Staļins Josifs

Sociālisma ekonomiskas problēmas PSR savienībā

J.Staļins

Sociālisma ekonomiskas problēmas PSR savienība

EKONOMISKAJOS JAUTĀJUMOS, KAS  SAISTĪTI AR 1951. GADA NOVEMBRA DISKUSIJU Es saņēmu visus dokumentus par ekonomisko diskusiju, kas notika sakarā ar politiskās ekonomijas mācības grāmatas projekta novērtēšanu. Tai skaitā saņēmu «Priekšlikumus par politiskās ekonomijas mācības grāmatas projekta uzlabošanu», «Priekšlikumus par kļūdu un neprecizitāšu novēršanu» projektā, «Izziņu par strīda jautājumiem». Par visiem šiem materiāliem, kā arī par mācīHas grāmatas projektu, uzskatu par vajadzīgu izteikt šādas piezīmes,

1.jautĀjums par ekonomisko likumu raksturu SOCIĀLISMA APSTĀKĻOS

Daži biedri noliedz zinātnes likumu, sevišķi politiskās ekonomijas likumu objektīvo raksturu sociālisma apstākļos, Viņi noliedz, ka politiskās ekonomijas likumi atspoguļo neatkarīgi no cilvēku gribas notiekošu procesu likumsakarības. Viņi uzskata, ka sakarā ar īpašo lomu, ko vēsture piešķīrusi Padomju valstij, Padomju valsts, tās vadītāji varot atcelt pastāvošos politiskās ekonomijas likumus, varot «izveidot» jaunus likumus, «radīt» jaunus likumus;

Šie biedri dziļi maldās. Viņi, kā redzams, sajauc zinātnes likumus, kas atspoguļo neatkarīgi no cilvēku gribas notiekošus objektīvus procesus dabā vai sabiedrībā, ar tiem, likumiem, kurus izdod valdības, kuri tiek radīti pēc cilvēku gribas un kuriem ir tikai juridisks spēks. Bet tos sajaukt nekādi nedrīkst.

Marksisms saprot zinātnes likumus — vienalga, vai runa ir par dabas zinātņu likumiem vai par politiskās ekonomijas likumiem, — kā neatkarīgi no cilvēku gribas notiekošu objektīvu procesu atspoguļojumu. Cilvēki var atklāt šos likumus, izzināt tos, izpētīt tos, ievērot tos savā darbībā, izmantot tos sabiedrības interesēs, bet viņi nevar tos grozīt vai atcelt. Vēl jo vairāk viņi nevar izveidot vai radīt jaunus zinātnes likumus.

Vai tas nozīmē, ka, piemēram, dabas likumu darbības rezultāti, dabas spēku darbības rezultāti vispār nav novēršami, ka dabas spēku graujošā darbība visur un vienmēr notiek ar stichisku, nepielūdzamu spēku, kas nepadodas cilvēku iedarbībai? Nē, nenozīmē. Ja izslēdzam astronomiskos, ģeoloģiskos un dažus citus analoģiskus procesus, kur cilvēki, ja viņi pat izzinājuši to attīstības likumus, tiešām ir bezspēcīgi iedarboties uz tiem, tad daudzos citos gadījumos cilvēki nebūt nav bezspēcīgi savās iespējās iedarboties uz dabas procesiem. Visos tādos gadījumos cilvēki, izzinājuši, dabas likumus, ievērojot tos un balstoties uz tiem, prasmīgi pielietojot un izmantojot tos, var ierobežot to darbības sfēru, dot graujošajiem dabas spēkiem citu virzienu, vērst graujošos dabas spēkus par labu sabiedrībai.

Ņemsim vienu no daudzajiem piemēriem,. Vissenākajā laikmetā lielu upju pārplūšanu, plūdus un sakarā ar to mājokļu un sējumu iznīcināšanu uzskatīja par nenovēršamu postu, pret kuru cilvēki bija bezspēcīgi. Tomēr ar laiku, attīstoties cilvēku zināšanām, kad cil

vēki iemācījās celt dambjus un hidrostacijas, kļuva iespējams novērst no sabiedrības plūdu postu, kas agrāk likās nenovēršams. Vēl vairāk, cilvēki iemācījās savaldīt graujošos dabas spēkus, kā saka, iegrožot tos, vērst ūdens spēku par labu sabiedrībai un izmantot to lauku apūdeņošanai, enerģijas iegūšanai.

Vai tas nozīmē, ka cilvēki līdz ar to bija atcēluši dabas likumus, zinātnes likumus, radījuši jaunus dabas likumus, jaunus zinātnes likumus? Nē, nenozīmē. Lieta tā, ka visa šī procedūra — ūdens graujošo spēku darbības novēršana un to izmantošana sabiedrības interesēs—notiek bez jebkādas zinātnes likumu pārkāpšanas, grozīšanas vai iznīcināšanas, bez jaunu zinātnes likumu radīšanas. Gluži otrādi, visa šī procedūra tiek realizēta, stingri pamatojoties uz dabas likumiem, uz zinātnes likumiem, jo dabas likumu kaut kāda pārkāpšana, vismazākā to pārkāpšana novestu tikai pie lietas dezorganizacijas, pie procedūras izjukšanas.

Tas pats jāsaka par ekonomiskās attīstības likumiem, par politiskās ekonomijas likumiem, — vienalga, vai runa ir par kapitālisma periodu vai par sociālisma periodu. Šeit, tāpat kā dabas zinātnēs, ekonomiskās attīstības likumi ir objektīvi likumi, kas atspoguļo neatkarīgi no cilvēku gribas notiekošus ekonomiskās attīstības procesus. Cilvēki var atklāt šos likumus, izzināt tos un, balstoties uz tiem, izmantot tos sabiedrības interesēs, dot citu virzienu dažu likumu graujošajai darbībai, ierobežot to darbības sfēru, dot iespēju izvērsties citiem likumiem, kas lauž sev ceļu, bet viņi nevar iznīcināt tos vai radīt jaunus ekonomiskos likumus.

Viena no politiskās ekonomijas īpatnībām ir tā, ka tās likumi atšķirībā no dabas zinātņu likumiem nav ilgstoši, ka tie, vismaz to lielākā daļa, darbojas noteiktā

vēstures periodā, pēc kam tie dod vietu jauniem likumiem. Taču tie, šie likumi, netiek iznīcināti, bet zaudē spēku, tāpēc ka ir jauni ekonomiskie apstākļi, un noiet no skatuves, lai dotu vietu jauniem likumiem, kurus nerada cilvēku griba, bet kuri rodas uz jauno ekonomisko apstākļu bāzes.

Atsaucas uz Engelsa «Anti-Diringu», uz viņa formulu par to, ka ar kapitālisma likvidāciju un ražošanas līdzekļu sabiedriskošanu cilvēki iegūs varu pār saviem ražošanas līdzekļiem, ka viņi iegūs brīvību no sabiedriski ekonomisko attiecību jūga, kļūs par savas sabiedriskās dzīves «kungiem». Engelss nosauc šo brīvību par «izzinātu nepieciešamību». Bet ko var nozīmēt «izzināta nepieciešamība»? Tā nozīmē, ka cilvēki, izzinājuši objektīvos likumus («nepieciešamību»), tos pilnīgi apzinīgi pielietos sabiedrības interesēs. Tieši tāpēc Engelss turpat saka, ka:

«Savas pašu sabiedriskās darbības likumus, kas līdz šim nostājās pret cilvēkiem kā sveši, pār viņiem valdoši dabas likumi, cilvēki pielietos pilnīgi lietpratīgi un tātad valdīs pār tiem.»

Kā redzams, Engelsa formula nebūt neliecina par labu tiem, kas domā, ka var iznīcināt sociālisma apstākļos pastāvošos ekonomiskos likumus un radīt jaunus. Gluži otrādi, tā prasa nevis iznīcināt, bet gan izzināt ekonomiskos likumus un prasmīgi tos pielietot,

Saka, ka ekonomiskajiem likumiem esot stichisks raksturs, ka šo likumu darbība esot nenovēršama, ka sabiedrība esot bezspēcīga to priekšā. Tas ir nepareizi. Tā ir likumu fetišizacija, sevis nodošana likumu verdzībā. Ir pierādīts, ka sabiedrība nav bezspēcīga likumu priekšā, ka sabiedrība, izzinājusi ekonomiskos likumus un balstīdamās uz tiem, var ierobežot to darbības sfēru, izmantot tos sabiedrības interesēs un «iegrožot» tos, kā

tas notiek attiecībā uz dabas spēkiem un to likumiem, kā tas notiek iepriekš minētajā piemērā par lielu upju pārplūšanu.

Atsaucas uz to, ka Padomju varai ir sociālisma uzcelšanā īpaša loma, kas it kā dodot tai iespēju iznīcināt pastāvošos ekonomiskās attīstības likumus un «izveidot» jaunus. Tas arī ir nepareizi.

Padomju varas īpašā loma izskaidrojama ar diviem apstākļiem: pirmkārt, ar to, ka Padomju varai vajadzēja nevis atvietot vienu ekspluatācijas formu ar citu formu, kā tas bija vecajās revolūcijās, bet gan likvidēt katru ekspluatāciju; otrkārt, ar to, ka tai bija jārada jaunas, sociālistiskas saimniecības formas, tā sakot, «tukšā vietā», jo mūsu zemē nebija nekādu gatavu sociālistiskās saimniecības dīgļu.

Šis uzdevums, bez šaubām, ir grūts un sarežģīts, un tam nav precedentu. Tomēr Padomju vara šo uzdevumu godam veica. Bet viņa to veica ne tāpēc, ka it kā būtu iznīcinājusi pastāvošos ekonomiskos likumus un «izveidojusi» jaunus, bet vienīgi tikai tāpēc, ka tā balstījās uz ekonomisko likumu par ražošanas attiecību obligātu atbilstību ražošanas spēku raksturam. Mūsu zemes ražošanas spēkiem, sevišķi rūpniecībā, bija sabiedrisks raksturs, bet īpašuma forma bija privāta, kapitālistiska. Balstīdamās uz ekonomisko likumu par ražošanas attiecību obligātu atbilstību ražošanas spēku raksturam», Padomju vara sabiedrisko ja ražošanas līdzekļus, padarīja tos par visas tautas īpašumu un ar to iznīcināja ekspluatācijas sistēmu, radīja sociālistiskas saimniecības formas. Ja šā likuma nebūtu un Padomju vara nebalstītos uz to, tad tā nebūtu varējusi veikt savu uzdevumu.

Ekonomiskais likums par ražošanas attiecību obligātu atbilstību ražošanas spēku raksturam jau sen lauž

sev ceļu kapitālistiskajās zemēs. Ja tas vēl nav izlauzis sev ceļu un nav izvērties, tad tas ir tāpēc, ka tam ļoti stipri pretojas savu laiku nodzīvojušie sabiedrības spēki. Te mēs sadūrāmies ar ekonomisko likumu otro īpatnību. Atšķirībā no dabas zinātņu likumiem, kur jauna likuma atklāšana un pielietošana norisinās vairāk vai mazāk gludi, ekonomiskajā laukā, atklājot un pielietojot jaunu likumu, kas skar savu laiku nodzīvojušo sabiedrības spēku intereses, rodas visstiprākā šo spēku pretestība. Tātad vajadzīgs spēks, sabiedrisks spēks, kas spēj pārvarēt šo pretestību. Šāds spēks bija mūsu zemē — tā bija strādnieku šķiras un zemniecības savienība, kuras pārstāv sabiedrības lielum lielo vairākumu. Šāda spēka vēl nav citās, kapitālistiskās zemēs. Te ir cēlonis tam, ka Padomju varai izdevās satriekt sabiedrības vecos spēkus un ekonomiskais likums par ražošanas attiecību obligātu atbilstību ražošanas spēku raksturam: pie mums ir pilnīgi izvērties.

Saka, ka nepieciešamība plānveidīgi (proporcionāli) attīstīt mūsu zemes tautas saimniecību dodot iespēju Padomju varai iznīcināt pastāvošos un radīt jaunus ekonomiskos likumus. Tas ir pavisam nepareizi. Nedrīkst sajaukt mūsu gada un piecgadu plānus ar tautas saimniecības plānveidīgas, proporcionālas attīstības objektivo ekonomisko likumu. Tautas saimniecības plānveidīgās attīstības likums radās kā pretsvars konkurences un ražošanas anarchijas likumam kapitālisma apstākļos. Tas radās uz ražošanas līdzekļu sabiedriskošanas bāzes pēc tam, kad konkurences un ražošanas anarchijas likums bija zaudējis spēku. Tas sāka darboties tāpēc, ka sociālistisko tautas saimniecību var vadīt, tikai pamatojoties uz tautas saimniecības plānveidīgās attīstības ekonomisko likumu. Tas nozīmē, ka tautas saimniecības plānveidīgās attīstības likums dod iespēju

mūsu plānošanas orgāniem pareizi plānot sabiedrisko ražošanu, Bet iespēju nedrīkst sajaukt ar īstenību. Tās ir divas dažādas lietas. Lai šo iespēju pārvērstu par īstenību, vajag izpētīt šo ekonomisko likumu, vajag to apgūt, vajag iemācīties to pilnīgi lietpratīgi pielietot, vajag sastādīt tādus plānus, kas pilnīgi atspoguļo šā likuma prasības. Nevar teikt, ka mūsu gada un piecgadu plāni pilnīgi atspoguļotu šā ekonomiskā likuma prasības.

Saka, ka daži ekonomiskie likumi, tai skaitā arī vērtības likums, kuri darbojas pie mums sociālisma apstākļos, esot uz plānsaimniecības pamata «pārveidoti» vai pat «radikālā veidā pārveidoti» likumi. Arī tas% ir nepareizi. Nevar «pārveidot» likumus, turklāt vēl «radikālā veidā». Ja tos var pārveidot, tad var arī iznīcināt, atvietojot ar citiem likumiem. Tēze par likumu «pārveidošanu» ir palieka no nepareizās formulas par likumu «iznīcināšanu» un «izveidošanu». Kaut gan formula par ekonomisko likumu pārveidošanu jau sen pie mums kļuvusi visai parasta, precizitātes interesēs no tās būs jāatsakās. Var ierobežot to vai citu ekonomisko likumu darbības sfēru, var novērst šo likumu graujošo darbību — protams, ja tāda ir, — bet nevar tos «pārveidot» vai «iznīcināt».

Tātad, kad runā par dabas spēku vai ekonomisko spēku «pakļaušanu», par «valdīšanu» pār tiem utt, tad ar to nebūt negrib teikt, ka cilvēki var «iznīcināt» zinātnes likumus vai «izveidot» tos. Gluži otrādi, ar to grib teikt tikai to, ka cilvēki; var atklāt likumus, izzināt tos, apgūt tos, iemācīties tos pilnīgi lietpratīgi pielietot, izmantot tos sabiedrības interesēs un tādējādi pakļaut tos, gūt varu pār tiem.

Tātad politiskās ekonomijas likumi sociālisma apstākļos ir objektīvi likumi, kas atspoguļo neatkarīgi no

mūsu gribas notiekošu ekonomiskās dzīves procesu likumsakarību. Cilvēki, kas noliedz šo atzinumu, pēc būtības noliedz zinātni, bet, noliegdami zinātni, līdz ar to noliedz katru iespēju paredzēt, — tātad noliedz iespēju vadīt ekonomisko dzīvi.

Var iebilst, ka viss šeit teiktais ir pareizs un vispār zināms, bet tajā nav nekā jauna un ka tātad nav vērts tērēt laiku vispār zināmu patiesību atkārtošanai. Protams, te tiešām nav nekā jauna, bet būtu nepareizi domāt, ka nav vērts tērēt laiku dažu mums zināmu patiesību atkārtošanai. Lieta tā, ka pie mums kā pie vadošā kodola katru gadu nāk klāt tūkstošiem jaunu kadru, viņi dedzīgi vēlas palīdzēt mums, dedzīgi vēlas parādīt sevi, bet viņiem nav pietiekamas marksistiskas audzināšanas, viņi nezina daudzas mums lafei zināmas patiesības un spiesti maldīties tumsā. Viņus pārsteidz Padomju varas kolosālie sasniegumi, viņiem reibst galva no padomju iekārtas neparastajiem panākumiem, un viņi sāk iedomāties, ka Padomju vara «spēj visu», ka tai «viss tīrais nieks», ka tā var iznīcināt zinātnes likumus, izveidot jaunus likumus. Ko mums darīt ar šiem biedriem? Kā viņus izaudzināt marksisma-ļeņinisma garā? Es domāju, ka sistemātiska tā saucamo «vispār zināmo» patiesību atkārtošana, to pacietīga izskaidrošana ir viens no labākajiem šo biedru marksistiskās audzināšanas līdzekļiem.

2.  JAUTĀJUMS PAR PREČU RAŽOŠANU SOCIĀLISMA APSTĀKĻOS

Daži biedri apgalvo, ka partija rīkojusies nepareizi, saglabādama preču ražošanu pēc tam, kad tā bija saņēmusi varu un nacionalizējusi ražošanas līdzekļus mūsu zemē. Viņi uzskata, ka partijai jau toreiz vaja-

dzejis likvidēt preču ražošanu. Viņi pie tam atsaucas uz Engelsu, kas saka:

«Kad sabiedrība pārņems ražošanas līdzekļus savā īpašumā, tad būs likvidēta preču ražošana un līdz ar to produktu vara pār ražotājiem» (sk. «Anti-Diringu»).

Šie biedri dziļi maldās.

Analizēsim Engelsa formulu. Engelsa formulu nevar uzskatīt par pilnīgi skaidru un precīzu, jo tajā nav norādījuma, vai ruma ir par visu ražošanas līdzekļu vai tikai par ražošanas līdzekļu daļas pārņemšanu sabiedrības īpašumā, t. i., vai visi ražošanas līdzekļi nodoti visas tautas īpašumā vai tikai ražošanas līdzekļu daļa. Tātad šo Engelsa formulu var saprast gan šā, gan tā.

«Anti-Diriinga» citā vietā Engelss runā par «visu ražošanas līdzekļu» pārņemšanu, par «visa ražošanas līdzekļu kopuma» pārņemšanu. Tātad Engelss savā formulā runā nevis par ražošanas līdzekļu daļas, bet gan par visu ražošanas līdzekļu nacionalizāciju, t. i., par ražošanas līdzekļu nodošanu visas tautas īpašumā ne tikai rūpniecībā, bet arī lauksaimniecībā,

No tā izriet, ka Engelss runā par tādām zemēm, kur kapitālisms un ražošanas koncentrācija pietiekami attīstīti ne tikai rūpniecībā, bet arī lauksaimniecībā, lai ekspropriētu visus šādas zemes ražošanas līdzekļus un nodotu tos visas tautas īpašumā. Tātad Engelss uzskata, ka šādās zemēs vajadzētu līdz ar visu ražošanas līdzekļu sabiedriskošanu likvidēt preču ražošanu. Un tas, protams, ir pareizi.

Tāda zeme pagājušā gadsimta beigās, laikā, kad nāca klajā «Anti-Dirings», bija tikai viena zeme — Anglija, kur kapitālisma attīstība un ražošanas koncentrācija kā rūpniecībā, tā arī lauksaimniecībā bija novestas līdz tādam punktam, ka bija iespējams gadījumā, ja prole-

tariats saņemtu varu, nodot visus ražošanas līdzekļus valstī visas tautas īpašumā un likvidēt preču ražošanu.

Es šai gadījumā neņemu vērā jautājumu par to, kāda nozīme Anglijā ir ārējai tirdzniecībai ar tās milzīgo īpatnējo svaru Anglijas tautas saimniecībā. Es domāju, ka tikai pēc šā jautājuma izpētīšanas varētu galīgi atrisināt jautājumu par preču ražošanas likteni Anglijā pēc varas saņemšanas proletariāta rokās un visu ražošanas līdzekļu nacionalizācijas.

Tomēr ne tikai pagājušā gadsimta beigās, bet arī pašlaik neviena zeme vēl nav sasniegusi tādu kapitālisma attīstības un ražošanas koncentrācijas pakāpi lauksaimniecībā, kādu novērojam Anglijā. Kas attiecas uz pārējām zemēm, tad tur, kaut gan kapitālisms uz laukiem ir attīstīts, pastāv vēl pietiekami plaša sīko un vidējo īpašnieku-ražotāju šķira uz laukiem, kuru liktenis būtu jānosaka gadījumā, ja proletariāts saņemtu varu.

Bet rodas jautājums: kā rīkoties proletariātam un viņa partijai, ja tajā vai citā zemē, tai skaitā mūsu zemē, ir labvēlīgi apstākļi, lai proletariāts saņemtu varu un gāztu kapitālismu, kur kapitālisms rūpniecībā tādā mērā koncentrējis ražošanas līdzekļus, ka tos var ekspropriēt un nodot sabiedrības īpašumā, bet kur lauksaimniecība, neraugoties uz kapitālisma pieaugšanu, vēl tik stipri sadrumstalota starp daudzajiem sīkajiem un vidējiem īpašniekiem-ražotājiem, ka nav iespējams izvirzīt jautājumu par šo ražotāju ekspropriāciju?

Uz šo jautājumu Engelsa formula nedod atbildi. Bet tai arī nav jāatbild uz šo jautājumu, jo tā radusies, pamatojoties uz citu jautājumu, proti, uz jautājumu, kādam jābūt preču ražošanas liktenim pēc tam,, kad sabiedriskoti visi ražošanas līdzekļi.

Tātad kā rīkoties, ja sabiedriskoti ne visi ražošanas

līdzekļi, bet tikai daļa ražošanas līdzekļu un pastāv labvēlīgi apstākļi, lai proletariāts saņemtu varu, — vai proletariātam tad jāsaņem vara, un vai vajag tūdaļ pēc tam iznīcināt preču ražošanu?

Nevar, protams, saukt par atbildi dažu nožēlojamu marksistu domas, kuri uzskata, ka tādos apstākļos vajadzētu atteikties no varas saņemšanas un gaidīt, kamēr kapitālisms pagūs izputināt miljonus sīko un vidējo ražotāju, pārvēršot tos par kalpiem, un koncentrēt ražošanas līdzekļus lauksaimniecībā, ka tikai pēc tam varētu izvirzīt jautājumu par varas saņemšanu proletariāta rokās un visu ražošanas līdzekļu sabiedriskošanu. Saprotams, ka tāda «izeja» marksistiem nav pieņemama, ja viņi negrib sevi galīgi apkaunot.

Tāpat nevar atzīt par atbildi citu nožēlojamu marksistu domas, kuri domā, ka varbūt vajadzētu gan ņemt varu un ekspropriēt sīkos un vidējos ražotājus uz laukiem un sabiedriskot viņu ražošanas līdzekļus. Arī šo bezjēdzīgo un noziedzīgo ceļu nevar iet marksisti, jo šāds ceļš izjauktu katru proletāriskās revolūcijas uzvaras iespēju, atsviestu zemniecību uz ilgu laiku proletariāta ienaidnieku nometnē.

Atbildi uz šo jautājumu ir devis Ļeņins savos darbos par «pārtikas nodokli» un savā slavenajā «kooperatīvajā plānā».

