgs puisis tas jaunais Kuzņecovs! — priecājās Pjotrs Kuzmičs. — Viņa tēvi vēl staigāja nesukātiem matiem un vīzēm kājās. Bet dēlu droši var ievest jebkurā viesistabā. Tēvs ir ideālists, grib uzņemties visu uz sevis — ir to, kas bijis, ir to, kas nav bijis.

Pjotrs Kuzmičs pirmoreiz sāka paskaidrot notikumu būtību, kā viņš tos iedomājās.

—   Viņi veica zelta meklēšanu pēc Berdišova rīkojuma, bet nespēja aizsprostot ceļu milzīgajai zelta skalotāju straumei. Gandrīz vai visi zemnieki aizplūda uz turieni… Nu viņiem būtu vajadzējis braukt uz pilsētu, lai visu paziņotu, bet tad viņi kļūtu par savu brāļu un daudzu citu radinieku ienaidniekiem. Berdišova tolaik nebija mājās, viņš klaiņoja pa pasauli, bijis Parīzē un pēc tam, kā stāsta, ievietojis Pēterburgā kādā privātā ģimnāzijā savu meitu, kuras māte ir goldiete. Bet tie mūsējie šeit izmantojuši seno zelta skalotāju parašu un noorganizējuši savu pārvaldi, ievēlējuši varas vīrus, lai atradnēs neiekļūtu noziedznieki… Šie cilvēki būtu jāatbalsta, viņi jebkurā valstī varētu kļūt izcili darbinieki, par viņiem rakstītu avīzēs! Viņus var vainot par kādu likuma burta neievērošanu, bet tad jau jāarestē un jātur apcietinājumā desmitiem viru, tādējādi iedzenot postā daudzas ģimenes. Uz atradnēm taču devās paši veselīgākie un spēcīgākie …

—   Nē, par to pat runas nevar būt! — noteica Skladovskis. — Bet vai politiskās aģitācijas tur nebija?

—  Nē, nebija.

—   Vai esat pārliecināts?

—   Pilnīgi pārliecināts.

—  Nekur nevarot atrast to ziņotāju. Pazudis bez vēsts. Varbūt viņi izrēķinājušies ar to?

—   Kā gan viņi varēja zināt, ka tāds bijis?

—   Nesaprotu, kā tas viss noticis … Ja nebūtu šo sarunu par sociālismu! .. . Tad visi varētu mierīgi aiziet! — Skladovskis atbildēja.

—   Es domāju, ka varētu nesodīt, ja vien nebūtu iejaukta politika un atradnes pārņem Berdišovs, bet jārod likumīgs pamats, lai viņus nesauktu pie atbildības. No vienas puses, viņi pēc būtības ne par ko nav vainojami, bet no otras, — juridiski raugoties, vainīgi caur un cauri, un tad bez likumiem nevar iztikt! Jo vairāk tādē|, ka ir jau bijuši gadījumi ar ievēlētu pārvaldi un mēs neviena pat nearestējām, bet šis ir precedents. Gandrīz vai likums! Mūsu!

—  Jā, ja nebūtu šo valodu par sociālismu! — Skladovskis atkārtoja.

* * *

—   Plānus man atveda, uzzīmētus uz tāsīm! Kauna lieta! — iesaucās Ivans Karpičs. — Un kur palicis mans papīrs? Ko tu darīji ar to, Vasilij Jegorič? Es tik daudz papīra iedevu jums līdzi.. . Un visus instrumentus …

—   Es taču jums teicu, ka laiva apgāzās! Labi vēl, ka paši palikām dzīvi!

—  Vai pie Jelova avota jums bija dziji šurfi? — gribēja zināt Ivans.

—   Kādus desmit izrakām. E^ salīgu ķīniešus, tiem Dekastrā bija beidzies līgums par kroņa darbiem … Krievus nevarēju piedabūt rakt dziļus šurfus… Un tagad viņi ir izklīduši, ko es vairs varu izdarīt. Jūs taču pats viņus aizbiedējāt.

Blakus istabā Ivanam Karpičam bija sanākuši viesi. Bižains ķīniešu puisēns ienesa tur vīnu un uzkožamos.

Berdišovs iegāja pie viņiem, bārdams Vasiliju.

—   Ir gan pagāni! — viņš teica, vērsdamies pie Olomova. — Papīra viņiem nav bijis, nav aizsūtījuši pēc tā kādu cilvēku uz pilsētu! Iepazīstieties, mans pārvaldnieks!

—   Mēs jau esam pazīstami! — sacīja Olomovs, maz

liet paceldamies un sniegdams Kuzņecovam savu smago roku.

—   Mēs esam seni paziņas! — iesaucās Barsukovs.

Telatjevam noraustījās vaigs, it kā būtu kāds piedūries pie sāpoša zoba. Viņš nevarēja izprast, kas te ir taisnība, kas — meli. Vai nu visu samudžina, vai ļoti veikli atmudžina, — to pagaidām grūti noteikt. Viņš stāvēja malā pie skapja, un viņam bija bail paspert soli un sniegt roku. Viņš bija nobijies un vēlējās paslēpties.

«Bet Vasjam ir stingrs raksturs!» nodomāja Ivans. Skaidrs, ka urajskieši uzskata Tejatjevu par vainīgo IJjas nonāvēšanā.

Vasilijs atkārtoja, ka tēvs lūdzis viņu pateikt visiem, ka bijis atradņu prezidents un vainojams vienīgi viņš, ka gatavs atbildēt par visu un lūdz nesodīt jaunos un nemācītos zemniekus, jo ieradīsies pilsētā pats, tiklīdz nostiprināsies viņa veselība. Jaunais Kuzņecovs ar prieku sajuta, ka neviens par to neinteresējas un pašlaik nevienam nav vēlēšanās pat pieminēt viņa tēvu.

Divējas raizes vienā laikā sabruka virsū Ivanam. Viņš ieguva jaunās atradnes ^trāk, nekā bija domājis. Bojā aizgājis lija. Abi šie notikumi stipri satrauca Ivanu. Viņš zināja, ka viņa kabatā ieslīd vēl viens miljons . . . Bet Duņa teica: «Ja tu būtu nabags…» Viss norisinājās tieši pretēji… Likās, ka pat miljona viņam nav žēl.. . Ivans juta, ka sapinies savos darījumos kā paša izliktās cilpās. Viņš vienmēr bija bijis savu uzņēmumu saimnieks, kas steidzinājis darbus, bet tagad notika pretējais, darbi steidzināja viņu.

—  Tajā upē daudz krāču, — stāstīja Vasilijs, — otras tai līdzīgas nav.

—   Kurā vietā jūsu laiva apgāzās? — Olomovs pajautāja.

—   Pie otrās krāces, tieši pretim Sausajam laukam,— Vasilijs atbildēja. Viņš nemeloja. Tajā vietā patiešām viena laiva bija apgāzusies.

Olomovs nemaz nevēlējās izpētīt šo notikumu līdz pašiem pamatiem. Berdišovs par politiku neinteresējas, viņa vārds nosedz visus grēkus un pārpratumus, kādi atradīsies vienmēr.

Tejatjevs nav pratis savlaicīgi iejaukties. Var jau

būt, ka nav to darījis tīšām un viņu vajadzēs atcelt. «Bet arestētie,» Olomovs nolēma, «tomēr būs jētiesā. Sargzaldātam pēc reglamenta vajadzēja šaut, viņu vainot nevar.»

Bižainais ķīnietītis sakārtoja kāršu galdiņu.

—       Jauku puišeli esmu nopircis! — Ivans priecājās.

—   Apķērīgs!

Ķīnietītis pieklājīgi uzsmaidīja visiem gluži vienādi.

—  Tātad Ķīnā vēl līdz šim laikam pārdod cilvēkus! Un, taisnību sakot, ne jau tur vien!

Ivana viesistabā skapju plauktos aiz stikla nestāvēja grāmatas, bet rūdas gabali un tīrradņi. Bija tādi tīrradņi, ka, paskatoties vien uz roboto, zeltaini brūno milzeni, neviļus radās cieņa pret namatēvu un vairs negribējās strīdēties ar viņu. Kā cietokšņa lielgabali, kas pavērsti no visām pusēm, uz Olomovu blenza izstādītie bagātības apliecinātāji.

—   Vispār impērijas likumu krājumā nav likumu, kas atbilstu patiesajiem apstākļiem Tālajos Austrumos, — spēlējot kārtis, ierunājās Barsukovs.

—   Jā, piemēram, kā lai rīkojas ar ķīniešiem! Ja tos pielīdzinātu ārzemniekiem, kas ieradušies apmesties uz laiku, tad vispār velns zina, kas tur iznāktu! — atsaucās Olomovs. — Bet mes pārdodam viņiem uz robežas iebraukšanas atļauju par vienu rubli! Un viss kārtībā!

—  Kā teātrī! — piebilda Berdišovs un aizsmēķēja cigāru.

—  Tātad šeit mēs vadāmies vai nu pēc precedenta, vai pēc policijas veselā saprāta, — Barsukovs turpināja.

—   Kādreiz valdīja uzskats, — klāstīja Olomovs, — ka Sibīrijā un Austrumos attīstīsies cilvēki ar veselīgiem uzskatiem un kļūs šeit turīgi. Bet kas iznācis? Ja Amerikā viss balstās uz reliģiju un ticība ir sabiedrības stūrakmens, tad pie mums šeit uzaugušajā paaudzē reliģiskās jūtas kļuvušas vājākas. Garīdzniekus gan aicina noturēt svētkalpojumus, baznīcas svētku dienās ļaužu pārpildītas, tomēr visi žēlojas, ka nav vairs tā, kā bijis … senāk tur … Es vairākkārt, Pjotr Kuzmič, pēc jūsu mājieniem esmu uztvēris, ka jūs mēģinājuma pēc gribētu atļaut pārceļotajiem lielāku brīvību. Te nu ir piemērs, viņi trīs gadus skaloja zeltu, nedodot par to

nekādas atskaites, bet viņu morālais līmenis krities. Vai gan šāda rīcība būtu iespējama, ja viņos būtu stipra kaut vai grēka apziņa, nemaz neprasot, lai viņi apzinātos noziegšanos pret likumu. Mēs gaidījām, ka no viņiem iznāks fermeri, bet viņi pametuši zemkopību novārtā un par fermeriem nav kļuvuši.

No rīta Berdišovs aizsūtīja uz Habarovsku telegrammu ģenerālgubernatoram.

Pēc trim dienām pienāca atbilde.

