Balodis Kārlis

Latvijas Saimniecība pie spējīgas un pie nespējīgas valdības

Profesors Dr. Kārlis Balodis (1864 1931)

Latvijas Saimniecība pie spējīgas un pie nespējīgas valdības

Vai Latvija var pastāvēt?

Šo jautājumu var apskatīt dažādi. Var to apskatīt no tīri lietišķa, zinātniski tautsaimnieciski techniska viedokļa. Tā es to esmu lūkojis agrāk apskatīt un nācis pie slēdziena, ka Latvija var gan pastāvēt.

Bet var šo jautājumu apskatīt arī no mūsu sabiedrības, sevišķi no mūsu politisko varas vīru, no tautas vēlēto, tautas uzticības vīru psicholoģijas (garastāvokļa) viedokļa. Un tad slēdziens ir mazliet citāds.

Mēs par brīnumu novērojam, ka ļoti daudzi netic neatkarīgai Latvijai, netic tādas neatkarīgas Latvijas pastāvēšanas iespējamībai. Mūsu sabiedrībā mēs sastopam gan krievu "orientāciju", domas, ka tikai tuvākā saimnieciskā apvienībā ar Krieviju meklējams Latvijas glābiņš, gan poļu orientāciju (domu, ka politiskas drošības pēc mums jāpieslienas Polijai), gan vācu orientāciju. Pie malas nostumta tikai tiek latviski-baltiskā orientācija.

Tie uzskati, ka mums jābiedrojas visu pirmā kārtā ar mūsu vēstures un likteņa bēdu brāļiem, ar lietaviešiem, igauņiem, un, ja vien iespējams, ar somiem. Neizslēdzot, protams, lietderīgus tirdznieciskus-saimnieciskus salīgumus ar citām valstīm. Mūsu tagadējā muitu politika ar savām ārkārtīgi augstām likmēm izslēdz lietderīgu līgumu noslēgšanu ar Franciju, Italiju, Spaniju. Kāpēc tad mums vajadzīga biedrošanās ar Krieviju? Nu, Latvijai neesot dabiskas bagātibas, neesot rūpniecības izejvielas, Latvijas zeme neesot auglīga… Bet tas dīvainākais nu ir tas, ka mēs noslēdzam tirdznieciskus līgumus ar Krieviju, lai taptu par rūpniecības izvedu zemi, lai Latvija, kurai nav ogļu un dzelzs, dotu Krievijai, kurai pašai ogles, dzelzs un rūda, rūpniecības produktus,(vagonus, mašīnas), kuru izgatavošanai vajadzīgi pusapstrādātu vielu ievedumi no Vakar-Eiropas.

Papīra un celulozes izejviela, koksne, Krievijā lētāka nekā Latvijā. Tāpat ādas tur lētākas! Varbūt mēs ar k r e d i t i e m n o v a l s t s p u s e s tiešām panāksim, ražot par 40 milj. latu rūpniecības produktus izvedumam uz Krieviju (no kuras sumas 1/3 1/2 aties uz ievedamām izejvielām un pusfabrikātiem), bet to tiesu tad mēs būsim nonākuši saimnieciskā atkarībā, būsim pēc 5 gadiem piespiesti vaj nu atjaunot līgumu uz neizdevīgākiem nosacījumiem, vaj pat pilnīgi pievienoties Krievijai, zaudējot savu neatkarību! Priekš kara, tas tiesa, tagadējā Latvijā bija nodibinājusēs plaša rūpniecība, kura nodarbināja ap 100.000 strādnieku. Nodibinājusēs uz Krievijas augsto apsardzības muitu pamata. Bet kara laikā krievi "evakueja" Latvijas rūpniecību uz Krieviju, tāpēc ka tie gribēja stiprināt savu nacionalo krievu rūpniecību tur, kur šai rūpniecībai bija labākie dabiskie pamati tur tai bija dzelzsrūda, ogles, lēta koksne, lēti darba spēki, lēta maize… Lielinieciskā sabrukuma laikā Krievija bija piespiesta daudz ko ievest no VakarEiropas… Tagad tā arī ar mieru, no Latvijas ievest par 40 milj. latu dagā rūpniecības produktu. Bet cik dabūsim skaidru samaksu? Cik būs jākreditē? Tā mēs nezinam. Vācu rūpnieki tai aiz politiskiem iemesliem, lai Vācijai būtu atbalsts pret antantes prasībām, izsnieguši jau par 700 milj. zelta markām (861 milj. latiem) rūpniecības produktus uz kredita. Nabaga Latvijai līdzīgs kredits nav pa spēkam!

Tiek aizrādīts, ka Latvijai tauu tik un tā jāieved pārtikas vielas, labība, cukurs. Kuras tad it ērti var dabūt no Krievijas.

Tiešām ir dīvaina parādība, ka Latvija, zemkopības zeme, ieved par 45 milj. latu pārtikas vielas, labību, cukuru. Kuras tā it labi varētu pate ražot! Tiklīdz kā mums būtu lietpratēju valdība, kura parūpētos par lētiem mēsliem, par lētām mašīnām, par zemes melioraciju lielā stilā. . .

Latvieši gan iedomājas sevi par labākiem zemkopjiem pasaulē… Tiešām Latvijā ražas par kādām 25% augstākas nekā Krievijā. Bet Vakar-Eiropai Latvija palikuse tālu, tālu pakaļā… Lai tik salīdzinam Latviju ar Daniju, kuru pazīst un cildina kā zemkopības parauga zemi arī daudzi mūsu agronomi. Danijas platība 43.000 kvadrātkilometri, Latvijas 65.600. Tā tad Latvija par 50% lielāka. Bet labības ražo Danija 2 1/2 miljonu tonnas gadā, Latvija tikai trešo tiesu! Tā tad saprotams, ka Danija no savas par 1/3 mazākas zemes platības var uzturēt 3,4 miljonus cilvēku un vēl izvest lauksaimniecības produktus par 1 1/2 miljardu latiem Latvija nespēj uzturēt tos pašus nepilnus 2 milj. cilvēku! Bet tā man teikts, Danijas klimats tauu gan būs labāks, zeme auglīgāka. Arī tas ir maldīgi! Danijas vasara ir pat mazliet vēsāka par Latvijas vasaru, tāpat no 4 krišņu (lietus) daudzums tur stādu augšanas posmā (no aprīļa līdz oktobra mēnešiem) nav lielāks!

Danijai ir gan ļoti laba zeme Zēlandes salā, bet arī ļoti daudz smilts zemes Jitlandes pussalā, kas ieņem 3/4 no tās platības! Un Danijai tikai knapi 1/3 miljona hektara mežu Latvijai piecas reizes vairāk! Danija piespiesta ievest par 80 100 milj. latus būvkoku Latvija tos var par 50 milj. izvest. Ogles apkurināšanai Danijā ieved 3 milj. tonnas gadā, Latvijā pietiek ar 400.000 tonnām ogļu ievedumu. Danijai nav ūdens spēku! Latvijai viena pate Daugaviņa varētu uzdāvāt 300.000 zirgu spēkus ja vien latvieši mācētu tos saņemt! Uz katra Latvijas iedzīvotāja Daugaviņa varētu dot ūdens enerģiju, kas būtu pārāka par to tvaika mašīnu enerģiju, cik sanāk Anglijā uz katra iedzīvotāja. Danija pastāv kā pastāvīga valsts vairāk kā 1000 gadus. Otrs piemērs par to, ko sasniedz zemkopība pie labas kultūras ir Rītun Vakar-Prūsija. Šo abu provinuu platība pirms Vakar-Prūsijas piešķiršanas Polijai bija 62.300 kvadrātkilometri, tā tad par 3.300 kvadrātkilometriem mazāka nekā Latvijas. Bet iedzīvotāju šīs provinces uzturēja ap 3/4 miljonus, taisni otrtik, cik Latvija! Un izveda gaļu, sviestu, taukus un vēl kādu miljonu tonnas labības ( Latvija ražo tikai 800.000 tonnas), labības kopraža tur sasniedza 3 1/2 milj. tonnu, kartupeļu raža 6 milj. tonnas! Arī Rītun Vakar-Prūsijas zeme caurmērā nav labāka par Latvijas klimats tikai Dancigas-Mārpils līdzenumā mazliet labāks (tur mazliet, par 10 12 dienām agrāks pavasaris). Ir tāpēc saprotams, ka vāci okupācijas laikā rēķināja, ka Baltija (Latvija + Igaunija, kas kopā ap 112.000 kvadrātkilometrus lielas) labāki apkopta tiem par nedaudz gadiem ar vācu kolonistiem kolonizēta varēšot dot 1 2 milj. tonnu labības un 200.000 tonnu gaļas atlikumu (eksportu) gadā…

Holandi un Beļģiju, kas kopā tikai tik vien lielas kā Latvija, apdzīvo septiņi reiz vairāk iedzīvotāju, no kuriem nu gan tikai 33 40% dzīvo no pašu zemes ražas… Norveģijai arī tikai par 3/4 milj. vairāk iedzīvotāju kā Latvijai. Norveģijas lauki ražo tikai 1/10 no norveģu tautai vajadzīgās maizes labības. Norveģi tāpēc brauc jūrā, sazvejo kādas 800.000 tonnas zivju gadā. Bet braukt jūrā, piedalīties bagātajās ziemeļu zvejās arī latvjiem nav noliegts! Somijai gan ir meži un ūdens spēki, bet tā nevar ražot ne pusi no sev vajadzīgās maizes! Somijas ziemeļos labība nosalst pārāk bieži vasaras vidū; rudzi ziedu laikā, auzas neienākušās! Šveice varbūt ir visaugstāk stāvošā un viskošāk izkoptā Eiropas kulturzeme. Arī tā tikai knapi 2/3 tik liela kā Latvija, bet ar otrtik iedzīvotājiem. Tās neitralitati cienīja visas lielvalstis pasaules karā. Lai gan tā nespēj pati sevi apgādāt ar pārtiku.

Tai jāieved 2/3 no savas pārtikas vajadzībām. Ūdens spēki, ziedoša rūpniecība tai ir! Bet ūdens spēki ir arī Latvijai, kaunu stipri mazāk. To tiesu Latvijai vairāk mežu! No dienvidus mazākām valstīm Grieķijai nav ne mežu, ne ūdens spēku, ne arī iespējas ražot pietiekoši daudz labības.

Pateicoties savu iedzīvotāju enerģijai, inteliģencei un darba spējām, tā ar kuģniecību un tirdzniecību sagādā sev iztrūkstošās kulturas balvas.

Latvija var pastāvēt. Bez kādiem pabalstiem un bez kādas piesliešanās lielajām valstīm. Saprašanās, sadraudzība, apvienība tai no svara ar Baltijas

valstīm. Ar Somiju, Estiju, Lietuvu. Bet Latvija nevar pastāvēt pie nespējīgas, pie sliktas valdības, kas atdod tās dabiskās bagātības sveštautiešu spekulantiem . . . Tā nevar pastāvēt tikai pie tā ideju un idealu uzplūduma, kāds valdīja tās no dibināšanas laikā. Var pastāvēt, ja vadību dabon rokā tās cēlākie, nesavtīgākie un spējīgākie dēli . . . Apmierinātie un neapmierinātie Latvijas brīvības cīnītāji .

Bet te jau sākas kļūmīgais nākotnes jautājums: vaj ir cerība, ka rasies tāda sajūsma tautā, ka tā atcerēsies savus brīvības cīņas laikus, kad tās labākie dēli ziedoja dzīvību un veselību tēvu zemei?

No tiem, kas toreiz bija gatavi atdot tēvu zemei dzīvību, palikuši 37.000 bez solītās zemes

piešķiršanas. Tikai trešā tiesa, apmēram 20.000 no visiem frontes cīnītājiem dabūjuši solīto zemi.