Ļeņina atbilde īsumā ir šāda:

a)   nepalaist garām varas saņemšanai labvēlīgus apstākļus, proletariātam ņemt varu, negaidot līdz tam laikam, kad kapitālisms būs paspējis izputināt daudzus miljonus sīko un vidējo individuālo ražotāju;

b)    ekspropriēt ražošanas līdzekļus rūpniecībā un nodot tos visas tautas īpašumā;

c)  kas attiecas uz sīkajiem un vidējiem individuālajiem ražotājiem, tos pakāpeniski apvienot ražošanas

kooperatīvos, t. i., lielos lauksaimniecības uzņēmumos, kolchozos;

d)   cik vien iespējams, attīstīt industriju un dot kolchoziem moderno technisko lielražošanas bāzi, pie tam nevis ekspropriēt tos, bet, gluži otrādi, pastiprināti apgādāt tos ar pirmšķirīgiem traktoriem un citām mašinām;

e)   bet, lai radītu ekonomisku saikni starp pilsētu un laukiem, rūpniecību un lauksaimniecību, saglabāt uz zināmu laiku preču ražošanu (apmaiņu pirkšanas un pārdošanas ceļā) kā zemniekiem vienīgo pieņemamo formu ekonomiskiem sakariem ar pilsētu un pilnīgi izvērst padomju tirdzniecību, valsts, kooperatīvo un kolchozu tirdzniecību, izstumjot no preču apgrozības visus un visādus kapitālistus.

Mūsu sociālistiskās celtniecības vēsture rāda, ka šis attīstības ceļš, ko nospraudis Ļeņins, ir pilnīgi attaisnojies.

Nevar būt šaubu, ka visām kapitālistiskām zemēm, kur ir vairāk vai mazāk plaša sīko un vidējo ražotāju šķira, šis attīstības ceļš ir vienīgais iespējamais un lietderīgais sociālisma uzvarai.

Saka, ka preču ražošanai visos apstākļos tomēr jānovedot un tā katrā ziņā novedīšot pie kapitālisma. Tas ir nepareizi. Ne vienmēr un ne jebkuros apstākļos! Nedrīkst identificēt preču ražošanu ar kapitālistisko ražošanu. Tās ir divas dažādas lietas. Kapitālistiskā ražošana ir preču ražošanas augstākā forma. Preču ražošana noved pie kapitālisma tikai tajā gadījumā, ja pastāv ražošanas līdzekļu privātīpašums, ja darbaspēks parādās tirgū kā prece, kuru kapitālists var pirkt un ekspluatēt ražošanas procesā, ja valstī tātad pastāv sistēma, kur kapitālisti ekspluatē algotus strādniekus. Kapitālistiskā ražošana sākas tur, kur ražošanas līdzekļi

koncentrēti privātās rokās, bet strādnieki, kam nav ražošanas līdzekļu, spiesti pārdot savu darbaspēku kā preci. Bez tā nav kapitālistiskās ražošanas.

Nu, bet, ja nav šo apstākļu, kas pārvērš preču ražošanu par kapitālistisko ražošanu, ja ražošanas līdzekļi jau vairs nav privāts, bet gan sociālistisks īpašums, ja algotā darba sistēma nepastāv un darbaspēks vairs nav prece, ja ekspluatācijas sistēma jau sen likvidēta, — ko darīt tad: vai var atzīt, ka preču ražošana tomēr novedīs pie kapitālisma? Nē, nevar atzīt. Un mūsu sabiedrība taču ir tieši tāda sabiedrība, kur ražošanas līdzekļu privātīpašums, algotā darba sistēma, ekspluatācijas sistēma jau sen vairs nepastāv.

Nevar uzskatīt preču ražošanu par kaut ko sevī noslēgtu, neatkarīgu no apkārtējiem ekonomiskajiem apstākļiem. Preču ražošana ir vecāka nekā kapitālistiskā ražošana. Tā pastāvēja verdzības iekārtā un kalpoja tai, tomēr nenoveda pie kapitālisma. Tā pastāvēja feodālisma iekārtā un kalpoja tai, tomēr, kaut gan tā sagatavoja dažus nosacījumus kapitālistiskai ražošanai, tā nenoveda pie kapitālisma. Jājautā, kāpēc preču ražošana nevar tāpat zināmu periodu kalpot mūsu sociālistiskajai sabiedrībai, nenovedot pie kapitālisma, ja ņem vērā, ka preču ražošana pie mums nav tik neierobežoti un visaptveroši izplatīta kā kapitālisma apstākļos, ka tā pie mums iekļauta stingros ietvaros, tāpēc ka pastāv tādi izšķiroši ekonomiski apstākļi kā ražošanas līdzekļu sabiedriskais īpašums, algotā darba sistēmas likvidācija, ekspluatācijas sistēmas likvidācija?

Saka, ka pēc tam, kad mūsu zemē sācis valdīt ražošanas līdzekļu sabiedriskais īpašums un algotā darba un ekspluatācijas sistēma ir likvidēta, preču ražošanas pastāvēšana esot zaudējusi jēgu, ka tāpēc vajadzētu likvidēt preču ražošanu.

Tas arī ir nepareizi. Pašlaik pie mums pastāv sociālistiskās ražošanas divas pamatformas: valsts — visas tautas ražošana, un kolchozu ražošana, ko nevar saukt par visas tautas ražošanu. Valsts uzņēmumos ražošanas līdzekļi un ražošanas produkcija ir visas tautas īpašums. Turpretim kolchozu uzņēmumos, kaut gan ražošanas līdzekļi (zeme, mašinas) pieder valstij, tomēr ražošanas produkcija ir atsevišķu kolchozu īpašums, jo darbs kolchozos, tāpat kā sēkla, ir savs un ar zemi, kas nodota kolchoziem mūžīgā lietošanā, kolchozi faktiski rīkojas kā ar savu īpašumu, kaut gan viņi nevar to pārdot, pirkt, iznomāt vai ieķīlāt.

Šis apstāklis noved pie tā, ka valsts var rīkoties tikai ar valsts uzņēmumu produkciju, kamēr ar kolchozu produkciju kā ar savu īpašumu rīkojas tikai kolchozi. Bet kolchozi negrib atsavināt savus produktus citādi kā preču veidā, apmaiņā pret kurām viņi grib saņemt viņiem vajadzīgās preces. Nekādus citus ekonomiskus sakarus ar pilsētu kā vien preču sakarus, kā vien apmaiņu pirkšanas un pārdošanas ceļā pašlaik kolchozi nepieņem. Tāpēc preču ražošana un preču apgrozība pašlaik mums ir tikpat nepieciešamas, kādas tās bija, teiksim, pirms gadiem, trīsdesmit, kad Ļeņins proklamēja nepieciešamību, cik vien iespējams, izvērst preču apgrozību.

Protams, kad divu galveno — valsts un kolchozu — ražošanas sektoru vietā radīsies viens visu aptverošs ražošanas sektors, kam būs tiesība rīkoties ar visu mūsu zemes patērēšanas produkciju, preču apgrozība ar savu «naudas saimniecību» izzudīs kā nevajadzīgs tautas saimniecības elements. Bet, kamēr tas tā nav, kamēr paliek divi galvenie ražošanas sektori, preču ražošanai un preču apgrozībai jāpaliek spēkā kā nepieciešamam un visai derīgam elementam mūsu tautas

saimniecības sistēmā. Kādā veidā tiks radīts viens apvienots sektors, vai nu valsts sektoram vienkārši iekļaujot sevī kolchozu sektoru, kas maz ticams (jo to saprastu kā kolchozu ekspropriāciju), vai organizējot vienotu visas tautas saimniecisku orgānu (ar pārstāvjiem no valsts rūpniecības un kolchoziem) ar tiesību sākumā izdarīt visas zemes patērēšanas produkcijas uzskaiti, bet ar laiku — arī sadalīt produkciju, teiksim, produktu apmaiņas kārtībā, — tas ir īpašs jautājums, kas jāapspriež atsevišķi.

Tātad mūsu preču ražošana nav vis parastā preču ražošana, bet īpaša veida preču ražošana, preču ražošana bez kapitālistiem, kurai darīšana galvenokārt ar apvienotu sociālistisku ražotāju (valsts, kolchozi, kooperācija) precēm, kuras darbības sfēra ierobežota ar personīgas patērēšanas priekšmetiem, kura acīm redzot nekādi nevar attīstīties par kapitālistisku ražošanu un kurai kopā ar savu «naudas saimniecību» lemts kalpot sociālistiskās ražošanas attīstībai un nostiprināšanai.

Tāpēc nepavisam nav taisnība tiem biedriem, kas apgalvo, ka, ciktāl sociālistiskā sabiedrība nelikvidē ražošanas preču formas, mums it kā esot jāatjauno visas kapitālismam piemītošās ekonomiskās kategorijas: darbaspēks kā prece, virsvērtība, kapitāls, kapitāla peļņa, vidējā peļņas norma u. tml. Šie biedri sajauc preču ražošanu ar kapitālistisko ražošanu un domā, ka, ja ir preču ražošana, tad jābūt arī kapitālistiskai ražošanai. Viņi nesaprot, ka mūsu preču ražošana radikāli atšķiras no preču ražošanas kapitālisma apstākļos.

Vēl vairāk, es domāju, ka jāatmet arī daži citi jēdzieni, kuri ņemti no Marksa «Kapitāla», kur Markss nodarbojas ar kapitālisma analīzi, un kurus mākslīgi piesaista mūsu sociālistiskajām attiecībām. Starp citu,

es domāju tādus jēdzienus kā «nepieciešamais» darbs un «virsdarbs», «nepieciešamais» produkts un «virsprodukts», «nepieciešamais» laiks un «virslaiks». Markss analizēja kapitālismu tādēļ, lai noskaidrotu strādnieku šķiras ekspluatācijas avotu, virsvērtību, un dotu Strādnieku šķirai, kurai nav ražošanas līdzekļu, garīgo ieroci kapitālisma gāšanai. Saprotams, ka Markss pie tam lieto jēdzienus (kategorijas), kas pilnīgi atbilst kapitālistiskajām attiecībām. Bet vairāk nekā dīvaini ir lietot šos jēdzienus tagad, kad strādnieku šķira ne tikai nav atstumta no varas un ražošanas līdzekļiem, bet kad tā, gluži otrādi, tur savās rokās varu un tai pieder ražošanas līdzekļi. Diezgan absurdi tagad, mūsu iekārtā, skan vārdi par darbaspēku kā preci un par strādnieku «algošanu»: it kā strādnieku šķira, kam pieder ražošanas līdzekļi, pati sevi algotu un pati sev pārdotu savu darbaspēku. Tikpat dīvaini tagad ir runāt par «nepieciešamo» darbu un «virsdarbu»: it kā mūsu apstākļos strādnieku darbs, kas atdots sabiedrībai ražošanas paplašināšanai, izglītības, veselības aizsardzības attīstībai, aizsardzības organizēšanai utt., nebūtu tikpat nepieciešams strādnieku šķirai, kas tagad ir pie varas, kā darbs, kurš patērēts strādnieka un viņa ģimenes personīgo vajadzību apmierināšanai.

Jāatzlmē, ka Markss savā darbā «Gotas programas kritika», kur viņš pēti nevis vairs kapitālismu, bet gan komunistiskās sabiedrības pirmo fāzi, atzīst darbu, kas atdots sabiedrībai ražošanas paplašināšanai, izglītībai, veselības aizsardzībai, pārvaldes izdevumiem, rezervju radīšanai utt., par tikpat nepieciešamu kā darbu, kas izlietots strādnieku šķiras patērēšanas vajadzību apmierināšanai.

Es domāju, ka mūsu ekonomistiem! jāizbeidz šī neatbilstība starp veciem jēdzieniem un jauno stāvokli

mūsu sociālistiskajā zemē, atvietojot vecos jēdzienus ar jauniem, kas atbilst jaunajam stāvoklim.

Mēs varējām paciest šo neatbilstību līdz zināmam laikam, bet tagad pienācis laiks, kad mums šī neatbilstība beidzot jālikvidē.

3.  JAUTĀJUMS PAR VĒRTĪBAS LIKUMU SOCIĀLISMA APSTĀKĻOS

Dažreiz jautā: vai pie mums, mūsu sociālistiskajā iekārtā, pastāv un darbojas vērtības likums?

Jā, pastāv un darbojas. Kur ir preces un preču ražošana, tur nevar nebūt ari vērtības likuma.

Vērtības likuma darbības sfēra pie mums ^vispirms aptver preču apgrozību, preču apmaiņu pirkšanas un pārdošanas ceļā, galvenokārt personīgās patērēšanas preču apmaiņu. Te, šajā laukā, vērtības likums patur — protams, zināmās robežās — regulatora lomu.

Bet vērtības likuma darbība neaprobežojas ar preču apgrozības sfēru vien. Tā aptver ari ražošanu. Tiesa, vērtības likumam nav regulējošas nozīmes mūsu sociālistiskajā ražošanā, bet tas tomēr iedarbojas uz ražošanu, un to nevar neievērot, vadot ražošanu. Lieta tā, ka patērēšanas produktus, kas nepieciešami, lai segtu darbaspēka patēriņu ražošanas procesā, pie mums ražo un realizē kā preces, kas pakļautas vērtības likuma darbībai. Tieši te ari atklājas vērtības likuma iedarbība uz ražošanu. Sakarā ar to mūsu uzņēmumos aktuāla nozīme ir tādiem jautājumiem kā jautājumam par saimniecisko aprēķinu un rentabilitāti, jautājumam par pašizmaksu, jautājumam par cenām u. tml. Tāpēc mūsu uzņēmumi nevar iztikt un nedrīkst iztikt bez vērtības likuma ievērošanas.

Vai tas ir labi? Nav slikti. Mūsu pašreizējos apstākļos tas tiešām nav slikti, jo šis apstāklis audzina mūsu

saimnieciskos darbiniekus tā, lai tie racionāli vadītu ražošanu, un disciplinē viņus. Nav slikti, jo tas māca mūsu saimnieciskos darbiniekus skaitīt ražošanas lielumus, skaitīt tos precīzi un izdarīt tikpat precīzu uzskaiti par reālām lietām ražošanā, bet nevis nodarboties ar pļāpāšanu par «orientējošiem datiem», kas ņemti no zila gaisa. Nav slikti, jo tas māca mūsu saimnieciskos darbiniekus meklēt, atrast un izmantot neatklātas rezerves, kas slēpjas ražošanas dzīlēs, bet nevis mīdīt tās kājām. Nav slikti, jo tas māca mūsu saimnieciskos darbiniekus sistemātiski uzlabot ražošanas metodes, pazemināt ražošanas pašizmaksu, realizēt saimniecisko aprēķinu un panākt uzņēmumu rentabilitāti. Tā ir laba praktiska skola, kas paātrina mūsu saimniecisko kadru augšanu un viņu pārvēršanos par īstiem sociālistiskās ražošanas vadītājiem pašreizējā attīstības posmā.

Nelaime nav tā, ka vērtības likums pie mums iedarbojas uz ražošanu. Nelaime ir tā, ka mūsu saimnieciskie darbinieki un plānotāji ar nedaudziem izņēmumiem slikti pārzina vērtības likuma darbību, nepēti to un neprot to ņemt vērā savos aprēķinos. Ar to patiesībā arī izskaidrojams tas juceklis, kas arvien vēl valda pie mums jautājumā par cenu politiku. Lūk, viens no daudzajiem piemēriem. Pirms kāda laika tika nolemts kokvilnas audzēšanas interesēs noregulēt kokvilnas un labības cenu samēru, precizēt kokvilnas audzētājiem pārdodamās labības cenas un pacelt valstij nododamās kokvilnas cenas. Sakarā ar to mūsu saimnieciskie darbinieki un plānotāji iesniedza priekšlikumu, kas nevarēja neradīt izbrīnu CK locekļos, jo šajā priekšlikumā cena par tonnu labības bija paredzēta gandrīz tāda pati kā cena par tonnu kokvilnas, pie tam cena par tonnu labības bija pielīdzināta cenai par tonnu ceptas maizes. Uz CK locekļu piezīmēm, ka cenai par tonnu ceptas

maizes jābūt augstākai nekā cenai par tonnu labības, jo malšana un cepšana prasa papildu izdevumus, ka kokvilna vispār ir daudz dārgāka par labību, ko liecina arī kokvilnas un labības cenas pasaules tirgū, priekšlikuma autori neko skaidru nevarēja pateikt. Tāpēc CK vajadzēja ņemt šo lietu savās rokās, pazemināt labības cenas un paaugstināt kokvilnas cenas. Kas notiktu, ja šo biedru priekšlikums būtu ieguvis likumīgu spēku? Mēs izputinātu kokvilnas audzētājus un paliktu bez kokvilnas.

Vai tas viss tomēr nozīmē, ka vērtības likums pie mums var tikpat plaši izvērsties kā kapitālisma apstākļos, ka vērtības likums pie mums ir ražošanas regulators? Nē, nenozīmē. Patiesībā vērtības likuma darbības sfēra mūsu ekonomiskajā iekārtā ir stingri ierobežota un iekļauta ietvaros. Jau bija teikts, ka preču ražošanas darbības sfēra mūsu iekārtā ierobežota un iekļauta ietvaros. Tas pats jāsaka par vērtības likuma darbības sfēru. Bez šaubām, tas apstāklis, ka nav ražošanas līdzekļu privātīpašuma un ražošanas līdzekļi ir sabiedriskoti kā pilsētā, tā arī uz laukiem, nevar neierobežot vērtības likuma darbības sfēru un to, kādā mērā tas iedarbojas uz ražošanu.

Tai pašā virzienā darbojas tautas saimniecības plānveidīgās (proporcionālās) attīstības likums, kas atvietojis konkurences un ražošanas anarchijas likumu.

Tai pašā virzienā darbojas mūsu gada un piecgadu plāni un vispār visa mūsu saimnieciskā politika, kas balstās uz tautas saimniecības plānveidīgās attīstības likuma prasībām.

Viss tas kopā noved pie tā, ka vērtības likuma darbības sfēra pie mums stingri ierobežota un vērtības likumam mūsu iekārtā nevar būt ražošanas regulatora loma.

Ar to patiesībā ari izskaidrojams tas «pārsteidzošais» fakts, ka vērtības likums mūsu apstākļos nenoved pie pārprodukcijas krīzēm, kaut gan mūsu sociālistiskā ražošana nepārtraukti un strauji aug, kamēr tas pats vērtības likums, kuram! ir plaša darbības sfēra kapitarlisma apstākļos, noved kapitālistiskajās zemēs pie periodiskām pārprodukcijas krīzēm, kaut gan ražošanas pieauguma tempi tur ir lēni.

Saka, ka vērtības likums esot pastāvīgs likums, kas obligāts visiem vēsturiskās attīstības periodiem, ka vērtības likums, ja tas ari zaudēšot spēku kā maiņas attiecību regulators komunistiskās sabiedrības otrās fāzes periodā, tad tas saglabāšot šajā attīstības fazē savu spēku kā dažādo ražošanas nozaru savstarpējo attiecību regulators, kā regulators darba sadalīšanā starp ražošanas nozarēm.

Tas ir pavisam nepareizi. Vērtība, tāpat kā vērtības likums, ir vēsturiska kategorija, kas saistīta ar preču ražošanas pastāvēšanu. Izzūdot preču ražošanai, izzudis ari vērtība ar savām formām un vērtības likums.

Komunistiskās sabiedrības otrajā fāzē produktu ražošanai patērēto darba daudzumu mēris nevis aplinku ceļā, nevis ar vērtības un tās formu starpniecību, kā tas ir preču ražošanā, bet gan tieši un bez: starpniecības — ar laika daudzumu, ar stundu daudzumu, kas patērēts produktu ražošanai. Bet, kas attiecas uz darba sadalīšanu, tad darba sadalīšanu starp ražošanas nozarēm regulēs nevis vērtības likums, kas līdz tam laikam būs zaudējis spēku, bet gan sabiedrības augošās vajadzības pēc produktiem. Tā būs sabiedrība, kur ražošanu regulēs sabiedrības vajadzības un sabiedrības vajadzību uzskaite kļūs sevišķi svarīga plānošanas orgāniem.

Pavisam nepareizs ir ari apgalvojums, ka mūsu pašreizējā ekonomiskajā iekārtā, komunistiskās sabiedrības

attīstības pirmajā fazē, vērtības likums it kā regulējot «proporcijas» darba sadalīšanā starp dažādām ražošanas nozarēm.

Ja tas būtu pareizi, tad nav saprotams, kāpēc pie mums, cik vien iespējams, neattīsta vieglo rūpniecību kā visrentablāko, nedod tai priekšroku pret smago rūpniecību, kas bieži vien ir mazāk rentabla un dažkārt pat nemaz nav rentabla?

Ja tas būtu pareizi, tad nav saprotams, kāpēc pie mums neslēdz vairākus pagaidām vēl nerentablus smagās rūpniecības uzņēmumus, kur strādnieku darbs nedod «pienācīgu efektu», un neatver jaunus neapšaubāmi rentablās vieglās rūpniecības uzņēmumus, kur strādnieku darbs varētu dot «lielāku efektu»?

Ja tas būtu pareizi, tad nav saprotams, kāpēc pie mums nepārceļ strādniekus no mazrentabliem uzņēmumiem, kas tautas saimniecībai gan ļoti vajadzīgi, uz rentablākiem uzņēmumiem saskaņā ar vērtības likumu, kurš it kā regulējot «proporcijas» darba sadalīšanā starp ražošanas nozarēm?

Acīm redzams, ka, ejot šo biedru pēdās, mums vajadzētu atteikties no ražošanas līdzekļu ražošanas primāta par labu patērēšanas līdzekļu ražošanai. Bet ko nozīmē atteikties no ražošanas līdzekļu ražošanas primāta? Tas nozīmē iznicināt mūsu tautas saimniecības nepārtrauktas augšanas iespēju, jo nav iespējams realizēt nepārtrauktu tautas saimniecības augšanu, reizē ar to nerealizējot ražošanas līdzekļu ražošanas primātu.

Šie biedri aizmirst, ka vērtības likums var būt par ražošanas regulatoru tikai kapitālisma apstākļos, kur pastāv ražošanas līdzekļu privātīpašums, kur pastāv konkurence, ražošanas anarchija, pārprodukcijas krīzes. Viņi aizmirst, ka vērtības likuma darbības sfēru pie mums ierobežo ražošanas līdzekļu sabiedriskais īpašums,

tautas saimniecības plānveidīgās attīstības likuma darbība, — tātad ierobežo ari mūsu gada un piecgažu plāni, kas aptuveni atspoguļo šā likuma prasības.

Daži biedri no tā secina, ka tautas saimniecības plānveidīgās attīstības likums un tautas saimniecības plānošana iznicinot ražošanas rentabilitātes principu. Tas ir pavisam nepareizi. Lieta ir tieši otrāda. Ja ņemam rentabilitāti nevis no atsevišķu uzņēmumu vai ražošanas nozaru viedokļa un nevis viena gada skatījumā, bet no visas tautas saimniecības viedokļa, teiksim, 10 — 15 gadu skatījumā, kas būtu vienīgā pareizā pieeja jautājumam, tad atsevišķu uzņēmumu vai ražošanas nozaru pārejošā un nestabilā rentabilitāte nekādā ziņā nav salīdzināma ar to stabilās un pastāvīgās rentabilitātes augstāko formu, kuru mums dod tautas saimniecības plānveidīgās attīstības likuma darbība un tautas saimniecības plānošana, atbrīvojot mūs no periodiskām ekonomiskām krīzēm, kas sagrauj tautas saimniecību un nodara sabiedrībai kolosālus materiālus zaudējumus, un nodrošinot mums nepārtrauktu tautas saimniecības augšanu ar tās straujajiem tempiem.

īsāk: nevar būt šaubu, ka mūsu pašreizējos sociālistiskajos ražošanas apstākļos vērtības likums nevar būt par «proporciju regulatoru» darba sadalīšanā starp dažādām ražošanas nozarēm.

4.  JAUTĀJUMS PAR PRETSTATA IZNĪCINĀŠANU STARP PILSĒTU UN LAUKIEM, STARP GARĪGO UN FIZISKO DARBU, KĀ ARI JAUTĀJUMS PAR ATŠĶIRĪBU LIKVIDĒŠANU STARP TIEM

Šis virsraksts skar vairākas problēmas, kas būtiski atšķiras viena no otras, tomēr es tās apvienoju vienā nodaļā ne tādēļ, lai tās sajauktu vienu ar otru, bet vienīgi īsāka iztirzājuma labad.