Ģenerālis lūdza Barsukovu rūpīgi visu noskaidrot un izlemt turpat uz vietas, uzskatot par iespējamu atbrīvot strādniekus un zelta meklētājus, kas strādājuši Berdišova zeltrūpnieku kompānijas labā. Tai pašā laikā Olomovs saņēma telegrammu, kurā ģenerālgubernators pateicās viņam par darbā parādīto centību.

*     * *

Gar bufeti ar kristāla un porcelāna traukiem skraidelēja sulaiņi. Šķindēja vīna glāzes un šķīvīši. Smagajos svečturos gaiši dega sveces.

Skladovskis bija saglabājis muižnieku biedrības namam visu spožumu, kāds tam bija, kad to gubernatora laikā uzcēla. Šodien te spēlēja kara jūrnieku pūtēju orķestris.

Ivans, sēdēdams atzveltnes krēslā, satvēris griezumiem izrotātos nobeicēta ozolkoka rokturus, piemiedza acis, raudzīdamies kaut kur tālumā.

—   Ko jūs vēl vēlaties, kungi! Šajā zemē ir tik daudz brīvības! Kādas gan attīstības jums vēl vajag? — ieskurbušais Olomovs atkal uzsāka savu parasto dziesmu. — Pārcelotājus atsūtīja, lai iesētu šeit labību, nevis lai prātotu diezin ko.'

Viņam tieši pretim sēdēja staltais, nosvērtais Vasilijs Kuzņecovs ar gaišajām, maigajām acīm. Viņš piesardzīgi, tomēr noteikti iebilda:

—  Zeltu gan saskalo daudz, bet tas gandrīz viss aiziet kontrabandistiem . ..

—  Es pats esmu pārdevis zeltu ķīniešiem, — pievienojās Berdišovs.

Vasja šodien labā omā. Saimniecības vadītāja salēja ar smaržām viņa mutautu. Dārgas smaržas! Pokpam un

Savoskam būtu ilgi jāložņā pa kalnu grēdām, lai varētu nopirkt tādu smaržu flakonu …

Viņš atcerējās, — Katja gaida viņu, Fedosejičs sācis strādāt skolā par sargu. Vecais turoties, pagaidām nedzerot. Vasilijs šodien bija nopircis tieši tādas pašas smaržas. -

—  Vai zināt, kungi, jūsu pops iekritis! Viņu tiesāšot garīgā tiesa! — Teļatjevs piepeši pastāstīja. — Pusotra gada ilgusi izmeklēšana.

—   Pelnījis! — noteica Olomovs. — Viņš mācījis zemniekus, lai nodarbojas ar zelta laupīšanu, un esot arī sludinājis sociālismu. Tagad šis pops izsprāgs no Pieamūras kā korķis.

Ieradās Nikolajevskā dzīvojošie amerikāņi: Torntons, bāls un pamaza auguma jauns vīrietis, un ļoti resnais Butsbijs.

—       Martin Vasiļjevič, iepazīsties! — uzsauca Ivans.

—   Mans draugs Vasilijs Jegoričs Kuzņecovs … Mednieks! Viņa tēvs lāci aiz kājām izvilcis no migas! Dēls kopā ar tēvu kājām atnākuši šurp cauri visai Sibīrijai.

—   Arī es esmu mednieks, — misters Butsbijs uzsita ar plaukstu pa Vasilija roku. — Esmu dzirdējis par jūsu tēvu! Viņš ir manu preču noņēmējs. Bet mēs jau esam pazīstami! Esiet sveicināts, Vasilij! Rīt jūsu draugs Aleksandrs aizbrauc ar šoneri uz Ameriku. Vai jūs to zināt?

Butsbija šaurajā sejā izspiedās resnie vaigi un zilās acis izskatījās izvalbītas. Viņš neieminējās par to, ka Vasilijs reiz pirms gadiem bija nopircis no viņa zirga grābekli.

Berdišovs pasūtīja veselu duci šampanieša pudeJu.

—  Jūs, Ivan Karpič, mērojat ar angļu mēriem! — Torntons pajokoja.

—   Jūsu tēvs ir Kon-drat-je-vičs! — jautri paraudzījies uz Vasiliju, sacīja Butsbijs un tad uzmeta skatienu Ivanam, it kā salīdzinot abus, Vasilijs viņam vairāk patika.

—  Martins nemaz negarlaikojas, pavisam aizmirsis savu Bostonu, — smējās Berdišovs. Viņš piecēlās un, izpletis rokas, piecirta kāju. — Mēs abi šeit iemācījāmies

dejot Kamčatkas astoņnieku. Tas, kurš kaut reizi dzēris Amūras ūdeni, no šejienes vairs neaizbrauks.

—   Jā gan! — ari Butsbijs uzlēca no krēsla un divreiz piecirta kāju, pēc tam viņi abi ar Berdišovu apskāvās.

—  Vasilijs ir atklājis bagātas atradnes! Par atklājēju! — Ivans uzsauca tostu.

—   Bet tur kaut kas esot noticis? — Butsbijs vaicāja.

—  Nepaguvām vēl atklāt, kad jau ieradās zelta skalotāji! — Kuzņecovs atbildēja.

—   Laupītāji! — paskaidroja Olomovs.

—   Habarovskas avīzē nodrukāts raksts, — sacīja Torntons, — Vasilijs Jegoričs Kuzņecovs, pārceļotāja dēls, atklājis Joti bagātas zelta atradnes. Parakstījies Korjagins.

—  Viņš ir students no Pēterburgas, vasarā bija atbraucis pie mums uz atradnēm.

Olomovam viss bija izslīdējis no rokām. Ar katru bridi it viss vairāk un vairāk sarežģījās. Tas pats Pēterburgas students, uz kuru krita lielas aizdomas, tagad atklāti iesūtījis rakstu avīzei. Un Olomovs palicis muļķos.

Barons izdod to avīzi sev par nelaimi.

—  Viņš ir Blagoveščenskas gubernatora brāļadēls, — paskaidroja Vasilijs.

«Tas nu ir par traku!» domāja Olomovs. «Pats ģenerālgubernators traucē policijai pildīt tās pienākumus. Šeit saimnieks ir Berdišovs, nevis mēs! Barons Korfs nekā nespēj un arī negrib darīt, viņš pats noslēpj visus Berdišova tumšos darījumus.

Zeltrūpnieks viņus visus izmantojis. Panācis noziedznieku atbrīvošanu, uzstājies kā tautas labdaris un aizstāvis. Korfs ir tuvredzīgs, pats sev rok bedri!»

Olomovs sen jau vairs neņēma kukuļus un godīgi pildīja savu augsto amatu. Viņam tagad vairs nebija izdevīgi smērēties, saņemot sīkas dāvanas. Šobrīd vajadzētu atmaskot noziedzniekus. Bet visi ir piekukuļoti! Palaiduši šitādu izdevību! Izgāzuši! Tik drošu lietu! Aiz bailēm, ka tad nebūs vēlamās attīstības, ka ierobežos rūpniekus. Tirgonim lielāka vara nekā policijai!

Nākamajā rītā pēc Vasilija pajūgā atbrauca Saņa Barabanovs. Viņš ienāca Berdišova pagalmā, tērpies rūtainās biksēs, ar platmali galvā.

—   Kur tad tu biji? — iesaucās Vasja.

—       Manas mantas jau ir uz kuģa. Brauksim pēc Timofeja un Sašas. Viņus atbrīvo.

Saņa ar Vasju visu ceļu jautri sarunājās.

Uradņiks Popovs izveda piesmēķētajā caurlaides istabā Timofeju. Siļins bija ļoti bāls, it kā viņam būtu nolaistas asinis. Šķidrā bārdele, uz nārām savēlusies, izskatījās kā pakulu vīšķītis.

—   Vasja! — viņš metas pie Kuzņecova.

—       Kur tad Aleksandrs? Kur Kuzņecovs? — Vasilijs jautāja uradņikam.

—   Ko jūs vēl gaidāt? — rupji atbildēja Popovs.

—  Ejiet projām!

—   Gaidām Aleksandru Kuzņecovu.

—   Par viņu pavēles nav … Nav ko gaidīt!

Zirgi skrēja tikpat jautri, Timotejs vārgi izjautāja par savējiem, bet Vasja sēdēja ļoti satriekts.

Berdišova pagalmā lielie, rudie suņi pieskrēja pie Timoteja un sāka viņu neuzticīgi apostīt.

—       Ivans spēj itin visu, — skaidroja Siļins, iedams iekšā mājā. — Viņš šiten it visus baro, apģērbj un apauj! Es daudz par to dzirdēju! Viņa priekšā muižnieki iet uz pirkstgaliem. Jo viņi šeit saņem tikai niecīgo kroņa devu, vairāk nekā.

—       Kam tu, puis, biedē mani? — teica Ivans, iznākdams no kabineta. — Ak tu, maita, par maz sutas tev sadevuši!

—   Sašu vēl neizlaida …

—   Puis, es jau visu uzzināju, — Ivans atbildēja.

—  Olomovs apgalvojis, ka Saša ir hunhūzs, bet tagad uzzinājuši, ka viņš bijis politiskais Ķīnā. Tas viņam nācis par labu. Ķīnai viņu neizdos, bet runā, ka pie mums piespriedīšot kādus divus gadus katorgas, bet, par ko, — to paši nezina . .. Neko darīt, puis; ķīnietim vajadzēs izciest sodu par visiem . ..

Ivans zināja, ka arī atradņu lieta nav vēl galīgi izlemta, ka uzradīsies vēl citi pretendenti, ģenerālgubernators dos padomu sadalīt zelta laukus.

—       Tad tu tomēr gribi vēl pūlēties Sašas dēļ? Pamēģini! Aizej pats pie viņiem. Saša ir tavs brālis — tev ir tiesības. Viņi tev atsacīs, bet tu nebaidies… Pat tad, ja viņi visu uzzinātu . . Nekā viņi nedarīs … Visi pazīst Ostrovska komēdijas, ir taču starp tirgoņiem tādi

stūrgalvīgi tiepšas, — ko tie iedomājas, to dara. Bet pagaidām mani neviens neaiztiks. Starp citu, puis, Vasja! Ja esi sācis tēlot šo lomu, tad tēlo līdz galam. Es atstāšu tevi tur par pārvaldnieku.

—   Bet es negribu …

—   Vasja! Ko tu runā! Tava sieva būs pārvaldnieka kundze! Kaut vai tālab vien es tavā vietā ar zobiem pārgrauztu visus mezglus!

Vasilijam ienāca prātā Katja, un viņš pasmaidīja.

—   Bet ne jau uz visiem laikiem .. .

—   Kas tā par runu — uz visiem laikiem. Tu vēl esi maziņš, ar laiku apdzīsi mani… To vietu es tev paredzēju tikai karjeras sākumam.