Tas fakts dod visai tumšu ainu par to savtīgumu, tiem "Putras Dauķiem", tiem mērnieku laikiem,

kādi valdījuši Latvijas lielākā daļā. Un vai šiem apietiem karavīriem ir kādas izredzes dabūt kādu

atlīdzību vēl neizdotu meža zemi vaj arī atlīdzību naudā? Diemžēl šīs izredzes ļoti mazas, kamēr

neapmierinātie karavīri saskaldījušies kādās 10 atsevišķās biedrībās, kuras savā starpā ļoti 5

nevienprātīgas. Šo nevienprātību uzkurina dažādu politisko partiju politikaņi pēc vecā romiešu

principa: "Skaldi un valdi". Vieni neapmierinātos karavīrus tēvišķi aprāj un pamāca, ka tas neesot

nekāds īsts tēvijas aizstāvis, kas par savu darbu vēlāk prasot kādu atlīdzību. Bet paši ar saviem

draugiem šie liekuļi saņēmušies dažnedažādas atlīdzības: ienesīgas vietas, muižu centrus, dzirnavas, nodibinājuši ar valsts pabalstiem rūpniecības uzņēmumus, kļuvuši ar no valsts aizdotām

naudām par banku direktoriem… Citi mēģina piekļauties karavīriem ar jezuitiskiem solījumiem:

vēlat tik mūs par saviem priekšstāvjiem un aizbildņiem, gan jau tad mēs par jums gādāsim.

Pie tam šie gādnieki (Mīlbergs!) paši atzīstas, ka tie ir profani finanuu lietās un izsaucas, ka

karavīru prasību apmierināšanai vajadzētu varbūt 2 miljonus latu gadā, kas esot "milzīga suma".

Šī "milzīgā suma" ir faktiski 1 1/4% no valsts izdevumiem-ieņēmumiem. Viens pats tabakas monopols

varētu, tabakas sīkpārdošanas cenas nepaaugstinot, dot 6 milj. latu "plus" ieņēmumu. Trešie

griežas pie atsevišķām biedrībām ar ieuukstējumiem: vēlat tik mūs par jums mēs tad gādāsim

par visiem, par tiem pagāniem, citu biedrību locekļiem, zināms, mēs nevaram gādāt. Un par nožēlošanu nav mazums tādu antiņu, kas šādiem viltus solījumiem tic… No karavīriem varētu

iziet Latvijas atjaunošana, ja tie turoties vienkopus par saviem priekšstāvjiem vēlētu ne politiskus

šarlatānus, Lauvas un tamlīdzīgus, bet nesavtīgus goda vīrus, kas zinātu pieaicināt patiesus

finanHu zinātniekus pie Latvijas finanHu reformas, īstus zemkopības lietpratējus pie zemkopības

pacelšanas organizacijas… Vecsaimnieki un jaunsaimnieki.

No citām iedzīvotāju šķirām daudz grūtāk ko labu sagaidīt. Vecsaimnieki gan ļoti nemierā ar

zemnieku savienības barvežiem, tie labi pazīst to grēciņus bet tiklīdz kā nāk vēlēšanas, tā tie ievēl "tos pašus vecos", "tie tak būs pieēdušies", vecie tauu tiem ko sola: gādāt par lētiem strādniekiem

un pacelt labības cenas, ievedot labības muitas. Ja kāds iedrošinas iebilst, ka ir citi, drošāki

līdzekļi zemkopju labklājības pacelšanai: lēti mākslīgi mēsli, lētas mašīnas, labības monopols,

kas reizē varētu dot pilsētu trūcīgām šķirām lētu maizi un zemkopjiem labākas, par visām lietām,

stailas, cietas cenas, tad tie to tūlīt norāj: tas jau būtot "bīstams socialisms". Pie tam tie paši rājēji

atzīst, ka linu monopols paturams taisni zemnieku interesēs. Tā tad valsts monopols vienreiz ir

bīstams, otrreiz nav. Zemnieki-antiņi nenojauš, kur tas suns aprakts: brīvā labības tirdzniecība,

"brīvie ievedumi" vienoti ar nesamērīgi augstām miltu muitām dod 6-7 lieldzirnavniekiem un

lieltirgotājiem iespēju noraut savus 300 milj. Latvijas rubļus. No kuriem tie tad varbūt arī ziedo

kādu grasi aģitacijai pret zemnieku interesēm. Par mākslīgu mēslu, lauksaimniecības mašīnu cenu

palētināšanu zemnieku savienības barveži tikai ņirgājas: ja tas būtot iespējams, tad jau "brīvā

tirdzniecība", kurā valdot stipra konkurence, sen būtot par to gādājuse! Tā ir mācība, kāda tautsaimniecībā

sen atzīta par nepamatotu tagadējā saimnieciskā dzīvē vis nevalda "brīvā konkurence", bet uzņēmēju karteļi un sindikati cenu pacelšanas nolūkā. Kādu uzņēmēju varu var tikai lauzt, ja valsts pati ierīko mākslīgo mēslu un lauksaimniecības mašīnu fabrikas. Bet zemnieku

sav. dižvīri tagad, pretēji paši savai 1920. gada partijas programai, paši ņem dalību rūpniecības

uzņēmumos, spekulacijās un bankās… Tie ir aizrunājušies līdz tādam absurdam, ka tie s ī v i

p ā r m e t k r e i s a i v a l d ī b a i t o, k a t ā i e d r o š i n ā j u s i e s p ā r ņ e m t s a v ā r ī c ī b ā r ū p n i e c ī b a s i e s t ā d e s, k u r a s i z r ā d ī j u š ā s p a r d z ī v e s n e s p ē -

j ī g ā m p r i v a t u z ņ ē m ē j u r o k ā s. Ja, ko tad īsti bija darīt ar bankrotējušām fabrikām?

Vaj pārdot jaunas mašīnas par vecu dzelzi? Ne labāki stāv ar jaunsaimnieku un sīkzemnieku partijām.

Arī to vadītāji nodibinājuši bankas, tikuši pie Latvijas bankas kreditiem ar apgalvojumiem,

itin kā tie gādā par saviem klientiem jaunsaimniekiem. Un gādā jau ar par kādu daļu, kurai

tad uzliek par pienākumu aģitēt barvežu labā, citādi, lūk, pēdējie zaudēšot Latv. bankas kreditus

un būšot spiesti uzteikt savukārt saviem klientiem (blakus minot: par šausmīgiem

procentiem)

iegādātos kreditus…

Jaunsaimnieki, kā vecsaimnieki, cieti tic barvežiem, ka lēti krediti neiespējami. Un netic zinātniekiem,

netic patiesiem finanuu vēstures pazinējiem, ka pie lietpratēju rīcības iespējami daudz 6

lētāki krediti nekā tagadējie. Latv. banka aizdod bankām par 7-8%, zemkopju kreditiestādēm par

6-7% naudu kā "rediskontu", atļaujot ņemt pēdējām no īstiem kredita ņēmējiem 11-12%! Un pastarpām

Latvijas bankā gulošie valsts fondi (ap 90 milj. latu) nedod valstij vairāk kā 3 līdz 3,8%. Privātie noguldītāji saņem 5% un par 40 milj. latu uz "tekoša rēķina" noguldītās naudas pat tikai 4%.

Priekš 70 gadiem cariskajā Krievijā valsts krājkases pieņēma naudu uz tekoša rēķina par

4%,

izdodot savukārt īstiem kredita ņēmējiem naudu uz ilggadēju kreditu par 5% tirgotājiem vekseļu

kreditu un preHu ķīlu kreditu par 6%. Toreiz, absolutā cara Nikolaja I laikā Krievijā vēl nebija

izgudrota mācība, ka bankas drīkst būt tikai privatu uzņēmēju-spekulantu rokās. Šāda mācība ņēma

virsroku ap 1860. gadu ar tādiem panākumiem, ka krievu valdība likvidēja valsts krāj un aizdevu

kases un privātie baņķieri nu tūlīt kapitala procentu uz drošām, pirmklasīgām namu un zemes

īpašumu obligacijām sadzina uz 9 10%. Mums Latvijā sadibinātas 24 privatas bankas un simtām krājkasu, kuras pa lielumlielai daļai strādā ar Latvijas bankas, t. i. ar valsts naudu un cenšas

pierādīt, ka tās, lūk, nemaz nevar pastāvēt, ja tās nedabon 4 5 % peļņas tiesu (cara Nikolaja

I laikā iztika ar 1% un vēl krievu valstij deva prāvu peļņu). Nevienam zemniekam nenāk prātā

sevi jautāt: vaj tikai 90% no šīm starpkredita iestādēm nav liekas?… Simtiem augsto starpprocentu

interesenti zin zemnieku tūliņ pārliecināt, ka zinātnieks, kas apgalvo, ka valsts pate varētu aizdot

naudu bez starpniekiem, ir "fantasts", ka tā jau nemaz nevar. Zemnieks, nepazīdams finanHu

vergturi, tic interesentiem, jo tie tauu "viņa ļaudis", ļaudis, kas tam tuvu stāv, ar kuriem tam pastāvīgi darīšana…

Tiesa, ilggadīgs aizdevumu % patlaban pazemināts par 2%. Bet īstermiņa kredita procents, kas

taisni gremdē mūsu zemkopjus, palicis gandrīz vecais.

Akademiskās sekcijas.

Vēlētāju apstrādāšanai, "ieziepēšanai" visas lielākās partijas nodibinājušas "akademiskās sekcijas".

Kas ir, no kā sastāv "akademiskās sekcijas"? Galvenā kārtā no studentiem, kuriem pašiem vēl būtu jāstudē, jāmācās zinātniskās patiesības. Partijas šos studentus vaj nu algo, vaj vismaz

apsola, un daudzkārt t i e m a r ī a p g ā d ā v i e t a s. Taisni mūsu akademiskā dzīvē ieviešas

visu bēdīgā korupcija: studenti mācās saprast, ka nevis zināšanas, nevis nopietnas studijas, nevis

izturēti labi eksāmeni dod izredzes uz vietām vēlākā dzīvē un uz kaunu trūcīgu eksistenci studiju

laikā, bet vienīgi labi sakari, par visām lietām sakari ar patreiz pie stūres esošām partijām! Parasts

gadījiens: pie kādas vietas, pat ar vidēju vaj pamazu algu, ar 6 10.000 r. mēnesī, pieteicas

no vienas puses cilvēks ar pirmās šķiras augstskolas diplomu un pat vēl ar sevišķiem savu augstskolas

skolotāju ieteikumiem. No otras puses pieteicas cilvēks ar nepabeigtu vidusskolas, dažreiz

pat tikai "mājas" izglītību. Bet pēdējam ir partijas ieteikšana, pie kurās pieder ministrs vaj vismaz

kāds iespaidīgs departamenta direktors. Pieņemts tādā gadījienā arvienu tiek partijas vīrs! Bet ierēdņu

vietas pie mums nedrošas: pār ierēdņiem karājas "Damokla zobens", § 36. Tas var katru brīdi noteikt par nespējīgiem izpildīt savu amatu, atlaist no vietas. Tāpēc tiem jācenšas nu, nevis

būt sava amata izpildīšanā priekšzīmīgiem, bet visupirmā kārtā pakalpot savām partijām! Tādēļ

tie daudzie korupcijas gadījieni mūsu ierēdniecībā un studentiem, "akademisko sekciju" dalībniekiem,

jo "jāstarājas" izpildīt savu "maizes kungu" uzdevumi. Visupirms tiem jānoklausās to lekcijas, ar kādiem paņēmieniem kādējādi visdrošāk aģitēt apvest ap stūri vēlētājus. Man pašam

reiz kādā ļaužu sapulcē kāds tāds aģitators, kas, cik zinu, pat vēl nebija students, bet tik vecāks

vidusskolas skolnieks, ņēmās iegalvot, ka Latvijā, lūk, tikai tāpēc vēl viss neietot tā kā tam vajadzētu

iet, ka zemnieku savienībai neesot vēl diezgan daudz to tautas vietnieku Saeimā. Nelīdzēja

nekāds aizrādījums, ka zemnieku savienība taHu valda jau ar pārtraukumiem 5 gadus. Šis ir tas

parastākais aģitatoru "bauernfgngeru" (zemnieku ķērāju) knifis: korupcija pastāv tāpēc, ka mūsu

partijai vēl nav diezgan varas. Lai gan taisni šī partija atrodas pie varas.