Problēma par pretstata iznicināšanu starp pilsētu un laukiem, starp rūpniecību un lauksaimniecību ir pazīstama problēmā, ko sen jau izvirzījuši Markss un Engelss. Šā pretstata ekonomiskais pamats ir tas, ka kapitālisma apstākļos pilsēta ekspluatē laukus, visā rūpniecības, tirdzniecības, kredita sistēmas attīstības gaitā tiek ekspropriēta zemniecība un izputināts lauku iedzīvotāju vairākums. Tāpēc pretstats starp pilsētu un laukiem kapitālisma apstākļos jāuzskata par interešu pretstatu. Uz šā pamata radusies lauku naidīgā izturēšanās pret pilsētu un vispār pret «pilsētas ļaudīm».

Nav šaubu, ka līdz ar kapitālisma un ekspluatācijas sistēmas iznicināšanu, līdz ar sociālistiskāsm iekārtas nostiprināšanos mūsu zemē bija jāizzūd ari interešu pretstatam starp pilsētu un laukiem, starp rūpniecību un lauksaimniecību. Tā tas ari notika. Milzīgā palīdzība, ko sociālistiskā pilsēta, mūsu strādnieku šķira sniedza mūsu zemniecībai muižnieku un kulaku likvidēšanā, nostiprināja pamatu strādnieku šķiras un zemniecības savienībai, bet zemniecības un tās kolchozu sistemātiskā apgādāšana ar pirmšķirīgiem traktoriem un citām mašinām pārvērta strādnieku šķiras un zemniecības savienību par draudzību starp tām. Protams, strādnieki un kolchozu zemniecība tomēr ir divas šķiras,, kas pēc sava stāvokļa atšķiras viena no otras. Bet šī atšķirība nekādā ziņā nevājina viņu draudzību. Gluži otrādi, viņu intereses saista viena kopēja līnija, sociālistiskās iekārtas nostiprināšanas un komunisma uzvaras līnija. Tāpēc nav brīnums, ka no lauku kādreizējās neuzticības un jo vairāk no naida pret pilsētu nav palicis ne vēsts.

Viss tas nozīmē, ka pamatu pretstatam starp pilsētu un laukiem, starp rūpniecību un lauksaimniecību jau likvidējusi mūsu tagadējā sociālistiskā iekārta.

Tas, protams, nenozīmē, ka pretstata iznicināšanai starp pilsētu un laukiem jānoved pie «lielo pilsētu bojā ejas» (sk. Engelsa «Anti-Diringu»). Lielās pilsētas ne tikai neies bojā, bet radīsies vēl jaunas lielas pilsētas kā kultūras vislielākās augšupejas centri, ne tikai kā lielas industrijas centri, bet ari kā lauksaimniecības produktu pārstrādāšanas un visu pārtikas rūpniecības nozaru spēcīgas attīstības centri. Šis apstāklis atvieglos mūsu zemes kultūras uzplaukumu un novedis pie sadzīves apstākļu izlīdzināšanās pilsētā un uz laukiem.

Analoģisks stāvoklis mums ir ar problēmu par pretstata iznicināšanu starp garīgo un fizisko darbu. Ari šī problēma ir pazīstama problēma, ko sen izvirzījuši Markss un Engelss. Ekonomiskais pamats pretstatam starp garīgo un fizisko darbu ir tas, ka garīgā darba pārstāvji ekspluatē fiziskā darba cilvēkus. Visiem zināma tā plaisa, kas kapitālisma apstākļos pastāvēja starp uzņēmumu fiziskā darba cilvēkiem un vadošo personālu. Ir zināms, ka uz šās plaisas pamata attīstījās strādnieku naidīgā izturēšanās pret direktoru, pret meistaru, pret inženieri un citiem, techniskā personāla pārstāvjiem kā pret saviem ienaidniekiem. Saprotams, ka līdz ar kapitālisma un ekspluatācijas sistēmas iznicināšanu bija jāizzūd ari interešu pretstatam) starp fizisko un garīgo darbu. Un tas tiešām ir izzudis mūsu tagadējā sociālistiskajā iekārtā, Tagad fiziskā darba cilvēki un vadošais personāls nav vis ienaidnieki, bet gan biedri un draugi, vienota ražošanas kolektīva locekļi, kas dziļi ieinteresēti sekmēt un uzlabot ražošanu. No agrākā naida starp viņiem nav palicis ne vēsts.

Pavisam, cits raksturs ir problēmai par atšķirību izzušanu starp pilsētu (rūpniecību) un laukiem (lauksaimniecību), starp fizisko un garīgo darbu. Šo problēmu marksisma klasiķi nav izvirzījuši. Tā ir jauna

problēma, ko izvirzījusi musu sociālistiskās celtniecības prakse.

Vai šī problēma nav sadomāta, vai tai ir priekš mums kaut kāda praktiska vai teorētiska nozīme? Nē, šo problēmu nevar uzskatīt par sadomātu. Gluži otrādi, tā mums ir augstākā mērā nopietna problēma.

Ja ņemam, piemēram, atšķirību starp lauksaimniecību un rūpniecību, tad šī atšķirība pie mums ir ne tikai tāda, ka darba apstākļi lauksaimniecībā atšķiras no darba apstākļiem, rūpniecībā, bet vispirms un galvenokārt tāda, ka rūpniecībā mums ražošanas līdzekļi un ražošanas1 produkcija ir visas tautas īpašums, kamēr lauksaimniecībā pastāv nevis visas tautas, bet grupu, kolchozu īpašums. Jau bija teikts, ka šis apstāklis saglabā preču apgrozību, ka, tikai izzūdot šai atšķirībai starp rūpniecību un lauksaimniecību, var izzust preču ražošana ar visām no tā izrietošajām sekām. Tātad nevar noliegt, ka šās būtiskās atšķirības izzušana starp lauksaimniecību un rūpniecību mums: jāatzlst par sevišķi svarīgu.

Tas pats jāsaka attiecībā uz problēmu par būtiskās atšķirības iznicināšanu starp garīgo darbu un fizisko darbu. Šī problēma mums tāpat ir sevišķi svarīga, Iekams sāka izvērsties masveida sociālistiskā sacensība, rūpniecība pie mums auga ar grūtībām, un daudzi biedri izvirzīja pat jautājumu par rūpniecības attīstības tempu palēnināšanu. Tas galvenokārt izskaidrojams ar to, ka strādnieku techniskās kultūras līmenis bija pārāk zems un tālu atpalika no techniskā personāla līmeņa, Stāvoklis tomēr radikāli mainījās pēc tam, kad sociālistiskā sacensība pie mums ieguva masveida raksturu. Tieši pēc tam rūpniecība sāka iet uz priekšu paātrinātā tempā, Kāpēc sociālistiskā sacensība ieguva masveida raksturu? Tāpēc, ka strādnieku vidū radās veselas

grupas biedru, kuri ne tikai apguva technisko minimumu, bet gāja tālāk, sasniedza techniskā personāla līmeni, sāka izdarīt labojumus techniķu un inženieru darbā, lauzt pastāvošās normas kā novecojušas, ieviest jaunas, progresīvākas normas u. tml. Kas notiktu, ja nevis atsevišķas strādnieku grupas, bet strādnieku vairākums būtu pacēlis savu techniskās kultūras līmeni līdz inženiertechniskā personāla līmenim? Mūsu rūpniecība būtu pacelta citu zemju rūpniecībai nesasniedzamā augstumā. Tātad nevar noliegt, ka būtiskās atšķirības iznīcināšana starp garīgo un fizisko darbu, ceļot strādnieku techniskās kultūras līmeni līdz techniskā personāla līmenim, nevar nebūt mums sevišķi svarīga.

Daži biedri apgalvo, ka ar laiku izaudīšot ne tikai būtiskā atšķirība starp rūpniecību un lauksaimniecību, starp fizisko un garīgo darbu, bet izzudīšot arī jebkura atšķirība starp tiem. Tas ir nepareizi. Būtiskās atšķirības iznīcināšana starp rūpniecību un lauksaimniecību nevar novest pie jebkuras atšķirības iznīcināšanas starp tām. Kaut kāda atšķirība, kaut arī nebūtiska, katrā ziņā paliks, jo darba apstākļi rūpniecībā un lauksaimniecībā ir dažādi. Pat rūpniecībā, ja ņemam vērā tās dažādās nozares, darba apstākļi nav visur vienādi: ogļraču darba apstākļi, piemēram, atšķiras no mechanizētas apavu fabrikas strādnieku darba apstākļiem, kalnraču darba apstākļi atšķiras no mašinbūves strādnieku darba apstākļiem. Ja tas ir pareizi, tad jo vairāk jāsaglabājas zināmai atšķirībai starp rūpniecību un lauksaimniecību.

Tas pats jāsaka par atšķirību starp garīgo darbu un fizisko darbu. Būtiskā atšķirība starp tiem, kura izpaužas nevienādajā techniskās kultūras līmenī, katrā ziņā izzudīs. Bet kaut kāda atšķirība, kaut arī nebūtiska, tomēr saglabāsies, kaut vai tāpēc, ka uzņēmumu vadošā

sastāva darba apstākļi nav vienādi ar strādnieku darba apstākļiem.

Biedri, kas apgalvo pretējo, laikam gan balstās uz pazīstamo formulējumu dažos manos rakstos, kur tiek runāts par atšķirības iznīcināšanu starp rūpniecību un lauksaimniecību, starp garīgo un fizisko darbu, neminot, ka runa ir par būtiskās un nevis jebkuras atšķirības iznīcināšanu. Biedri tieši tā arī ir sapratuši manu formulējumu, pieņemdami, ka tas nozīmē jebkuras atšķirības iznīcināšanu. Bet tas nozīmē, ka formulējums bijis neprecīzs, neapmierinošs. Tas jāatmet un jāatvieto ar citu formulējumu, kur runa ir par būtisko atšķirību iznīcināšanu un nebūtisko atšķirību, saglabāšanu starp rūpniecību un lauksaimniecību, starp garīgo un fizisko darbu.

5.   JAUTĀJUMS PAR VIENOTA PASAULES TIRGUS SAIRŠANU UN PASAULES KAPITĀLISTISKĀS SISTĒMAS KRĪZES PADZIĻINĀŠANOS

Par otrā pasaules kara un tā saimniecisko seku svarīgāko ekonomisko rezultātu jāuzskata vienotā, visu aptverošā pasaules tirgus sairšana. Šis apstāklis noteicis "pasaules kapitālistiskās sistēmas vispārējās krīzes tālāko padziļināšanos.

Otrais pasaules karš pats bija šās krīzes radīts. Katra no abām kapitālistiskajām koalīcijām, kas kara laikā bija uzklupušas viena otrai, cerēja sakaut pretinieku un iegūt pasaules kundzību. Te tās meklēja izeju no krīzes. Amerikas Savienotās Valstis cerēja izsist no ierindas savas bīstamākās konkurentes — Vāciju un Japānu, sagrābt ārzemju tirgus, pasaules izejvielu resursus un iegūt pasaules kundzību.

Taču karš neattaisnoja šīs cerības. Tiesa, Vācija un Japāna tika izsistas no ierindas kā triju galveno kapi-

talistisko valstu: ASV, Anglijas un Francijas konkurentes. Bet līdz ar to no kapitālistiskās sistēmas atkrita Ķīna un citas tautas demokrātijas valstis Eiropā, kopīgi ar Padomju Savienību izveidodamas vienotu un spēcīgu sociālistisko nometni, kas nostājusies pretim kapitālisma nometnei. Divu pretēju nometņu pastāvēšanas ekonomiskais rezultāts bija tas, ka vienotais, visu aptverošais pasaules tirgus saira, un tā rezultātā mums tagad ir divi paralēli pasaules tirgi, kas arī nostājušies viens otram pretim.

Jāatzīmē, ka ASV un Anglija ar Franciju, — protams, pašas to negribēdamas, — sekmēja jauna paralēla pasaules tirgus izveidošanos un nostiprināšanos. Tās pakļāva ekonomiskai blokādei PSRS, Ķīnu un Eiropas tautas demokrātijas valstis, kas nebija iekļāvušās «Maršala plāna» sistēmā, un cerēja tādējādi tās nožņaugt. Patiesībā tomēr iznāca nevis jaunā pasaules tirgus nožņaugšana, bet gan tā nostiprināšanās.

Tomēr galvenais šai lietā, protams, nav vis ekonomiskā blokāde, bet gan tas, ka pēckara periodā šīs zemes ekonomiski sakļāvās un nodibināja ekonomisku sadarbību un savstarpēju palīdzību. Šās sadarbības pieredze rāda, ka neviena kapitālistiskā zeme nebūtu varējusi tautas demokrātijas valstīm sniegt tādu reālu un techniski kvalificētu palīdzību, kādu tām sniedz Padomju Savienība. Lieta ne tikai tāda, ka šī palīdzība ir maksimāli lēta un techniski pirmšķirīga. Lieta vispirms tāda, ka šās sadarbības pamatā ir patiesa vēlēšanās sniegt savstarpēju palīdzību un panākt kopēju ekonomisku augšupeju. Rezultātā šajās zemēs mums ir strauji rūpniecības attīstības tempi. Varam droši teikt, ka, pastāvot šādiem rūpniecības attīstības tempiem, drīz vien radīsies tāds stāvoklis, ka šīm zemēm ne tikai nebūs vajadzīgs ievest preces no kapitālistiskajām

zemēm, bet tās pašas sajutīs nepieciešamību pārdot citiem pārpalikušās pašu ražotās preces.

Bet no tā izriet, ka sfēra, kurā galvenās kapitālistiskās zemes (ASV, Anglija un Francija) izmanto pasaules resursus, nevis paplašināsies, bet sašaurināsies, ka pasaules preču pārdošanas tirgus apstākļi šīm zemēm pasliktināsies, bet uzņēmumu nepilnā slodze šajās zemēs kļūs vēl nepilnāka. Te patiesībā arī izpaužas pasaules kapitālistiskās sistēmas vispārējās krīzes padziļināšanās sakarā ar pasaules tirgus sairšanu.

To sajūt paši kapitālisti, jo grūti nesajust tādu tirgu zaudēšanu kā PSRS un Ķīna. Viņi cenšas pārvarēt šīs grūtības ar «Maršala plānu», ar karu Korejā, ar drudžainu bruņošanos, rūpniecības militarizaciju. Bet tas ļoti atgādina to, ka slīcēji ķeras pie salmiņa.

Sakarā ar šādu stāvokli ekonomistiem izvirzījušies divi jautājumi:

a)   Vai var apgalvot, ka Staļina pazīstamā tēze par tirgu relatīvo stabilitāti kapitālisma vispārējās krīzes periodā, kas izteikta pirms otrā pasaules kara, — aizvien vēl paliek spēkā?

b)   Vai var apgalvot, ka Ļeņina pazīstamā tēze, kuru viņš izteica 1916. gada pavasarī, par to, ka, neraugoties uz kapitālisma trūdēšanu, «visumā kapitālisms aug neizmērojami straujāk nekā agrāk», — aizvien vēl paliek spēkā?

Es domāju, ka to nevar apgalvot. Ņemot vērā jaunos apstākļus, kādi izveidojušies sakarā ar otro pasaules, karu, jāuzskata, ka abas tēzes zaudējušas spēku.

6.  JAUTĀJUMS PAR TO, VAI KARI STARP KAPITĀLISTISKAJĀM ZEMĒM IR NEIZBĒGAMI

Daži biedri apgalvo, ka sakarā ar to, ka pēc otrā pasaules kara attīstījušies jauni starptautiski apstākli,.

kari starp kapitālistiskajām zemēm vairs neesot neizbēgami. Viņi uzskata, ka pretrunas starp sociālisma nometni un kapitālisma nometni esot stiprākas nekā pretrunas starp kapitālistiskajām zemēm, ka Amerikas Savienotās Valstis pietiekami pakļāvušas sev citas kapitālistiskās zemes, lai neļautu tām karot savā starpā un novājināt vienai otru, ka izcilākie kapitālisma ļaudis guvuši pietiekamu mācību no pieredzes divos pasaules karos, kuri nodarīja nopietnus zaudējumus visai kapitālistiskajai pasaulei, lai atļautos sev no jauna ieraut kapitālistiskās zemes savstarpējā karā, — ka sakarā ar visu to kari starp kapitālistiskajām zemēm vairs neesot neizbēgami.

Šie biedri maldās. Viņi redz ārējās parādības, kas pavīd virspusē, bet neredz tos dziļuma spēkus, kuri pagaidām gan darbojas nemanāmi, bet tomēr noteiks notikumu gaitu.

Ārēji viss liekas «labākā kārtībā»: Amerikas Savienotās Valstis uzspiedušas Rietumeiropai, Japānai un citām kapitālistiskajām, zemēm normētu dzīvi; Vācija (Rietumvācija), Anglija, Francija, Itālija, Japāna, kas nokļuvušas ASV nagos, paklausīgi pilda ASV pavēles. Bet būtu nepareizi domāt, ka šī «labākā kārtība» var saglabāties «uz mūžu mūžiem», ka šīs zemes bez gala cietīs Amerikas Savienoto Valstu kundzību un spaidus, ka tās nemēģinās izrauties no amerikāņu verdzības un nostāties uz patstāvīgas attīstības ceļa.

Ņemsim vispirms Angliju un Franciju. Nav šaubu, ka tās ir imperiālistiskas zemes. Nav šaubu, ka lētas izejvielas un nodrošināti preču pārdošanas tirgi tām ir sevišķi svarīgi. Vai var domāt, ka tās bez gala cietīs pašreizējo stāvokli, kad amerikāņi, slēpdamies aiz «palīdzības» pēc «Maršala plāna», iespiežas Anglijas un Francijas ekonomikā, cenzdamies, pārvērst to par

Amerikas Savienoto Valstu ekonomikas piedēkli, kad amerikāņu kapitāls sagrābj izejvielas un preču pārdošanas tirgus angļu un franču kolonijās un tādējādi gatavo katastrofu angļu un franču kapitālistu augstajai peļņai? Vai nebūs pareizāk teikt, ka kapitālistiskā Anglija un pēc tās arī kapitālistiskā Francija galu galā būs spiestas izrauties no ASV apkampieniem un uzsākt konfliktu ar tām, lai nodrošinātu sev patstāvīgu stāvokli un, protams, augstu peļņu?

Pāriesim pie galvenajām uzvarētām zemēm, pie Vācijas (Rietumvācijas) un Japānas. Šīs zemes tagad tikko velk dzīvību zem amerikāņu imperiālisma zābaka. To rūpniecība un lauksaimniecība, to tirdzniecība, to ārējā un iekšējā politika, visa to dzīve ir iekalta amerikāņu okupācijas «režīma» važās. Bet šīs zemes taču vēl vakar bija varenas imperiālistiskas lielvalstis, kas satricināja Anglijas, ASV un Francijas kundzības pamatus Eiropā, Āzijā. Domāt, ka šīs zemes nemēģinās no jauna celties kājās, salauzt ASV «režīmu» un izrauties uz patstāvīgas attīstības ceļa — nozīmē ticēt brīnumiem.

Saka, ka pretrunas starp kapitālismu un sociālismu esot stiprākas nekā pretrunas starp kapitālistiskajām zemēm. Teorētiski tas, protams, ir pareizi. Tas pareizi ne tikai tagad, pašlaik, — tas bija pareizi arī pirms otrā pasaules kara. Un to vairāk vai mazāk saprata kapitālistisko zemju vadītāji. Un tomēr otrais pasaules karš sākās nevis ar karu pret PSRS, bet ar karu starp kapitālistiskajām zemēm. Kāpēc? Tāpēc, pirmkārt, ka karš pret PSRS kā pret sociālisma zemi kapitālismam ir bīstamāks nekā karš starp kapitālistiskajām zemēm, jo, ja karš starp kapitālistiskajām zemēm izvirza jautājumu tikai par zināmu kapitālistisko zemju pārsvaru pār citām kapitālistiskajām zemēm, tad karam pret

PSRS obligāti jāizvirza jautājums par paša kapitālisma pastāvēšanu. Tāpēc, otrkārt, ka kapitālisti «propagandas» nolūkos gan trokšņo par Padomju Savienības agresivitāti, bet paši netic tās agresivitātei, jo viņi ņem vērā Padomju Savienības miera politiku un zina, ka Padomju Savienība pati neuzbruks kapitālistiskajām zemēm.

Pēc pirmā pasaules kara arī uzskatīja, ka Vācija galīgi izsista no ierindas, tāpat kā tagad daži biedri domā, ka Japāna un Vācija galīgi izsistas no ierindas. Toreiz tāpat runāja un trokšņoja presē par to, ka Amerikas Savienotās Valstis uzspiedušas Eiropai normētu dzīvi, ka Vācija vairs nevarēšot nostāties uz kājām, ka turpmāk kara starp kapitālistiskajām zemēm nebūšot. Tomēr, neraugoties uz to, pagāja tikai kādi 15 — 20 gadi pēc Vācijas sakāves un Vācija piecēlās un nostājās uz kājām kā spēcīga lielvalsts, izrāvusi es no nebrīvības un nostājusies uz patstāvīgas attīstības ceļa. Pie tam raksturīgi, ka neviens cits kā Anglija un Amerikas Savienotās Valstis palīdzēja Vācijai piecelties ekonomiski un celt tās militāri ekonomisko potenciālu. Protams, ASV un Anglijai, palīdzot Vācijai piecelties ekonomiski, pie tam bija nodoms virzīt piecēlušos Vāciju pret Padomju Savienību, izmantot to pret sociālisma zemi. Tomēr Vācija virzīja savus spēkus vispirms pret angļu-franču-amerikaņu bloku. Un, kad hitleriskā Vācija pieteica karu Padomju Savienībai, tad angļu-franču-amerikaņu bloks ne tikai nepievienojās hitleriskajai Vācijai, bet, gluži otrādi, bija spiests stāties koalīcijā ar PSRS pret hitlerisko Vāciju.

Tātad izrādījās, ka kapitālistisko zemju cīņa par tirgiem un vēlēšanās noslīcināt savus konkurentus bija praktiski stiprāka nekā pretrunas starp kapitālisma nometni un sociālisma nometni.

Jājautā, kāda ir garantija, ka Vācija un Japāna no jauna necelsies kājās, ka tās nemēģinās izrauties no amerikāņu verdzības un uzsākt savu patstāvīgu dzīvi? Es domāju, ka tādu garantiju nav.

Bet no tā izriet, ka kari starp kapitālistiskajām zemēm joprojām paliek neizbēgami.

Saka, ka Ļeņina tēze par to, ka imperiālisms neizbēgami rada karus, jāuzskatot par novecojušu, ciktāl patlaban izauguši vareni tautas spēki, kas aizstāv mieru un uzstājas pret jaunu pasaules karu. Tas ir nepareizi,

Mūsdienu miera aizstāvēšanas kustības mērķis ir celt tautas masas cīņai par miera saglabāšanu, par jauna pasaules kara novēršanu. Tātad tās mērķis nav gāzt kapitālismu un nodibināt sociālismu, — tā aprobežojas ar demokrātiskiem mērķiem cīņā par miera saglabāšanu. Šai ziņā mūsdienu kustība par miera saglabāšanu atšķiras no kustības pirmā pasaules kara periodā par imperiālistiskā kara pārvēršanu pilsoņu karā, jo šī pēdējā kustība gāja tālāk un tai bija sociālistiski mērķi.

Iespējams, ka zināmos apstākļos no cīņas par mieru vietām attīstīsies cīņa par sociālismu, bet tā vairs nebūs mūsdienu kustība par mieru, bet gan kustība par kapitālisma gāšanu.