—   Tēvoc Ivan, kāds būs pārējo «siseņu» liktenis? Vajadzētu visus izpestīt. Tur atradnēs aizturēja tādu Zuti. Citādi es neuzņemšos pārvaldīšanu. Iznāks, ka esmu nodevis biedrus, vai tā nav? Sagrūs arī ticība un paļāvība uz tevi!

—   Ak, puis, tu esi tāds pats kā tavs tēvs. Saklapējis ķīniešus, viņš jau brauca projām, bet tad vēlreiz atgriezās pēc dūraiņiem.

—  Bez dūraiņiem mēs nosaldēsim rokas. Un bez dūraiņiem es to visu neuzņemšos!

—  Jā, tā šķiet, ka vajadzēs gan parūpēties! Ari slavas nostiprināšanai!

*     * *

Iepriekšējā dienā apriņķa priekšniekam bija pienācis no Habarovskas no ģenerālgubernatora vēl viens telegrāfisks rīkojums. Korfs pieprasīja izbeigt izmeklēšanu un arestētos atradņu organizatorus atbrīvot līdz turpmākiem rīkojumiem.

—  Telegramma šķiet tāda dīvaina. Acīm redzot, Korfam uznācis kāds untums, — sprieda Olomovs.

Viņš teica Skladovskim, ka ģenerālgubernators velti piekāpies kapitālistam. «Velns zina, kas notiek! Beigās godīgam policijas ierēdnim aizšķērso ceļu un piespiež pārtraukt izmeklēšanu!»

—   Korfs ir atkarīgs no Berdišova! — Olomovs īgni pateica.

—   Kāpēc tā? — Skladovskis izbijās.

Ari viņš bija atkarīgs. Kā gan citādi viņš varētu iztikt! Skladovskis varēja vienīgi vēlēties, lai Berdišovs ālrāk izbrauc no viņa apriņķa un paņem subsīdiju ostas un cietokšņa izbūves darbiem Vladivostokā, par kuriem sen jau runāja.

—   Putniņš uzlidojis par augstu, agrāk vajadzēja piežmiegt. To mēs esam palaiduši garām! — Olomovs sūrojās. — Tagad vairs nevar nekā darīt. Korfam vajadzīgi kapitālisti, un Berdišovs to nojauš!

Pieteica Berdišova atradņu pārvaldnieka ierašanos.

—   Es atbraucu pie jums ar pazemīgu lūgumu, jūsu ekselence un jūsu augstdzimtība, gribu aizlūgt par savu audžubrāli… — Vasilijs ierunājās.

—  Sakiet — vai jūsu tēvs patiešām bija prezidents? — Olomovs pēkšņi noprasīja.

—  Kāda tam šobrīd nozīme? — Skladovskis pārtrauca viņu. — Tēvs bijis aizbraucis pie dēla. Vai tā bija?

—  Tieši tā bija, jūsu …

—  Tur bija milzum daudz zelta meklētāju. Kuzņecovs ir pazīstama personība.

—  Sākās ar to, ka visi arvien griezās pie viņa, lai izšķir strīdus, — Vasilijs piebilda.

—   Un paši sāka pa jokam dēvēt viņu par prezidentu. Varbūt pat sapulce notika? — Tie visi ir sīkumi, nieks! No kaut kā tāda līdz demokrātiskai iekārtai vēl loti tālu … Vai zelta lauki jums jau nosprausti ar stieņiem?

—   Kā gan citādi… Berdišovam tagad pieder visa bijusī Kuzņecova puse. Un tagad taču tur skalo zeltu policija …

—  Kā tad policija tur skalo? — Olomovs palēcās uz krēsla.

—  Bet jūsu brāli mēs pagaidām nevaram atbrīvot,— Skladovskis pateica.

Olomovs domāja, ka tad, ja Saša un Bute ir viena un tā pati persona, no viņa vismaz uzzinās, kur palicis slepenais ziņotājs. Un tad varētu sākt visu no gala. Tikai žēl, ka vajadzēs iejaukt žandarmēriju!

—   Mēs zinām, ka viņš ir politiskais noziedznieks, lai gan darbojies nevis pret mūsu valdnieku, bet pret bogdihanu, viņš piedalījies revolucionārā kustībā, — sacīja Olomovs. — Varbūt viņam būs kāds laiks jāpavada aiz restēm …

—  Bet Ķīnas politika taču nav mūsējā! — iebilda Vasilijs.

Viņš atvadījās un devās pie Barsukova. Tas centās viņu nomierināt, pateikdams, ka Sašu tikai formāli aizturēs vēl kādu laiku un tad atbrīvos, bet aizrunāt par viņu un gaidīt nevajag.

—   Ko tad lai iesāku?

—   Man šķiet, ka Olomovam vienkārši ir neērti tā uzreiz atsaukt visus savus apvainojumus un viņš izliekas, ka nepakļaujas Berdišovam. Ar laiku viss nomierināsies un aizmirsīsies. Varbūt Olomovs pats baidās, ja te iejaukta politika …

*     * *

Rāma rudens diena. Sopkas jau gluži nodzeltējušas, un pa augsto kalngalu viscaur gar pilsētu gaišo nokrāsu vidū vēl košāk melnēja ciedrāji.

Starp zemnīcām un būdām, ko pilsētas trūcīgie iedzīvotāji izrakuši un sacēluši, uz zārdiem un zem nojumēm tiek žāvēta jukola.

Uz kāršu žoga izklāts tīkls, it kā krastā būtu iekārtots ketlašu slazds, un atkal viss sakņu dārzs ar rudenī uzraktajām dobēm izskatās kā izvilkts no Amūras. Vietvietām pie stiebriem vēl palikušas sausu pupu pākstis. Vatniekos tērpušās sievas ar lāpstām steidz norakt kartupeļus. Kādā lielā sakņu dārzā divi arestanti halatos, uz kuriem uzkrāsoti dūži, ar rokām rauš kartupeļus ķerrā.

«Tuvumā nemaz neizskatās pēc pilsētas!» domā Vasilijs. «Tik daudz krāmu! Bet tik skaista vieta!» Pat sirds sāpēja par to, kā pie viņa dzimtās Amūras, pie pašas ieejas okeānā nav nevienas īstas pilsētas: «To varētu uzcelt tieši šajā augstajā krastā!»

Amerikāņiem piederēja gara koka ēka, apšūta skujainā rakstā ar dēlīšiem un nokrāsota zaļā krāsā. Pagalmā zem nojumēm stāvēja kastes ar arkliem, kas bija domāti nosūtišanai uz Blagoveščensku.

—  Tie nav mūsu firmas! — Torntons atzinās. — Mēs izpildām Mak-Kornika uzdevumu.

—   Iesim palūkoties, kā aizsūta uz Ameriku manas kažokādas, — Berdišovs aicināja. — Redzi, tur stāv

šoneris. Pašlaik tajā iekrauj ādas. Bet pašas labākās es sūtu ari citiem, nevis viņiem vien. Udrādas uz Ķīnu, ģenerāļu cepurēm. Tur ūdrādas tiek vērtētas augstāk par citām ādam. Arī viņiem es dodu pirmšķirīgu preci.

Butsbijs, ieraudzījis Vasiliju, satvēra viņu aiz pleciem un sapurināja.

—  Oho! Ļoti priecājos!

Viņš ieveda viesus tirgotavā un nosēdināja atzveltņu krēslos. Tur bija vinčesteri, revolveri, spēlējošās kastītes, vilnas un kokvilnas audumi, konservi, trauki un ādas, laivu takelāžas, zāģi un dažādi citi instrumenti, milzīgas ķīpas papīra un visādi apavi.

No preču pārpilnības tirgotavā izskatījās kā vecu egļu biezoknī.

—   Cik gan daudz zvērādu esmu atstiepis uz šo tirgotavu! — noteica Ivans, smēķēdams cigāru. Viņš sēdēja, atgāzies mīkstā un dziļā atzveltnes krēslā, kuru daudzie apmeklētāji jau bija izsēdējuši cauru. — Lūk, šī ir tā slepenā tirgotava, no kuras nāca vadmala ar ieaustām žirafēm. Un tur stāv kuģis, — mazliet pacēlies, Ivans pamāja ar cigāru pa kotedžas logu ar krāsaina stikla rūtīm uz blāvo upi, — tas šorīt pienāca no Amerikas un atvedis preces. Pa ziemu šie visu izpārdos, piebāzīs maisus pilnum pilnus ar zvērādām un aizsūtīs uz savu Ameriku. Bet vietējie tirgoņi izvadās preces pa visu Amūras novadu. Tāpat arī visādus grabuļus… Mēs goldus apdzirdām ar viņu atvesto spirtu!

Butsbijs, kā likās, bija pieradis pie Berdišova zobošanās. Ivans brauca uz šo veikalu jau tad, kad vēl bija jauns un nabadzīgs, un arī tolaik mēdza tāpat pazoboties. Butsbijs vienmēr bija pret viņu laipns. Viņš nemainīja savu izturēšanos arī pēc tam, kad Ivans aizbrauca uz Kaliforniju, neizmantojot neviena ārzemnieku paziņas pakalpojumus. Tur Ivans sabija diezgan ilgi, ātri «aptvēra» valodu un jau sarunājās itin veikli. Butsbijs sajuta, ka šis bijušais zvērādu piegādātājs apdzen viņu. Ivanam jau tolaik piederēja dažas zelta raktuves. Un kādreiz Butsbijs bija šaubījies, vai Berdišovs spēs sacensties ar bagātajām, tirdzniecībā daudz, pieredzējušajām firmām.

Pa atvērtajām durvīm varēja redzēt, ka blakus istabā

Torntons jau klabina skaitāmos kauliņus. Uzsitis Butsbījam uz pleca, Ivans iegāja pie Torntona.

Apsēdušies uz galda, abi skaļi sarunājās, jaucot krievu valodu ar angļu vārdiem. Saules staros bija redzams, ka tabakas dūmi lieliem mutuļiem ieveļas no kantora tirgotavā.

Kad Vasilijs Kuzņecovs to nemanīja, Butsbijs ļoti vērīgi noskatīja jaunekli. Viņu interesēja, kāds tad ir šis jaunais daudzsološais darbinieks. Ivans bija ļoti laipns pret jauno Kuzņecovu. «Tas nav bez iemesla. Jauns cilvēks! Vēl gluži jauns cilvēks!» Vecajam tirgotājam kļuva mazliet skumji.