Otrs spilgts piemērs: "Brīvā Zemē", š. g. Nr. 58 (12. martā) ievadrakstā pats Ulmanis pamāca

publiku, ka "mūsu apstākļos" nederot citāds samērs starp kviešu un kviešu miltu muitu, kā 7 san7

timi pret 25. Citās zemēs pastāv tāds samērs, ka ja kviešu muita iztaisa 7 santimus no kilograma,

tad miltu muita nepārsniedz 10 11. Kāpēc tā? Nu vienkārši tāpēc, ka tāds ir matematiskais piemērs,

ka šādu samēru var izrēķināt katrs, kas prot vienreizvienu. Proti, no 100 kilo kviešu iznāk vismaz 70 kilo bīdelētu miltu. Ja nu par 100 kilo kviešu jāmaksā 100 reiz 7 = 700 santimu muitas,

tad pēc matematikas ir gaiši, ka izbīdelējot 70 kilo miltus, uz katra kilo iznāk 700 : 70 = 10

santimi muitas. Tā tad Ulmaņa gudrība, kādu tas māca i akademiskās sekcijās, ir tāda: matematika

un vientreizviens varbūt der visā citā pasaulē, bet pie mums tā neder! To, ka ar šādas "U l

m a ņ a m a t e m a t i k a s" palīdzību 5 -6 lieldzirnavnieki nopelna liekus 262 1/2 milj. rubļu

gadā, Ulmanis neteic. Kāpēc? Vaj varbūt šie lieldzirnavnieki ko uzdāvina aģitacijai par to, ka

Latvijas matematika un vienreizviens neder? Uz sirdīgāko aizstāv Ulmanis tās augstās mākslīgu

mēslu cenas, augstās lauksaimniecības mašīnu cenas, kādas pie mums nodibinājušās citādas nemaz

nevarot būt! 1920. g. dec. sēdē Satversmes Sapulcē Ulmanis mācīja, ka pēc biržas kursiem

nemaz nevarot pirkt, pirkt varot tik pēc (vietējo) tirgotāju ofertem. Apgādības ministrija bija pārmaksājuse

uz saviem vairāk simts miljonu pirkumiem caurmērā 30% samērā ar biržas cenām. Visā pasaulē, visā zinātnē tiek mācīts, ka biržas cenas ir vienīgā mēraukla, vienīgais pieturas

punkts, ja grib zināt, cik par katru preci jāmaksā.

Bojā gājušas kritiskos laikos ne tikai mazas, bet arī lielas valstis, pasaules valstis, ja tām bija

slikta, nespējīga valdība… Noturējušās caur dažādām vētrām ir arī mazās valstis, ja tām bija laba, spējīga valdība.

Kas jādara, lai Latvija pastāvētu?

Pirmā kārtā izskaužama korupcija. Valsts izmantošana privatās interesēs. Krusttēvu, krustdēlu,

partiju būšana pie iestāšanās valsts amatos. Valsts amati lai pienāktos cienījamiem, spējīgākiem.

P i e p i e t e i k š a n ā s v a l s t s a m a t o s j ā n o t i e k l i e t i š ķ a i k o n k u r e n c e i .

Nedrīkst tikt uzskatīts par noziegumu, ja lietpratējs tiecas pēc kāda augstāka amata. Spēkā jānāk

Platona izteikumam, ka cilvēcei tikai tad labi klāsies, ja filozofi (t. i. nesavtīgi lietpratēji, zinātnieki)

būs ķēniņi un ķēniņi filozofi. Pie mums katrs partijas vīrs tiek uzskatīts par cienīgu izpildīt

katru amatu, tiklīdz kā tā partija pie stūres. Jāizskauž nespējnieku princips: kam Dievs (mūsu apstākļos:

partija) dod kādu amatu, tam tas dod arī vajadzīgo gudrību. Faktiski neprašas var tikai valsti gremdēt, ne pacelt… Bet vaj tad mums nav lietpratēji valsts amatos, vaj mums nav mācīti

agronomi, mācīti mežkopji, mācīti inženieri attiecīgos techniskos resoros. Jā gan. Bet starp jēdzienu

lietpratējs un lietpratējs ir izšķirība. Nav vis katrs ar augstskolas diplomu apbalvotais pirmās

šķiras lietpratējs. Nav arī katrs diplomētais n e s a v t ī g s valsts un tautas darbinieks. Un tikai tādi var valsti, var tautu, var tautas labklājību pacelt. Egoisti, otrās un trešās šķiras lietpratēji

gādā tikai par sevi un savējiem. Un ir ārkārtīgi apvainoti un uzpūtīgi, ja tam zinātnieks pierāda

grēkus, nepareizības. Atsaucoties uz sava lietpratēja īpašību, uz savu (varbūt caur skolotāju pārliecīgu

labvēlību) iegūtu diplomu, tie lūko katru kritiku noriet, arī tādu, kuru katrs cilvēks ar veselu

cilvēka prātu var pārbaudīt, ņemot palīgā vienreizvienu. Zemkopības pacelšanas jautājums.

Latvija agrarā valsts. Zemkopības plaukšana dotu darbu un peļņu i rūpniecībai, i tirdzniecībai.

Bet zemkopība pie mums neplaukst. Ražas pārāk zemas. Maizes labība, 3 milj. pudi kviešu, 3 5

rudzu gadā mums vēl jāieved! Neskatoties uz mazo iedzīvotāju skaitu. Vaj mums trūkst mācītu

pirmās šķiras agronomu, tādu, kas mūsu zemkopjiem varētu dot pamācību kā rīkoties, lai sasniegtu

augstākas ražas? Tādi mums ir! Sirmais prof. J. Bergs Vec-Aucē pierādījis, ka var i mūsu apstākļos uz kurmēr labas zemes iegūt ražas, kas augstākas par Danijas caurmētra ražām. Ražas,

kas caurmērā sniedzas uz 60 pudiem no pūravietas, 2.700 kilogramiem graudu no hektara. Un ir

no slavenām ārzemju labības pasugām izaudzējis tādas labības šķirnes, kas mūsu klimatā un ze8

mes apstākļos noderīgākas. Un Rāmavas paraugfermā pie Rīgas doc. P. Lejiņš pierādījis, ka var i

uz pasliktas zemes, uz smilts zemes ar paseklu (nedaudz collu biezu) humusa kārtu iegūt labības

ražas, kas līdzinājas Danijas caurmēra ražām, 40 50 pudus no pūra vietas (1.800 2.025

kilogramus no hektara). Un izaudzējis iz mūsu pašu mazpienīgām gotiņām caur labu ēdināšanu

un kopšanu tādas, kas t r e š ā p a a u d z ē izdod 4.000 litrus piena gadā. Ar to tās tuvojas slavenākām ārzemju sugām: Danijas govju caurmērs nav lielāks par 2.720 litriem piena gadā

(neieskaitot teļu pienu, kas iztaisīs varbūt liekus 200 300 litrus). Bet šādiem pirmās šķiras

lietpratējiem nav noteicošs vārds mūsu zemkopības resorā. Un sekas ir tādas, ka mūsu zemkopības

resoram padotās valsts muižās, kas kopā ap 6.000 hektaru lielas, nebūt netiek iegūtas augstas caurmēra ražas. Nav arī tur sastopama priekšzīmīga lopkopība. Un mūsu caurmēra zemkopjiem

jau neko domāt no augstām ražām. Aiz 3 iemesliem:

1)  labība rudeņos pārāk lēta. Mūsu lieldzirnavnieki labāk pērk lielumā un pārmaksā 25 30 rbļ.

uz pudu rudzu ārzemju labības, nekā organizē iekšzemes labības uzpirkšanu. Aizbildināšanās iemesli

dažādi: neesot vērtes mazumā pirkt, mūsu zemkopju labība esot pārāk drēgna, neesot kur to kaltēt. Ārzemju, krievu, amerikaņu labība esot priekšzīmīgi sausa. L ī d z ē t n e v a r n e k āda s n o U l ma ņ a c i l d i n ā t ā s m u i t a s, b e t t i k a i l a b ī b a s m o n o p o l s, vienots ar nelielu labības elevatoru būvi (60 100 vagoniem labības) lielākās (varbūt 50) dzelzceļu stacijās, kurām būtu pievienojamas kaltētavas. Tādējādi v a l s t s p a r p u d u r u d z u m ū s u z e m k o p j i e m v a r ē t u m a k sā t 200 220 r u b., n e s a d ā r d z i n o t r u p j a s m a i z e s c e n u. Protams, ka tad jāregulē rudzu ievedums: rudzi ievedami tik tad, ja nepietiek

iekšzemes raža pašu patēriņam.

2)  ražas pacelšana ar mākslīgu mēslu pielietošanu slikti atmaksājas! Mākslīgi mēsli pie mums

pārāk dārgi! Esmu uz šo apstākli gadiem veltīgi aizrādījis. Ne tikai interesenti mēslu importieri

manus aizrādījumus apstrīdējuši, bet arī daži "mācīti" agronomi, zemkopības resora darbinieki.

Ārzemju zemkopības žurnalu ziņas, ārzemju zemkopju atsauksmes priekš tādiem kungiem

nepastāv. Un mūsu zemnieki tic spekulantiem un spekulantu aizstāvjiem, noturot tos par savējiem,

"saviem" ļaudīm. Esmu vairākkārt aizrādījis, ka Vācijā 18% toma sārņu cena ir 4,20 markas

no kules = 260 rubļi, ar maisu ap 300 r. Tādas pat cenas Francijā, Beļģijā, Anglijā. Pie mums

līdz 1927. g. ap 480 500 r. Tāda pat superfosfatu cena. Tiesa, Mīlgrāvja jaundibinātā superfosfata

fabrika 1927. g. aprilī pazeminājuse cenu uz finanšu ministra Bastjāņa spiediena (fabrika

aizņēmusēs no valsts 882.000 latus) līdz 400 r. no kules, pēc tam, kad es sevišķā fin. min. iesniegtā

piemiņas rakstā un arī "Tautas Tiesību" Nr. 5 (135. lapp.) biju aizrādījis, ka superfosfata maisa pašcena, ieskaitot kapitala procentus, nevar būt augstāka par 5 latiem (250 r.) no maisa.

Bet ja mēs tiešām gribam zemkopjiem plašā maštabā līdzēt, tad nekas neatliek, kā dibināt vismaz

vienu, divas lielas valsts auperfosfata fabrikas un dot superfosfatu zemkopjiem par valsts pašcenu,

t. i. par 250 r. maisu. No privātiem uzņēmējiem lētas cenas nesagaidīsim. Ar kalija mēsliem

lietas tādas, ka 1927. g. pavasarī nodibinājies vācu-franuu kalija sindikats un pacēlis kalija

mēslu cenas. Mūsu diplomatija, proti, noslēdzot ar Vāciju līgumu, ar kuru tā atteicās no skādes

atlīdzības par karā nodarītiem zaudējumiem, bija aizmirsuse izkaulēt kaunu noteikumu, lai

Vācija dotu mūsu zemkopjiem kalija mēslus par to pašu cenu, par kādu tā tos dod saviem zemkopjiem,

t. i. par 1/3 lētāk. Varētu jau ar vēl mēģināt līgt ar Franciju: franm bez šaubām piekāptos i uz kalija i uz (superfosfata ražošanai vajadzīgo) fosforitu cenām, ja mēs samazinātu muitu

un akcizi uz frannu vīniem līdz tādam samēram, ka tā lai nebūtu par katru procentu alkohola vīnā

augstāka par valsts peļņu uz alkoholu degvīnā. Tādējādi valsts neko nezaudētu un latviešu patērētājs

dabūtu lētu un labu vīnu un lētus kalija mēslus. Iedomas, ka katrā vidējā saimniecībā var uz pelniem vien taupīt par 5 6.000 rubļu mākslīgus mēslus ("Mazsaimniekā", 1925. g. Nr.