Visticamāk, ka mūsdienu kustība par mieru kā kustība par miera saglabāšanu, ja tai būs panākumi, novedīs pie šā kara novēršanas, pie tā atlikšanas uz laiku, pie šā miera saglabāšanas uz laiku, pie karot kārās valdības atkāpšanās un tās atvietošanas ar citu valdību, kas gatava uz laiku saglabāt mieru. Tas, protams, ir labi. Pat ļoti labi. Bet ar to tomēr nepietiek, lai vispār varētu novērst neizbēgamos karus starp kapitālistiskajām zemēm. Nepietiek, jo, neraugoties uz visiem šiem miera aizstāvēšanas kustības panākumiem, imperiā

lisms tomēr saglabājas, paliek spēkā, — tātad paliek spēkā ari karu neizbēgamlba.

Lai novērstu karu neizbēgamlbu, jāiznlcina imperiālisms.

7.    JAUTĀJUMS PAR MŪSDIENU KAPITĀLISMA UN SOCIĀLISMA EKONOMISKAJIEM PAMATLIKUMIEM

Kā zināms, jautājums par kapitālisma un sociālisma ekonomiskajiem; pamatlikumiem vairākkārt tika izvirzīts diskusijā. Par to tika izteikti dažādi un pat visfantastiskākie uzskati. Tiesa, diskusijas dalībnieku vairākums vāji reaģēja uz šo lietu, un nekāds lēmums šajā jautājumā netika izvirzīts. Tomēr neviens no diskusijas dalībniekiem nenoliedza, ka šādi likumi pastāv.

Vai pastāv kapitālisma ekonomiskais pamatlikums? Jā, pastāv. Kas tas par likumu, kādas ir tā raksturīgās iezīmes? Kapitālisma ekonomiskais pamatlikums ir tāds likums, kas nosaka nevis kādu atsevišķu kapitālistiskās ražošanas attīstības pusi vai kādus atsevišķus sēs attīstības procesus, bet gan šās attīstības visas galvenās puses un visus galvenos procesus, — tātad nosaka kapitālistiskās ražošanas būtību, tās dabu.

Vai vērtības likums nav kapitālisma ekonomiskais pamatlikums? Nē. Vērtības likums vispirms ir preču ražošanas likums. Tas pastāvēja pirms kapitālisma un turpina pastāvēt, tāpat kā preču ražošana, pēc kapitālisma gāšanas, piemēram, mūsu zemē, tiesa, ar ierobežotu darbības sfēru. Protams, vērtības likumam, kuram ir plaša darbības sfēra kapitālisma apstākļos, ir liela loma kapitālistiskās ražošanas attīstībā, taču tas ne tikai nenosaka kapitālistiskās ražošanas būtību un kapitālistiskās peļņas pamatus, bet pat neizvirza šādas problēmas. Tāpēc tas nevar būt par mūsdienu kapitālisma ekonomisko pamatlikumu.

Aiz šiem pašiem apsvērumiem par kapitālisma ekonomisko pamatlikumu nevar būt konkurences un ražošanas anarchijas likums vai likums par kapitālisma nevienmērīgo attīstību dažādās zemēs.

Saka, ka vidējās peļņas normas likums esot mūsdienu kapitālisma ekonomiskais pamatlikums. Tas ir nepareizi. Mūsdienu kapitālisms, monopolistiskais kapitālisms, nevar apmierināties ar vidējo peļņu, kurai turklāt ir tendence pazemināties sakarā ar kapitāla organiskā sastāva celšanos. Mūsdienu monopolistiskais kapitālisms prasa nevis vidējo peļņu, bet gan peļņas maksimumu, kas nepieciešams, lai vairāk vai mazāk regulāri realizētu paplašināto atražošanu.

Kapitālisma ekonomiskā pamatlikuma jēdzienam vistuvāk ir virsvērtības likums, kapitālistiskās peļņas rašanās un pieaugšanas likums. Tas tiešām nosaka kapitālistiskās ražošanas pamatiezīmes. Bet virsvērtības likums ir pārāk vispārīgs likums, kas neskar problēmu par augstāko peļņas normu, kuras nodrošināšana ir monopolistiskā kapitālisma attīstības nosacījums. Lai aizpildītu šo robu, virsvērtības likums jākonkretizē un jāattlsta tālāk atbilstoši monopolistiskā kapitālisma apstākļiem, pie tam ievērojot, ka monopolistiskais kapitālisms prasa nevis jebkuru peļņu, bet tieši maksimālo peļņu. Tas tad ari būs mūsdienu kapitālisma ekonomiskais pamatlikums.

Mūsdienu kapitālisma ekonomiskā pamatlikuma galvenās iezīmes un prasības varētu formulēt apmēram šādi: nodrošināt maksimālu kapitālistisku peļņu, ekspluatējot, izputinot un iedzenot nabadzībā attiecīgās zemes iedzīvotāju vairākumu, nospiežot verdzībā un sistemātiski aplaupot citu zemju, it īpaši atpalikušo zemju tautas, beidzot, vedot karus un militarizējot tautas saimniecību un tā nodrošinot visaugstāko peļņu.

Saka, ka vidējo peļņu tomēr varētu uzskatīt par pilnīgi pietiekamu kapitālistiskai attīstībai mūsdienu apstākļos. Tas ir nepareizi. Vidējā peļņa ir rentabilitātes zemākā robeža, par kuru zemāk kapitālistiskā ražošana kļūst neiespējama. Bet būtu smieklīgi domāt, ka mūsdienu monopolistiskā kapitālisma dižvīri, sagrābdams kolonijas, nospiezdami verdzībā tautas un uzsākdami karus, cenšas nodrošināt sev tikai vidējo peļņu. Nē, ne vidējā peļņa un ari ne virspeļņa, kas parasti tikai nedaudz pārsniedz vidējo peļņu, bet tieši maksimālā peļņa ir monopolistiskā kapitālisma dzinējspēks'. Tieša nepieciešamība iegūt maksimālo peļņu mudina monopolistisko kapitālismu ķerties pie tādiem riskantiem pasākumiem kā koloniju un citu atpalikušo zemju nospiešana verdzībā un sistemātiska aplaupīšana, vairāku neatkarīgu zemju pārvēršana par atkarīgām zemēm, jaunu karu organizēšana, kuri mūsdienu kapitālisma dižvīriem ir labākais «bizness» maksimālās peļņas iegūšanai, un, beidzot, mēģinājumi iekarot pasaules ekonomisko kundzību.

Kapitālisma ekonomiskā pamatlikuma nozīme, starp citu, ir tā, ka tas, nosakot visas svarīgākās parādības kapitālistiskā ražošanas veida attīstībā, tā kāpinājumus un krīzes, tā uzvaras un sakāves, tā priekšrocības un trūkumus — visu tā pretrunīgās attīstības procesu, — dod iespēju tos izprast un izskaidrot.

Lūk, viens no daudzajiem «pārsteidzošiem» piemēriem.

No kapitālisma vēstures un prakses visiem ir zināmu fakti, kas demonstrē technikas straujo attīstību kapitālisma apstākļos, kad kapitālisti uzstājas kā modernās technikas karognesēji, kā revolucionāri ražošanas technikas attīstībā. Bet ir zināmi ari citāda veida fakti, kas demonstrē technikas attīstības apturēšanu kapitālisma

apstākļos, kad kapitālisti uzstājas kā reakcionāri jaunās technikas attīstībā un nereti pāriet uz roku darbu.

Ar ko izskaidrot šo kliedzošo pretrunu? To var izskaidrot tikai ar mūsdienu kapitālisma ekonomisko pamatlikumu, tas ir, ar nepieciešamību iegūt maksimālu peļņu. Kapitālisms ir par jauno techniku, kad tā viņam sola vislielāko peļņu. Kapitālisms ir pret jauno techniku un par pāreju uz roku darbu, kad jaunā technika vairs nesola vislielāko peļņu.

Tā tas ir ar mūsdienu kapitālisma ekonomisko pamatlikumu.

Vai pastāv sociālisma ekonomiskais pamatlikums? Jā, pastāv. Kādas ir šā likuma būtiskās iezīmes un prasības? Sociālisma ekonomiskā pamatlikuma būtiskās iezīmes un prasības varētu formulēt apmēram šādi; nodrošināt visas sabiedrības pastāvīgi pieaugošo materiālo un kultūras vajadzību maksimālu apmierināšanu, nepārtraukti palielinot un uzlabojot sociālistisko ražošanu uz augstākās technikas bāzes.

Tātad: nevis maksimālās peļņas nodrošināšana — bet gan sabiedrības materiālo un 'kultūras vajadzību maksimālās apmierināšanas nodrošināšana; nevis ražošanas attīstība ar pārtraukumiem no kāpinājuma uz krīzi un no krīzes uz kāpinājumu — bet gan nepārtraukta ražošanas augšana; nevis periodiski pārtraukumi technikas attīstībā, kuriem seko sabiedrības ražošanas spēku iznicināšana, — bet gan nepārtraukta ražošanas uzlabošana uz augstākās technikas bāzes.

Saka, ka sociālisma ekonomiskais pamatlikums esot tautas saimniecības plānveidīgās, proporcionālās attīstības likums. Tas ir nepareizi. Tautas saimniecības plānveidīgā attīstība un tātad ari tautas saimniecības plānošana, kas ir vairāk vai mazāk pareizs šā likuma atspoguļojums, pašas par sevi neko nevar dot, ja nav zināms.

kāda uzdevuma sasniegšanai tiek realizēta tautas saimniecības plānveidīgā attīstība, vai ari ja iedevums nav skaidrs. Tautas saimniecības plānveidīgā attīstības likums var dot vajadzīgo efektu tikai tajā gadījumā, ja ir uzdevums, kura sasniegšanai tiek realizēta tautas saimniecības plānveidīgā attīstība. Šo uzdevumu nevar dot pats tautas saimniecības plānveidīgās attīstības likums. Vēl jo mazāk to var dot tautas saimniecības plānošana. Šis uzdevums ietverts sociālisma ekonomiskajā pamatlikumā iepriekš minēto šā likuma prasību veidā. Tāpēc tautas saimniecības plānveidīgās attīstības likuma darbība var pilnīgi izvērsties tikai tad, ja tā balstās uz sociālisma ekonomisko pamatlikumu.

Kas attiecas uz tautas saimniecības plānošanu, tad tā var panākt pozitīvus rezultātus, tikai ievērojot divus nosacījumus: a) ja tā pareizi atspoguļo tautas saimniecības plānveidīgās attīstības likuma prasības, b) ja tā viscaur pieskaņojas sociālisma ekonomiskā pamatlikuma prasībām.

8.  CITI JAUTĀJUMI

1)  Jautājums par ārpusekonomisko piespiešanu feodālisma apstākļos.

Protams, ārpus ekonomiskai piespiešanai bija sava loma muižnieku-dzimtkungu ekonomiskās varas nostiprināšanā, tomēr feodālisma pamats nebija vis šī piespiešana, bet gan feodālais zemes īpašums.

2)  Jautājums par kolchoznieku sētas personīgo īpašumu.

Būtu nepareizi mācības grāmatas projektā sacīt, ka «katrai kolchoznieku sētai personīgā lietošanā ir govs, sīklopi un putni». Patiesībā, kā zināms, govs, sīklopi, putni utt. ir nevis kolchoznieku sētas personīgā lietošanā, bet gan personīgā īpašumā. Izteiciens «personīgā

lietošana» acīm redzot ņemts no Lauksaimniecības arteļa paraugstatūtiem. Bet Lauksaimniecības arteļa paraugstatūtos pielaista kļūda. PSRS Konstitūcijā, kas tika izstrādāta rūpīgāk, teikts cits, un proti:

«Katrai kolchoza sētai … ir . . . personīgā īpašumā pallgsaimnieclba uz piemājas zemes, dzīvojamā māja, produktīvie lopi, putni un sīkais lauksaimniecības inventārs.»

Tas, protams, ir paredzi.

Turklāt vajadzētu sīkāk pateikt, ka katram kolchozniekam personīgā īpašumā ir no vienas līdz tik un tik daudz govīm atkarībā no vietējiem apstākļiem, tik un tik daudz aitu, kazu, cūku (ari no — līdz; atkarībā no vietējiem apstākļiem) un neierobežotā skaitā mājputni (piles, zosis, vistas, tītari).

Šie sīkie norādījumi ir ļoti svarīgi mūsu biedriem ārzemēs, kuri grib precīzi zināt, kas tad īsti palicis kolchoznieku sētai personīgā īpašumā pēc tam, kad pie mums izdarīta lauksaimniecības kolektivizācija.

3)   Jautājums par nomas maksas vērtību, kādu zemnieki maksāja muižniekiem, kā ari par zemes pirkšanas izdevumu vērtību.

Mācības grāmatas projektā teikts, ka zemes nacionalizācijas rezultātā «zemniecība atbrīvojās no nomas maksas muižniekiem par sumu ap 500 miljoniem rubļu gadā» (jāsaka «zeltā»). Šo skaitli vajadzētu precizēt, jo tajā, kā man liekas, nav ieskaitīta nomas maksa visā Krievijā, bet tikai Krievijas guberņu vairākumā. Pie tam jāņem vērā, ka daudzās Krievijas malienēs nomu maksāja natūrā, ko mācības grāmatas projekta autori acīm redzot nav ievērojuši. Turklāt jāņem vērā, ka zemniecība atbrīvojās ne tikai no nomas maksas, bet ari no gadskārtējiem zemes pirkšanas izdevumiem. Vai

tas ir ievērots mācības grāmatas projektā? Man šķiet, ka nav ievērots, bet to vajadzētu ievērot.

4)   Jautājums par monopolu saaugšanu ar valsts aparātu.

Izteiciens «saaugšana» nav piemērots. Šis izteiciena pavirši un aprakstoši atzīmē monopolu un valsts tuvināšanos, bet neatklāj šās tuvināšanās ekonomisko jēgu Lieta tā, ka šās tuvināšanās procesā nenotiek vis vienkārši valsts aparāta saaugšana ar monopoliem, bet gan pakļaušana tiem. Tāpēc vajadzētu izmest vārdu «saaugšana» un to atvietot ar vārdiem «valsts aparāta pakļaušana monopoliem».

5)  Jautājums par mašinu lietošanu PSR Savienībā.

Mācības grāmatas projektā teikts, ka «PSR Savienībā mašinas lieto visos gadījumos, kad tās ietaupa sabiedrībai darbu». Tas nemaz nav tas, ko vajadzētu teikt. Pirmkārt, PSR Savienībā mašinas vienmēr ietaupa sabiedrībai darbu, tāpēc mēs nezinām gadījumus, kad tās PSRS apstākļos neietaupltu sabiedrībai darbu. Otrkārt, mašinas ne tikai ietaupa darbu, bet līdz ar to atvieglo strādnieku darbu, tāpēc mūsu apstākļos atšķirībā no kapitālisma apstākļiem strādnieki ļoti labprāt izmanto mašinas darba procesā.

Tāpēc vajadzētu teikt, ka nekur tik labprāt netiek lietotas mašinas kā PSR Savienībā, jo mašinas ietaupa darbu sabiedrībai un atvieglo strādnieku darbu un, tā kā PSR Savienībā nav bezdarba, strādnieki ļoti labprāt izmanto mašinas tautas saimniecībā.

6)  Jautājums par strādnieku šķiras materiālo stāvokli kapitālistiskajās zemēs.

Kad runā par strādnieku šķiras materiālo stāvokli, tad parasti saprot ražošanā nodarbinātos strādniekus un neņem vērā tā saucamās bezdarbnieku rezerves armijas materiālo stāvokli. Vai šāda pieeja jautāju

mam par strādnieku šķiras materiālo stāvokli ir pareiza? Es domāju, ka nav pareiza. Ja pastāv bezdarbnieku rezerves armija, kuras locekļiem nav iespējams pārtikt citādi, kā tikai pārdodot savu darbaspēku, tad bezdarbnieki nevar neietilpt strādnieku šķiras sastāvā, bet, ja viņi ietilpst strādnieku šķiras sastāvā, viņu nabadzīgais stāvoklis nevar neietekmēt ražošanā nodarbināto strādnieku materiālo stāvokli. Tāpēc es domāju, ka, raksturojot strādnieku šķiras materiālo stāvokli kapitālistiskajās zemēs, vajadzētu ņemt vērā ari strādnieku-bezdarbnieku rezerves armijas stāvokli.

7)  Jautājums par nacionālo ienākumu.

Es domāju, ka mācības grāmatas projektā katrā zjņā vajadzētu ietilpināt jaunu nodaļu par nacionālo ienākumu.

8)  Jautājums par speciālu nodaļu mācības grāmatā par Ļeņinu un Staļinu kā par sociālisma politiskās ekonomijas radītājiem.

Es domāju, ka nodaļa «Marksistiskā mācība par sociālismu. V. I. Ļeņins un J. V. Staļins — sociālisma politiskās ekonomijas radītāji» jāizņem no mācības grāmatas. Tā mācības grāmatā nemaz nav vajadzīga, jo nekā jauna nedod un tikai bāli atkārto to, kas sīkāk pateikts mācības grāmatas iepriekšējās nodaļās.

Kas attiecas uz pārējiem jautājumiem, man nav nekādu piezīmju par biedru Ostrovitjanova, Ļeontjeva, Sepilova, Gatovska un citu «priekšlikumiem».

9.   POLITISKĀS EKONOMIJAS MARKSISTISKĀS MĀCĪBAS GRĀMATAS STARPTAUTISKĀ NOZĪME

Es domāju, ka biedri neņem vērā visu politiskās ekonomijas marksistiskās mācības grāmatas nozīmi. Mācības grāmata vajadzīga ne tikai mūsu padomju jaunatnei. Tā sevišķi vajadzīga visu zemiju komunis

tiem un cilvēkiem, kas ir komunistu līdzjutēji. Mūsu biedri ārzemēs grib zināt, kā mēs izlauzāmies no kapitālistiskās nebrīvības, kā mēs pārveidojām valsts ekonomiku sociālisma garā, kā mēs panācām draudzību ar zemniecību, kā mēs panācām to, ka mūsu nesen vēl nabadzīgā un vājā zeme ir kļuvusi par bagātu, varenu zemi, kas īsti ir kolchozi, kāpēc mēs, kaut gan ražošanas līdzekļi ir sabiedriskoti, neiznīcinām preču ražošanu, naudu, tirdzniecību utt. Visu to un daudz ko citu viņi grib zināt nevis aiz vienkāršas ziņkāres, bet gan tādēļ, lai mācītos no mums un mūsu pieredzi izmantotu savā zemē. Tāpēc labas marksistiskas politiskās ekonomijas mācības grāmatas iznākšanai ir ne tikai iekšpolitiska, bet ari liela starptautiska nozīme.

Tātad vajadzīga mācības grāmata, kas varētu būt rokasgrāmata revolucionārai jaunatnei ne tikai iekšzemē, bet ari ārzemēs. Tai nav jābūt pārāk plašai, jo pārāk plaša mācības grāmata nevar būt rokasgrāmata un to būs grūti apgūt — izstudēt. Bet tajā jābūt visam galvenajam, kas attiecas tiklab uz mūsu zemes ekonomiku, kā ari uz kapitālisma un koloniālās sistēmas ekonomiku.

Diskusijas laikā daži biedri ieteica uzņemt mācības grāmatā vairākas jaunas nodaļas: vēsturnieki — par vēsturi, politiķi — par politiku, filozofi — par filozofiju, ekonomisti — par ekonomiku. Bet tas novestu pie tā, ka mācības grāmata piebriestu līdz neaptveramiem apmēriem. To, protams, nevar pieļaut. Mācības grāmata izmanto vēsturisko metodi politiskās ekonomijas problēmu ilustrēšanai, bet tas vēl nenozīmē, ka politiskās ekonomijas mācības grāmata mums jāpārvērš par ekonomisko attiecību vēsturi.

Mums vajadzīga mācības grāmata ar 500, lielākais, ar 600 lappusēm — ne vairāk. Tā būs rokasgrāmata

marksistiskā politiskā ekonomijā — laba dāvana visu zemju jaunajiem komunistiem.

Bet, ņemot vērā ārzemju kompartiju vairākuma nepietiekamo marksistiskās attīstības līmeni, šāda mācības grāmata varētu būt ļoti noderīga ari šo zemju vecākiem kadru komunistiem.

10.  KĀUZLABOT POLITISKĀS EKONOMIJAS MĀCĪBAS GRĀMATAS PROJEKTU

Daži biedri diskusijas laikā pārāk cītīgi «nopēla» mācības grāmatas projektu, bāra tās autorus par kļūdām un nepilnībām, apgalvoja, ka projekts neesot izdevies. Tas nav taisnīgi. Protams, kļūdas un nepilnības mācības grāmatā ir, — lielā darbā tās gandrīz vienmēr mēdz būt. Bet, lai kā ari būtu, diskusijas dalībnieku lielais vairākums tomēr atzina, ka mācības grāmatas projekts var noderēt par pamatu nākamajai mācības grāmatai un tajā jāizdara tikai daži labojumi un papildinājumi. Tiešām, ja vien salīdzina mācības grāmatas projektu ar apgrozībā esošajām politiskās ekonomijas mācības grāmatām, tad jāsecina, ka mācības grāmatas projekts veselu galvas tiesu pārāks par esošajām mācības grāmatām. Tas ir mācības grāmatas projekta autoru liels nopelns.

Es domāju, ka mācības grāmatas projekta uzlabošanai vajadzētu iecelt nelielu komisiju, uzņemot tajā ne tikai mācības grāmatas autorus un ne tikai diskusijas dalībnieku vairākuma piekritējus, bet ari vairākuma pretiniekus, niknos mācības grāmatas projekta kritiķus.

Būtu labi uzņemt komisijā ari pieredzējušu statistiķi, lai pārbaudītu skaitļus un ietilpinātu projektā jaunus statistiskus materiālus, kā ari pieredzējušu juristu, lai pārbaudītu formulējumu precizitāti.

Komisijas locekļus vajadzētu uz laiku atbrīvot no jebkura cita darba, pilnīgi nodrošinot viņus materiālā ziņā, lai viņi varētu pilnīgi nodoties mācības grāmatas sagatavošanas darbam.

Bez tam vajadzētu iecelt redakcijas komisiju, teiksim, triju cilvēku sastāvā mācības grāmatas galīgai rediģēšanai. Tas nepieciešams arī tādēļ, lai panāktu stila vienādību, kuras mācības grāmatas projektā, diemžēl, nav.

Gatavā mācības grāmata jāiesniedz Centrālajai Komitejai 1 gada laikā.

1952. g. 1. februāri

J. STAĻINS

ATBILDE BIEDRAM NOTRINAM, ALEKSANDRAM IĻJiČAM

Biedri Notkin!

Es nesteidzos ar atbildi, tāpēc ka Jūsu uzstādītos jautājumus neuzskatu par steidzamiem. Jo vairāk tāpēc, ka ir citi steidzama rakstura jautājumi, kas, Habiski, novirza uzmanību no Jūsu vēstules.

Atbildu pa punktiem.

Par pirmo punktu

«Piezīmēs» ir pazīstamā tēze par to, ka sabiedrība nav bezspēcīga zinātnes likumu priekšā, ka cilvēki, izzinājuši ekonomiskos likumus, var izmantot tos sabiedrības interesēs. Jūs apgalvojat, ka šo tēzi nevarot attiecināt uz citām sabiedrības formācijām, ka tā varot būt spēkā tikai sociālisma un komunisma apstākļos, ka ekonomisko procesu stichiskais raksturs, piemēram, kapitālisma apstākļos nedodot sabiedrībai iespēju izmantot ekonomiskos likumus sabiedrības interesēs.