Viņš pats bija aizbraucis uz diviem gadiem uz Bostonu, taču vajadzēja atgriezties, jo Butsbijs pārāk labi pazina šejienes apstākļus, tirgus un pircēju gaumes t mainīšanos. Pēdējos desmit gados bija šeit ieradušies

viņa tautieši, kas tirgojās ar arkliem, ecēšām un lauksaimniecības mašīnām. Arī Butsbijs šad un tad pārdeva arklus. Bet Amūras lejgalā zemkopība attīstījās vāji, turklāt vēl Sibīrijā zemnieki paši prata taisīt arklus, ko uz upes augšgalu aizgādāja ar barkasiem. Pēdējā laikā daudzas firmas atvēra savas filiāles novada dienvidos. Blagoveščenskā tirgojās Mak-Korniks. Tiklīdz upes lejgalā samazinājās iedzīvotāju skaits, Butsbija tirgotava sāka panīkt, Berdišovs tagad izvērta savus uzņēmumus, viņam piederēja zelta raktuves ar vairākiem tūkstošiem strādnieku, un no viņa atkarīgi bija, var teikt, vairāki desmit tūkstoši cilvēku. Pamazām bija noticis tas, ka Butsbijs, savu tautiešu un vācu tirgotāju konkurences novājināts, īstenībā kļuva atkarīgs no sava bijušā pircēja.

Ivans, tāpat kā senāk, piegādāja Butsbija tirgotavai kažokādas. Viņš izturējās tā, it kā viss būtu pa vecam.

Pēc, brauciena uz Parīzi Ivans pirmo reizi bija iegriezies tirgotavā. Viņš izskatījās tāds pats kā agrāk. Butsbijs atvēra galda atvilktni, iesvieda tajā naudas žūksnīti un pateicās Ivanam. Visi trīs izdzēra pa glāzītei ruma. Pēc tam viņi devās uz kuģi.

Pie kraujas gaidīja laiva. Vairāki važās ieslēgti arestanti un pavecāks kareivis ar šauteni rokās sēdēja un kaut ko gaidīja.

—   Piespied! … Viens-div'… Braši puiši! — sasarcis

priecājās Butsbijs. — Jūsu gados, — viņš sacīja Vasilijam, — arī es klaiņoju pa ostāmi Tikai ne šitādām … Un man bija tādi paši mati kā jums un tāds pats sārtums vaigos!

Arvien augstāks pacēlās Vasilija acu priekšā tumšais un noskrambātais, apdauzītais un sāls izēstais kuģa borts.

No šejienes skats uz pilsētu bija brīnišķīgs. Dažas lielākas ēkas, kalni, meži, milzīgā, kā jūras līcis platā upe, zilais apvārsnis aiz upes grīvas, uz klintīm baltie cietokšņa forti — tas viss Vasjam ļoti patika, viņš jūsmoja kā bērnībā un jutās kā mazs puišelis.

Pār divmastu kuģa nodarvotajiem sāniem slīdēja viļņu atspīdumi, kas izskatījās kā plaisas stiklā. Rudmataini matroži ar vaigu bārdām, beretēm galvā un nažiem aiz jostām, turēdami zobos īsas pīpītes, vēla uz klāja milzīgas ādas ar biezu tauku kārtu.

Vasilijs uzkāpa uz klāja un ar prieku noraudzījās, kā piekrauj kuģa tilpnes. Kāds piedūra viņam pie pleca.

Butsbija tumšā, uztūkusi seja smaidīja.

—  Vai tas jūs interesē? Varbūt jūs gribētu braukt līdzi, tāpat kā Saņa?

Saņa Barabanovs noveda Vasiliju lejā parādīt savu kajīti. Viņš devās tālā jūras braucienā. Tēvs sūtīja viņu palūkoties dieva pasaulē. Saņa gribēja ari pamācīties, iepazīties ar mašīnām.

—  Un ja tu pieradīsi tur? Varbūt vairs neatgriezīsies? — Vasilijs noprasīja.

Saņa viltīgi iesmējās. Viņš spētu rīkoties ari tā. Bet tēvu viņš nepievils.

Viņa tēvs gatavojās atvērt lielu tirgotavu un bija nolēmis pārcelties uz Vladivostoku.

Vasja atgriezās krastā un paskatījās no augšas uz tālo tvaikoni. Viņam bija žēl un skumji, ka aizbrauc projām bērnības draugs Saņa.

—   Jā gan, jāprot tikai pieiet, tad var dabūt jebkuru atļauju, — sacīja Ivans.

Vasilijs nodomāja, ka par tādām bagātībām, kādas Ivans aizsūta turp, viņi, protams, ir pateicīgi un tāpēc uzņēma viņu kā viesi.

Taču Vasilijs netiecās nedz pēc bagātībām, nedz pēc neredzētajām zemēm. Viņš negribēja nokļūt citās ze

mēs, bet vēlējās jaunu dzīves iekārtu šajā novadā, kur pats bija jaunatnācējs, kur viņu bērnībā bija atveduši vecāki. Ne jau uz tālām zemēm jādodas laimi meklēt! Viņam jādodas palīgā Timofejam. Mājās gaida tēvs, māte, Katja… «Bet kā lai nokāpjam no kuģa bez Sašas?»

… Uz sopku virsotnēm jau gulēja sniegs. Urajskā gan vēl ir silts. «Kazakevičs» nosvilpa, atejot uz Habarovsku. Projām aizbrauca visa priekšniecība, kas bija vadījusi zelta laupītāju izklīdināšanu.

Barsukovs bija atnācis pie Ivana Karpiča atvadīties. Viņš pateica, ka par Sašas lietu ziņos pašam ģenerālgubernatoram.

Iepriekšējā vakarā Vasilijs bija Barsukovu pavadījis.

—       Mans tēvs nav lasījis grāmatas par sociālismu, bet kaut kādā veidā nonācis līdz tam pats, — stāstīja Vasilijs. — Mūsu mājās par to runāja jau bērnībā. Kad mēs tēvam pastāstījām mūsdienu uzskatus, viņš nemaz nebrīnījās, it kā tos jau pazītu … Un, raugoties uz viņu, man likās, ka pastāv tāda kā meklējumu saskanēšana. Tāpēc daži vienkāršie cilvēki, tādi kā mans tēvs, jo ātri saprot, ko revolucionāri grib sasniegt.

—       Jā. Sabiedrības attīstībā ir zināma likumsakarība, — atbildēja Barsukovš.

—  Mēs arī par to tikām runājuši.

—   Vai jūs sarakstīsities ar jūsu biedru?

—      Jā, mēs solījāmies neizlaist viens otru no redzes loka. Tagad viņš ir Habarovskā.

*     * *

Timotejs un Vasilijs veda ratos jaunos dzirnakmeņus, kad pie viņiem pienāca kāds vīrs. Pēc bārdas un izskata viņš bija nospriedis, ka Timofejs ir vecticībnieks.

—  Nē, es esmu pareizticīgais! — Timofejs atbildēja.

—       Nekādi nevaru atrast savējos… Mēs esam te caurbraucot…

—   Uz kurieni?

—   Uz Ameriku.

—       Kādēļ tad jūs šiten atkūlāties? Kas jums pateica? Kā jūs atradāt ceļu?

—   No šejienes mūs vedis tvaikonis! Dzīvojām Krievijā, pārcēlāmies uz Sibīriju, bet mani brāļi no vecajām vietām kopā ar poļiem aizbrauca uz Ameriku. Atsūtīja man naudu un pasi. Raksta, ka tur neesot apspiešanas — mūsu ticībai lielāka brīvība …

—   Vai Krievzemes žēl nebūs? — Timofejs pavaicāja.

—   Apnicis te mocīties! Lai ko tu darītu, vienmēr esi vainīgs! Bet tur ir brīvība!

—   Nū-ū! — Timofejs pēkšņi iezvēla zirgam ar pātagu, un rati ar dzirnakmeņiem sakustējās un aizripoja, dārdot pār dziļajām grambām un sakaltušajām dubļu pikām. — Nū-ū! Maita! Vecās ticības dēļ viņš grib uz svešu zemi doties! Pamēģini dzīvot šiten pat… Ir gan vazaņķi tie vecticībnieki… Un priekšniecība viņiem it visu atļauj … gan jau kāds rūpējas par viņu pārcelšanos tur uz dzīvi. Dažu labu nosūta uz Ameriku, bet dažu par tukšu runāšanu vien — uz katorgu.

—   Vai Amerikā cilvēki ir skaisti? — vaicāja Vasjam saimniecības vadītājas meita, jauniņa, kristita burjatiete, tērpusies krievu sarafānā.

—   Ir skaisti, — viņš atbildēja, neviļus priecādamies par viņas vērīgajām, melnajām acīm, — bet ir arī melni kā čuguns!

Vasja saprata, ka viņš neapskauž Saņu. Viņam uz Ameriku doties negribējās.

«Tēvs atmodinājis manī citas alkas!» viņš nodomāja, atgriežoties mājup kopa ar Timofeju ar pēdējo tirgotāju velkoni. Visos darbos vajadzēja palīdzēt komandai, gan stāvēt ar kārti rokās, sargājot bortus no ūdenī peldošajiem kokiem, gan piestātnēs sacirst un iekraut malku.

Vasjam atausa atmiņā, kā reiz Katja, klausoties Korjagina runas, piekrizdama klanīja galvu nevis uz leju, bet augšup, it kā viņu kāds raustītu aiz pavadas un viņa par to ļoti brīnītos.

Bet Iļja toreiz sēdēja ļoti apmierināts, vērīgi klausīdamies, un viņa seja likās ļoti cienīga, viņš bija salicis rokas uz vēdera un sēdēja savā iemīļotajā pozā, saliecis vienu kāju zem sola, bet otru izstiepis uz priekšu.

Uz svētkiem sabrauks baznīcā bijušie zelta «laupītāji», un vajadzēs sadalīt atvestos zelta maisiņus, viņu pēdējo ieguvumu atradnēs, viņu nesasniegtās cerības

un neiegūto bagātību, atdot visu, lai aiznes krodziniekiem, tirgotājiem un kontrabandistiem, bet no atradnēm viss būtu aizplūdis zelta kaudzēs pagrabos.

Pēc tam vajadzēs atstrādāt Ivanam Karpičam.

Vēlāk Vasilijs atcerējās, ko Katja pateica viņa mātei: «Kad satiku Vasju pirmoreiz, — pabrīnījos. Es vienmēr domāju, ka visi ir dzērāji. Es no pašas bērnības dzīvoju dzērāju vidū, tie rupji lamājās un dzēra. Bet Vasja togad pārvērta manu dzīvi un pievērsa uzmanību citam.»

Pavasarī gubernators izskatīja zemnieku sarakstu, kas bija izraudzīti piedalīties rudens izstādē. Viņš ataicināja Barsukovu un laipni aizrādīja viņam:

—    Pjotr Kuzmič, jūs uzņēmāt sarakstā permieti Kuzņecovu, lai viņš piedalās lauksaimniecības izstādē ar graudiem?