16/20) ir diemžēl slikta rēķinātāja iedomas, patiesībā sanāk ja daudz 5 600 r. Kalija mēsli mūsu

smiltainos tīrumos pavisam nepieciešami! Labā mālā zem apstākļiem var bez tiem iztikt. 3) S l ā p e k ļ a m ē s l i . Augstas ražas ļoti grūti panākt bez mākslīgu slāpekļa mēslu (amoniaka, salpetra, kaļķa slāpekļa) piedevām. Pat Danijā, kur ir tiklab kā kārtīgi izvesta (vismaz

s t a t i s t i k a s caurmērā izvesta) Albrechta Thaera "sešu lauku sistema", ar diviem slāpekļa

krājēju augu laukiem un kur lopbarībai tiek ievests vesels miljons tonnu eļļas raušu un

labības, tiek vēl pielietoti, ievesti 123.400 tonnas mlisalpetra un amoniaka, ar ne mazāk kā kādiem 24

miljoniem kilo tīra slāpekļa. Uz 1 3/4 milj. hektaru labības + sakņaugu laukiem Danijā sadalot

iznāk pa 14 kilo slāpekļa mēslu = apmēram 100 kilo mlisalpetra no hektara. Ja tie apmēram 24,6 milj. kilogrami slāpekļa, kas nāca klāt Danijas laukiem piepirkto barības vielu slāpeklī*), būtu

doti mākslīgos mēslos, tad būtu iznācis dot klāt vēl otrus 100 kilo mlisalpetra uz hektara. Pat ja

slāpeklī barības vielās rēķina pus vien tik vērtīgu, cik mākslīgos mēslos, i tad vajadzētu klāt 50

kilo slāpekļa mēslu… Bet ja mēs Latvijas apstākļos gribētu ražas dubultot, pacelt no knapi 1000

līdz 2000 kilogramiem no hektara, t. i. līdz Danijas caurmēram, tad pēc vecā (pazīstama zemkop.

prof. Paula Vagnera) rēķina šādai pacelšanai vajadzētu vismaz 250 kilogramus 15% salpetra, vaj

arī ap 160 200 kilo 22% sērskābā amoniaka. Bez tam zināms ap 250 kilo 16 18% superfosfata

un ap 150 200 kilo 40% kali sāļu. Bet vaj mūsu apstākļos šāda mēslošana atmaksāsies? Pieņemsim

divas saimniecības: vienu vecsaimniecību ar 70 pūra vietām tīruma uz vidējas māla zemes,

otru jaunsaimniecību, pus tik lielu. Pieņemsim tālāk, ka zeme tiek apsaimniekota pēc labākos

Zemgales apvidos plaši izplatītas 10 lauku sistemas, pie kuras divi lauki = 2 reiz 7 pūra vietas būs ieņemti no ziemājiem (rudziem), 2 lauki = 14 p. v. auzas, 1 lauks = 7 p. v. Desmitais

lauks būs atstāts tīrā papuvē. Slāpekļa tērētāji tā tad būs: pieci labības lauki 6 7 p. vietas un viens

7 p. v. sakņaugu lauks. Slāpekļa mēslus dabūs: 42 pūra vietas labības + sakņaugu un proti pa 6

pudi no pūra vietas mlisalpetra. Hilisalpetrs pie mums maksā 6 latus = 300 r. pudā. Sanāks nu par

uilisalpetri vien 42,6 = 252 pudi 6 6 lati = 1512 lati. Vajadzēs bez tam vēl pa 100 kilo toma miltu

+ 80 kilo 40% kalija sāls uz pūra vietas slāpekļa krājēju un arī uz 7 p. v. vīķu lauku, kopā uz 49

p. v. (āboliņa lauki paliktu nemēsloti!) 100 kilo toma sārņu rēķinot uz 8 latiem, 80 kilo 40% kalija

sāls uz 11 latiem sanāks 49,8 + 49,11 = 931 lati! Kopā ar mlisalpetri sanāk 931 + 1512 = 2443 lati izdevumu! Kāda būs vairākraža? Pieņemsim, ka izaugs vairāk pa 24 pudi labības graudu

no pūra vietas un pa 120 pudu kartupeļu. Vairākraža tad būs: 14 reiz 24 = 336 pudi rudzu 6 3 1/2 lati = 1126 lati 14 reiz 24 = 336 pudi auzu 6 3 lati = 1008 lati 7 reiz 24 = 168 pudi miežu 6 3,2 lati = 538 lati 7 reiz 120 = 840 pudi kartupeļu 6 0,5 lati = 420 lati 7 reiz 20 = 140 pudi vīķu 6 3 1/2 lati = 490 lati Kopā 3582 lati

Tā tad uz 2443 latu vairāk izdevumu par mākslīgiem mēsliem tikai 3582 lati vairāk ieņēmumu

par ražu! Peļņa tikai 1139 lati! Bet vairāk izdevumi par ražas novākšanu, novadāšanu, izkulšanu,

novešanu līdz tirgus vietai vaj stacijai arī izmaksās savus 500 latus. Paliek pāri tikai 500 lati tīrpeļņas.

Bet kur nu vēl tas risks. Atgadās slikta vasara tādas mums tagad bijušas vairāk gadus no vietas, un cerētā vairākraža samazinās uz pusi! Nu nav vis vairāk peļņa, bet ap 1.200 lati zaudējumu

no mēslošanas ar mākslīgiem mēsliem. Ja nu saimnieks ņēmis mēslus uz kredita pret pie mums parastiem šausmīgiem procentiem, tad tas viegli var izputēt! Acīm redzot tā tā lieta neiet.

Nu, mūsu zemkopji jau šimbrīžam tiklab kā nemaz nelieto mākslīgus slāpekļa mēslus. Tie nopērk

"zupuriņus", toma miltus, un ja daudz, tad sliktākās zemēs dažus maisus kalija sāls. Latvijas

mākslīgo mēslu ievedumi pēdējos 3 gados bijuši sekoši: tūkstošos tonnu ievedu cena tūkstošos latu

1927. g. 1926. g. 1925. g. 1924. g. 1927. g. 1926. g. 1925. g. 1924. g. superfosfatu 42 42,2 53,2 28,2 3008 3320 4050 2170 toma sārņi 20 24,0 23,3 16,3 1264 1840 1610 1200 kalija sāļi 14 19,7 12,5 5,1 1664 2200 1340 470 uilisalpetri 0,7 0,76 0,60 0,38 238 250 190 120 *) Skat. sīku aprēķinu "Ekonomista" 1926. g. 151. lpp. 10

Mēs redzam puslīdz stipru fosfora skābo mēslu, jau samērā stipri mazāku kalija sāļu un gluži

niecīgu slāpekļa mēslu (salpetra u. t. t.) ievedumu! Un ražas Latvijā negrib un negrib celties! No

zemkopības zinātnes viedokļa šis apstāklsi viegli izskaidrojams: ražu pacelšanās sakarā ar tā

saukto "minimuma" likumu. Nelīdz, ka mēs labībai un sakņaugiem dodam fosfora skābi, nelīdz

pat, ka dodam kalija mēslus, ja reizē nedodam pietiekošā mērā slāpekli. Un tā mēs nedaram! Pļavām

un āboliņa laukiem, kā arī zirņiem, vīķiem, pupām, zināms, pietiek, ka dod fosfora skābus

mēslus kopā ar kaliju. Bet uz labības un sakņaugiem šāds mēslojums tikai tad atmaksāsies, ja

reizē būs dots spēcīgs, slāpekli saturošs, kūts mēslu mēslojums! Bez tam arī mūsu laukiem vēl

cita indeve. Tie nav vairs pietiekoši nogrāvoti, pareizāki, labie priekškara grāvji pa labai daļai

aizauguši un nav, lielo izdevumu dēļ, vēl pietiekoši iztīrīti. Uz šo apstākli dara sevišķi mūs

uzmanīgus mūsu cienījamais vecākais agronoms prof. J. Bergs. Tālāk tiek aizrādīts, ka Latvijas

lauki vispār kaļķu nabagi. Agronoms Vītiņš apgalvo, ka pēc tā izvestas anketas apm. 95% no visām

Latvijas zemēm skāba reakcija un tikai kādas 5% no visām zemēm bagātas ar kaļķi. Kaļķu

nabadzību, kaļķu mēslošanas nepieciešamību vislielākā mērā izdibinājuši praktiskie daņi. Lai būtu

1 ē t i izvedama kaļķošana, tie ar lielāko rūpību un uzcītību uzmeklē, uzurbj savā zemē kaļķa

un merģeļa (kaļķu=māla sajaukuma) gultnes. Danijā merģelis tiek rakts kādās 1.600 vietās un

pārvadāts uz lēti iznomājamiem, pārliekamiem šaursliežu ceļiem. Pa šādiem "merģeļa ceļiem"

Danijā 1923. g. pārvadāti 560.000 kubikmetri, apmēram 1 miljons tonnu merģeļa! Bez tam vēl

uz valsts dzelzceļiem uz ļoti lēta "izņēmuma tarifa" pamata pārvadātas 278.000 tonnas merģeļa

un 115.700 tonnas mēslojamā kaļķa. Danijā ar merģeļa uzmeklēšanu, uzurbšanu un apgādāšanu

nodarbojas kooperativi. Pie mums, kur mācīto agronomu vēl pārāk maz, šādu darbu varētu organizēt

tikai valsts… Valstij pieder vairāk simti kilometru pārliekami šaursliežu (60 centimetru = 2pēdu platuma) ceļi. Jāizdara merģeļa un kaļķu mēslošana, urbšana plašākā maštabā! Līdz šim šai

virzienā Latvijā vēl ļoti maz kas darīts. Ir uzmeklēti kādās 10 15 vietās avota kaļķi. Tas daudz

par maz. Pēc daņu parauga mums vajadzētu 2-3.000 vietās uzmeklēt merģeli un kaļķi, lai zemkopjiem

zemi ar merģeli labojot neiznāktu pārāk tālu ko vadāt!

Nepieciešama, kā jau minēts, lauku labāka nogrāvošana, vislabāk drenēšana. Drenēšana ar

līdzšinējiem līdzekļiem pārāk dārga! Grāvrauu darbs ļoti smags un grūts, tāpēc dārgs! Jaunākos

laikos ārzemēs nāk arvien vairāk lietošanā motori grāvju izrakšanai. Arī pie mums izmēģinājumi

ar grāvrakšanas motoriem jau sākušies. Tikai diemžēl motori vēl pārāk dārgi! Palētināt var

motoru cenu līdz trešai tiesai, vaj vismaz pusei, ja valsts pati tos lielākā skaitā iegādātu, vislabāk

liktu pašu fabrikās būvēt! Dedzināta māla caurules pie mums neciešami dārgas! Palētināt cenu

un darīt drenāžu iespējamu atkal var tikai valsts, nodibinot specialas dedzinātavas…

Lai atgriežamies pie mākslīgu mēslu problemas, bez kuriem visa drenēšana, grāvošana un

kaļķošana

neatnesīs pietiekoša labuma. Mākslīgus mēslus apgādāt jāapņemas valstij. Tikai tādējādi tie iznāks lēti. Superfosfata cenu labi ierīkotās lielās fabrikās var nosist uz 5 latiem no kules. Kalija

cenu valsts var caur sevišķu līgumu ar Vāciju vaj Franciju nosist par 30%. Bet jo sevišķi no

svara lēti slāpekļa mēsli. Pēdējos 10 15 gados tiek arvienu lielākā mērā ražots mākslīgs amonjaks iz gaisa (mūsu gaiss satur 79% slāpekļa, t. i. iz 1 kubikmetra ap 800 gramu = 2 mārciņas).