Tas ir nepareizi. Buržuāziskās revolūcijas laikmetā, piemēram, Francijā buržuāzija izmantoja pret feodālismu pazīstamo likumu par ražošanas attiecību obligātu atbilstību ražošanas spēku raksturam, gāza feodālās ražošanas attiecības, radīja jaunas, buržuāziskas ražošanas attiecības un izveidoja šīs ražošanas attiecības atbilstoši feodālās iekārtas dzīlēs izaugušo ražoša

nas spēku raksturam. Buržuāzija to izdarīja ne tāpēc, ka tai bija savas īpašas spējas, bet tāpēc, ka tā bija dziļi ieinteresēta šajā lietā. Feodāļi pretojās šai lietai nevis aiz sava stulbuma, bet tāpēc, ka viņi bija dziļi ieinteresēti izjaukt šā likuma realizēšanu.

Tas pats jāsaka par sociālistisko revolūciju mūsu zemē. Strādnieku šķira izmantoja likumu par ražošanas attiecību obligātu atbilstību ražošanas spēku raksturam, gāza buržuāziskās ražošanas attiecības, radīja jaunas, sociālistiskas ražošanas attiecības un izveidoja tās atbilstoši ražošanas spēku raksturam. Viņa varēja to izdarīt nevis tāpēc, ka viņai bija savas īpašas spējas, bet gan tāpēc, ka viņa bija dziļi ieinteresēta šajā lietā. Buržuāzija, kas no progresīva spēka buržuāziskās revolūcijas rītausmā jau bija paguvusi pārvērsties par kontrrevolucionāru spēku, visādi pretojās šā likuma realizēšanai, — pretojās nevis aiz savas neorganizētības un ne tāpēc, ka ekonomisko procesu stichiskais raksturs mudināja viņu uz pretošanos, bet galvenokārt tāpēc, ka viņa bija dziļi ieinteresēta, lai šis likums netiktu realizēts

Tātad:

1.   Ekonomisko procesu, ekonomisko likumu izmantošana sabiedrības interesēs tādā vai citādā mērā notiek ne tikai sociālisma un komunisma apstākļos, bet arī citās formācijās;

2.   Ekonomisko" likumu izmantošanai šķiru sabiedrībā vienmēr un visur ir šķirisks pamats, pie kam ekonomisko likumu izmantošanā sabiedrības interesēs karognesēja vienmēr un visur ir progresīvā šķira, kamēr savu laiku nodzīvojušās šķiras šai lietai pretojas.

Starpība šajā lietā starp proletariātu, no vienas puses, un citām šķirām, kas kādreiz vēstures gaitā izdarījušas apvērsumus ražošanas attiecībās, no otras puses,

ir tāda, ka proletariāta šķiras intereses saplūst ar sabiedrības lielum lielā vairākuma interesēm, jo proletariāta revolūcija nozīmē nevis tās vai citas ekspluatācijas formas iznīcināšanu, bet gan jebkuras ekspluatācijas iznīcināšanu, kamēr citu šķiru revolūcijas, iznīcinādamas tikai to vai citu ekspluatācijas formu, aprobežojas ar savu šauri šķirisko interešu ietvariem, kuras ir pretrunā ar sabiedrības vairākuma interesēm.

«Piezīmēs» ir runa par to, ka ekonomisko! likumu izmantošanai sabiedrības interesēs ir šķirisks pamats. Tur teikts, ka «atšķirībā no dabas zinātņu likumiem, kur jauna likuma atklāšana un pielietošana norisinās vairāk vai mazāk gludi, ekonomiskajā laukā, atklājot un pielietojot jaunu likumu, kas skar savu laiku nodzīvojušo sabiedrības spēku intereses, rodas visstiprākā šo spēku pretestība». Tomēr Jūs tam neesat pievērsis uzmanību.

Par otro punktu

Jūs apgalvojat, ka ražošanas attiecību pilnīgu atbilstību ražošanas spēku raksturam varot sasniegt tikai sociālisma un komunisma apstākļos, bet citās formācijās varot realizēt tikai nepilnīgu atbilstību.

Tas ir nepareizi, Laikmetā pēc buržuāziskās revolūcijas, kad buržuāzija sagrāva feodālās ražošanas attiecības un nodibināja buržuāziskās ražošanas attiecības, neapšaubāmi bija periodi, kad buržuāziskās ražošanas attiecības pilnīgi atbilda ražošanas spēku raksturam. Pretējā gadījumā kapitālisms nebūtu varējis attīstīties tādā ātrumā, kādā tas attīstījās pēc buržuāziskās revolūcijas.

Tālāk, vārdus «pilnīga atbilstība» nevajag saprast absolūtā nozīmē. Tos nevajag saprast tā, it kā socia-

lisma apstākļos ražošanas attiecības nemaz neatpaliktu no ražošanas spēku augšanas. Ražošanas spēki ir viskustīgākie un visrevolucionārākie spēki ražošanā. Tie neapšaubāmi iet pa priekšu ražošanas attiecībām ari sociālisma apstākļos. Ražošanas attiecības tikai pēc zināma laika pārveidojas atbilstoši ražošanas spēku raksturam.

Kā tad tādā gadījumā jāsaprot vārdi «pilnīga atbilstība»? Tie jāsaprot tā, ka sociālisma apstākļos lieta parasti nenonāk līdz konfliktam starp ražošanas attiecībām un ražošanas spēkiem, ka sabiedrībai ir iespējams savlaicīgi izveidot atpaliekošās ražošanas attiecības atbilstoši ražošanas spēku raksturam. Sociālistiskai sabiedrībai ir iespējams to izdarīt, tāpēc ka tās sastāvā nav savu laiku nodzīvojušo šķiru, kas varētu organizēt pretošanos. Protams, ari sociālisma apstākļos būs atpaliekoši inerti spēki, kas nesaprot, ka ražošanas attiecībās nepieciešamas pārmaiņas, bet tos, protams, nebūs grūti pārvarēt, nenoejot līdz konfliktam.

Par trešo punktu

No Jūsu prātojumiem izriet, ka ražošanas līdzekļus un vispirms ražošanas rīkus, ko ražo mūsu nacionalizētie uzņēmumi, Jūs uzlūkojat par preci.

Vai ražošanas līdzekļus mūsu sociālistiskajā iekārtā var uzlūkot par preci? Pēc manām domām, nekādā ziņā nevar.

Prece ir tāds ražošanas produkts, kuru pārdod jebkuram pircējam, pie kam, preci pārdodot, preces īpašnieks zaudē īpašuma tiesības uz to, bet pircējs kļūst par preces īpašnieku, kas preci var pārdot tālāk, var to ieķīlāt, sapūdēt. Vai ražošanas līdzekļi atbilst šādai definīcijai? Skaidrs, ka neatbilst. Pirmkārt, ražošanas līdzekļi tiek «pārdoti» ne jau katram pircējam, tie

netiek «pārdoti» pat kolchoziem, valsts tos tikai sadala starp saviem uzņēmumiem. Otrkārt, ražošanas līdzekļu īpašniece — valsts, nododot tos tam vai citam uzņēmumam, ne mazākā mērā nezaudē īpašuma tiesības uz ražošanas līdzekļiem, bet, gluži otrādi, pilnīgi tās saglabā. Treškārt, uzņēmumu direktori, kas no valsts saņēmuši ražošanas līdzekļus, ne tikai nekļūst par to īpašniekiem, bet, gluži otrādi, tiek apstiprināti kā Padomju valsts pilnvarotie ražošanas līdzekļu izmantošanā saskaņā ar plāniem, ko nosaka valsts.

Kā redzams, ražošanas līdzekļus mūsu iekārtā nekādi nevar ieskaitīt preču kategorijā.

Kāpēc tad tādā gadījumā runā par ražošanas līdzekļu vērtību, par to pašizmaksu, par to cenu u. tml.?

Aiz diviem iemesliem.

Pirmkārt, tas nepieciešams kalkulācijai, norēķiniem, uzņēmumu ienesīguma un zaudējumu noteikšanai, uzņēmumu pārbaudei un kontrolei. Bet tā ir tikai lietas formālā puse.

Otrkārt,, tas nepieciešams tādēļ, lai ārējās tirdzniecības interesēs realizētu ražošanas līdzekļu pārdošanu ārvalstīm. Te, ārējās tirdzniecības laukā, bet tikai šajā laukā, mūsu ražošanas līdzekļi tiešām ir preces un tie tiešām tiek pārdoti (bez pēdiņām).

Tādējādi iznāk, ka ārējās tirdzniecības apgrozības laukā mūsu uzņēmumu ražotie ražošanas līdzekļi patur preču īpašības tiklab būtībā, kā ari formāli, kamēr iekšzemes ekonomiskās apgrozības laukā ražošanas līdzekļi zaudē preču īpašības, tie vairs nav preces, tie iziet no vērtības likuma darbības sfēras, saglabājot tikai preču ārējo čaulu (kalkulācija u. c).

Kā izskaidrot šo īpatnību?

Lieta tāda, ka mūsu sociālistiskajos apstākļos ekonomiskā attīstība norit nevis apvērsumu ceļā, bet

pakāpenisku pārmaiņu ceļā, kad vecais nevis vienkārši tiek pilnīgi atcelts, bet maina savu dabu atbilstoši jaunajam, paturat tikai savu formu, un jaunais nevis vienkārši iznīcina veco, bet iekļaujas vecajā, maina tā dabu, tā funkcijas, nesalaužot tā formu, bet izmantojot to jaunā attīstībai. Tā tas ir ne tikai ar precēm, bet arī ar naudu mūsu ekonomiskajā apgrozībā, tāpat kā ar bankām, kas, zaudējot savas vecās funkcijas un iegūstot jaunas, patur veco formu, kuru izmanto sociālistiskā iekārta,

Ja jautājumu aplūkojam no formālā viedokļa, no parādību virspusē notiekošo procesu viedokļa, tad varam nonākt pie nepareiza secinājuma, ka kapitālisma kategorijas it kā paliktu spēkā mūsu ekonomikā. Bet, ja jautājumu aplūkojam ar marksistisku analīzi, kas stingri atšķir ekonomiskā procesa saturu no tā formas, attīstības dziļuma procesus no virspuses parādībām, — tad varam nonākt pie vienīgā pareizā secinājuma, ka no vecajām kapitālisma kategorijām pie mums saglabājusies galvenokārt forma, ārējais izskats, bet būtībā tās pie mums radikāli pārmainījušās atbilstoši sociālistiskās tautas saimniecības attīstības vajadzībām.

Par ceturto punktu

Jūs apgalvojat, ka vērtības likums regulējoši ietekmējot to «ražošanas līdzekļu» cenas, kurus izgatavo lauksaimniecībā un nodod valstij par sagādes cenām. Jūs pie tam domājat tādus «ražošanas līdzekļus» kā izejvielas, piemēram, kokvilnu. Jūs varētu vēl pieskaitīt te arī linus, vilnu un citas lauksaimnieciskās izejvielas.

Vispirms jāatzīmē, ka šajā gadījumā lauksaimniecība ražo nevis «ražošanas līdzekļus», bet gan vienu no ražošanas līdzekļiem — izejvielas. Nedrīkst spēlēties ar vārdiem «ražošanas līdzekli». Kad marksisti runā par

ražošanas līdzekļu ražošanu, viņi domā vispirms ražošanas rīku ražošanu — to, ko Markss sauc par «mechaniskiem darba līdzekļiem, kuru kopumu var nosaukt par ražošanas kaulu un muskuļu sistēmu», kas veido «noteikta sabiedriskās ražošanas laikmeta raksturīgās atšķirīgās pazīmes». Nostādīt vienā plāksnē ražošanas līdzekļu daļu (izejvielas) un ražošanas līdzekļus, tai skaitā ražošanas rīkus, — nozīmē grēkot pret marksismu, jo marksisms pamatojas uz ražošanas rīku noteicošo lomu, salīdzinot ar visiem citiem ražošanas līdzekļiem. Katram zināms, ka izejvielas pašas par sevi nevar ražot ražošanas rīkus, kaut gan daži izejvielu veidi nepieciešami kā materiāls ražošanas rīku ražošanai, kamēr nekādas izejvielas nav iespējams'ražot bez ražošanas rīkiem.

Tālāk. Vai vērtības likuma iedarbība uz lauksaimniecībā ražoto izejvielu cenām ir regulējoša iedarbība, kā to apgalvojat Jūs, biedri Notkin? Tā būtu regulējoša iedarbība, ja pie mums pastāvētu lauksaimniecisko izejvielu cenu «brīva» spēle, ja pie mums darbotos konkurences un ražošanas anarchijas likums, ja pie mums nebūtu plānveidīgas saimniecības, ja izejvielu ražošanu neregulētu plāns. Bet, tā kā visu šo «ja» mūsu tautas saimniecības sistēmā nav, tad vērtības likuma iedarbība uz lauksaimniecisko izejvielu cenām nekādi nevar būt regulējoša. Pirmkārt, lauksaimniecisko izejvielu cenas pie mums ir cietas, plāna noteiktas un nevis «brīvas». Otrkārt, lauksaimniecisko izejvielu ražošanas apmērus nosaka nevis stichija un nevis kaut kādi nejauši elementi, bet plāns. Treškārt, ražošanas rīki, kas nepieciešami lauksaimniecisko izejvielu ražošanai, koncentrēti nevis atsevišķu personu vai personu grupu rokās, bet valsts rokās. Kas pēc visa tā paliek pāri no vērtības likuma regulējošās lomas? Iznāk, ka pašu

vērtības likumu regule iepriekš minetie fakti, kas piemīt sociālistiskajai ražošanai.

Tātad nevar noliegt, ka vērtības likums iedarbojas uz lauksaimniecisko izejvielu cenu veidošanos, ka tas ir viens no šās lietas faktoriem. Bet jo vairāk nevar noliegt arī to, ka šī iedarbība nav un nevar būti regulējoša.

Par piekto punktu

Runādams par sociālistiskās tautas saimniecības rentabilitāti, es savās «Piezīmēs» izteicu iebildumus dažiem biedriem, kas apgalvo, ka, ciktāl mūsu plānveidīgā tautas saimniecība nedod lielu priekšroku rentabliem uzņēmumiem, un līdzās šiem uzņēmumiem pieļauj arī nerentablu uzņēmumu pastāvēšanu, — tā it kā iznīcinot pašu rentabilitātes principu saimniecībā. «Piezīmēs» teikts, ka rentabilitāte no atsevišķu uzņēmumu un ražošanas nozaru viedokļa nekādi nav salīdzināma ar to augstāko rentabilitāti, kādu mums dod sociālistiskā ražošana, atbrīvodama mūs no pārprodukcijas krīzēm un nodrošinādama mums nemitīgu ražošanas augšanu.

Bet būtu nepareizi no tā secināt, ka atsevišķu uzņēmumu un ražošanas nozaru rentabilitātei nav sevišķas vērtības un ka tā nepelna, lai tai pievērstu nopietnu uzmanību. Tas, protams, ir nepareizi. Atsevišķu uzņēmumu un ražošanas nozaru rentabilitātei ir milzīga nozīme no mūsu ražošanas attīstības viedokļa. Tā jāievēro, tiklab plānojot celtniecību, kā arī plānojot ražošanu. Tā ir mūsu saimnieciskās darbības ābece pašreizējā attīstības posmā.

Par sesto punktu

Nav skaidrs, kā jāsaprot Jūsu vārdi, kas attiecas uz kapitālismu: «paplašināta ražošana stipri deformētā

veidā». Jāsaka, ka šādas ražošanas, turklāt vēl paplašinātas, pasaulē nav.

Acīm redzams, ka pēc tam, kad pasaules tirgus sašķēlies un sfēra, kurā galvenās kapitālistiskās zemes (ASV, Anglija, Francija) izmanto pasaules resursus, sākusi sašaurināties, kapitālisma attīstības cikliskajam raksturam — ražošanai pieaugot; un sašaurinoties — tomēr jāsaglabājas. Bet ražošanas augšana šajās zemēs notiks uz sašaurinātas bāzes, jo ražošanas apjoms šajās zemēs samazināsies.

Par septīto punktu

Pasaules kapitālistiskās sistēmas vispārējā krīze sākās pirmā pasaules kara periodā, sevišķi sakarā ar Padomju Savienības atkrišanu no kapitālistiskās sistēmas. Tas bija vispārējās krīzes pirmais posms. Otrā pasaules kara periodā izvērsās vispārējās krīzes otrais posms, sevišķi pēc tam, kad no kapitālistiskās sistēmas bija atkritušas tautas demokrātijas valstis Eiropā un Āzijā, Pirmā krīze pirmā pasaules kara periodā un otrā krīze otrā pasaules kara periodā jāuzskata nevis kā atsevišķas, viena no otras atrautas, patstāvīgas krīzes, bet kā pasaules kapitālistiskās sistēmas vispārējās krīzes attīstības posmi.

Vai pasaules kapitālisma vispārējā krīze ir tikai politiska vai tikai ekonomiska krīze? Ne viens, ne otrs. Tā ir pasaules kapitālisma sistēmas vispārēja, t. i., vispusīga krīze, kas aptver kā ekonomiku, tā arī politiku. Pie tam saprotams, ka tās pamatā ir kapitālisma pasaules ekonomiskās sistēmas arvien stiprāka sairšana, no vienas puses, un no kapitālisma atkritušo zemju — PSRS, Ķīnas un citu tautas demokrātijas valstu augošais ekonomiskais spēks, no otras puses.

J. STAĻINS

1952. g. 21. aprill.

PAR BIEDRA L. D. JAROŠENKO KĻŪDĀM

Nesen biedrs Jarošenko «piesūtījis VK(b)P CK Politbiroja locekļiem šā gada 20. martā rakstītu vēstuli par vairākiem ekonomiskiem jautājumiem, kas apspriesti pazīstamajā novembra diskusijā. Vēstulē tās autors sūdzas, ka galvenajos vispārinošos dokumentos par diskusiju, tāpat arī biedra Staļina «Piezīmēs», «nemaz nav atspoguļots» b. Jarošenko «viedoklis». Vēstulē bez tam ir b. Jarošenko priekšlikums, lai atļaujot viņam viena vai pusotra gada laikā sastādīt «Sociālisma politisko ekonomiju», dodot viņam šai nolūkā divus palīgus.

Es domāju, ka vajadzēs izskatīt pēc būtības tiklab b. Jarošenko sūdzību, kā arī viņa priekšlikumu.

Sāksim ar sūdzību.

Tātad kāds ir b. Jarošenko «viedoklis», kas nemaz neesot atspoguļots iepriekš minētajos dokumentos.

I BIEDRA JAROŠENKO GALVENĀ KĻŪDA

Ja pāris vārdos raksturojam b. Jarošenko viedokli, tad jāsaka, ka tas ir nemarksistisks, — tātad dziļi maldīgs.

Biedra Jarošenko galvenā kļūda ir tā, ka viņš atkāpjas no marksisma jautājumā par ražošanas spēku un ražošanas attiecību lomu sabiedrības attīstībā, pārmērīgi pārspīlē ražošanas spēku lomu, tikpat pārmērīgi

samazina ražošanas attiecību lomu un beidz ar to, ka pasludina ražošanas attiecības sociālisma apstākļos par ražošanas spēku daļu.

Biedrs Jarošenko ir ar mieru atzīt ražošanas attiecībām zināmu lomu «antagonistisku šķiru pretrunu» apstākļos, ciktāl tur ražošanas attiecības «ir pretrunā ar ražošanas spēku attīstību». Bet šo lomu viņš ierobežo ar negatīvu lomu, tāda faktora lomu, kas bremzē ražošanas spēku attīstību, uzliek važas to attīstībai. Citas funkcijas — kaut kādas pozitīvas ražošanas attiecību funkcijas b. Jarošenko neredz.

Kas attiecas uz sociālistisko iekārtu, kur «antagonistisku šķiru pretrunu» vairs nav un kur ražošanas attiecības «vairs nav pretrunā ar ražošanas spēku attīstību», — tad b. Jarošenko uzskata, ka te jebkura patstāvīga ražošanas attiecību loma izzūdot, ražošanas attiecības vairs neesot nopietns attīstības faktors un ražošanas spēki tās iekļaujot sevī kā veselais daļu. Sociālisma apstākļos «cilvēku ražošanas attiecības, — saka b. Jarošenko, — ietilpst ražošanas spēku organizācijā kā līdzeklis, kā šās organizācijas moments» (sk. b. Jarošenko vēstuli CK Politbirojam).

Kāds tad tādā gadījumā ir Sociālisma politiskās ekonomijas galvenais uzdevums? Biedrs Jarošenko atbild: «Tāpēc Sociālisma politiskās ekonomijas galvenā problēma nav vis tā, lai pētītu cilvēku ražošanas attiecības sociālistiskajā sabiedrībā, bet gan tā, lai izstrādātu un attīstītu zinātnisku teoriju par ražošanas spēku organizāciju sabiedriskajā ražošanā, tautas saimniecības attīstības plānošanas teoriju» (sk. b. Jarošenko runu diskusijas Plēnumā).

Ar to patiesībā arī izskaidrojams, ka b. Jarošenko neinteresējas par tādiem sociālistiskās iekārtas ekonomiskiem jautājumiem kā dažādu īpašuma formu pastā-

vešana mūsu ekonomikā, preču apgrozība, vērtības likums u, c, uzskatīdams tos par mazāk nozīmīgiem jautājumiem, kas rada tikai scholastikus strīdus. Viņš tieši pasaka, ka viņa Sociālisma politiskajā ekonomijā «strīdi par sociālisma politiskās ekonomijas tās vai citas kategorijas — vērtības, preces, naudas, kredita u. c. — lomu, strīdi, kas pie mums bieži vien iegūst scholastisku raksturu, atvietoti ar veselīgiem prātojumiem par ražošanas spēku racionālu organizāciju sabiedriskajā ražošanā, par šādas organizācijas zinātnisku pamatojumu» (sk. b. Jarošenko runu diskusijas Plēnuma Sekcijā).

Tātad politiskā ekonomija bez ekonomiskām problēmām.

Biedrs Jarošenko domā, ka pietiek nokārtot «ražošanas spēku racionālu organizāciju», lai pāreja no sociālisma uz komunismu notiktu bez sevišķām grūtībām. Viņš uzskata, ka ar to pilnīgi pietiekot pārejai uz komunismu. Viņš tieši pasaka, ka «sociālisma apstākļos galvenā cīņa par komunistiskās sabiedrības uzcelšanu ir cīņa par ražošanas spēku pareizu organizāciju un to racionālu izlietošanu sabiedriskajā ražošanā» (sk. runu diskusijas Plēnumā). Biedrs Jarošenko svinīgi deklarē, ka «Komunisms ir augstākā zinātniskā ražošanas spēku organizācija sabiedriskajā ražošanā».

Tātad izrādās, ka komunistiskās iekārtas būtība neietver sevī neko vairāk kā tikai «ražošanas spēku racionālu organizāciju».

No visa tā b. Jarošenko secina, ka nevarot būt vienotas Politiskās ekonomijas visām sabiedriskajām formācijām, ka esot vajadzīgas divas politiskās ekonomijas: viena — pirmssocialisma sabiedriskām formācijām, kuras priekšmets esot cilvēku ražošanas attiecību pētīšana, otra — sociālistiskajai iekārtai, kuras priekš

metam esot jābūt nevis ražošanas, t. i., ekonomisko attiecību pētīšanai, bet gan ražošanas spēku racionālas organizācijas jautājumu pētīšanai.

Tāds ir b. Jarošenko viedoklis.

Ko var teikt par šo viedokli?