—  Jā, Andrej Nikolajevič …

—    Bet viņš taču … Nu viņš … taču ir … neuzticams? — gubernators jautājoši uzlūkoja Barsukovu.

—    Uzdrošinos jums apgalvot, ka Kuzņecovs ir visgodīgākais cilvēks. Viņa tīrums kļuvis it kā simbols.

—   Jā, jā … «Jegora bikses…» — nomurmināja gubernators.

—    Jā, viņš ir viens no pirmajiem pārceļotajiem šeit, viens no priekšzīmīgākajiem … — Barsukovs sāka stāstīt it visu, ko zināja par Kuzņecovu.

Gubernators noklausījās.

—    Pjotr Kuzmič, mēs nedrīkstam izbīdīt par paraugu personu, kura zināmā mērā saistīta ar noziedznieku pasauli. Viņš bijis ievēlēts par prezidentu, tas ir, par atamanu, un viņa tuvinieki ir sēdējuši cietumā.

—   Bet tā bija kļūda. Tie ir tautas veselīgie spēki. Dodiet viņiem iespēju, un viņi jums kalnus gāzīs. Bet viņiem rokas saistītas!

Gubernatoram nepatika tāds izteiciens: «Rokas saistītas.»

—    Vienosimies par kompromisu. Lai izstādē ar visiem rādītāju skaitļiem un viņu saimniecības ražojumiem piedalās Kuzņecova jaunākais brālis Fjodors Kondratjevičs.

Pjotram Kuzmičam tas ļoti nepatika. Bet viņš negribēja strīdēties ar gubernatoru un tādēļ bija ar mieru. «Vispār Korfs varēja nemaz neprasīt manu piekrišanu!» Barsukovs nodomāja. «Kā es tagad lai skatos Kuzņecoviem acīs? Es taču Jegoru pazīstu tik ļoti sen… Viņš tikai sasniedza vai mēģināja sasniegt to, par ko mēs visi sapņojam. Taču mēs to nedrīkstam! … Bet viņš uzdrīkstējās! Nodot viņu — tas ir tikpat kā nodot sevi!» Barsukovs bija uzkliedzis pārceļotājiem tolaik, kad viņi ieradās šeit uz plostiem. Viņš to darīja aiz pārliecības, jo citas izejas nebija. Barsukovam radās nepatika pret jauno ģenerālgubernatoru. Sie godīgie, kārtīgie, bet sausie ierēdņi, kuri sākumā šķiet iecietīgi, vēlāk izrādās formālisti un burta kalpi. Tā arī Korfs sākumā savaldzināja ar savu uzmanību un nopietnību.

Barsukovs nolēma, ka šoreiz tomēr nepiekāpsies. «Vajadzēs man, tāpat kā Jegoram, atgriezties pie barona pēc dūraiņiem. Vai nu izstādē piedalīsies Kuzņecovs un vispār visi uraļskieši un tambovieši pēc savu saimniecību rādītājiem par govīm, par graudiem, kartupeļiem, zvērādām, nevis pēc kaut kādiem dosjē, neatkarīgi no tā, vai viņi atradnēs klausījušies vai nav klausījušies kādu no runātājiem, — vai arī es aiziešu! Braukšu projām! Diezgan! Aizbraukšu nodzīvot savu mūžu līdz beigām dzimtajā pusē, Baikāla krastos!»

27

Kādreiz ziemā Uraļskā apstājās vezumu rinda. Tas notika uz pavasara pusi, laiks bija ļoti vējains. Putināja sauss, graudains sniegs. Cilvēki bija izsaluši caur un cauri.

Pasta māja, kas atradās patālu no sādžas, bija pārpildīta.

Vienīgo caurbraucējiem paredzēto istabu bija atdevuši sievietēm. Arī pasta puišu un vedēju istabā visiem vietas nepietika. Krēslā braucēji devās uz sādžu meklēt pajumti pie paziņām. Viņiem līdzi aizgāja arī divi no caurbraucējiem pasažieriem, abi tērpušies šineļos un virs tiem uzvilkuši smagus aitādu kažokus.

Arī pārējie pasažieri devās uz sādžu.

—       Stāsta, ka šajā sādžā visi ir ļauni un nevienu nelaižot iekšā pārnakšņot? — viens no pasažieriem ar ūdrādas cepuri galvā vaicāja.

Viņam neviens neatbildēja. Abi jaunie, šineļos un kažokos tērptie virsnieki pieklauvēja pie vienas mājas durvīm, pie otras, tad pie trešās. Patiešām, neviens nebija ar mieru dot naktsmājas.

—       Ejiet tur, uz to augsto māju, — norādīja izstīdzējis, vatniekā tērpies vedējs. Viņš bija kažoku atstājis pasta stacijā un gāja ar pātagu rokā, pa brīžam uzsizdams ar pātagas kātu sev pa velteņiem.

Pa lielās mājas vārtiem iznāca Duņa Bormotova. Viņai blakus nostājās slaids pusaudzis.

Jaunie cilvēki apstājās.

—   Vai jūs esat šīs mājas saimniece?

—   Jā gan, esmu saimniece. Sveicināti!

—   Kāds jauks zēns!

—   Saimniec, vai var pie jums pārnakšņot?

—       Es neļauju! — Duņa atbildēja. — Man pašai cilvēku pilna istaba.

—       Tik liela māja, bet mums nav kur pārgulēt nakti. Saimniec, mēs labi samaksāsim… Mums nav kur palikt.

—       Jums taču teica, ka nevar! — parupji pārtrauca Seņa un pieķērās mātei pie piedurknēs, un viņi abi aizgāja uz uguntiņas pusi, kas aiz kupenām spīdēja kādas citas lielas mājas logā.

—   Ir gan stāvoklis! Kas te par cilvēkiem!

—       Droši vien vecticībnieki. Baidās, ka apgānīsim viņu traukus.

—       Vajadzēja klausīt ļaudis, kas deva padomu UraJskā neiegriezties.

Jaunie cilvēki devās atpakaļ. Bars braucēju bija nostājies pie vecās Berdišova ziemas mītnes un sarunājās ar Savosku.

—       Varbūt šeit varētu apmesties? — ar vācu valodas pieskaņu pavaicāja pasažieris kažokā un tūbas zābakos.

—       Nevar, — Savoska atbildēja. — Ejiet pie sādžas vecākā.

—   Kur tas ir?

—   Tepat blakus mājā.

Visi piegāja pie vecākā mājas. Pretim iznāca Nikolajs Paks ar kokardi pie cepures.

—   Ko jums vajag?

—       Vai tu esi vecākais? — vīrs ar ūdrādas cepuri galvā piegāja viņam klāt.

—   Jā, es esmu vecākais. Un kas tu esi?

—   Mēs esam caurbraucēji.

—   Ejiet uz caurbraucēju istabu!

—   Tā kā bāztin piebāzta pilna cilvēku.

Pakam bija augstas krūtis. Zem neaizpogāta puskažociņa redzēja kreklu. Viņa platie žokļi bija tik cieši sakniebti, it kā viņš būtu ar zobiem iekodies gaļas gabalā un turētu to ciet. Viņš caur zobiem izspieda:

—   Vai pie Avdotjas Bormotovas bijāt?

—   Bijām. Viņa aizdzina.

—       Jā, tas ir tiesa. Viņa dzen projām, — likās, ka Paks pasmīn. Viņš novilka sev uz pieres cepuri ar kokardi un sāka berzēt ar plauktu īsi apcirpto pakausi, it kā gribēdams to sasildīt. — Vai pie Kuzņecoviem bijāt?

—   Bijām. Viņiem vectētiņš uz nāves cisām.

—   Jā, patiešām. Vectētiņš saslimis!

—   Un kā ir pie tevis?

—   Man ir bērneļi.

—   Cik tad viņu ir? Vai tad istaba tik pilna?

—   Pilna.

—       Kur tad lai mēs ejam? Iekārto kaut kur. Mēs ar visu būsim mierā.

—       Meklējiet paši! — Paks atbildēja. — Man telpu nav.

Viņš kaut kur aizgāja. Cilvēku pūlītis, kuram nebija pajumtes, vilkās nopakaļ. Daži bija sašutuši. Paks lauzās pret vēju, neaizpogājis krūtis, kā piedzēries zvejnieks jūrā.

Ap viņu viļņoja sniega brāzmas. Izskatījās, ka putenis sašķīst pret viņa augstajām krūtīm, un cilvēkiem šķita, ka, aiz viņa ejot, visiem ir siltāk.

Paks ielūkojās Savoskas miteklī un kaut ko pajautāja svešā valodā.

—       Mēs pacienāsim viņu! — kāds no pūļa ieteicās.

—   Kā pieklājas. Samaksāsim!

—       Jūsu cienasta nevajag! Es pats pacienāšu jūs! — Savoska attrauca.

—       Kālab tad tu tūdaj nebiji ar mieru mūs uzņemt, bet dzini meklēt naktsmājas pa visu sādžu, mums taču labāku nevajag, — virsnieks pārmeta viņam.

—       Es domāju, ka atradīsiet labāku vietu, — atbildēja Savoska.

—       Nāciet šurp! — uzsauca karavīrs šinelī savam biedram, kas bija palicis iepakaļ. — Kad nav kur pārgulēt, tad nav jāskatās uz higiēnu! Nav jāievēro arī pieklājības likumi! Neko darīt, iesim iekšā!

—       Vai tev kur gulēt nav? — noprasīja Savoska pienākušajam.

—   Jā-a …

—       Šī ir veca ziemas mītne, neviens te nedzīvo. Aizkursim krāsni, būs silti.

—   Lieliski! Ko tad vēl var vēlēties?

—       Nāc! — Savoska uzsita uz pleca kungam ar ūdrādas cepuri. Savoska tīšām izturējās parupji, tīksmi vērodams, kā šie tuklie kungi un kundzēni viebjas aiz nepatikas, bet visu pacieš.

Vedēji pasmējās, un visi kopā sagāja istabā. Savoska iededza lampu.

Caurbraucējiem ierādīja guļvietas uz nārām, bet vedēji paklāja savas siltās virsdrēbes uz grīdas. Istabā viss bija tīrs, pie griestiem karājas kaltētu sīpolu saišķi, vairākas sloksnes ļoti labas jukolas un kaut kādas ādiņas, smaržoja sakaltušo zāļu saišķīši.

—   Šeit taču ir lieliski!

—   Gut! — noteica vācietis.

Uz galda parādījās degvīns, skābēti gurķi un maize. Visi iedzēra. Pēc izsalšanās ceļā šāds cienasts visiem noderēja. Savoska noņēma milzīgu sloksni no griestiem pakārtās jukolas un veikli sagrieza.