Vācijā pēc Habera-Boscha metodes izgatavo 1 1/4 miljonu tonnu amonjaka, bez tam ap 800.000 tonnas mākslīgā gaisa salpetra un kaļķa slāpekļa. Pie mākslīga amonjaka izgatavošanas

vajadzīgs uz 1.000 kilogramiem tīra slāpekļa 3 kilovatgadus elektriskas strāvas = 26.180 kilovatstundas elektriskas strāvas, t. i. uz 1 kilo slāpekļa 26,28 kilovatstundas. Amonjaka cenas

fabrikanti turēja augstas: 1 kilograms amonjaka slāpekļa maksāja 1 marku = 124 santimus. Pie

mums nu gan 1 kilograms salpetra slāpekļa zemkopjiem maksā taisni otru tik, t. i. ap 2 1/2 latus

(vienā pudā = 16,38 kilograma salpetra, kas maksā 6 lati, atrodas 6 15% = 2,46 kilo tīra slāpekļa). 1925. g. izcēlās strīdus starp amonjaka fabrikantiem un vācu lauksaimnieku savienības

priekšstāvjiem. Pēdējās savienības lietpratēji-ķīmiķi aizrādīja, ka amonjaka ražošana nemaksājot

ne pusi no tās cenas, kādu plēšot fabrikanti no zemkopjiem. Fabrikanti apgalvoja, ka zemnieku

savienības aprēķini ir pārāk optimistiski. Bet cik īsti izmaksā mākslīga amonjaka radīšana, to

fabrikanti kā gudri cilvēki vis nepateica. Beidzot salīga tomēr tā, ka vācu laiksaimnieku savienības

priekšstāvji apmierinājās ar augstajām amonjaka cenām, fabrikantu priekšstāvji turpretim 11

apņēmās balsot reichstāgā par labības muitas atkalievešanu Vācijā (kas 1919. g. tika atcelta). Tā,

tad spekulantisms uzvarēja uz visas līnijas! Latvijā lietas nav tik vienkāršas Latvijai, pēc Danijas parauga, jāizved zemkopības produkti, kā sviests, siers, bekons, olas, un nevis jāieved,

pēc Vācijas parauga. Tā tad lētu mākslīgu mēslu jautājums priekš Latvijas zemkopjiem ir dzīvības

jautājums. Pēdējos gados pie amonjaka ražošanas sākta jau lielumā pielietot "MontCenis"

metode, kas prasa tikai 40% no tās elektriskās strāvas, kāda vajadzīga Habera-Boscha metodei,

proti, tikai 1,2 kilovatgadi uz 1 tonnu slāpekļa, jeb 10 1/2 kilovatstundas uz 1 kilo amonjaka slāpekļa.

Slāpekļa cena nokritusies par 15%… Nevar būt šaubu, ka pie šās metodes amonjaka pašcena

neiztaisīs ne trešo daļu no vācu fabrikantu sindikata-savienības cenas, pat ieslēdzot "licences"

izdevumus par šīs metodes pielietošanu Latvijas iekšējām vajadzībām. Vēl stipri lētāka iznākot

kāda jaunatrasta Berlines ķīmiķa profesora Vēnera metode, kura nu gan līdz šim vēl nav izmēģināta

fabrikas lielumā, bet tikai laboratorijā. Pieņemsim, ka būtu jārīkojas pēc Mont-Cenis un ka

slāpekļa cena iztaisītu 1/2 latu = 40% no vācu sindikata cenas. Kāds tad būtu izdevums par mākslīgiem

mēsliem augšā pievestā 70 pūra vietu tīruma saimniecībā? 6 pudu 15% salpetra vietā uz pūra vietas pietiktu ar 4 1/2 pudiem 20% amoniaka, kas izmaksātu tikai ap 1,8 latus (3,6 kilo slāpekļa

6 1/2 latu uz 1 puda = 16,4 kilo amonjaka). Izietu 4 1/2 reiz 42 = 189 pudi amonjaka, kas izmaksātu kopā 340 latus. Ietaupījums uz slāpekļa mēsliem tā tad iztaisītu 1512 340 = 1172 latus!

Ietaupījums uz 49 kulēm (6 100 kilo) superfosfata būtu 5 lati no kules = 490 5 reiz 45 = 245 lati. Ietaupījums uz kalija sāli arī varētu būt ap 3 lati no pūra vietas, t. i. 49 reiz 11 = 539 latu

vietā 49 reiz 8 = 392 lati. Ietaupījums 539 -392 = 147 lati. Kopizdevumi: par slāpekļa mēsliem

340, par fosfora skābes mēsliem 257, par kalija mēsliem 392, kopā 989 lati 2541 lata vietā (tagadējā

cena). Skaidrs, ka ja vairākražas vērtība neizdevīgas vasaras dēļ iztaisītu tikai pusi no teoretiski

izrēķinātiem 3582 latiem, tomēr zemkopim vēl it labi klātos… Protams, ka mākslīgie mēsli

būtu no valsts dodami uz lētu, 9 mēnešu kreditu. Kooperativi varētu uzņemties vidutāja lomu,

par ko tie varētu saņemt savus 2% 2 1/2%. Mūsu zemnieksavienības barveži, būdami profani

modernā lauksaimniecības zinātnē, zin tikai vienu gudrību: nosist laukstrādnieku algas un ievest

apsardzības muitas… Zemkopības pacelšanu tie atstāj spekulantu labvēlībai. Bet kur tad valsts lai

ņem tās "milzu" naudas sumas, kādas vajadzīgas mākslīgu mēslu fabriku uzbūvei un vēl kādas

lielākas Daugavas ūdens spēka stacijas izbūvei. Pieņemsim, ka tiek izbūvēta viena zemākā Doles

krāce, kas pie 6,2 metru augstuma un tikai 450 kubikmetriem vidēja ūdens sekundē (Daugavā

pie Doles gada caurmērā ap 650 kubikmetri ūdens sekundē sausākā gada laikā gan tikai ap

125). Tad iznāktu teoretiski (atskaitot "rīvēšanās" zaudējumus) ap 6,2 reiz 10 reiz 450 = 27.900

zirgu spēki jeb ap 21.000 kilovati cauru gadu, kas dotu 8.760 reiz 21.000 = 180,7 milj. kilovatstundu.

Rīgas pilsētas vajadzībām atietu vislielākais 60 milj. kilovatstundu (1926. g. Rīga patērēja

tik 35 milj. kilovatstundu strāvas), paliktu pāri vismaz 100 miljoni kilovati lētas "atkrituma"

strāvas. Šāds daudzums strāvas pēc Mont-Cenis metodes pietiktu pietiktu 10.000 tonnu slāpekļa

jeb ap 50.000 tonnu amoniaka ražošanai. Ar šādu daudzumu amoniaka būtu iespējams Latvijas

labības ražas pacelt vismaz par 200.000 tonnām, t. i. par 25%. Izmaksāt izmaksātu Doles krāces

izbūve, pēc mūsu techniķu aprēķiniem ap 12 milj. latu ja nerēķina procentus. Kādi izdevumi

vēl samazinātos par dažiem miljoniem, ja mēs, kā to darīja inteliģentie spanieši, uzbūvētu sevišķu

cementa fabriku un ja mēs uzbūvētu paši savu (valsts) dzelzs āmuru, lētas dzelzs ražošanai.

Tiesa, ka amonjaka fabrikas uzbūve 50.000 tonnu amonjaka ražošanai arī varētu maksāt savus 5

milj. latus. Ja nu rēķinam, ka puse no Doles spēka stacijas izbūvei vajadzīgām sumām kristu uz

Rīgas pilsētu, kurai būtu priekšrocība "dienas" strāvas izlietošanā, tad uz amonjaka ražošanas ietaisi,

kā tādu, kristu savi 12 milj. latu. Bet kuri ļoti ātrā laikā atmaksātos viena paša gada labības

lauku vairākraža būtu 200.000 reiz 200 = ap 40 milj. latu vērts, no tādas sumas nu gan atietu

izdevumi par mākslīgiem mēsliem, ap 10 milj. latu. Tiesa, vajadzīgas vēl 2 superfosfata fabrikas,

līdzīgas Mīlgrāvja fabrikai, no kurām katra maksātu ar visu ietaisi vislielākais 1 1/2, kopā

3 milj.

latu!

Sāpīgs jautājums zemkopībā vēl ir darba rīku un lauksaimniecības mašīnu jautājums. Mašīnas

un darba rīki, arkli, ecēšas, izkaptis u. t. t. pie mums dārgi. To cenas sakrīt ar Vācijas darba rīku

un mašīnu cenām, kuras, kā vācu zemkopības profesors Rцmers žēlojas, esot otrtik augstākas kā 12

Amerikā tai pašā Amerikā, kur darba algas vairākkārt augstākas kā Eiropā. Esmu uz šo nebūšanu

jau vairākkārt aizrādījis. Ar tādu panākumu, ka zemkopji pa paradumam netic zinātniekam,

bet tic spekulantiem un spekulantu aizstāvjiem, ka lētāk dot ievestās mašīnas nevar. Spekulantu

aizstāvju prot zemniekus pamatīgi apvārdot, tiem pastāvīgi iegalvojot, ka viņi (spekulantu aizstāvji)

grib tikai zemnieku labumu. Protams, ka importieriem jārēķinās ar ilgu mašīnu nostāvēšanu

"uz lēģera". Tāpēc ka ievestas tiek par daudz mašīnas un dažādu firmu, kurai katrai savs "tips". Katrā ziņā būtu no svara pašu lauksaimniecības mašīnu fabriku ierīkošana. Latvija ieveduse

pēdējos gados par 6 -7 milj. latu lauksaimniecības mašīnas. Pie tam lauksaimniecības mašīnu

sastāvs Latvijā visai trūcīgs, ja to salīdzina ar Daniju. Lauksaimniecības mašīnu bija 1923. gadā:

Danijā Latvijā

Rindsējmašīnu………………………………………………………………. 79.345! 1.297!

platsējmašīnu………………………………………………………………… 2.366

labības pļaujmašīnu……………………………………………………….. 24.602 14. 113

labības kūlīšu sējēju……………………………………………………….. 42.079 nedaudzas

zāles pļāvēji…………………………………………………………………. 53.160 16. 027

zāles pļāvēji ar ietaisi labības pļaušanai……………………………… 36.944 ?

traktori………………………………………………………………………….. 2005 127

lokomobiles…………………………………………………………………… 7.411 2.203

zirgu grābekļi……………………………………………………………………. 16.288

kartupeļu rokamās mašīnas…………………………………………………. 712

Danijā aramas zemes platība iztaisa 2.750.000 hektarus, Latvijā tik 1.680.000. Tā tad Latvijā

jau nu varētu iztikt ar 60% to mašīnu, cik Danijā. Bet visai uzkrītoša starpība ir, ka Danijā labības

pļaujmašīnu kopā ar kūlīšu sējējiem 66.681, Latvijā tikai 14.113. Pēc Danijas parauga Latvijai

vajadzētu būt ap 40.000 pļaujmašīnu 14.113 vietā. Tas ir, Latvijā vajadzētu pļaujmašīnu skaitu

trīskāršot! Mums tauu par Vidzemi ar Kurzemi (ar Zemgali) kopā vien ap 45.000 vecsaimnieku

mājas. No kurām katrai nepieciešami vajadzētu savas pļaujmašīnas. Kur nu vēl tās 70.000 jaunsaimniecības un Latgales 60.000 vienzirgu saimniecības, kurām katrai vajadzētu vienu zāles

pļāvēju ar ietaisi labības pļaušanai. Pavisam bēdīgi stāv Latvijā ar rindsējmašīnām. Ar kurām daņi

ietaupa 1/3 sēklas. Latvijā varētu ietaupīt katru gadu ap 2 1/2 milj. pudu labības sēklu, 10 milj.

latu (500 milj. rubļu) vērtībā, ja mums būtu pietiekošs skaits rindsējmašīnu. Rau, kādi mēs, aiz

taupības, esam izšķērdētāji. Bet zemkopjus vainot nevar. Rindsējējas pārāk dārgas! Lai gan to

mechanisms visai vienkāršs! To pakaļtaisīt pavisam nav grūti. Tāpat kā pļaujamašīnu, zirgu grābekļu,

kuļmašīnu mechanismus. "Patenti" uz dažādām mašīnām pat Amerikā sen izbeigušies. Pakaļtaisīt

tās brīv Amerikā katram! Tas ir, Amerikas, Vācijas, Anglijas mašīnu fabrikanti, kā gudri kungi, piekabina savām jaunlīferējamām pļauj un citām mašīnām kaut kādu, gluži nesvarīgu un

nevajadzīgu jauninājumu, uz kura tiem atkal izņemti uz 15 gadiem "patenti". Svarīgi jauninājumi

bija vienīgi aizskrūvējamas, aizsegtas riteņu asis arkliem, pļauj un kuļmašīnām. Bet tur patenti

notecējuši. Tāpat kā putekļu sūcēju patenti pie modernām kuļmašīnām un moderno kuļmašīnu

salmu preses patenti. Salmu preses aiztaupa vismaz trešo daļu strādnieku pie kuļmašīnām.