Nav pareizi, pirmkārt, ka ražošanas attiecību loma sabiedrības vēsturē ierobežota ar bremzes lomu, kas uzliek važas ražošanas spēku attīstībai. Kad marksisti runā par ražošanas attiecību bremzējošo lomu, tad viņi domā nevis jebkuras ražošanas attiecības, bet tikai vecās ražošanas attiecības, kas vairs neatbilst ražošanas spēku augšanai un tātad bremzē to attīstību. Bet bez vecajām ražošanas attiecībām, kā zināms, pastāv jaunās ražošanas attiecības, kas stājas veco vietā. Vai var teikt, ka jauno ražošanas attiecību loma pielīdzināma ražošanas spēku bremzes lomai? Nē, nevar. Gluži otrādi, jaunās ražošanas attiecības ir tas galvenais un izšķirošais spēks, kas patiesībā arī nosaka ražošanas spēku tālāko, turklāt spēcīgo attīstību, un bez tām ražošanas spēkiem! lemts nīkuļot, kā tas pašlaik notiek kapitālistiskajās zemēs.

Neviens nevar noliegt mūsu padomju rūpniecības ražošanas spēku kolosālo attīstību piecgadu laikā. Bet šās attīstības nebūtu bijis, ja mēs 1917. gada oktobrī vecās, kapitālistiskās ražošanas attiecības nebūtu atvietojuši ar jaunām, sociālistiskām ražošanas attiecībām. Bez šā apvērsuma mūsu zemes ražošanas, ekonomiskajās attiecībās ražošanas spēki pie mums nīkuļotu, tāpat kā tie tagad nīkuļo' kapitālistiskajās zemēs.

Neviens nevar noliegt mūsu lauksaimniecības ražošanas spēku kolosālo attīstību pēdējos 20 — 25 gados. Bet šās attīstības nebūtu bijis, ja mēs trīsdesmitajos gados vecās, kapitālistiskās ražošanas attiecības uz

laukiem nebūtu atvietojuši ar jaunām, kolektivistiskām ražošanas attiecībām. Bez šā apvērsuma ražošanā mūsu lauksaimniecības ražošanas spēki nīkuļotu, tāpat kā tie tagad nīkuļo kapitālistiskajās zemēs.

Protams, jaunās ražošanas attiecības nevar palikt un nepaliek mūžīgi jaunas, tās sāk novecoties un nonākt pretrunā ar ražošanas spēku tālāko attīstību, tās sāk zaudēt ražošanas spēku galvenā dzinējspēka lomu un pārvēršas par to bremzi. Tad šādu ražošanas attiecību vietā, kuras jau kļuvušas vecas, rodas jaunas ražošanas attiecības, kuru loma ir būt par ražošanas spēku tālākas attīstības galveno dzinējspēku.

Šī īpatnējā ražošanas attiecību attīstība no ražošanas spēku bremzes lomas uz to galvenā dzinējspēka lomu un no ražošanas spēku galvenā dzinējspēka lomas uz bremzes lomu — ir viens no galvenajiem marksistiskās materiālistiskās dialektikas elementiem. To tagad zina visi marksisma ābecnieki. Bet izrādās, ka to nezina b. Jarošenko.

Nav pareizi, otrkārt, ka ražošanas, t. i., ekonomisko attiecību patstāvīgā loma sociālisma apstākļos izzūdot, ka ražošanas spēki iekļaujot sevī ražošanas attiecības, ka sociālisma apstākļos sabiedriskā ražošana nozīmējot tikai ražošanas spēku organizāciju. Marksisms uzlūko sabiedrisko ražošanu par veselumu, kuram ir divas nešķiramas puses: sabiedrības ražošanas spēki (sabiedrības attiecības pret dabas spēkiem, ar kuriem cīnoties tā iegūst nepieciešamos materiālos labumus) un ražošanas attiecības (cilvēku savstarpējās attiecības ražošanas procesā). Tās ir sabiedriskās ražošanas divas dažādas puses, kaut gan tās nešķirami saistītas viena ar otru. Un tieši tāpēc, ka tās ir sabiedriskās ražošanas dažādas puses, tās var iedarboties viena uz otru. Apgalvot, ka vienu no šīm pusēm var iekļaut sevī otra un

pārvērst to par savu sastāvdaļu, — nozīmē ļoti nopietni nogrēkoties pret marksismu.

Markss saka:

«Ražošanā cilvēki iedarbojas ne vien uz dabu, bet arī viens uz otru. Viņi nevar ražot, nesavienojoties zināmā veidā kopīgai darbībai un savas; darbības savstarpējai apmaiņai. Lai ražotu, cilvēki stājas noteiktos sakaros un attiecībās, un tikai ar šo sabiedrisko sakaru un attiecību starpniecību pastāv viņu attiecība pret dabu, notiek ražošana» (sk. «К. Маркс и Ф. Энгельс», том V, стр. 429).

Tātad sabiedriskā ražošana sastāv no divām pusēm, kuras, lai gan tās nešķirami saistītas viena ar otru, tomēr atspoguļo divas dažādu attiecību rindas: cilvēku attiecības pret dabu (ražošanas spēki) un cilvēku savstarpējās attiecības ražošanas procesā (ražošanas attiecības). Tikai pastāvot abām ražošanas pusēm, rodas sabiedriskā ražošana, vienalga, vali, ir runa par sociālistisko iekārtu vai par citām sabiedriskām formācijām.

Acīm redzot b. Jarošenko nav pilnīgi vienās domās ar Marksu. Viņš uzskata, ka šī Marksa tēze neesot attiecināma uz sociālistisko iekārtu. Tieši tāpēc viņš ierobežo Sociālisma politiskās ekonomijas problēmu ar uzdevumu racionāli organizēt ražošanas spēkus, aizmēzdams projām ražošanas, ekonomiskās attiecības un atraudams no tām ražošanas spēkus.

Tātad biedram Jarošenko iznāk nevis marksistiska Politiskā ekonomija, bet kaut kas līdzīgs Bogdanova «Vispārīgai organizācijas zinātnei».

Tādējādi, paņēmis pareizo domu par to, ka ražošanas spēki ir viskustīgākie un visrevolucionārākie spēki ražošanā, b. Jarošenko noved šo domu līdz absurdam, līdz ražošanas, ekonomisko attiecību lomas noliegšanai sociālisma apstākļos, pie kam pilnskanīgas sabiedriskās

ražošanas vietā viņam iznāk vienpusīga un šaura ražošanas technoloģija, — kaut kas līdzīgs Bucharina «sabiedriski organizatoriskai technikai».

Markss saka:

«Savas dzīves sabiedriskā ražošanā (tas ir, cilvēku dzīvei nepieciešamo materiālo labumu ražošanā. — J. St.) cilvēki stājas noteiktās, nepieciešamās, no viņu gribas neatkarīgās attiecībās — ražošanas attiecībās, kas atbilst viņu materiālo ražošanas spēku noteiktai attīstības pakāpei, Šo ražošanas attiecību kopums veido sabiedrības ekonomisko struktūru, reālo bāzi, uz kuras paceļas juridiskā un politiskā virsbūve un kurai atbilst noteiktas sabiedriskās apziņas formas» (sk. priekšvārdu grāmatai «Par politiskās ekonomijas kritiku»).

Tas nozīmē, ka katrai sabiedriskai, formācijai, tai skaitā arī sociālistiskai sabiedrībai, ir sava ekonomiskā bāze, kas sastāv no cilvēku ražošanas attiecību kopuma. Rodas jautājums, ko b. Jarošenko domā par sociālistiskās iekārtas ekonomisko bāzi? Kā zināms, b. Jarošenko jau ir likvidējis sociālisma apstākļos ražošanas attiecības kā vairāk vai mazāk patstāvīgu sfēru, ietilpinādams to mazumiņu, kas no tām ir palicis pāri, ražošanas spēku organizācijas sastāvā. Jājautā, vai sociālistiskai iekārtai ir pašai sava ekonomiskā bāze? Acīm redzams, ka, ciktāl sociālisma apstākļos ražošanas attiecības kā vairāk vai mazāk patstāvīgs spēks ir izzudušas, sociālistiskā iekārta paliek bez savas ekonomiskās bāzes.

Tātad sociālistiskā iekārta bez savas ekonomiskās bāzes. Iznāk diezgan jautrs gadījums …

Vai maz iespējama sabiedriskā iekārta bez savas ekonomiskās bāzes? Biedrs Jarošenko acīm redzot uzskata, ka iespējama. Nu, bet marksisms uzskata, ka šādu sabiedrisku iekārtu pasaulē nav.

Nav pareizi, beidzot, ka komunisms esot ražošanas spēku racionāla organizācija, ka ražošanas spēku racionāla organizācija izsakot visu komunistiskās iekārtas būtību, ka vajagot tikai racionāli organizēt ražošanas spēkus, lai bez sevišķām grūtībām pārietu uz komunismu. Mūsu literatūrā ir cits komunisma definējums, cita formula, un proti, Ļeņina formula: «Komunisms ir padomju vara plus visas zemes elektrifikacija». Biedram Jarošenko Ļeņina formula acīm redzot nepatīk, un viņš to atvieto ar savu pašdarināto formulu: «Komunisms ir augstākā zinātniskā ražošanas spēku organizācija sabiedriskajā ražošanā».

Pirmkārt, nevienam nav zināms, kas ir šī b. Jarošenko reklamētā «augstākā zinātniskā» vai «racionālā» ražošanas spēku organizācija, kāds ir tās konkrētais saturs? Biedrs Jarošenko desmitiem reižu atkārto šo mītisko formulu savās runās Plēnumā, diskusijas sekcijās, savā vēstulē Politbiroja locekļiem, bet nekur viņš ne ar vienu vārdu nemēģina izskaidrot, kā īsti jāsaprot ražošanas spēku «racionālā organizācija», kas it kā izsakot visu komunistiskās iekārtas būtību,

Otrkārt, ja jau jāizvēlas starp divām formulām, tad jāatmet nevis Ļeņina formula, kas ir vienīgā pareizā, bet gan b. Jarošenko tā saucamā formula, kas ir acīm redzami sadomāta un nemarksistiska, ņemta no Bogdanova arsenāla — «Vispārīgās organizācijas zinātnes».

Biedrs Jarošenko domā, ka pietiek panākt ražošanas spēku racionālu organizāciju, lai iegūtu produktu pārpilnību un pārietu uz komunismu, no formulas: «katram pēc darba» pārietu uz formulu: «katram pēc vajadzībām». Tas ir ļoti maldīgs uzskats, kas liecina par sociālisma ekonomiskās attīstības likumu pilnīgu neizprašanu. Biedrs Jarošenko pārāk vienkārši, bērnišķīgi vienkārši iedomājas nosacījumus pārejai no sociālisma

uz komunismu. Biedrs Jarošenko nesaprot, ka nevar panākt ne produktu pārpilnību, kas varētu apmierināt visas sabiedrības vajadzības, ne pāriet uz formulu «katram pēc vajadzībām», ja atstāj spēkā tādus ekonomiskus faktus kā kolchozu-grupu īpašumu, preču apgrozību u. tml. Biedrs Jarošenko nesaprot, ka, iekams pārejam uz formulu «katram pēc vajadzībām», jāiziet vairāki sabiedrības ekonomiskās un kulturālās pāraudzināšanas posmi, kuru gaitā darbs no līdzekļa, kas kalpo vienīgi dzīvības uzturēšanai, sabiedrības acis tiks pārvērsts par pirmo dzīves vajadzību, bet sabiedriskais īpašums — par nesatricināmu un neaizskaramu sabiedrības pastāvēšanas pamatu.

Lai sagatavotu īstenu un nevis deklarativu pāreju uz komunismu, jārealizē vismaz trīs galvenie priekšnoteikumi.

1.  Nepieciešams, pirmkārt, stingri nodrošināt nevis ražošanas spēku mitisko «racionālo organizāciju», bet gan visas sabiedriskās ražošanas nepārtrauktu augšanu, panākot ražošanas līdzekļu ražošanas ātrāku augšanu. Ražošanas līdzekļu ražošanas ātrāka augšana nepieciešama ne tikai tāpēc, ka tai jāapgādā ar iekārtu tiklab savi uzņēmumi, kā ari visu pārējo tautas saimniecības nozaru uzņēmumi, bet ari tāpēc, ka bez tās vispār nav iespējams realizēt paplašināto atražošanu

2.  Nepieciešams, otrkārt, pakāpenisku pāreju ceļā, kuru realizācija būtu izdevīga kolchoziem un tātad visai sabiedrībai, pacelt kolchozu īpašumu līdz visas tautas īpašuma līmenim un preču apgrozību ari pakāpenisku pāreju ceļā atvietot ar produktu apmaiņas sistēmu, lai centrālā vara vai kāds cits sabiedriski ekonomisks centrs sabiedrības interesēs varētu aptvert visu sabiedriskās ražošanas produkciju.

Biedrs Jarošenko kļūdās, apgalvodams, ka sociālisma

apstākļos neesot nekādas pretrunas starp sabiedrības ražošanas attiecībām un ražošanas spēkiem. Protams, mūsu pašreizējās ražošanas attiecības pārdzīvo to periodu, kad tās, pilnīgi atbilzdamas ražošanas spēku augšanai, virza tos uz priekšu septiņjūdžu soļiem. Bet būtu nepareizi apmierināties ar to un domāt, ka nav nekādu pretrunu starp mūsu ražošanas spēkiem un ražošanas attiecībām. Pretrunas, bez šaubām, ir un būs, ciktāl ražošanas attiecību attīstība atpaliek un atpaliks no ražošanas spēku attīstības. Ja vadošo orgānu politika ir pareiza, tad šis pretrunas nevar pārvērsties par pretstatu, un lieta te nevar nonākt līdz konfliktam starp sabiedrības ražošanas attiecībām un ražošanas spēkiem. Cita lieta, ja mēs realizēsim nepareizu politiku, piemēram, tādu, kādu ieteic b. Jarošenko. Šai gadījumā konflikts būs neizbēgams, un mūsu ražošanas attiecības var pārvērsties par ļoti nopietnu bremzi ražošanas spēku tālākai attīstībai.

Tāpēc vadošo orgānu uzdevums ir laikā pamanīt augošās pretrunas un laikā rūpēties par to pārvarēšanu, pielāgojot ražošanas attiecības ražošanas spēku augšanai. Tas attiecas vispirms uz tādām ekonomiskām parādībām kā grupu-kolchozu īpašums, preču apgrozība. Protams, patlaban mēs šis parādības sekmīgi izmantojam sociālistiskās saimniecības attīstībai un tās neapšaubāmi dod labumu mūsu sabiedrībai. Nav šaubu, ka tās dos labumu ari tuvākajā nākotnē. Bet nepiedodams aklums būtu neredzēt, ka reizē ar to šis parādības jau tagad sāk bremzēt mūsu ražošanas spēku spēcīgo attīstību, ciktāl tās rada šķēršļus, kuri traucē valsts plānošanai pilnīgi aptvert visu tautas saimniecību, it sevišķi lauksaimniecību. Nevar būt šaubu, ka šis parādības, jo tālāk, jo vairāk bremzēs mūsu zemes ražošanas spēku tālāku augšanu. Tātad uzdevums ir likvidēt šis pret

runas, pakāpeniski pārvēršot kolchozu īpašumu par visas tautas īpašumu un ievedot — arī pakāpenības kārtībā — produktu apmaiņu preču apgrozības vietā.

3.   Nepieciešams, treškārt, panākt tādu sabiedrības kultūras augšanu, kas visiem sabiedrības locekļiem nodrošinātu viņu fizisko un garīgo spēju vispusīgu attīstību, lai sabiedrības locekļiem būtu iespēja iegūt izglītību, kas būtu pietiekama, lai viņi kļūtu par aktīviem sabiedriskās attīstības darbiniekiem, lai viņiem būtu iespēja brīvi izvēlēties profesiju un viņi nebūtu pastāvošās darba dalīšanas rezultātā uz visu mūžu piekalti kādai vienai profesijai.

Kas vajadzīgs, lai to panāktu?

Būtu nepareizi domāt, ka šāda nopietna sabiedrības locekļu kultūras augšana ir panākama bez nopietnām pārmaiņām pašreizējā darba stāvoklī. Šai nolūkā vajag vispirms saīsināt darba dienu vismaz līdz 6, bet pēc tam arī līdz 5 stundām. Tas nepieciešams, lai sabiedrības locekļi iegūtu pietiekami daudz brīva laika, kas nepieciešams vispusīgas izglītības iegūšanai. Tālāk, šai nolūkā vajag ievest vispār obligātu politechnisku apmācību, kas nepieciešama, lai sabiedrības locekļiem būtu iespēja brīvi izvēlēties profesiju un viņi nebūtu uz visu mūžu piekalti kādai vienai profesijai. Tālāk, šai nolūkā vajag radikāli uzlabot dzīvokļu apstākļus un pacelt strādnieku un kalpotāju reālo darba algu vismaz divkārtīgi, ja ne vairāk, tiklab tieši paaugstinot darba algu naudā, kā arī jo sevišķi — turpmāk sistemātiski pazeminot masu patērēšanas priekšmetu cenas.

Tādi ir galvenie nosacījumi, lai sagatavotu pāreju uz komunismu.

Tikai pēc tam, kad būs izpildīti visi šie priekšnoteikumi, kopā ņemti, varēs cerēt, ka darbs sabiedrības locekļu acīs tiks pārvērsts no grūta pienākuma «par

pirmo dzīves vajadzību» (Markss), ka «darbs no smagas nastas pārvērtīsies par baudu» (Engelss), ka sabiedrisko īpašumu visi sabiedrības locekļi vērtēs kā nesatricināmu un neaizskaramu sabiedrības pastāvēšanas pamatu.

Tikai: pēc tam, kad būs izpildīti visi šie priekšnoteikumi, kopā ņemti, varēs pāriet no sociālistiskās formulas — «no katra pēc spējām, katram pēc darba» — uz komunistisko formulu — «no katra pēc spējām, katram pēc vajadzībām».

Tā būs radikāla pāreja no vienas ekonomikas, no sociālisma ekonomikas — uz otru, augstāku ekonomiku, uz komunisma ekonomiku.

Kā redzams, pāreja no sociālisma uz komunismu nemaz nav tik vienkārša, kā to iedomājas b. Jarošenko.

Mēģināt visu šo sarežģīto un daudzveidīgo lietu, kas prasa ļoti. nopietnas ekonomiskas pārmaiņas, reducēt uz «ražošanas spēku racionālu organizāciju», kā to dara b. Jarošenko, — nozīmē atvietot marksismu ar bogdanovismu.

II CITAS BIEDRA JAROŠENKO KĻŪDAS

1.    No sava nepareizā viedokļa b. Jarošenko taisa nepareizus secinājumus par politiskās ekonomijas raksturu un priekšmetu.

Biedrs Jarošenko noliedz, ka nepieciešama vienota politiskā ekonomija visām sabiedriskām formācijām, pamatodamies uz to, ka katrai sabiedriskai formācijai ir savi specifiski ekonomiskie likumi. Bet viņam nepavisam nav taisnība, un te viņš ir citādās domās nekā tādi marksisti kā Engelss un Ļeņins.

Engelss saka, ka politiskā ekonomija ir «zinātne par nosacījumiem un formām, kādos dažādās cilvēku

sabiedrībās notiek ražošana un maiņa un kādos tam atbilstoši ikreiz, notiek produktu sadalīšana» («AntiDirings»). Tātad politiskā ekonomija pētī nevis kaut kādas vienas sabiedriskās formācijas, bet gan dažādu sabiedrisko formāciju ekonomiskās attīstības likumus.

Tam, kā zināms, pilnīgi piekrīt Ļeņins, kas savās kritiskajās piezīmēs sakarā ar Bucharina grāmateli «Pārejas perioda ekonomika» sacīja, ka Bucharinam nav taisnība, kad viņš ierobežo politiskās ekonomijas darbības sfēru ar preču ražošanu un vispirms ar kapitālistisko ražošanu, pie kam viņš piezīmēja, ka Bucharins te iet «soli atpakaļ, salīdzinot ar Engelsu».

Ar to pilnīgi saskan politiskās ekonomijas definējums, kas dots politiskās ekonomijas mācības grāmatas projektā, kur sacīts, ka politiskā ekonomija ir zinātne, kas pētī «materiālo labumu sabiedriskās ražošanas un sadalīšanas likumus cilvēku sabiedrības attīstības dažādās pakāpēs».

Tas arī saprotams. Dažādas sabiedriskās formācijas savā ekonomiskajā attīstībā pakļaujas ne tikai saviem specifiskiem ekonomiskiem likumiem, bet arī tiem ekonomiskiem likumiem,, kas ir kopīgi visām formācijām, piemēram, tādiem likumiem kā likums par ražošanas spēku un ražošanas attiecību vienotību vienotā sabiedriskā ražošanā, likums par attiecībām starp ražošanas spēkiem un ražošanas attiecībām visu sabiedrisko formāciju attīstības procesā. Tātad sabiedriskās formācijas ne, tikai šķir vienu no otras savi specifiski likumi, bet tās vienu ar otru arī saista visām formācijām kopīgi ekonomiskie likumi.

Engelsam bija pilnīga taisnība, kad viņš teica:

«Lai vispusīgi veiktu šo buržuāziskās politiskās ekonomijas kritiku, nepietika iepazīties ar ražošanas, maiņas un sadalīšanas kapitālistisko formu. Vajadzēja arī

izpētīt un salīdzināt kaut vai galvenajos vilcienos formas, kas bija pastāvējušas pirms tam vai kas blakus kapitālistiskai formai vēl pastāv mazāk attīstītās zemēs» (« Anti-Dirings»).

Acīm redzams, ka te, šajā jautājumā, b. Jarošenko sasaucas ar Bucharinu.

Tālāk. Biedrs Jarošenko apgalvo, ka viņa «Sociālisma politiskajā ekonomijā» «politiskās ekonomijas kategorijas — vērtība, prece, nauda, kredīts u. c. — atvietotas ar veselīgiem prātojumiem par ražošanas spēku racionālu organizāciju sabiedriskajā ražošanā», ka šās politiskās ekonomijas priekšmets tātad esot nevis sociālisma ražošanas attiecības, bet gan «ražošanas spēku organizācijas zinātniskas teorijas, tautas saimniecības plānošanas teorijas u. tml. izstrādāšana un attīstīšana», ka sociālisma apstākļos ražošanas attiecības zaudējot savu patstāvīgo nozīmi un ražošanas spēki tās iekļaujot sevī kā savu sastāvdaļu.

Jāsaka, ka ar šādu nejēdzīgu penterējumu pie mums vēl nav nācis klajā neviens prātā jucis «marksists». Ko gan nozīmē sociālisma politiskā ekonomija bez ekonomiskām, ražošanas problēmām? Vai tad pasaulē ir šāda politiskā ekonomija? Ko nozīmē sociālisma politiskajā ekonomijā atvietot ekonomiskās problēmas ar ražošanas spēku organizācijas problēmām? Tas nozīmē likvidēt sociālisma politisko ekonomiju. Biedrs Jarošenko tieši tā arī rīkojas, — viņš likvidē sociālisma politisko ekonomiju. Te viņš pilnīgi pievienojas Bucharinam. Bueharins teica, ka ar kapitālisma iznīcināšanu jāiznīkstot arī politiskajai ekonomijai. Biedrs Jarošenko to nesaka, bet viņš to dara, likvidējot sociālisma politisko ekonomiju. Tiesa, pie tam viņš izliekas ne visās lietās esam vienis pratis ar Bucharinu, bet tā ir viltība, turklāt lēta viltība. Īstenībā viņš dara to, ko sludināja

Bueharins un pret ko uzstājās Ļeņins. Biedrs Jarošenko velkas Bucharina pēdās.