—       Šeit pie manis ļaudis vienmēr apmetas! — viņš pamāja uz vedējiem.

—       Vai tiešām jums nav draugu šajā sādžā? — pavaicāja viņiem garais pēterburdzietis, noņemdams savu ūdrādas cepuri. — Jūs taču visi esat šejienieši?

—   Kā tad nav draugu. Ir gan!

—       Dīvaina sādža. Kāpēc tad jūs tūliņ nevedāt mūs šurp?

Bet neviens no vedējiem neatbildēja. Viņi sprieda

tāpat kā namatēvs: ja tūliņ būtu atveduši uz šejieni, tad kungi sarauktu degunu. Sak, tur nebūs ne siltu vakariņu, ne karsta ūdens. Bet tagad, kad velti izstaigājušies pa sādžu, visi ir apmierināti. Citādi vēl sakliegtu virsū: vai jūs smejaties par mums, vai, nelieši?

—   Vai tu, vecais, šeit dzīvo? — vaicāja Blagoveščenskas tirgonis.

—  Vai šajā ziemas mītnē, vai? — tīšām lauzīdams izrunu, pārjautāja Savoska.

—   Jā.

—   Ne, man ir sava maza mājiņa. Es dzīvoju tur.

Iedzēra vēl degvīnu. Istabā kļuva karsti. Visi izģērbās un devās pie miera. Kāds no vedējiem jau saldi krāca. Savoska bija ieskurbis un teica Blagoveščenskas tirgonim, cieši turēdams viņa svārku pogu:

—   Vai zini, kāpēc šajā sādžā nelaiž iekšā pārnakšņot?

Visi sāka klausīties.

—  Zinām! — kāds no vedējiem samiegojies atsaucās. — Viņiem nepatīk, ka atgādina to, kas bijis.

—  Ak tad tāpēc! — izsaucās pēterburdzietis, kas jau bija apgūlies. — Tātad šī ir tā sādža, kurā bijusi republika?

—   Zināms! Neviens negrib par to runāt. Bet tie, kas atnāk, tūdaļ vaicā: «Vai tiesa, ka pie jums bija republika?», «Kur ir prezidents?», «Aizved mūs pie viņa pārnakšņot!». Un tūliņ dodas pie Jegora Kuzņecova. «Vai tu biji prezidents?» Bet kā viņam ir ap dūšu? Patīkami taču nav. Vai arī noprasa: «Vai tiesa, ka miljonārs Ivans Berdišovs ir no jūsu sādžas?», «Kādas tautības viņš ir? Vai vācietis? Vai tatārs? Runā, ka viņš esot giļaks, kristīts, nogalinājis kādu laupītāju?». Visādas šitādas blēņas. Zināms, neviens te negrib stāstīt par to republiku. Ko lai stāsta par to? Jegoru gandrīz nogalēja, viņam tā nebija nekāda izprieca! Vēl šobrīd viņš nav īsti vesels .. . Republika nebija vis šeit, bet lejāk, pie Uh upītes. Tagad tā pavisam izsīkusi un drīz vien tās vairs nebūs nemaz. Mūsu Jegors gājis tur un atradis, vai tu saproti, atradis zelta tīrradņus.

—   Nē-ē, tā nebija, — kāds no kakta pārtrauca Savosku. — Es gan zinu, kā viss noticis. Ne jau viņš pats. Esot spēlējis kārtis un nospēlējies… Tad kāds vecs

giļaks parādījis viņam vietu, kur senāk skalojuši zeltu …

—   Nu, tad stāsti tu! — apvainojies attrauca Savoska.

—  Tu, tēvoc, neklausies viņā, stāsti vien tālāk …

Vēl ilgi vajadzēja lūgt Savosku, lai viņš turpinātu:

—   Atradis, vai saproti, lielu tīrradni kā divas bērnu galviņas kopā! Es pats to redzēju. Un tūdaļ turp sāka plūst ļaudis. Kuzņecovs bija prezidents, Siļins — atamans. Tūdaļ uzrakstījuši lūgumu visaugstākajam, mūsu valdniekam caram, tas atļāvis divus gadus skalot, atrakstījis pateicību par zelta gabalu un pavēlējis, lai pēc trim gadiem atradnes nodod kronim, jo tā taču valsts zeme. Bet vēlāk pārdomājuši, un tagad tur ir Berdišovs. Viņš tagad ir bagāts, pašam sava banka, tvaikoņi, tirgojas pa visu pasauli!

—   Kura šeit ir Berdišova māja? Vai sen jau viņš no jums aizgāja?

Šis bija tieši tas jautājums, uz kuru Savoska arvien atbildēja ar lielu patiku. Tādēļ viņš apklusa un sāka iesmēķēt apdzisušo pīpi. Viņš ilgi sēca un pakšķināja savu pīpi.

—  Vai tiešām Berdišovs ir no šīs sādžas? — vēlreiz jautāja pēterburdzietis.

—   Jā. Lūk, tieši šī pati ir viņa bijusī māja! — tumsā noteica kāds, pēc balss spriežot, pavecāks vīrs.

—   To šis pareizi pateica, — Savoska pamāja ar pīpi uz kakta pusi. — Šī te ir Pieamūras pirmā māja. Pats pirmais krievs, kas šurp atbrauca, bija Vaņa. Viņš apprecēja goldieti, mana brāļa Grigorija meitu. Šinī pašā ziemas mītnē viņi abi dzīvoja.

—   Vai tagad viņš kādreiz vēl atbrauc šurp?

—   Kā gan ne. Noteikti atbrauc. Viņš neļauj nojaukt šo ziemas mītni, pavēlēja šad un tur iekurt krāsni un ielaist te pārnakšņot, kad cilvēkiem nav kur palikt. Viņš ir labs …

Visi atsaucās ar paklusiem smiekliem.

•— Tīģeris! — noteica pavecais vedējs.

—   Zināms, ka tīģeris.

—   Nē. Zināms, sākumā bija tīģeris. Bet lācis necieš tīģeri, salauž to. Tīģeris ir lāga zvērs, bez iemesla cilvēku vis neaiztiek. Skaists zvērs. Vai esi kādreiz gulējis uz tīģerādas kopā ar sievišķi? Pamēģini! Velnu redzēsil

—  Bet Berdišovam šeit esot bijusi mīļākā, runā, ka viņš aizbraucis viņas dēļ.

—  To es nezinu! — Savoska atbildēja. — Šo būšanu es nepārzinu!

—  Un kur tagad ir tava brāļameita?

—   Pēterburgā, bagāta kundze. Viņas meita Taņa beigusi ģimnāziju ar zelta medaļu. Berdišovs tieši šiten dzīvoja. Vēlāk atbrauca pārceļotāji no Krievzemes, uzbūvēja baznīcu.

—  Vai atrada to, kurš bija gribējis nogalināt Kuzņecovu? — vaicāja balss no kakta.

—   Atrada.

—   Kas viņš bija?

—   Jegora dēls Vasja bija sastapis viņu taigā tai pašā rudenī. Taigā dzīvojuši hlisti. Tēvs un divi dēli. Un Vasja saticis taigā to puisi, kas šāvis uz Jegoru. Viņš arī pirms tam bija slepus ielavījies atradnēs, grozījies tur, kur skalojuši ķīnieši un vecticībnieki, un visu noklausījies. Vasja viņu izprašņājis. Un šis atbildējis: «Cilvēks ir mēsls, pretīgs neģēlis, jo vairāk cilvēku nogalina, jo labāk. Jāatstāj tikai šķīstie, kas mīlē dievu un dzīvo taisnu dzīvi. Visus pārējos nogalināt nav grēks!» To viņi sludinājuši. Bet Vasja nav nobijies no viņiem un krietni izrunājies ar tiem. Kurš ir bijis šāvējs, to Vasja pats uzminējis. Noprasījis, vai tu šāvi. Šis atbildējis — es. Sacījis, ka melot nevarot. Vasja palaidis viņu vaļā. Šauteni gan atņēmis … Bet šis pagājis sāņus un pēc tam no krūmiem šāvis uz Vasju no kaut kādas paštaisītas šautenes, tādas kā pistoles. Vasja ilgi trenkājis viņu pa taigu. Bet tad atradnes jau izdzenāja, viņam tur bija palikusi sieva, jauniņa un skaista, un viņš atgriezies. Jegors ir vislabākais cilvēks, pats iekopa tīrumus, pats atrada zeltu, atdeva to ļaudīm, neviens viņam nelika to darīt. Un kārtis viņš nekad nav spēlējis. To kāds muļķis izdomājis… Lai velns to parauj!

—   Nu, un tā skaistā, jaunā sieviete.. . Nekautrējies, pastāsti! Tā taču ir tā pati Iļjas atraitne? Mēs jau bijām dzirdējuši. Vai viņai bija romāns ar Berdišovu?

—  Kas par romānu! Ne velna nebija. Viņas vīru atradnēs nošāva.

—       Mēs pazinām Tļju! Kopā esam dzīrojuši. Bija pārgalvīgs puisis.

—       Viņu nonāvēja, bet atradnes paņēma Berdišovs! Kāds gan te romāns? Viņa Berdišovu nelaiž pat tuvumā . . .

Caurbraucēji tagad klusēja. Sarunu risināja vietējie iedzīvotāji.

—   Cik tev ir gadu, vecais? Tu taču sen jau dzīvo

šeit?

—   Droši vien simts. Jā, laikam gan simts.

—   Un cik tu vēl domā nodzīvot?

—       Gadus piecus vēl vajadzētu. Kas tur liels? Ir cilvēki, kas nodzīvo simt trīsdesmit gadus. Aizbraukšu vēl apskatīt dzelzceļu.

—   Vai tu degvīnu dzer?

—       Drusku dzeru. Es Neveļski atceros. Arī Muravjovu. Tāpat arī Vaņu, kad viņš vēl bija nabags. Atceros noionus, kā mēs karojām ar tiem, tad es vēl biju nekristīts. Visus notikumus atceros. Ilgi dzīvot arī nav labi, lūk, es stāstu kaut ko, bet ļaudis netic, domā, ka meloju. Par ko gan man jāmelo?

—   Un kā pie jums dzīvo Saša Kuzņecovs?

—   Labi.

—   Vai korejietis NikoLajs tagad ir stārasts?

—   Jā, viņš ir gan stārasls. Bet ar Sašu nesatiek.

—   Bet abi viņi labi cilvēki?

—       Zināms, vai tad viņi slikti, vai? Mums tagad daudz mācītu vīru. Katja visu laiku rakstīja Nataļjai vēstules, lūdzās, lai laiž trešo dēlu AJošu, to jaunāko, pie viņas uz Vladivostoku, sak, nodošot ģimnāzijā. Un tagad viņš mācās, būs izglītots. Katja viņu audzina. Ari Katjas pašas bērni mācās. Nezinu tikai, kur. Viņa bija atbraukusi, pateica vīra vecākiem, ka viņas dēls būšot kapteinis.