Lokomobiļu "pašgājēju" patentes arī sen notecējušas.

No svara būtu traktori, ar benzinu vaj vēl labāk petroleju dzenami. Arī te mūsu zemkopjiem

paši traktori, benzina un petrolejas dārdzības dēļ grūti pieejami. Benzins pie mums 4 reizes dārgāks

kā Amerikā, petroleja otrtik dārga! Nepieciešama visupirms petrolejas un benzina muitas atcelšana lauksaimniecības vajadzībām. Motorarkli no svara zemes pamatīgai izstrādāšanai,

dziļaršanai, vaj labāk, tik aršanai ar "padziļinātāju". Mūsu sliktās ražas pa daļai izskaidrojas arī

dēļ pārāk seklas vagas, kādu dzenam ar mūsu vidēja stipruma zirdziņiem. Kas parasti nesniedzas

pāri par 6 collēm. Ja varētu art ar padziļinātāju, palielinot vagas dziļumu kaunu par 2 -3 collēm,

tad tūlīt sausu kā slapju vasaru bīstamība stipri samazinātos. Iejūdzot zirgus padziļinātajā arklā,

tos viegli var nokaut! 13

Bet sāpīga ir traktoru cena. Kā lai vidēji liels saimnieks ar 70 pūra vietām aramas zemes iegādājas motorarklu, kas maksā vismaz 3.500 vaj pat (ar padziļinātāju) 5 -6.000 latus. Bet kāda

būtu maza 10 zirgu spēka motorarkla pašcena labi ierīkotā fabrikā, kas gatavotu veselas "serijas",

t. i. vairāk tūkstošus viena tipa arklus gadā? Nekādi ne augstāka par kādiem 1000 latiem! Tāda ir

pazīstamo Forda automobiļu pašizmaksa, kurus tagad Amerikā pārdod par 260 dolariem

67.600 rubļiem. Mazam motora arklam, tādam, ar kuru var uzart 5 6 pūrvietas dienā uz 6 collēm,

vaj 3 4 pūrvietas ar padziļinātāju uz 9 collēm, nevajaga stiprākas mašīnas kā parastajam Forda automobiļam. Atkrīt riteņu gumijas riepas, mīkstais sēdeklis un aizsargu stikls, bet nāk

klāt vienkāršais arkla mechanisms… Tā tad: ja mēs gribam Latvijas zemkopību pietiekoši mechanizet,

atvieglot vecsaimniekiem kā jaunsaimniekiem grūto darba spēka jautājumu, tad neatliek nekas cits, kā ierīkot valsts lauksaimniecības mašīnu fabriku. Uz privatiem uzņēmējiem, labiem

onkuļiem mēs esam diezgan ilgi velti izgaidījušies! Kur tādu fabriku dibināt? Visērtāki Liepājā,

kur dzīvo vairāk tūkstoši strādnieki bez pastāvīga darba un kur kara ostā atrodamas diezgan

daudz cara laikā pamatīgi uzbūvētas, tagad nelietotas valstij piederīgas kara materialu darbnīcu

ēkas! Kuras tā tad valstij nekā nemaksātu, bet tagad nelietotas pamazītēm sabrūk! Nelietotu fabriku

ēkas arī Rīgā tiku tikām. Šās ēkas gan stipri cietušas, sabojātiem jumtiem, sabojātām, pat pilnīgi izsistām logu rūtīm. Bet iegūstamas tās par smiekla cenu, par 10 -15% no būves vērtības

un atremontējamas par tālākām 15 20% no pilnīgu jaunbūvju izmaksas. Protams, ka lēta varētu

būt lauksaimniecības mašīnu būve tikai tad, ja iespējams, kā jau minēts, būvēt veselas mašīnu serijas,

vismaz dažus tūkstošus gadā pēc viena tipa, pielietojot t. s. "tekošās lentas" sistemu pie darba

fabrikā. Bet tas jau ir iespējams! Ja mēs gribam kurmēr tikt līdz Danijas paraugam, tad

mums

10 gadus no vietas būtu jābūvē: Pašizmaksa Kopsuma gabalā lati milj. lati

10.000 labības pļaujmašīnas…………………………….. 200 2,0

10.000 zāles pļāvēji………………………………………… 100 1,0

10.000 rindsējmašīnas……………………………………. 200 2,0

10.000 zirgu grābekļi……………………………………… 100 1,0

20.000 arkli……………………………………………………… 50 1,0

20.000 atsperecēšas…………………………………………… 50 1,0

10.000 mēslu rati, pašārdītāji…………………………….. 250 2,5

2.000 motorarkli……………………………………………. 1000 2,0

1.000 kuļmašīnas ar salmu presi, 10 12 airgu spēku motoru

velkamas un dzenamas…………………….. 2000 2,0

14,5

Protams, ka tik lēta pašizmaksa tikai tad iespējama, ja 1) valsts zemkopības mašīnu fabrika

dabū vajadzīgo uugunu un tēraudu (pļaujmašīnām, mēslu ratiem un rindsējmašīnām pa 300 kilo,

zāles pļāvējiem un zirgu grābekļiem pa 150, arkliem un atsperecēšām pa 75, motorarkliem un

kuļmašīnām pa 1500 kilo) kopā 19.500 vaj apaļā skaitā 20.000 tonnas no ierīkojamā valsts

dzelzsāmura par pašcenu, t. i. uugunu par kādiem 90 latiem, elektrotēraudu par kādiem 180 200

latiem, niķeļa tēraudu par 350 latiem tonnu. 2) tāpat jādabū par tirgotāju cenu koki iz valsts mežiem…

3) arī elektriskā strāva jādabū lēti. Arklu lemešiem un atsperēm, pļaujmašīnu izkaptīm jābūt

no niķeļa-kroma tērauda, vislabāk iz n e r ū s o š a t ē r a u d a, kāds gan iznāk stipri dārgs,

vismaz 1.200 latus tonnā, ja tas sastāv iz 20% 25% niķeļa un chroma piejaukuma tēraudam. Niķels

maksā 4 1/2 latus kilo, arī chroms stipri dārgs. Bet tad arī varētu dot mašīnas un arklus, kas

kvalitates (labuma) ziņā stipri pārspētu līdz šim lietotos! Protams, ka lauksaimniecības mašīnas

jānodod par pašcenu zemkopjiem un uz pakāpenisku nomaksu 2 -3 gados par starpniekiem atkal

varētu būt kooperativi ar 2 -3% kurtažas…

Visu kopā saņemot skaidrs, ka zemkopības pacelšana lielā maštabā ar valsts mākslīgu mēslu un

mašīnu fabriku ierīkošanu dotu labumus nevien zemkopjiem, bet arī rūpniecības

strādniekiem.

14

Rūpniecības strādnieku nodarbināšana iekšzemes patēriņiem pie tam ir daudz racionalāka un

drošāka nekā izvedumam uz ārzemēm un vēl tādās nozarēs, kurās mums pašiem nemaz nav izejvielas!

Še proponētā mākslīgu mēslu ražošana par 21 milj. latu un lauksaimniecības mašīnu ražošana

par 14 1/2 milj. latu, prasītu daudz mazāk valutas par no ārzemēm ievedamām izejvielām, nekā pēc tagadējā līguma ar Krieviju nāksies izdot 40 milj. latu izvedproduktu ražošanai… Un

rūpniecības pacelšana iekšzemē tauu iespējama veselā citu priekšmetu rindā. Mēs ievedam par

25 milj. latu kokvilnas audumus. Izejvielas šiem audumiem maksātu ap 8 milj. latu. Mums ieved

ap 2.500 tonnas kokvilnas audumu, kuriem vajadzīgās dzijas var ražot no 3.100 tonnām kokvilnas

uz kādām 120 150.000 spolītēm un saaust uz 2.000 mechaniskām stellēm. Pirms kara kokvilnas spolīšu cena bija 25 šiliņi gabalā, mechanisku kokvilnas audumu steļļu 350 500 šiliņi.

Tagad šī cena par kādām30% augstāka. Izdevumi tomēr nepārsniegtu 5 6 milj. latu. Tādējādi

mēs varētu dot darbu vairāk tūkstošiem strādnieku.

Vilnas audumu mēs ievedam par 9 milj. latu. Izlietotās izejvielas ievedamās vilnas vērtība ap

3 1/2 milj. lati. Izdevumi vilnas vērptuvei un austuvei, kas varētu atvietot 90% ievedumu, nepārsniegtu 3 4 milj. latu.

Pavisam nepieciešama ir ievestās dzelzs un vienkāršo dzelzsproduktu (stieņu, stiepuļu, dzelzsceļa

sliežu, jumta un cita skārda) atvietošana ar iekšzemes dzelzsāmura produktiem! 36.000 tonnas dzelzs un dzelzs pusfabrikāti mums 1926. gadā izmaksāja 7 1/2 milj. latu. Ja mēs par ārzemēs

iepērkamām akmens oglēm un par ārzemēs iepērkamu dzelzs rūdu un koksu izdosim šādu sumu, mēs varēsim ražot iekšzemē ne tikai 36.000, bet veselas 100.000 tonnas dzelzs, kāda

ražošana arī ir minimums no nākošos gados vajadzīgā dzelzs. Pienācis beidzamais laiks, kad mēs

atvietojam mūsu galīgi sabrauktās dzelzsceļu sliedes, ap 250 300.000 tonnas ar jaunām sliedēm.

Sūtot vecās sliedes uz ārzemēm pārkausēšanai, nākas piemaksāt vairāk kā 2/3. Pašu fabrika

dotu jaunas sliedes par 1/3 lētāk nekā ārzemju fabrikas.

Nepieciešama ir liela valsts cementa fabrikas būve. Mēs ievedam ap 200.000 mucas cementa

gadā par 1,6 milj. latu. Rīgas cementa fabrika, kas ar valsts, t. i. Latvijas bankas naudu atjaunota,

ražo arī vēl kādas 150.000 mucas. Bet pārdod tās par Vakar-Eiropas cementa sindikata cenām,

kas 2 3 kārtām pārsniedz pašizmaksu labi ierīkotās, lielās cementa fabrikās. Nākamos gados, ja

mēs gribam vairāk būvēt pilsētās un uz laukiem, mums vajadzēs cementa patēriņu

dubultot un

trīskāršot…

Dzelzsāmurs.