Tālāk. Biedrs Jarošenko sociālisma politiskās ekonomijas problēmas reducē uz ražošanas spēku racionālas organizācijas problēmām, tautas saimniecības plānošanas problēmām u. tml. Bet viņš dziļi maldās. Ražošanas spēku racionālas organizācijas, tautas saimniecības plānošanas u. tml. problēmas nav vis politiskās ekonomijas priekšmets, bet gan vadošo orgānu saimnieciskās politikas priekšmets. Tās ir divas dažādas sfēras, ko nedrīkst sajaukt. Biedrs Jarošenko sajaucis šīs divas dažādās lietas un nonācis kļūmīgā stāvoklī. Politiskā ekonomija pētī cilvēku ražošanas attiecību attīstības likumus. Saimnieciskā politika taisa no tā praktiskus secinājumus, konkretizē tos un pamato uzi tiem savu ikdienas darbu. Apkraut politisko ekonomiju ar saimnieciskās politikas jautājumiem nozīmē pazudināt to kā zinātni.

Politiskās ekonomijas priekšmets ir cilvēku ražošanas, ekonomiskās attiecības. Te ietilpst: a) ražošanas līdzekļu īpašuma formas; b) no tā izrietošais dažādu sociālo grupu stāvoklis ražošanā un to savstarpējā attiecība jeb, kā saka Markss: «savas darbības savstarpēja apmaiņa»; c) pilnīgi no tām atkarīgās produktu sadalīšanas formas. Viss tas kopā izveido politiskās ekonomijas priekšmetu.

Šajā definējumā nav vārda «maiņa», kas figurē Engelsa definējumā. Šā vārda nav tāpēc, ka «maiņu» daudzi parasti saprot kā preču maiņu, kas nepiemīt visām, bet tikai dažām sabiedriskām formācijām, un tas dažkārt rada pārpratumu, lai gan Engelss ar vārdu «maiņa» saprata ne tikai preču maiņu vien. Taču, kā redzams, tas, ko Engelss saprata ar vārdu «maiņa», minētajā definējumā ietverts kā tā sastāvdaļa. Tātad

pēc sava satura šis politiskās ekonomijas priekšmeta definējums pilnīgi saskan ar Engelsa definējumu.

2.    Kad runā par tās vai citas sabiedriskās formācijas ekonomisko pamatlikumu, parasti pamatojas uz to, ka tai nevar būt vairāki ekonomiskie pamatlikumi, ka tai var būt tikai kaut kāds viens ekonomiskais pamatlikums, tieši kā pamatlikums. Pretējā gadījumā mums būtu vairāki ekonomiskie pamatlikumi katrai sabiedriskai formācijai, kas ir pretrunā ar pašu pamatlikuma jēdzienu. Taču b. Jarošenko tam nepiekrīt. Viņš uzskata, ka var būt nevis viens, bet vairāki sociālisma ekonomiskie pamatlikumi. Tas ir neticami, bet tas ir fakts. Savā runā diskusijas Plēnumā viņš saka:

«Sabiedriskās ražošanas un atražošanas materiālo fondu lielumus un samēru nosaka sabiedriskajā ražošanā iesaistāmā darbaspēka esamība un augšanas perspektīva. Tas ir sociālistiskās sabiedrības ekonomiskais pamatlikums, kas nosaka sociālistiskās sabiedriskās ražošanas un atražošanas struktūru.»

Tas ir pirmais sociālisma ekonomiskais pamatlikums.

Tajā pašā runā b. Jarošenko saka:

«Samēru starp I un II nodalījumu sociālistiskajā sabiedrībā nosaka vajadzība ražot ražošanas līdzekļus tādos apmēros, kādi nepieciešami visu darba spējīgo iedzīvotāju iesaistīšanai sabiedriskajā ražošanā. Tas ir sociālisma ekonomiskais pamatlikums, un tajā pašā laikā tā ir mūsu Konstitūcijas prasība, kas izriet no padomju cilvēku tiesības uz darbu.»

Tas, tā sakot, ir otrais sociālisma ekonomiskais pamatlikums.

Beidzot, savā vēstulē Politbiroja locekļiem b. Jarošenko saka:

«Pamatojoties uz to, sociālisma ekonomiskā pamat

likuma būtiskās pazīmes un prasības, man šķiet, var formulēt apmēram šādi: sabiedrības dzīves materiālo un kultūras nosacījumu ražošana, kas nepārtraukti aug un uzlabojas.»

Tas jau ir trešais sociālisma ekonomiskais pamatlikums .

Vai visi šie likumi ir sociālisma ekonomiskie pamatlikumi vai tikai viens no tiem un, ja tikai viens no tiem, tad tieši kurš, — uz šiem jautājumiem b. Jarošenko nedod atbildi savā pēdējā vēstulē Politbiroja locekļiem. Formulēdams savā vēstulē Politbiroja locekļiem sociālisma ekonomisko pamatlikumu, viņš, jādomā, «aizmirsis», ka savā runā diskusijas Plēnumā pirms trim mēnešiem jau formulējis divus citus sociālisma ekonomiskos pamatlikumus, acīm redzot domādams, ka šai vairāk nekā apšaubāmajai kombinācijai nepievērsis uzmanību. Bet, kā redzams, viņa aprēķini nav attaisnojušies.

Pieņemsim, ka divu pirmo biedra Jarošenko formulēto sociālisma ekonomisko pamatlikumu vairs nav, ka par sociālisma ekonomisko pamatlikumu b. Jarošenko tagad uzskata savu trešo formulē jumtu, kas izteikts vēstulē Politbiroja locekļiem. Pievērsīsimies b. Jarošenko vēstulei.

Šajā vēstulē b. Jarošenko saka, ka viņš nepiekrītot sociālisma ekonomiskā pamatlikuma definējumam, kas dots biedra Staļina «Piezīmēs». Viņš saka:

«Galvenais šajā definējumā ir «nodrošināt visas sabiedrības vajadzību . .. maksimālu apmierināšanu». Ražošana te parādīta kā līdzeklis, lai sasniegtu šo galveno mērķi — vajadzību apmierināšanu. Šāds definējums dod pamatu domāt, ka Jūsu formulētais sociālisma ekonomiskais pamatlikums balstās nevis uz ražošanas primātu, bet uz patērēšanas primātu.»

Acīm redzams, ka b. Jarošenko it nemaz nav sapratis problēmas būtību un neredz, ka spriedelējumi par patērēšanas vai ražošanas primātu nemaz neattiecas uz lietu. Ja runā par to vai citu sabiedrisko procesu primātu attiecībā pret citiem procesiem, tad parasti pamatojas uz to, ka abi šie procesi ir vairāk vai mazāk viendabīgi. Var un vajag runāt par ražošanas līdzekļu ražošanas primātu attiecībā pret patērēšanas priekšmetu ražošanu, jo tiklab vienā, kā ari otrā gadījumā mums ir darīšana ar ražošanu, tātad tie ir vairāk vai mazāk viendabīgi. Bet nevar runāt, nepareizi, būtu runāt par patērēšanas primātu attiecībā pret ražošanu vai ražošanas primātu attiecībā pret patērēšanu, jo ražošana un patērēšana ir divas gluži dažādas sfēras, kas gan saistītas viena ar otru, bet tomēr ir dažādas sfēras. Biedrs Jarošenko acīm redzot nesaprot, ka te ir runa nevis par patērēšanas vai ražošanas primātu, bet gan par to, kādu mērķi sabiedrība izvirza sabiedriskai ražošanai, kādam uzdevumam tā pakļauj sabiedrisko ražošanu, teiksim, sociālisma apstākļos. Tāpēc nemaz neattiecas uz lietu ari b. Jarošenko spriedelējumi par to, ka «sociālistiskās sabiedrības, tāpat kā jebkuras citas sabiedrības dzīves pamats ir ražošana». Biedrs Jarošenko aizmirst, ka cilvēki neražo tādēļ, lai ražotu, bet lai apmierinātu savas vajadzības. Viņš aizmirst, ka ražošana, kas atrauta no sabiedrības vajadzību apmierināšanas, nīkuļo un iet bojā.

Vai vispār var runāt par kapitālistiskās vai sociālistiskās ražošanas mērķi, par uzdevumiem, kuriem pakļauta kapitālistiskā vai sociālistiskā ražošana? Es domāju, ka var un vajag.

Markss saka:

«Kapitālistiskās ražošanas tiešais mērķis, ir ražot nevis preces, bet gan virsvērtību resp. peļņu tās attlstl-

tajā formā; nevis produktu, bet gan virsproduktu. No šā viedokļa pats darbs ir ražīgs vienīgi tiktāl, ciktāl tas rada peļņu resp. virsproduktu kapitālam. Ciktāl strādnieks to nerada, viņa darbs ir neražīgs. Tātad izlietotā ražīgā darba masa interesē kapitālu vienīgi tiktāl, ciktāl, pateicoties tai — vai atbilstoši tai, — pieaug virsdarba daudzums; tikai, tiktāl nepieciešams tas, ko mēs nosaucām par nepieciešamo darba laiku. Ciktāl darbs nedod šo rezultātu, tas ir lieks un ir jāizbeidz.

Kapitālistiskās ražošanas mērķis vienmēr ir radīt virsvērtības maksimumu resp. virsprodukta maksimumu ar avansētā kapitāla minimumu; ciktāl šis rezultāts netiek sasniegts ar strādnieku pārmērīgu darbu, rodas kapitāla tendence, kas izpaužas tieksmē ražot doto produktu ar iespējami mazākiem izdevumiem, — tieksmē ietaupīt darbaspēku un izdevumus…

Šādā izpratnē paši strādnieki parādās tādi, kādi viņi kapitālistiskajā ražošanā patiesībā ir, — tikai kā ražošanas līdzekļi un nevis kā pašmērķis un arī ne kā ražošanas mērķis» (sk. «Теории прибавочной стоимости», том II, часть 2).

Šie Marksa vārdi zīmīgi ne tikai tai ziņa, ka tie īsi un precīzi formulē kapitalistisikās ražošanas mērķi, bet arī tai ziņā, ka tie nosprauž to galveno mērķi, to galveno uzdevumu, kāds jāizvirza sociālistiskai ražošanai.

Tātad kapitālistiskās ražošanas mērķis ir iegūt peļņu. Kas attiecas uz patērēšanu, tā kapitālismam vajadzīga tikai tiktāl, ciktāl tā nodrošina peļņas iegūšanas uzdevumu. Ārpus tā patērēšanas jautājums kapitālismam zaudē savu jēgu. Cilvēks ar savām vajadzībām izzūd no redzes loka.

Kāds tad ir sociālistiskās ražošanas mērķis, kāds ir

tas galvenais uzdevums, kura veikšanai jāpakļauj sabiedriskā ražošana sociālisma apstākļos?

Sociālistiskās ražošanas mērķis nav vis peļņa, bet gan cilvēks ar savām vajadzībām, tas ir, viņa materiālo un kultūras vajadzību apmierināšana. Sociālistiskās ražošanas mērķis, kā teikts biedra Staļina «Piezīmēs», ir: «nodrošināt visas sabiedrības pastāvīgi pieaugošo materiālo un kultūras vajadzību maksimālu apmierināšanu».

Biedrs Jarošenko domā, ka viņam te esot darīšana ar patērēšanas «primātu» pret ražošanu. Tā, protams, ir muļķība. Patiesībā mums te ir darīšana nevis ar patērēšanas primātu, bet gan ar sociālistiskās ražošanas pakļaušanu tās galvenajam mērķim — nodrošināt visas sabiedrības pastāvīgi pieaugošo materiālo un kultūras vajadzību maksimālu apmierināšanu.

Tātad nodrošināt visas sabiedrības pastāvīgi pieaugošo materiālo un kultūras vajadzību maksimālu apmierināšanu — tas ir sociālistiskās ražošanas mērķis; sociālistiskās ražošanas nepārtraukta augšana un uzlabošanās uz augstākās technikas bāzes — tas ir līdzeklis mērķa sasniegšanai.

Tāds ir sociālisma ekonomiskais pamatlikums.

Gribēdams saglabāt tā saucamo ražošanas «primātu» pret patērēšanu, b. Jarošenko apgalvo, ka «sociālisma ekonomiskais pamatlikums» esot «sabiedrības materiālo un kultūras nosacījumu ražošanas nepārtraukta augšana un uzlabošanās». Tas ir pavisam nepareizi. Biedrs Jarošenko rupji sagroza un sabojā biedra Staļina «Piezīmēs» izteikto formulu. Viņam ražošana no līdzekļa pārvēršas par mērķi, bet sabiedrības pastāvīgi pieaugošo materiālo un kultūras vajadzību maksimālās apmierināšanas nodrošināšana tiek izslēgta. Iznāk ražošanas augšana ražošanas augšanas dēļ, ražošana kā

pašmērķis, bet cilvēks ar savam vajadzibam izzūd no b. Jarošenko redzes loka.

Tāpēc nav brīnums, ka, izzūdot cilvēkam kā sociālistiskās ražošanas mērķim, b. Jarošenko .«koncepcijā» izzūd pēdējās marksisma paliekas.

Tādējādi biedram Jarošenko iznācis nevis ražošanas «primāts» pret patērēšanu, bet kaut kas līdzīgs buržuāziskās ideoloģijas «primātam» pret marksistisko ideoloģiju.

3.    īpaša vieta ir jautājumam par Marksa atražošanas teoriju. Biedrs Jarošenko apgalvo, ka Marksa atražošanas teorija esot vienīgi kapitālistiskās atražošanas teorija, ka tajā neesot nekā tāda, kas varētu būt spēkā citās sabiedriskās formācijās, tai skaitā sociālistiskajā sabiedriskajā formācijā. Viņš saka:

«Ja Marksa atražošanas schemu, ko viņš izstrādājis kapitālistiskai saimniecībai, attiecina uz sociālistisko sabiedrisko ražošanu, tad šāda rīcība ir Marksa mācības dogmatiskas izpratnes produkts un ir pretrunā ar viņa mācības būtību» (sk. b. Jarošenko runu diskusijas Plēnumā).

Tālāk viņš apgalvo, ka «Marksa atražošanas schema neatbilst sociālistiskās sabiedrības ekonomiskajiem likumiem un nevar būt par pamatu sociālistiskās atražošanas pētīšanai» (sk. turpat).

Runādams par Marksa vienkāršās atražošanas teoriju, kur tiek konstatēts noteikts samērs starp ražošanas līdzekļu ražošanu (I nodalījums) un patērēšanas līdzekļu ražošanu (II nodalījums), b. Jarošenko saka:

«Samēru starp pirmo un otro nodalījumu sociālistiskajā sabiedrībā nenosaka Marksa formula pirmā nodalījumā V+M un otrā nodalījumā C. Sociālisma apstākļos minētajai savstarpējai sakarībai attīstībā

starp pirmo uin otro nodalījumu nav jāpastāv» (sk. turpat).

Viņš apgalvo, ka «Marksa izstrādātā teorija par I un II nodalījuma samēru nav pieņemama mūsu sociālistiskajos apstākļos, jo Marksa teorijas pamatā ir kapitālistiskā saimniecība un tās likumi» (sk. b. Jarošenko vēstuli Politbiroja locekļiem).

Tā b. Jarošenko grauj Marksa atražošanas teoriju.

Protams, Marksa atražošanas teorija, kas izstrādāta kapitālistiskās ražošanas likumu pētīšanas rezultātā, atspoguļo kapitālistiskās ražošanas specifiku un, dabiski, ir ietērpta preču saimniecības un kapitālistisko vērtības attiecību formā. Citādi ari nevarēja būt. Bet saskatīt Marksa atražošanas teorijā tikai šo formu un neievērot tās pamatu, neievērot; tās pamatsaturu, kas ir spēkā ne tikai kapitālistiskā sabiedriskā formācijā, — nozīmē neko nesaprast šajā teorijā. Ja b. Jarošenko kaut ko saprastu šajā lietā, viņš saprastu ari to acīm redzamo patiesību, ka Marksa atražošanas schemas nebūt neaprobežojas ar kapitālistiskās ražošanas specifikas atspoguļošanu, ka tajās līdz ar to ir vesela rinda atražošanas pamattēžu, kuras ir spēkā visās sabiedriskās formācijās, tai skaitā un jo sevišķi sociālistiskā sabiedriskā formācijā. Tādas Marksa atražošanas teorijas pamattēzes kā tēze par sabiedriskās ražošanas sadalīšanos ražošanas līdzekļu ražošanā un patērēšanas līdzekļu ražošanā; tēze par ražošanas līdzekļu ražošanas ātrāku pieaugšanu paplašinātā atražošanā; tēze par samēru starp I un II nodalījumu; tēze par virsproduktu kā vienīgo uzkrāšanas avotu; tēze par sabiedrisko fondu izveidošanu un uzdevumu; tēze par uzkrāšanu kā vienīgo paplašinātās atražošanas avotu — visas šis Marksa atražošanas teorijas pamattēzes ir tās pašas tēzes, kuras ir spēkā ne tikai kapitālistiskajā formācijā

1 ī n bez kuru lietošanas nevar iztikt neviena sociālistiskā sabiedrība, plānojot tautas saimniecību. Raksturīgi, ka pats b. Jarošenko, kas tik augstprātīgi sprauslā par Marksa «atražošanas schemām», bieži vien spiests ņemt palīgā šīs «schēmas», apspriežot sociālistiskās atražošanas jautājumus.

Bet kādas bija Ļeņina un Marksa domas šajā lietā?

Visiem zināmais Ļeņina kritiskās piezīmes par Bucharina grāmatu «Pārejas perioda ekonomika». Sajās piezīmēs Ļeņins, kā zināms, atzina, ka Marksa izstrādātā I un II nodalījuma samēra formula, pret kuru saceļas b. Jarošenko, paliek spēkā tiklab sociālisma apstākļos, kā arī «tīrā komunisma» apstākļos, t. i., komunisma otrajā fāzē.

Kas attiecas uz Marksu, tad viņš, kā zināms, nemēdza novirzīties sāņus no kapitālistiskās ražošanas likumu pētīšanas un savā «Kapitālā» nenodarbojās ar jautā jumu par to, vai viņa atražošanas schēmas attiecināmas! uz sociālismu. Tomēr «Kapitāla» II sējuma 20. nodaļā, ailē «I nodalījuma pastāvīgais kapitāls», kur viņš runā par I nodalījuma produktu apmaiņu pašā šajā nodalījumā, Markss it kā garām ejot piezīmē, ka sociālisma apstākļos produktu apmaiņa šajā nodalījuma noritētu, tikpat pastāvīgi kā kapitālistiskajā ražošanā. Markss saka:

«Ja ražošana būtu sabiedriska, bet nevis kapitālistiska, tad Skaidrs, ka šie I nodalījuma produkti atražošanas nolūkos ne mazāk pastāvīgi sadalītos atkal kā ražošanas līdzekļi starp šā nodalījuma ražošanas nozarēm: viena daļa tieši paliktu tajā ražošanas sfērā, no kuras tā nākusi kā produkts, turpretī otra pārietu uz citām ražošanas vietām, un tādējādi starp dažādām šā nodalījuma ražošanas vietām nodibinātos pastāvīga

kustība pretejos virzienos» (sk. Маркс. «Капитал», том II, изд. 8-е, стр. 307).

Tātad Markss nebūt neuzskatīja, ka viņa atražošanas teorija ir spēkā vienīgi tikai kapitālistiskajā ražošanā, kaut gan viņš pētīja kapitālistiskās ražošanas likumus. Gluži otrādi, viņš, kā redzams, pamatojās uz to, ka viņa atražošanas teorija var būt spēkā arī sociālistiskajā ražošanā.

Jāatzīmē, ka Markss «Gotas programas kritikā», analizēdams ekonomiku sociālisma apstākļos un pārejas periodā uz komunismu, pamatojas uz savas atražošanas teorijas pamattēzēm, acīm redzot uzskatīdams tās par obligātām komunistiskai iekārtai. »

Tāpat jāatzīmē, ka Engelss savā «Anti-Diringā», kritizēdams Diringa «socialitaro sistēmu» un raksturodams sociālistiskās iekārtas ekonomiku, arī pamatojas uz Marksa atražošanas teorijas pamattēzēm; uzskatīdams tās par obligātām komunistiskai iekārtai.

Tādi ir fakti.

Iznāk, ka arī te, jautājumā par atražošanu, b. Jarošenko, neraugoties uz nekautrīgo toni, kādā viņš runā par Marksa «schemām», atkal nokļuvis uz sēkļa.

4.    Savu vēstuli Politbiroja locekļiem b. Jarošenko nobeidz ar priekšlikumu — uzdot viņam sastādīt «Sociālisma politisko ekonomiju». Viņš raksta:

«Pamatodamies uz sociālisma politiskās ekonomijas zinātnes priekšmeta definējumu, kādu esmu formulējis plenārsēdē, sekcijā un šajā vēstulē, izmantodams marksistisko dialektisko metodi, es varu viena gada un ne ilgāk kā pusotra gada laikā ar divu cilvēku palīdzību izstrādāt sociālisma politiskās ekonomijas pamatjautājumu teorētiskos atrisinājumus; iztirzāt marksistisko, ļeņiniski staļinisko sociālisma politiskās ekonomijas

teoriju, kas šo zinātni pārvērtīs par iedarbīgu ieroci tautas cīņā par komunismu.»

Nevar neatzīt, ka b. Jarošenko nesirgst ar kautrību. Vēl vairāk, lietojot dažu literātu stilu, var sacīt: «pat gluži otrādi».

Iepriekš jau teikts, ka b. Jarošenko sajauc sociālisma politisko ekonomiju ar vadošo orgānu saimniecisko politiku. Tas, ko viņš uzskata par sociālisma politiskās ekonomijas priekšmetu, — ražošanas spēku racionāla organizācija, tautas saimniecības plānošana, sabiedrisko fondu izveidošana utt. — ir nevis sociālisma politiskās ekonomijas priekšmets, bet gan vadošo orgānu saimnieciskās politikas priekšmets.

Es nemaz nerunāju par to, ka b. Jarošenkonopietnās kļūdas un viņa nemarksistiskais «viedoklis» nemodina vēlēšanos dot b. Jarošenko šādu uzdevumu.

*

Secinājumi:

1)   Biedra Jarošenko sūdzība par diskusijas vadītājiem ir nepamatota, jo diskusijas vadītāji, būdami marksisti, nevarēja savos vispārinošos dokumentos atspoguļot b. Jarošenko nemarksistisko «viedokli»;

2)  biedra Jarošenko lūgumu uzdot viņam sarakstīt Sociālisma politisko ekonomiju — nevar uzskatīt par nopietnu kaut vai tāpēc, ka šis lūgums stipri ož pēc chļestakovisma.

J. STAĻINS

1952. g. 22. maijā.

ATBILDE BIEDRIEM A. V. SAŅINAI UN V. G. VENŽERAM

Es saņēmu jūsu vēstules. Kā redzams, šo vēstuļu autori dziļi un nopietni pētī mūsu zemes ekonomikas problēmas. Vēstulēs ir ne mazums pareizu formulējumu un interesantu apsvērumu. Bet līdz ar to tur ir arī dažas nopietnas teorētiskas kļūdas. Šajā atbildē es domāju pakavēties tieši pie šīm kļūdām.

1.  JAUTĀJUMS PAR SOCIĀLISMA EKONOMISKO LIKUMU RAKSTURU

Biedre Saņina un biedrs Venžers apgalvo, ka «sociālisma ekonomiskie likumi rodas, tikai pateicoties materiālajā ražošanā nodarbināto padomju cilvēku apzinīgai darbībai». Šī tēze ir pavisam, nepareiza.

Vai ekonomiskās attīstības likumsakarības pastāv objektīvi, ārpus mums, neatkarīgi no cilvēku gribas un apziņas? Marksisms uz šo jautājumu atbild pozitīvi. Marksisms uzskata, ka sociālisma politiskās ekonomijas likumi ir ārpus mums pastāvošu objektīvu likumsakarību atspoguļojums cilvēku galvās. Bet biedres Saņinas un biedra Venžera formula uz šo jautājumu atbild negatīvi. Tas nozīmē, ka šie biedri nostājas uz nepareizas teorijas viedokļa, kura apgalvo, ka ekonomiskās attīstības likumus sociālisma apstākļos «rada», «pārveido» vadošie sabiedrības orgāni. Citiem vārdiem sakot, viņi atmet marksismu un nostājas uz subjektīvā ideālisma ceļa.