—   Vai viņiem pašiem sava māja Vladivostokā, vai?

—       Zināms. Kad gan Kuzņecovi dzīvojuši bez savas mājas? Kaut vai no klučiem, bet māju uzcels. Vai te koku mums trūkst, vai?

—   Kur tas dēls strādā?

—       Nezinu. Kaut kur pilsētā strādā. Tā nu iznāk, viens dēls ir zemnieks, otrs strādnieks, bet trešais izglītots.

—  Visas šķiras! — noteica pēterburdzietis.

—   Zināms. Kroņa ģimnāzijā. Un Katja atvērusi cepuru darbnīcu. Atradusi kādu pazīstamu japānieti, un abas kopā strādā. Katja jau atradnēs iemācījās cepurītes taisīt.

—  Tad jau viņai savs artelis?

—   Kā tad!

—  Vai viņas tēvs miris? Sen neesmu redzējis.

—   Nē-e! Nav vis miris, tikai aizgājis no skolas. Aizbrauca uz misionāru nometni pie jaunā popa. Šeit dzīvot viņš vairs nevarēja, nobiedēja skolas bērnus, kad piedzērās. Viņš nespēja vairs nociesties bez dzeršanas un aizgāja.

—  Un kas tur notika ar to popu, kādēļ viņu saklapēja?

—   Neatceros gan, ka tā būtu bijis! Aha! … Tā bija Duņa, tā pati, kas jūs aizdzina! Tas notika sen atpakaļ, vēl tajā gadā, kad Iļju nonāvēja. Viņa bija aizgājusi pie popa Aļošas uz grēksūdzi. Viņš biktēja viņu. Baznīcā bija daudz ļaužu. Piepeši viņa iezvēla popam tā pa purnu, ka tas novēlās zemē, visi skatās — šis guļ uz grīdas un neceļas, atsities ar galvu pret svētbildi. Visi sastinga aiz bailēm. Bet viņa, vai saproti, tūdaļ izgāja laukā no baznīcas, izjūdza no Vasjas Kuzņecova ragavām zirgu un aizjāja uz mājām. Kopš tā laika viņa nekad vairs neiet uz baznīcu. Bet pops Aļoša, atguvis samaņu, vaicā: «Vai te kas notika?» Viņam atbild: «Mēs nezinām, droši vien grēku sūdzētāja iezvēla tev pa mūli tāpēc, ka tu viņai kaut ko pateici.» Viņš it kā neatceroties. Izlikās. Petja viņam sacīja: «Tu laikam viņai palūdzi, un viņa tev iezvēla.»

Visi, kas bija istabā, sāka smieties locīdamies, arī Savoska pats smējās līdzi.

—   Nē, pops teica, ka viņa laikam būšot pārklausījusies kaut ko un viņai licies… Nekas jau neesot… gan būšot labi… Labi jau labi! Bet pašam — zila acs! … Bet Vaņas Berdišova meita ir skaista un izglītota. Es aizsūtīju viņai dāvanas, lai atceras Amūru! — pateica Savoska. — Viņa dzīvo Pēterburgā. Droši vien jau apprecējusies …

—   Bet kā dzīvo tā Avdotja? — gribēja zināt Blago-

veščenskas tirgonis. — Es domāju, ka tāda manta ilgi plauktā nestāv.

—  Manta laba! Vairāki jau mēģinājuši piebraukt.

—  Nu, un kas iznācis?

Visi ziņkārīgi apklusa.

—       Viens rotmistrs tā nolidoja no lieveņa, ka ievēlās kupenā. Otrs bija tirgotājs, tas centās pierunāt, apsolīja lielu naudu dot. Viņa aiztrieca to ratā! Duņa strādā tikpat kā vīrišķis. Prot medīt, spēj pat lāci nogalināt! Cērt kokus, sagādā malku! Zvejo zivis, dēlēns viņai jau prāvs, visur palīdz. Viņa pati prot it visu. Tāpat kā vīri… Nemaz nav kā sievišķis.

—       Un tomēr viņa nav vīrietis, bet gan sieviete. Kālab viņai būtu jādzīvo vienai, kad visapkārt tik daudz vīriešu, bet sievu pie Amūras liels trūkums …

—   Aizej, pamēģini! — Savoska ieteica.

—   Aiziešu ar! — balss ne visai pārliecināti atbildēja.

—       Bet Vasjas sieva gan greizsirdīga, negribēja šeit dzīvot. Aizveda savu vīru pavisam projām.

—   Un kā dzīvo Saša, tas Jegora dēls?

—       Viņš pārnāca mājās tai pašā gadā. Atnāca kājām pa ledu. Auksti bijis, bet viņš nācis. Nav bijis vainīgs, — tāpēc atbrīvots. Viņš ir ķīnietis, tikai slēpj to. Kas tur ko slēpt? Dzīvo savā mājā aiz upītes. Senāk arvien gribēja savu sievu sagraizīt gabalos, biedēja viņu, sak, es tev kaklu čiki-čiki. Bet pēc cietuma tagad vairs nebiedē.

—       Tu gan laikam visu mums sameloji, bet mēs klausāmies mutes atpletuši, — kāds ieteicās.

—       Ko? Es meloju? Vai gribi, es tevi tūliņ iztrenkšu laukā salā? Nāc šurp! Ej laukā! — sadusmojās Savoska. Viņš veikli pārlīda pāri mūrītim un satvēra vienu no vedējiem aiz apkakles.

—       Ko tu dari, vai prātu esi zaudējis? — tas izbijās.

—  Es guļu aizmidzis, bet viņš mani ķer ciet. Vēl taču nakts.

Visi sāka skaļi smieties, un smējās arī Savoska pats.

—       Smej ieties vien, es paņemšu šauteni un aiztrenkšu jūs visus pie velna, — viņš solījās, atgriezdamies savā vietā.

Sapratuši, ka večuks piedzēries un var pa īstam sagādāt nepatikšanas, visi apklusa.

—  Ķīnietis pārnāca pavisam nosalis, žēl bija skatī* ties. Nācis kājām! Re, cik pacietīgs. Bet dažs labs cits

ķīnietis šitādā salā pagalam būtu, beigts …

Palēnām visi aizmiga.

Tagad šķita, ka Savoska sarunājas pats ar sevi. Viņš gulēja un runāja gan krieviski, gan goldiski. Pēc tam apklusa. Viņš domāja. Ivans bija atbraucis pie Duņas vairākkārt, bija mēģinājis pierunāt, taču viņa nekad nejāva Ivanam pārkāpt pār savas mājas slieksni. «Godīga sieva!» domāja Savoska. Viņam gribējās vēl pateikt, ka brāļa mazmeitiņa Taņa beigusi ģimnāziju ar zelta medaļu. Grigorijam arī medaļa un viņai arī!

—   Bet man nekad ne velna nav bijis un nav. Bija jauniņa sieva, bet to nonāvēja! — Savoskam gribējās vēl runāt, bet visi jau gulēja, un krāsns sāka izdzist. Ziemas mītnē iestājās klusums, un arī uz ielas šajā saltajā naktī valdīja klusums.

—   Iļjam patika mocīt zirgus, — Savoska vēl izdzirda kādu sakām. Tātad vēl kāds nevarēja aizmigt. — Reiz es braucu savā nodabā un kaut ko domāju, pēkšņi redzu priekšā sniegā melnu kamolu, man pretī drāžas divi pūķi. Es tik tikko paguvu nogriezties no ceļa sniegā. Iļja traucās kā traks, sarāvis grožus, viņš plītēja zirgus, bet tie nāk kā divi pūķi, stāvus uz pakaļkājām saslējušies. Viņš tos plītē, bet zirgi nevar izrauties, grib izlēkt no aizjūga vai pacelties gaisā. Es paraudzījos — viņam groži ar dzelzīšiem sastiprināti, viss aizjūgs mirdzēt mirdz. Es ieguļos kupenā, bet mans zirgs vai galu dabūja aiz bailēm. Bet Iļja savējos sasita līdz asinīm. Lai gan mīlēja zirgus, bet arī mocīt tos viņam patika! Acim redzot, bija noskaities uz kādu un vārdos pateikt nespēja.

—   Iļja bija labs! — sacīja Savoska. — Viņš toreiz droši vien tikai jokoja, vai arī tev būs tā licies.

—   Es pēc tam sacīju savam zirgam: vai redzi, kāda dzīve pie laba saimnieka!

—   Vai tā ir taisnība, ka Avdotjai augot dēls no Ivana? — balss kaktā vaicāja.

—   Jāteic, ka nav taisnība.

—   Bet ir taču līdzīgs.

—   Kas par to, ka līdzīgs. Ivanam pašam purns līdzīgs nelaiķim Iļjam. Viņi abi bija vienādi.

—       Bet runā, ka Duņa toreiz neesot aizbraukusi līdz atradnēm. No kā tad viņai tas puika?

—       Nē, togad viņa aizbrauca. Pirmajā gadā gan, tad viņas atradnēs nebija. Tad viņai piedzima tas baltmatītis kā Vasja. Arī Pavjiks ir jauks puišelis. Tie visi no Iļjas. Bet ļaudis tikai mēles kulsta, melš niekus, nekā nezinādami!

—   Katrs kaut ko izdomā, lai tikai varētu aprunāt.

—       Bet runā, ka Ivans atbraucis pie viņas un raudājis.

—       Raudājis! — sašutis iesaucās vācietis. Viņš bija pamodies un klausījās, ko stāsta.

—   Runā, ka viņa izdzinusi Ivanu laukā.

—       Vai tad tīģeris nevar raudāt, ko? — noprasīja Savoska.

—       Sacījis viņai, ka esot bārenis, — turpināja pavecais vedējs, — sak, man neviena nav. Visu mūžu esmu mīlējis tevi. Kāpēc tad viņš pēc tam saslima?

—  To es nezinu! — atbildēja Savoska.

—       Runā, ka te pie jums esot šāvuši uz viņu Iļjas dēļ.

—   Nezinu. Var jau būt, ka šāvis kāds.

—       Runā, ka Petja Kuzņecovs ielaidis viņam lodi ribās.

—  Tagad jāguļ! — pateica Savoska.

Vecais vedējs bija iekarsis sarunā, miegs bija izdzenāts, un viņš vēl ilgi nevarēja nomierināties.

—       Kā tad Kuzņecovu izdziedināja? — vācietis vaicāja, nolēmis, ka nevajag turpināt namatēvam nepatīkamo sarunu.