R i e t u m E i r o p ā p a t r e i z n o t i e k d z e l z s ā m u r u a p v i e n o š a n ā s t i e k

n o d i b i n ā t s s t a r p t a u t i s k s f r a n u u v ā c u u e ķ u d z e l z s s i n d i k a t s a r

n o l ū k u p a c e l t d z e l z s c e n a s! Ja Latvijas valsts negrib šausmīgi pārmaksāt uz tai

nepieciešamiem dzelzceļu materialiem (sliedēm, tiltu materialu, vagonu un lokomotivu materialu),

ja tā negrib ļaut savus zemniekus šausmīgi izmantot, tad tai atliek tikai celt pašai dzelzs cepli. Latvijā gan nav pamatvielu dzelzs ražošanai: nav ogļu un dzelzs rūdas. Bet dzelzs cepļi ārzemēs

ir nodibināti arī tādās vietās, kur nav dzelzs rūdas un ogļu, ja vien šās dzelzrūpniecības izejvielas iespējams viegli piegādāt, pievest. Tā nodibināts Antverpenē kāds no lielākiem Eiropas

dzelzsāmuriem, tāpat Štetīnē. Angļu ogles un koksu līdz Rīgai atgādāt nav dārgi, tās tiek ievestas

pa daļai pat balasta veidā. Bez tam pastāv iespējamība, t. i. šī iespējamība sīkāk jāpārbauda, ražot

lētu un labu koksu no Tīreļa purva kūdras, kurš purvs tauu sniedzas līdz kuģojamās Lielupes

malai, t. i. līdz vietām, kur viegli iespējams pievest vidēji lielos frakts kuģos dzelzs rūdu.*)

Dzelzs rūdu pa lielākai daļai ieved savām vajadzībām arī angļu un vācu cepļi no Spanijas un

Zviedrijas. No Ziemeļ-Zviedrijas, Botnijas lma dzelzs rūdas ostām līdz Rīgai ir tikai 570 jūras jūdzes,

t. i. uz pusi tuvāk kā līdz Anglijai, uz pusi tuvāk kā līdz Vācijai, Reinas apgabala dzelzs * Kūdras koksēšanu ieteicis arī prof. Glasenaps "Ekonomista" 1920. g. 572. lapp., tāpat inž. Ozoliņš (turpat, 1920. g. 252. lapp.) 15

cepļiem. Dzelzs rūdas krājumi Zviedrijā ir valsts īpašums. Pastāv visulielākā varbūtība, ka zviedru

valdība Latvijai nerēķinās vairāk kā Anglijai un Vācijai. Frakts iznāks lētāk. Lai sarēķinām varbūtējos ražošanas izdevumus! Zviedrijas zemā fosfora satura 60% dzelzs rūda

maksā līdz Štetīnei, 840 jūras jūdžu no Luleas (Ziemeļ-Zviedrijas dzelzs rūdas) ostas 23,15

vācu markas. Līdz Rīgai maksās vislielākais 22 vācu markas, jo līdz Rīgai par 270 jūras jūdzēm

=27 stundu frakts tvaikoņa brauciena tuvāk! Vienai tonnai uuguna vajaga 1,6 tonnas 60% dzelzs

rūdas, kas maksā 35,2 vācu markas, bez tam 1 tonna koksa, kas izmaksās ar atvedumu iz Anglijas

25 šiliņus. Vēl praktiskāki gan iepirkt Anglijā ogles par 15 1/2 šiliņiem tonnu un ražot Rīgā

koksu, jo tādējādi dabun izlietot par pilnu vērtību pie koksēšanas izplūstošo augstvērtīgo apgaismošanas

gāzi. Vajadzīgais kaļķis pēc vācu piemēriem maksās 2 markas, strādnieki 3 markas, vispārēji

izvedumi 2 markas no tonnas. Kapitala procents, ievērojot to apstākli, ka dzelzs stāvceplis,

kas ražo 300 tonnas dzelzs dienā, 100.000 tonnas gadā, nemaksā vairāk par 2 milj. marku, ap 2

markām no tonnas, 8% kapitala proc. un 2% deldējumu rēķinot (stāvceplis nolietojas 20 gados).

Ražošanas izdevumi no tonnas uuguna nepārsniegtu 72 latus. Sārņus, kādus 800 kilo no tonnas

dzelzs, var izlietot cementa, t. s. "dzelzscementa", kas nav sliktāks par Portlanda cementu, ražošanai.

No tāda cepļa atkritumiem tā tad iznāktu izejas viela 500.000 mucu cementa ražošanai. Anglijā tagad (1928. g. aprilī) maksā uuguns kādus 69 šiliņus no tonnas = 85 latus, pie kā vēl nāk

klāt veduma maksa līdz Rīgai, vismaz 5 šiliņi = 6 ls no tonnas. Tā tad pašražotais uuguns vienmēr

būtu par 20 latiem no tonnas lētāks nekā ievestais. Un būtu dots darbs pašu strādniekiem un

iegūta par velti izejviela 500.000 mucām dzelzscementa. Dzelzs tālākas pārstrādāšanas izdevumi

tēraudā jāskaita tā, kā no 10 tonnām uuguna, pārstrādātām Martena krāsnī, iznāks tikai 8 tonnas

tērauda. Ražošanas izdevumi tonnai tērauda bluķu vai sliežu nepārsniegs 120 125 latus no tonnas.

Par ievedamām tērauda sliedēm jāmaksā vismaz 160 lat. no tonnas. Vecu sliežu pārkausēšana

Martena krāsnīs un izvalcēšana par jaunām sliedēm neizmaksātu vairāk kā 30 40 latu no tonnas.

Izdevumi par Martena krāsnīm un valcējamām ietaisēm 90 100.000 tonnu tērauda produktu

izstrādāšanai pēc pirmskara cenām nepārsniegtu 3 milj. šiliņu. Kopā viss dzelzsāmurs izmaksātu

pēc pirmskara cenām 5 milj. šiliņu, pēc tagadējām cenām necik vairāk. Cementa fabrika 600.000 mucu cementa (= 100.000 tonnu) izstrādāšanai maksātu vislielākais 2 milj. latu. Bet varētu

arī dot cementu par kādiem 20 latiem tonnā, tagadējo 60 latu vietā. Vaj valsts uzņēmumi nenes zaudējumus?

Iepriekšējos aprādījumos uzsvērts, ka ja mēs gribam pacelt Latvijas lauksaimniecības ražošanas

spējas, tad absoluti nekas cits neatliek, kā gādāt par lētiem, zemkopjiem uz racionaliem kreditu

noteikumiem dodamiem ražošanas līdzekļiem, lētām mašīnām, lētiem mākslīgiem mēsliem,

kurus pēc līdzšinējiem piedzīvojumiem nav devuse slavētā "privatā iniciative". Atliek tā tad vienīgi

griezties pie valsts, prasīt valsts uzņēmumu ierīkošanu zemkopības ražošanas līdzekļu ražošanai.

Es zinu, ka es ar šo prasību aiztieku veselu sirseņu puduru spekulantu un spekulantu aizstāju.

Kā? Vaj tad mēs nezinam, cik šausmīgi gāja Latvijas valstij, kad tās valdība 1919. un 1920. g. bija uzdevuse saviem ierēdņiem izstrādāt kokus? Vaj nezinam, kādas bija panamas Apgādības

ministrijā? Tiešām. Nelietpratēji un kukuļu ņēmēji bija ietikuši augstākā ierēdniecībā un iepirkuši ārzemēs dažādas uzturas vielas par 20 40% virs biržas cenas. Lielījās vēl ar to, ka nebija

pieaicinājuši lietpratējus un nebija ievērojuši ārzemju biržu kursus jo kas tādiem pagāniem

(lietpratējiem) varējis uzticēt! Tā bija tiešām nodarīta skāde Latvijas valstij par dažiem simtiem

miljoniem Latvijas rubļu. Sekas bija, ka dažus vainīgos "melnos krancīšus" nodeva tiesai un notiesāja.

Bet atbildīgajiem ministru kungiem, kas bija zaudējumus nesošos pasūtījumus, iepirkumus

līdzparakstījuši, ar savu autoritati seguši, vis klāt neķērās! Neuzlika tiem arī pienākumu, prasīt lietpratēju padomu. Bet grozīja visu valsts saimniecības politiku! Likvidēja valsts iepirkšanas

biroju, likvidēja iepirkumus, likvidēja i visus valsts uzņēmumus. Kādi tad pastāvēja valsts uzņēmumi? Nu, galvenā kārtā meža ieciršana un iecirsto koku izstrādāšana, novešana, sazāģēšana,

nogādāšana līdz ostām uz valsts rēķina. Šāda valsts koku izstrādāšana bija, protams, priva16

tiem uzņēmējiem dadzis acīs. Tie varēja aizrādīt, ka kāda daļa iecirsto koku nebija laikā izvesti iz

meža un bojājušies. Bija arī notikušas valsts apkrāpšanas uz darba algu rēķina (darbinieku skaita

viltošana), koku novadāšanas un izstrādāšanas izdevumu viltošana. Šās nebūšanas un spekulantu

interesentu rokas puiši presē un sabiedrībā izkliedza par lielām valsts saimniecības panamam.

Patiesībā visas šās panamas bija tikai tādas "panamiņas", par kurām kopā nesanāca valstij zaudējumu

ne simts miljoni rubļu. Bet interesenti panāca savu: valsts koku izstrādāšana tika izbeigta, iecērtamie meža gabali likti vienīgi uz torga, pēc cara laika parauga. Panākumi nu ir tādi, ka par

kubikmetri lietu koku 1925/26. caurmērā ienākuši apm. 8 lati. Kas uz "standarta" (165 kubikpēdām

jeb 4 5/7 kubikmetriem zāģēta materiala) vajadzīgiem ap 8 kubikmetriem apaļu koku iztaisa

64 latus. Knapi 1/4 1/5 no koku eksporta vērtības. Pastāv vislielākā varbūtība, ka valstij pašai

izstrādājot koku materialus iznāktu par kādiem 50% lielāks valsts ienākums. Interesentu prese

savos aplamos valsts saimniecības nopaļāšanas aprēķinos iet tik tālu, ka tā apgalvo, ka Latvijas

valsts uzņēmumi 1920/21. g. devuši 913 milj. r. lielu valsts zaudējumu. Kā tā to pierāda? Gaužām

vienkārši: tā pierāda, ka 1920/21. budžeta gadā no valsts uzņēmumiem tiešām ienācis valsts

kasē par 913 milj. rbļ. mazāk, nekā bija iepriekš aprēķināts! P a t i e s ī b ā l i e t a b i j a p a -

v i s a m c i t ā d a! 1) Lielākā daļa valsts linu iepirkumu bija palikuši nepārdoti! 1921. g. 1. aprilī atradās valsts linu spīķeros Rīgā 8.000 tonnu linu. Finanuu ministrs Puriņš nebija gribējis to

pārdošanu riskēt nokritušo linu cenu dēļ. Ringolds Kalnings šos linus izsvieda tirgū 1921. g. par

vēl zemākām cenām, lai pierādītu valsts uzņēmumu neienesīgumu. Ienāca, bet vienmēr vēl

473.000 angļu mārciņas = 539 milj. r., tā ka atskaitot valsts iepirkšanas un eksploatacijas izdevumus,

palika pāri kā tīra valsts peļņa 307 milj.r. Kā stāv ar "lielo deficitu" un no valsts

izstrādātiem

koku materialiem?

"Ekonomista" 1923. g. Nr. 17, (642. lapp.) dots pārskats par to, ka 1920/21. g. valsts mežiem

izdoti 151,2 milj. rubļi, ieņemti tikai 70,7; "deficits" 80,5 milj. r.; 1921/22. g. izdoti 141,9, ieņemti

145,4 miljoni, atlikums 3,5 milj. r. Bet 1922/23. s a i m n i e c ī b a s g a d ā p ā r d o t i v ē l m e ž a m a t e r i ā l i p a r 550,2 m i l j. r., k a m ē r v i s i m e ž a d e p. i z d e v u m i i z t a i s ī j u š i t i k a i 2 6 0 m i l j. r. ! ("Ekonomistā" 1923. g. Nr. 11, lapp. 427.) Acīmredzot, šie ir tie vecie 1920/21. g. iecirstie meža materiali, kurus par lētām cenām, 9 1/2

mārciņām no standarta (tie bija palikuši zili-pelēki) likvidēja 1922. gadā. Kas vainīgs pie likvidacijas

novēlošanas? Vaj zemākie ierēdņi? Nē! Nokavēšanās notika caur ministru kungu aplamo rīcību! Tie nepārdeva vis tieši uz ārzemēm, nesūtīja vis kokus tūlīt 1921. g. uz Angliju, lai tur tos

liktu uz torgu, (kādu rīcību tiem katrs lietpratējs būtu ieteicis), bet gaidīja un gaidīja uz vietējiem

spekulantiem, kuru interesē bija valsti apcirpt… Un neskatoties uz to, galu galā meža materialu

izstrādāšana par 1920/21. 1921/22. 1922/ 23. g., atvēlot mežu dep. izdevumus, devuse nevis

deficitu, bet 284 milj. rubļu atlikuma! Neskatoties uz nemākulīgo rīcību pie izpārdošanas augstākā

vietā. Tā tad priekš 1920/21. g. ierēķinātais deficits mežu ienākumos 177 milj. r. ir fiktivs.

Nāk ādu monopols. Šis monopols pēc pēc 1920/21. g. nodokļiem devis 49 milj. r. deficita.