Protams, cilvēki šīs objektīvās 'likumsakarības var atklāt, izzināt tās un, balstoties uz tāmi, izmantot tās sabiedrības interesēs. Bet viņi nevar tās ne «radīt», ne «pārveidot».

Pieņemsiimi, ka uz brīdi esam nostājušies uz nepareizas teorijas viedokļa, kura noliedz, ka sociālisma apstākļos ekonomiskajā dzīvē pastāv objektīvas .likumsakarības, un pasludina, ka ekonomiskos likumus iespējams «radīt», ka ekonomiskos likumus iespējams «pārveidot». Pie kā tas novestu? Tas novestu pie tā, ka mēs nokļūtu chaosia un nejaušību valstībā, mēs nonāktu verdziskā atkarībā no šīm nejaušībām, mēs atņemtu sev iespēju ne vien saprast, beitl pat vienkārši orientēties šajā nejaušību ehaosā.

Tas novestu pie tā, ka mēs likvidētu politisko ekonomiju kā zinātni, jo zinātne nevar dzīvot un attīstīties, neatzīstot objektīvās likumsakarības, nepētījot šīs likumsakarības. Bet, likvidējuši zinātni, mēs atņemtu sev iespēju paredzēt notikumu gaitu mūsu zemes ekonomiskajā dzīvē, tas ir, mēs atņemtu; sev iespēju noorganizēt kaut vai viselementārāko ekonomisko vadību.

Gala rezultātā mēs nokļūtu «ekonomisku» dēkaiņu patvaļas varā, kuri gatavi «iznīcināt» ekonomiskās attīstības likumus un «radīt» jaunus likumus, neizprotot un neņemot vērā objektīvās likumsakarības.

Visiem zināms marksistiskās pozīcijas klasiskais formulējums šajā jautājumā, kādu devis Engelss savā « Anti-Diringā»:

"Sabiedriskie spēki", gluži tāpat kā dabas spēki, darbojas akli, varmācīgi, postoši, kamēr mēs tos neesam izzinājuši un ar tiem nerēķināmies. Bet, ja esam tos izzinājuši, esam izpētījuši to darbību, virzienu un ietekmi, tad tikai no mums pašiem: ir atkarīgs tos arvien vairāk un vairāk pakļaut mūsu gribai un ar to palī

dzību sasniegt mūsu mērķus. Tas it sevišķi attiecas uz tagadējiem varenajiem ražošanas spēkiem. Kamēr mēs stūrgalvīgi liedzamies izprast to dabu un raksturu — un šai izpratnei pretojas kapitālistiskais ražošanas veids un tā aizstāvji, — tikmēr ražošanas spēki darbojas neatkarīgi no mums, pret mums, tikmēr tie valda pār mums, kā tas sīki parādīts iepriekš. Bet, tiklīdz izprasta to daba, tie asociēto ražotāju rokās no dēmoniskiem pavēlniekiem var pārvērsties par padevīgiem kalpiem. Te ir tā pati atšķirība, kāda pastāv starp elektrības postošo spēku negaisa zibeņos un savaldīto elektrību telegrāfa aparātā vai loka lampā, tā pati atšķirība, kas ir starp ugunsgrēku un uguni cilvēka kalpībā. Kad ar tagadējiem ražošanas spēkiem sāks rīkoties atbilstoši to dabai, kas beidzot būs izzināta, tad sabiedrisko anarchiju ražošanā aizstās ražošanas sabiedriski plānveidīga regulēšana, lai apmierinātu tiklab visas sabiedrības, kā arī katra atsevišķa sabiedrības locekļa vajadzības. Tad kapitālistiskais piesavināšanās veids, kur produkts vispirms verdzina ražotāju, bet vēlāk arī piesavinātāju, tiks aizstāts ar jaunu produktu piesavināšanās veidu, kas sakņojas pašā tagadējo ražošanas līdzekļu dabā: no vienas puses, ar produktu kā ražošanas uzturēšanas un paplašināšanas līdzekļu tiešu sabiedrisku piesavināšanos un, no otras puses, ar produktu kā dzīves un baudas līdzekļu tiešu individuālu piesavināšanos.»

2.   JAUTĀJUMS PAR PASĀKUMIEM KOLCHOZU ĪPAŠUMA PACELŠANAI LĪDZ VISAS TAUTAS ĪPAŠUMA LĪMENIM

Kādi pasākumi nepieciešami, lai paceltu kolchozu īpašumu, kas, protams, nav visas tautas īpašums, līdz visas tautas («nacionālā») īpašuma līmenim?

Daži biedri domā, ka kolchozu īpašums vienkārši

jānacionalizē, pasludinot to par visas tautas īpašumu pēc tā parauga, kā tas savā laikā tika darīts ar kapitālistisko īpašumu. Šis priekšlikums ir pavisam nepareizs un nekādā ziņā nav pieņemams. Kolchozu īpašums ir sociālistisks īpašums, un mēs ar to nekādā ziņā nevaram rīkoties kā ar kapitālistisko īpašumu. No tā, ka kolchozu īpašums nav visas tautas īpašums, nekādā gadījumā neizriet, ka kolchozu īpašums nav sociālistisks īpašums.

Šie biedri domā, ka atsevišķu personu un grupu īpašuma nodošana valsts īpašumā ir vienīgā vai katrā ziņā labākā nacionalizācijas forma. Tas ir nepareizi. Patiesībā nodošana valsts īpašumā nav vienīgā un pat ne labākā nacionalizācijas forma, bet gan sākotnējā nacionalizācijas forma, kā par to pareizi saka Engelss «AntiDiringā». Bez šaubām, kamēr pastāv valsts, nodošana valsts īpašumā ir vissaprotamākā sākotnējā nacionalizācijas forma. Bet valsts nepastāvēs mūžu mūžos. Sociālisma darbības sfērai paplašinoties lielākajā daļā pasaules zemju, valsts atmirs, un sakarā ar to, protams, atkritis jautājums par atsevišķu personu un grupu īpašuma nodošanu valsts īpašumā. Valsts atmirs, bet sabiedrība paliks. Tātad visas tautas īpašuma mantiniece nebūs vairs valsts, kas atmirs, bet pati sabiedrība tās centrālā, vadošā ekonomiskā orgāna personā.

Kas tad tādā gadījumā jādara, lai kolchozu īpašumu paceltu līdz visas tautas īpašuma līmenim?

Kā galveno pasākumu šādai kolchozu īpašuma pacelšanai biedre Saņina un biedrs Venžers ieteic: pārdot kolchoziem īpašumā galvenos ražošanas rīkus, kas koncentrēti mašinu un traktoru stacijās, tādējādi atslogot valsti no kapitālieguldījumiem lauksaimniecībā un panākt, lai kolchozi paši būtu atbildīgi par mašinu un traktoru staciju uzturēšanu un attīstību. Viņi saka:

«Būtu nepareizi domāt, ka kolchozu ieguldījumi galvenokārt būs jāizlieto kolchozu sādžas kultūras vajadzībām, bet lielākā daļa ieguldījumu lauksaimnieciskās ražošanas vajadzībām joprojām būs jāizdara valstij. Vai nebūtu pareizāk atbrīvot valsti no šā sloga, jo kolchozi: pilnīgi spēj uzņemties visu šo slogu. Valstij būs ne mazums pasākumu, kur ieguldīt savus līdzekļus, lai radītu mūsu zemē patērēšanas priekšmetu pārpilnību.»

Lai pamatotu šo ierosinājumu, tā autori izvirza vairākus argumentus.

Pirmkārt. Atsaukdamies uz Staļina vārdiem, ka ražošanas līdzekļi netiek pārdoti pat kolchoziem, ierosina juma autori, apšauba šo Staļina tēzi, teikdami, ka valsts tomēr pārdodot kolchoziem ražošanas līdzekļus, tādus ražošanas līdzekļus kā sīko inventāru, piemēram, izkaptis un sirpjus, mazus motorus utt. Viņi domā, ja valsts pārdod kolchoziem šos ražošanas līdzekļus, tad tā varētu tiem pārdot ari visus citus ražošanas līdzekļus, kā, piemēram, MTS mašīnas.

Šis arguments ir nedibināts. Valsts, protams, pārdod klchoziem sīko inventāru, kā tas paredzēts Lauksaimniecības arteļa statūtos un Konstitūcijā. Bet vai var pielīdzināt vienu otram sīko inventāru un tādus galvenos ražošanas līdzekļus lauksaimniecībā kā MTS mašīnas vai, teiksim, zemi, kas taču ari ir viens no galvenajiem ražošanas līdzekļiem lauksaimniecībā» Skaidrs, ka nevar. Nevar, jo sīkais inventārs nepavisam neizšķir ražošanas likteni kolchozos, kamēr tādi ražošanas līdzekļi kā MTS mašinas un zeme pilnīgi izšķir lauksaimniecības likteni mūsu pašreizējos apstākļos.

Nav grūti saprast, ka Staļins, kad viņš sacīja, ka ražošanas līdzekļi netiek pārdoti kolchoziem, nedomāja

vis sīko inventāru, bet galvenos lauksaimnieciskās ražošanas līdzekļus: MTS mašīnas, zemi. Autori spēlējas ar vārdiem «ražošanas līdzekļi» un sajauc divas dažādas lietas, nemanīdami, ka viņi nonāk kļūmīgā stāvoklī.

Otrkārt. Biedre Saņina un biedrs Venžers tālāk atsaucas uz to, ka kolchozu masveida kustības sākuma periodā — 1929. gada beigās un 1930. gada sākumā VK(b)P CK pati bijusi par to, lai kolchoziem īpašumā nodotu mašinu un traktoru stacijas, prasot, lai kolchozi atlīdzinātu mašinu un traktoru staciju vērtību triju gadu laikā. Viņi domā, ka tagad, kad kolchozi kļuvuši bagāti, varētu atgriezties pie šās politikas — MTS pārdošanas kolchoziem, kaut gan toreiz šis pasākums izgāzās kolchozu «nabadzības dēļ».

Šis arguments ari ir nedibināts. VK(b)P Centrālajā Komitejā tiešām 1930. gada sākumā tika pieņemts lēmums par MTS pārdošanu kolchoziem. Šis lēmums tika pieņemts uz kolchoznieku-trieciennieku grupas ierosinājumu kā eksperiments, mēģinājums, lai tuvākajā laikā pie šā jautājuma atgrieztos un to aplūkotu no jauna. Tomēr jau pirmā pārbaude parādīja šā lēmuma nelietderību, un pēc dažiem mēnešiem, proti, 1930. gada beigās, lēmums tika atcelts.

Kolchozu kustības tālākais pieaugums un kolchozu celtniecības attīstība galīgi pārliecināja tiklab kolchozniekus, kā ari vadošos darbiniekus, ka lauksaimnieciskās ražošanas galveno rīku koncentrācija valsts rokās, mašinu un traktoru staciju rokās, ir vienīgais līdzeklis, kā nodrošināt kolchozu ražošanā straujus augšanas tempus.

Mēs visi priecājamies par mūsu zemes lauksaimnieciskās ražošanas kolosālo augšanu, par to, ka aug labības, kokvilnas, linu, biešu u. c. produkcija. Kur ir šās

augšanas avots? Šās augšanas avots ir modernā technika, daudzās modernās mašinas, kas apkalpo visas šis ražošanas nozares. Galvenais te nav tikai technika vispār, bet gan tas, ka technika nevar stāvēt uz vietas, tai visu. laiku jāuzlabojas, ka vecā technika jāizved no ierindas un jāatvieto ar jaunu, bet jaunā — ar visjaunāko. Citādi nav domājama mūsu sociālistiskās zemkopības virzīšanās uz priekšu, nav domājamas ne lielas ražas, ne lauksaimniecības produktu pārpilnība. Bet ko nozīmē izvest no ierindas simtiem tūkstošu riteņu traktoru un atvietot tos ar kāpurķēžu traktoriem, atvietot desmitiem tūkstošu novecojušu kombainu ar jauniem, radīt jaunas mašinas, teiksim,, technisķajām kultūrām? Tas nozīmē izdot miljardus, kas var atmaksāties tikai pēc 6 — 8 gadiem. Vai šos izdevumus var segt mūsu kolchozi, pat ja tie ir miljonāri? Nē, nevar, jo tie nespēj uzņemties miljardiem lielus izdevumus, kas var atmaksāties tikai pēc 6 — 8 gadiem. Šos izdevumus var uzņemties tikai valsts, jo tā un tikai tā spēj uzņemties zaudējumus, kādi rodas, izvedot no ierindas vecās mašinas un atvietojot tās ar jaunām, jo tā un tikai tā spēj ciest šos zaudējumus 6 — 8 gadus ilgi, lai pēc šā termiņa notecēšanas kompensētu izdarītos izdevumus.

Ko pēc visa tā nozīmē prasīt, lai kolchoziem pārdod īpašumā MTS? Tas nozīmē sagādāt kolchoziem lielus zaudējumus un izputināt koilchozus, iedragāt lauksaimniecības mechanizaciju, pazemināt kolchozos ražošanas tempus.

No tā jāsecina: ieteikdami pārdot MTS kolchoziem īpašumā, biedre Saņina un biedrs Venžers iet soli atpakaļ uz atpalicības pusi un mēģina pagriezt vēstures ratu atpakaļ.

Iedomāsimies uz bridi, ka esam pieņēmuši biedres Saņinas un biedra Venžera ierosinājumu un sākuši

pārdot kolehoziem īpašuma galvenos ražošanas rīkus, masinu un traktoru stacijas. Kas no tā iznāktu?

No tā iznāktu, pirmkārt, ka kolchozi kļūtu par galveno ražošanas riku īpašniekiem, t. i., tie nonāktu izņēmuma stāvokli, kāda mūsu zemē nav nevienam uzņēmumam, jo, kā zināms, pat nacionalizētie uzņēmumi pie mums nav ražošanas riku īpašnieki. Ar ko var pamatot šo kolchozu izņēmuma stāvokli, ar kādiem apsvērumiem par progresu, par virzīšanos uz priekšu? Vai var teikt, ka šāds stāvoklis veicinātu kolchozu īpašuma pacelšanu līdz visas tautas īpašuma līmenim, ka tas paātrinātu mūsu sabiedrības pāreju no sociālisma uz komunismu? Vai nebūs pareizāk teikt, ka šāds stāvoklis varētu tikai attālināt kolchozu īpašumu no visas tautas īpašuma un novestu nevis pie tuvināšanās komunismam, bet, gluži, otrādi, pie attālināšanās no tā?

No tā iznāktu, otrkārt, ka precu apgrozības darbības sfēra paplašinātos, jo kolosāls lauksaimnieciskās ražošanas riku daudzums nokļūtu preču apgrozības lokā. Kā domā biedre Saņina un biedrs Venžers, vai preču apgrozības sfēras paplašināšanās var veicināt mūsu virzīšanos uz komunismu? Vai nebūs pareizāk teikt, ka šī paplašināšanās var tikai bremzēt mūsu virzīšanos uz komunismu?

Biedres Saņinas un biedra Venžera galvenā kļūda ir tā, ka viņi nesaprot preču apgrozības lomu un nozīmi sociālisma apstākļos, nesaprot, ka preču apgrozība nav savienojama ar perspektīvu pāriet no sociālisma uz komunismu. Viņi, redzams, domā, ka, ari preču apgrozībai pastāvot, iespējams pāriet no sociālisma uz komunismu, ka preču apgrozība nevar būt traucējums šajā lietā. Tā ir dziļa maldīšanās, kas radusies marksisma neizpratnes rezultāta.

Kritizēdams Diringa «saimniecisko komūnu», kas darbojas preču apgrozības apstākļos, Engelss savā «Anti-Diringā» pārliecinoši pierādīja, ka preču apgrozības pastāvēšanai nenovēršami jānoved Diringa tā saucamās «saimnieciskās komūnas» pie kapitālisma atjaunošanas. Biedre Saņina un biedrs Venžers acīm redzot tam nepiekrīt. Jo sliktāk viņiem. Nu, bet mēs, marksisti, pamatojamies uz pazīstamo marksistisko tēzi, ka pāreja no sociālisma uz komunismu un komunistiskais princips par produktu sadalīšanu pēc vajadzībām izslēdz jebkuru preču maiņu, tātad ari produktu pārvēršanos par precēm un līdz ar to ari produktu pārvēršanos par vērtību.

Tā tas ir ar biedres Saņinas un biedra Vejnžera ierosinājumu un argumentiem.

Kas tad galu galā jādara, lai paceltu kolchozu īpašumu līdz visas tautas īpašuma līmenim?

Kolchozs ir neparasts uzņēmums. Kolchozs strādā uz zemes un apstrādā zemi, kas jau sen vairs nav kolchoza, bet gan visas tautas īpašums. Tātad kolchozs nav paša apstrādājamās zemes īpašnieks.

Tālāk. Kolchozs strādā ar galvenajiem ražošanas rīkiem, kas nav vis kolchoza, bet gan visas tautas īpašums. Tātad kolchozs nav galveno ražošanas riku īpašnieks.

Tālāk. Kolchozs ir kooperatīvs uzņēmums, tas izlieto savu biedru darbu un sadala ienākumus biedriem pēc izstrādes dienām, pie kam kolchozam ir sava sēkla, kas katru gadu tiek atjaunota un izlietota ražošanā.

Jājautā: kas tad īsti pieder kolchozam, kur ir tas kolchoza īpašums, ar ko viņš var rīkoties pilnīgi brīvi, pēc paša ieskatiem? Šāds īpašums ir kolchoza produkcija, kolchoza ražošanas produkcija: labība, gaļa, sviests, dārzeņi, kokvilna, bietes, lini utt., neskaitot ēkas un kolchoznieku personīgo piemājas saimniecību. Lieta tā,

ka ievērojama šās produkcijas daļa, kolchozu produkcijas pārpalikums, nokļūst tirgū un tādējādi tiek iesaistīts preču apgrozības sistēmā, Tieši šis apstāklis ari neļauj patlaban pacelt kolchozu īpašumu līdz visās tautas īpašuma līmenim!. Tāpēc tieši no šā gala ari jāizvērš darbs, lai paceltu kolchozu īpašumu līdz visas tautas īpašuma līmenim.

Lai paceltu kolchozu īpašumu līdz visas tautas īpašuma līmenim, kolchozu produkcijas pārpalikums jāizslēdz no preču apgrozības sistēmas un jāiesaista valsts rūpniecības un kolchozu savstarpējās produktu apmaiņas sistēmā. Tas ir galvenais.

Mums vēl nav attīstītas produktu apmaiņas sistēmas, bet ir produktu apmaiņas dīgļi kā lauksaimniecības produktu «apmaiņa pret precēm». Kā zināms, kokvilnas, linu, biešu audzēšanas un citu kolchozu produkciju jau sen «apmaina pret precēm», tiesa, «apmaina pret precēm» nepilnīgi, daļēji, bet tomēr «apmaina pret precēm». Piebildīsim garām ejot, ka izteiciens «apmaiņa pret precēm» ir neizdevies izteiciens, to vajadzētu atvietot ar produktu apmaiņu. Uzdevums ir organizēt šos produktu apmaiņas dīgļus visās lauksaimniecības nozarēs un attīstīt tos par plašu produktu apmaiņas sistēmu, lai kolchozi par savu produkciju saņemtu ne tikai -naudu, bet galvenokārt nepieciešamos izstrādājumus. Šāda sistēma prasīs, lai milzīgos apmēros tiktu paplašināta produkcija, ko pilsēta nodod laukiem, tāpēc šo sistēmu vajadzēs ieviest bez sevišķas steigas, līdz ar pilsētas izstrādājumu uzkrāšanos. Bet ieviest to vajag nelokāmi, bez svārstībām, soli pa solim sašaurinot preču apgrozības darbības sfēru un paplašinot produktu apmaiņas darbības sfēru.

Šāda sistēma, sašaurinot preču apgrozības darbības sfēru, atvieglos pāreju no sociālisma uz komunismu.

Turklāt tā dos iespēju iesaistīt kolchozu galveno īpašumu, kolchozu ražoto produkciju, visas tautas plānošanas kopējā sistēmā.

Mūsu pašreizējos apstākļos tas ari būs reālais un izšķirošais līdzeklis kolchozu īpašuma pacelšanai līdz visas tautas īpašuma līmenim.

Vai šāda sistēma ir izdevīga kolchozu zemniecībai? Katrā ziņā izdevīga. Izdevīga, jo kolchozu zemniecība saņems noi valsts daudz vairāk produkcijas un par lētākām cenām, nekā pastāvot preču apgrozībai. Visiem zināms, ka kolchozi, kuriem ar valdību ir līgumi par produktu apmaiņu («apmaiņu pret precēm»), saņem nesalīdzināmi vairāk labumu nekā kolchoizi, kuriem šādu līgumu nav. Ja produktu apmaiņas sistēmu attiecināsim uz visiem kolchoziem mūsu zemē, tad šos labumus gūs visa mūsu kolchozu zemniecība.

J. STAĻINS

1952. g. 28. septembrī.

SATURS

PIEZĪMES ekonomiskajos jautājumos, kas

SAISTĪTI AR 1951. GADA NOVEMBRA DISKUSIJU 3

1.  Jautājums par ekonomisko likumu raksturu sociālisma apstākļos………………………………………………………………… —

2.  Jautājums par preču ražošanu sociālisma apstākļos 10

3.  Jautājums par vērtības likumu sociālisma apstākļos 19

4.  Jautājums pair pretstata iznicināšanu starp pilsētu un laukiem, starp garīgo un fizisko darbu, kā ari

jautājums par atšķirību likvidēšanu starp tiem . . 24

5. Jautājums par vienotā pasaules tirgus sairšanu un pasaules kapitālistiskās sistēmas krīzes padziļināšanos…………………………………………….. 29

6. Jautājums par to, vai kari starp kapitālistiskajām zemēm ir neizbēgami…………………………………………… 31

7. Jautājums par mūsdienu kapitālisma un sociālisma ekonomiskajiem pamatlikumiem……………………. 36

8.  Citi jautājumi……………………………………… 40

9. Politiskās ekonomijas marksistiskās mācības grāmatas starptautiskā nozīme………………………………….. 43

10. Kā uzlabot politiskās ekonomijas mācības grāmatas projektu…………………………………………………. 45

ATBILDE BIEDRAM NOTKINAM, ALEKSANDRAM

11.                                                                                            JI( AM………………………………………………………. 47

PAR BIEDRA L. D. JAROŠENKO KĻŪDĀM … 56

I. Biedra Jarošenko galvenā kļūda…………………. —

11. Citas biedra Jarošenko kļūdas. 67

ATBILDE BIEDRIEM A. V. SAŅINAI UN V. G. VEN2ERAM 81

1. Jautājums par sociālisma ekonomisko likumu raksturu —

2. Jautājums par pasākumiem kolchozu īpašuma pa

celšanai līdz visas tautas īpašuma līmenim … 83

Parakstīta iespiešanai 1953. g. 7. janvārī. Metiens 30000 eks. JT 01105. Formāts 52X82 1/16. 2,875 pap. 1., 4,72 iesp. 1., 4,1 izdevn. 1. Izdevn. Nr. 5616-P234. Pasūt. Nr. 2540. Iespiesta LPRRT 1. tipogrāfijā «Cīņa», Rīga, Blaumaņa ielā 38/40. Maksā 1 rbl.

Content

Staļins Josifs Sociālisma ekonomiskas problēmas PSR savienībā

SATURS