—       Viņam izgrieza to lodi, — Savoska atbildēja.

—  Atbrauca no hospitāļa pēc Maksimova lūguma kara ārsts un lodi izņēma. Pēc tam Jegors atspirga.

—   Tikai labā roka vairs īsti neklausa.

—       Viņam bijis iekaisums. Sācis strutot plecs, jo izrādījās, ka lode nav bijusi vis parastā, bet ar krustiņu.

—   Ir gan neģēļi!

—       Šie negribot, ka taigā ieviešas grēks. Bet dakteris izvaicāja vecmāmuļu, kā viņa dzinusi to lodi laukā. Dakteris nosēdēja pie viņas ļoti ilgi un visu pierakstīja, ko vecmāmuļa stāstīja. Pēc tam pateica: «Vecomāt, lu esi varens dziednieks!» Tieši tā pateica! Un vai zini,

šurp atbrauca čehi, lai izraudzītu vietu, kur apmesties. Bet viņiem šeit nepatika. Vāciešiem gan patika.

—       Jā, esmu dzirdējis, — pateica vācietis, — ka pie Blagoveščenskas esot vācu kolonistu sādžas.

—   Vācieši tūdaļ aizņēma šeit vietu, — vedējs sacīja.

—       Tagad tālu aiziet no mājām nav atļauts, — pavēstīja Savoška. — Kas aiziet uz ilgāku laiku, to sāk turēt aizdomās. Tautu pieradina sēdēt uz paviļas, savā pagalmā vai zvejas vietā. Vari atrasties arī tīrumā. Vai uz krāsns!

—       Kādēļ tā? Var taču braukāt par vedēju! Auļo no viena ērgļa līdz nākamam!

—       Šobrīd tālos ceļos doties neļauj. Nedrīkst arī daudz domāt!

*     * *

No rīta Savoska sacepa visiem zivis. Galdā atkal bija degvīns.

—       Vasja tagad Vladivostokā… un Katja — saimniece! — brīnījās vedēji.

—       Cepuru darbnīca viņam, skaists cepure taisa! — stāstīja Paks, kas bija ienācis apjautāties, kā visi gulējuši.

—       Nu, būs jāiet iejūgt zirgus! — piecēlās izstīdzējušais vedējs.

—       Cik jāmaksā tev par naktsmājām un degvīnu? — vaicāja pēterburdzietis, uzlikdams savu ūdrādas cepuri.

—   Es samaksāšu par visiem. Te būs divdesmit pieci rubļi … par nostāstiem …

—   Vai tu esi bagāts?

—       Es vai? Jā, sava iztikšana ir, nedzīvoju no algas vien.

—       Arī es esmu bagāts. Znots miljonārs. Mums ir savas zelta raktuves! Ņem atpakaļ savu divdesmitpiecnieku, citādi paņemšu skrotis un sāli, ko ielaist tev dibenā, vai saproti! Vai es par naudu laižu pārgulēt ziemas mītnē? Tā ir Vaņas pirmā māja šeit…

—  Nu labi, neapvainojies. Paldies tev.

—       Nav par ko! Tas neko nemaksā! Ja atkal brauksiet šeit garām, iegriezieties! Bet, ja gadīsies pārnakšņot kādā citā mājā, kur ielaidīs, tad par republiku neizprašņājiet.

Aiz meža sāka skanēt baznīcas zvans.

—  Šodien taču svētdiena, — sacīja vācietis.

Pretim viņu pūlim, kas bija izstiepies melnā rindā uz iemītās taciņas, nāca Duņa un Tatjana, tērpušās samta kažociņos. Visi paklanījās abām sievietēm un, dodot ceļu, nokāpa no taciņas sniegā, daži pat cepures noņēma.

—  Skaista gan!

—   Un kas ir tā otra?

—   Bijušā prezidenta radiniece!

—       Ja vien Avdotja būtu jautrāka! Kopš vīrs aizgājis bojā, noslēgusies sevī, sastingusi kā akmens! — pateica izstīdzējušais vedējs, kas visu vakaru bija nogulējis un nebija dzirdējis Savoskas nostāstus. — Viņa savu laiku nolīksmojusi!

—  Tāda nenocietīsies … Gan jau kādu ielaidīs!

—       Kas to var zināt! — noteica maskavietis ar ūdrādas apkakli un melniem sariem apaugušiem vaigiem.

—  Ivans droši vien cerību nezaudē …

—       Kur nu vairs, nu jau viņiem par vēlu prātu zaudēt …

—       Bet, ja jūs redzētu, kāda kļuvusi Katja. īsta kundzene. Arvien jautra. Bet vīramāti un vīratēvu cienī. Kad atbrauc, tad nezina, kā izdabāt abiem.

—       Jā, vienīgi dievs zina, kas ar cilvēkiem var gadīties, — ierunājās pēterburdzietis, — bet mēs visi domājām, cik gan garlaicīga mūsu zemīte, cik vienmuļa un kāda neattīstīta tauta tajā …

—       Tā, kungi, domājat tikai jūs Pēterburgā, — iebilda jaunais virsnieks.

*     * *

Pavasarī, kad vairs nebija kupenu, likās, ka Uraļskas žogi kļuvuši augstāki, melnāki un nepieejamāki. Ilgajos gados koka stabi bija nomelnējuši. Tagad uzbūvēti jauni vārti, māju logiem un durvīm piesistas griezumiem rotātas apmales, kas nokrāsotas baltā krāsā. Uz palodzēm cauru gadu podos zied puķes. Pie istabām piebūvētas stikla verandas, un jaunajās mājās, ko pašlaik ceļ, paredzētas piecas, sešas un pat deviņas istabas.

Jegors soļoja aiz arkla, kurā bija iejūgts zirgu pāris.

Petja noraudzījās, kā tēvs tur arkla balstus, un domāja, kā viņš iemanījies padarīt it visu ar slimo roku.

Tēvs vēl staigā aiz arkla … Bet līdz Amūrai jau uzbūvēts dzelzceļš. Milzīgi garā dzelzceļa līnija stiepjas cauri visai Sibīrijai un sasniedz Amūras augšgalu. Cilvēki varēs atbraukt šurp divās nedēļās, nevajadzēs braukt divus gadus. Tirgoņi ar katru gadu uzpērk vairāk un vairāk zirgu.

—   Jaunie vīrieši itin visur pamet tīrumus, — sacīja Petja, kad abi ar tēvu gāja uz mājām.

Jegors ziemā bija apbedījis savu tēvu. Vectēva Kondrata kaps atradās uz augsta pakalna, no kura redzēja Amūru visā platumā, kā arī upes attekas, ezerus un salas.

Likās, ka līdz ar vectēva aiziešanu aiziet vecā dzīve.

—   Vai arī mēs ēdīsim pirkto maizi? — Jegors atbildēja. — 2ēl gan .. . Maize šeit izauga ļoti laba.

—   Mūsu druva būs Amūra, — atbildēja dēls.

—   Amūra ir mūsu māmuļa, — piekrita Jegors, — tā spēs mūs uzturēt!

Šodien zem Jegora jumta sapulcējusies visa dzimta. Atnācis Petja ar sievu un bērniem. Visi apsēdušies vecajā, lielajā istabā pie garā galda. Nataļja uzlikusi galdā milzīgu katlu ar kāpostu viru. Atbraucis arī Fedosejičs. Tepat ir Fjodors ar Tatjanu un viņu bērni. Paaudzies atradnēs par audžudēlu pieņemtais puisēns. Viņa melnās acis mīļi raugās uz Jegoru.

Jegora mazdēls — audžudēla Sašas puišelis, kas ļoti līdzīgs savam tēvam ķīnietim, atnācis pēc ābeces. Rudenī viņš sāks iet skolā. Saša jau māca viņam pazīt krievu burtus.

Uz zirga atjāja Duņa. Nolēkusi no tā, viņa ienāca istabā.

—   Nāc paēst kopā ar mums! — aicināja Nataļja.

•Jegors nodomāja, ka viņa dēls Vasja pašlaik klaiņā

kaut kur gar okeāna krastu, rok šurfus, meklējot zeltu, sudrabu, dzelzi, ogles. Tagad viņš pelna ļoti daudz. Bija atbraucis mājās. Viņam patika pasoļot aiz arkla. Katju šeit nomocīja greizsirdība, viņa nespēja te dzīvot. Fedosejičs gan mēģināja pierunāt viņu, bet Katja pameta tēvu, Vasilijs pameta veco māju un vecākus, un abi pārcēlās uz pilsētu.

Arumi garoja, to svaigās, miklās velēnas bija atsegtas saules stariem.

Kādreiz vectēvs Kondrats soļoja pa tīrumu ar sietu un skaitīja:

«Tētiņ, svētais Nikola, svētī sēklu, ko kaisu zemē!»

Jegors uzkliedza zirgiem, un tie aizvilka pa lauku gluži jaunu amerikāņu sējmašīnu.

Uz upes iedūcās velkonis, kas veda līdzi baržu ar pārceļotājiem. Vēl arvien no Krievijas nāca un nāca nabadzīgie zemnieki.

Tie ziņkārīgi vēroja piekrastes tīrumus. Pārceļotāji bija atbraukuši pa dzelzceļu no Amūras augšgala.

Jegors zināja, ka pasažieriem pilsētniekiem, kas brauca garām Urajskai lielajos tvaikoņos, sādža vienmēr liekas klusa un garlaicīga. Viņiem šķita, ka tajā nekas ievērības cienīgs nekad nav noticis.

Arī Jegors pats redzēja, ka dzīve šeit it kā pierimusi, jo tiek apspiesta. Bet viņš zināja, ka cilvēki norimuši tikai uz laiku. Viņš gaidīja, kad viņi atkal attapsies. Viņš bija ticējis tam jau savā jaunībā un tic vēl tagad. Izdarīt var visu, it viss ir cilvēka spēkos. Jegors arī pats daudz bija darījis, un citi cilvēki viņa acu priekšā tiecas uz labāku nākotni un neviena nebaidās. Jegoram loti gribējās nodzīvot līdz tam jaunajam laikam!

* * *

Nikolajs Pāvela d. Zadornovs LIELA AMūRA Romāns

Redaktore M. Priednteee. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore B. Dimanta.

Korektore L. Ozoliņa,

Nodota salikšanai 1972. g. 28. janvāri. Parakstīta iespiešanai 1972. g. 20. jūlijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 3, formāts 84X108/32. 15,28 fiz. iespiedi.; 25,67 uzsk. iespiedi.; 27,48 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 94 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25071/D-37G. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 58,

Content

Zadornovs Nikolajs Lielā Amūra-3

I DAĻA TUMSAS VARA

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

II DAĻA. KUZŅECOVA PUSE

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

26

27