1921/22. g. tālākus 19,3 milj. r. deficita. Tikai žēl, ka ādu monopolam tauu bija tā galvenā nozīme,

apgādāt ierēdņus un armiju ar lētiem apaviem (un zirgu lietām). Par cenām, kas nebija ne pus tik augstas kā "brīvās tirdzniecības" cenas. No savas puses tiku 1921. g. maijā kādā plašākā

rakstā ("Jaunākās Ziņās") pierādījis, ka valsts ādu monopols valstij ienesīgs, nevis neienesīgs!

Spekulantu viedoklis uzvarēja, Ringolds Kalnings likvidēja ādu monopolu. Galīgs norēķins par

to, par kādu cenu likvidētas valsts krājumos 1922. g. palikušās ādas, nekur nav publicēts. Zinām

tikai to, ka par visiem Apgādības ministrijas krājumiem vēl 1922. 1924. g. ieņemti 600 milj. r.

No kuriem gan laba tiesa būs nākuse uz likvidētām ādām un apaviem. Ringolds Kalnings likvidēja arī valsts audeklu, vilnas un dzijas krājumus. Sevišķi linu dzijas par smieklīgi lētām cenām

dabūja nopirkt pazīstamais Hoffs. Likvidēja i linsēklu monopolu, caur ko pamatīgi zaudēja i

valsts, i linu audzētāji. No pēdējiem tagad rudeņos par zemu, jo zemu nosistām cenām nopērk

linsēklas spekulanti, lai tās pavasarī ar 50% peļņas pa daļai pārdotu atpakaļ linkopjiem sēklas vajadzībām.

Valsts "brutto" ieņēmums par 1921. g. pavasarī palikušajiem valsts labības, linu, ādu, dziju un

citu vielu krājumiem sniedzas līdz 40 milj. latiem (2.000 milj. r.). T ā d a b i j a p a t i e s ī b ā 17

t ā "m i l z ī g o z a u d ē j u m u " v a l s t s s a i m n i e c ī b a. Citiem vārdiem: valsts uzņēmumi,

neskatoties uz vienas daļas ierēdņu nemākulību un lietpratēju ignorēšanu, bija pilnā mērā attaisnojušies! Bet, protams, ka šādi atklājumi netiek nekur minēti. Par tiem nekur nerunā! Ne sapulcēs,

ne parlamentā! Pat socialistu prese par tiem cietusi un cieš klusu! V a l s t s u z ņ ē m u m u "n e i e n e s ī g u m a m" t u r p i n a t i c ē t, u z t o v a r z v ē r ē t l i e l u m l i e l ā d a ļ a m ū s u, p a r s e v i n e v a i n o j a m ā, b e t g a r ī g ā z i ņ ā n o i n t e r e s e n t u p r e s e s i e s p a i d o t ā i n t e l i ģ e n c e!

Kas tad nu ies rakņāties pa garlaicīgiem valsts kontroles un finanuu ministrijas norēķiniem!

K a s i e s i z p ē t ī t, k ā v i s a R i n g o l d a K a l n i n g a i z v e s t ā v a l u t a s s t ab i

l i z ē š a n a t i k ī s ā l a i k ā 1921. g. b i j a i e s p ē j a m a t i k a i p a t e i c o t i e s l i

kv

i d ē t i e m v a l s t s k r ā j u m i e m! K u r a i r e f o r m a i b e t p i e m i t a t ā k ļ ū d a, k a t ā n e s t a b i l i z ē j a v i s v a l u t u t a d, k a d s p e k u l a n t i t o b i j a v i s d z i ļ ā k i n o s i t u š i, k a d j u l i j ā 1921. g. m ā r c i ņ a s t e r l i ņ u m a k s ā j a 2.400 L. r.,

b e t s a d z i n a t o u z 1.000 r. t ā d o do t i e s p ē j u s p e k u l a n t i e m i e r a u t v a rb

ū t s i m t u s m i l j o n u s, u z k r a u j o t L a t v i j a s v a l s t i j p a r 3 0 m i l j. l a t i e m l i e l a s v a l s t s k a s e s z ī m e s, t. i. l i e k u 3 0 m i l j. l a t u v a l s t s p a r ā d u.

Privatie uzņēmumi.

Valsts uzņēmumi bija jālikvidē, lai dotu "brīvai uzņēmībai" pilnu vaļu. Un iesākās privatās uzņēmības

orģijas uz Latvijas valsts un tautas rēķina. No sākuma gan apgalvoja, ka dodot vaļu

"brīvai konkurencei" uz Latviju plūdīšot ārzemju kapitali, iesākšoties Latvijas saimniecībā ziedu

laiki. Bet labie Amerikas un Anglijas onkuļi ar ārzemju kapitaliem kā nenāca, tā nenāca. Tie neticēja

Latvijas valstij. Ko nu? N u i e s ā k ā s p r i v ā t ā s r ū p n i e c ī b a s s t u t ē š a n a u n i z a u d z ē š a n a u z v a l s t s r ē ķ i n a a r L a t v i j a s b a n k a s u n F i n a n h u m i n i s t r i j a s l ī d z e k ļ i e m ! Slavenais Hoffs dabūja līdz 500 milj. r. lielus aizdevumus,

linu vērptuves un austuves ierīkošanai (un Staiceles papīra fabrikas savešanai kārtībā). Pie tam

linus sākumā par 15% zem tirgus cenas vēlāk šis Hoffa profits uz linu cenām gan samazināts

līdz 4%. 1926. g. izcēlās bažas par to, vai tikai Hoffs aizdotos 500 milj. r. tiešām izdevis linu

fabriku ierīcei, vaj varbūt tikai ne citām privatām spekulacijām. No tā atprasīja, tiešām atdabūja

300 milj. Bet 200 milj. aizdevuma palika. Par kuriem mums apgalvo, ka Hoffa fabriku ierīces

vērtība tālu pārsniedzot aizdevumu. Pierādījumus, aizrādījumus par to, cik tad īsti Hoffa fabrikās

ir to spolīšu, steļļu u. t. t. publikai vis nedod. No tās prasa aklu ticību! Tā mēs vis nezinām, vaj ar

Latvijas valsts piemaksām izaudzētais Hoffa veikals no valsts stutētiem veikaliem samērā visdrošākais…

Ir jau gan vesela rinda privatu uzņēmumu, kuri jau pilnīgi bankrotējuši un citi, kuri turas tikai pateicoties Latvijas valdības un bankas labvēlībai kreditu pagarināšanai. Beķera dzelzs

kausētava un valcētava Liepājā, neskatoties uz, cik zināms, 160 milj. r. Latvijas bankas kreditu,

tik tikko velk dzīvību. Rīgas cementa fabrikai nepietiek ar valsts aizdevumu vien tā prasa vēl

cementa muitas paaugstināšanu. Lai gan cementa cena jau tagad tāda, ka tā dara cementa izlietošanu

gandrīz neiespējamu. Tāda, kas pārsniedz ražošanas izdevumus racionali ierīkotās fabrikās

2 2 1/2 kārtām. Mīlgrāvja superfosfāta fabrika piespiež valdību tai pagarināt kreditus ar draudiem,

ka citādi tā pievienošoties Eiropas superfosfatu sindikatam un pacelšot superfosfatam cenas…

Bankrotējuši uzņēmumi: Zandberga ķieģelnīca Pāvilostā. Ar 50 milj. valsts aizdevumu. Aks. Sab. "Lini" (valsts un Latvijas bankas aizdevumi ap 130 milj. r.) no valsts pārņemti. Tāpat

Jelgavas cukura fabrika. Bankrotējuse Bertiņ-Bērziņa finieru fabrika ar, cik dzird, 160 milj. r.

Latvijas bankas aizdevumiem. Šis saraksts laikam stipri vien pagarināsies ja Latvijas banka

sāks atprasīt arī citus savus "īsa termiņa" kreditus fabrikantiem.

Tuvāki ieskatoties Latvijas bankrotējušo un arī vēl daudzu, no valsts labvēlības pastāvošu privatu

uzņēmumu rīcībā, mēs atduramies ar lielu ieraušanas kāri no vienas un uz gandrīz pasakainu

nemākulību no otras puses. Linus pārstrādājot fabrikās pēc "Pefaiji" metodes, fabrikas kungi gri18

bējuši "ietaupīt" dārgos lietpratējus, inženierus ķīmiķus. Lika linus vārīt slēgtos tvaika katlos un

pēc izstrādāt vienkāršiem strādniekiem, kuri linus pamatīgi sabojāja. Milzu ķieģelnīcu uzbūvēja

vietā, kur gan bijis, bet vairs nav ķieģeļu māla… Tika nopirkts jūras velkonis, kas būvēts tikai par

upes velkoni. Sabojāja finierus, tos pārkarsējot, par sevi labi ierīkotā fabrikā. Kāds mūsu liels finansists

savā fabrikā uzstāda dārgu tvaika turbinu, bet, ietaupot dārgo mašīnu inženieri, uztic tās darbā laišanu vienkāršam kurinātājam. Ar tādu panākumu, ka dārgā mašīna dažos mēnešos tā sabojāta, ka tā jāpārdod par vecu dzelzi…

Tā tad: liela daļa privato lieluzņēmumu Latvijā pa daļai jau nobankrotējuši, nesot valstij milzīgus

zaudējumus. Daudzi citi lieluzņēmumi turas tik uz valsts labvēlības.

Labi pelna 5 -6 lieldzirnavnieki un lielie koku uzņēmumi. Tāpat tabakas fabrikas. Uz

valsts un

tautas rēķina. Daži labi lietpratēji rēķina tabakas fabriku faktisko peļņu uz kādiem 5 6 milj. latu.

Kurus varētu iegūt valsts, nepaaugstinot tabakas sīkpārdošanas cenas.

Kā stāv ar lieldzirnavnieku peļņu? Latvijā pastāv kviešu muita un kviešu miltu muita.

Kviešu

muita 7 santimi uz kilo. Kviešu miltu agrāk 36, tad 25, jaunajā tarifa projektā tā pazemināta uz

21 santimu. Katrreiz pie miltu muitas pazemināšanas lielmelderi kliedza, ka tiem jāizputot. Patiesībā

matematiskais aprēķins šāds: no 100 kilo kviešu var izmalt 70 bīdelētus kviešu miltus, 27 klijas (3 iziet putekļos). Tā tad ir skaidrs, ka tie 7 santimi kviešu muitas jāpārrēķina uz izmaltiem

miltiem. Tas ir: ja par 100 kilo kviešu jāmaksā 100 reiz 7 = 700 santimi muitas, tad, kviešus samaļot

bīdelētos miltos, šie 700 santimi jāpārrēķina uz 70 kilo miltu. 700 uz 70 dalīts ir 10. T ā t a d k v i e š u m i l t u m u i t a d r ī k s t ē t u i z t a i s ī t 10 s a n t i m u s n o k i l o u n n e v i s 25 v a j p a t 21. Tāda m a t e m a t i s k a t e c h n i s k a s t a r p ī b a a r ī p a s t ā v v i s ā s k u l t u r a s v a l s t ī s, k u r i e v e s t a s k v i e š u u n r e i z ē k v i e š u m i l t u m u i t a s. Kā: Francijā, Vācijā, Zviedrijā, Italijā, Spanijā. E s m u g a d i e m v e l t i

p ū l ē j i e s p r e s ē m ū s u l i k u m d e v ē j i e m š o s t ar p ī b u p a s k a i d r o t. Mēs

ievedam gadā 50.000 tonnas kviešu, no kuriem var izstrādāt 35.000 tonnu bīdelētu miltu. Neievērojot

pārstrādāšanas izdevumus, kas labās dzirnavās neiztaisa vairāk kā 20 r. no puda kviešu =

2   1/2 santimi no kilo un kas bagātīgi tiek segti no ieņēmumiem par klijām, paliek 15 santimi tīrpeļņas

no kilo kviešu miltu. Par 35 milj. kilo (= 35.000 tonnām) miltu tad 35 reiz 0,15 = 5,25 milj. lati jeb 262 1/2 milj. r…

Sekmīgi, ar peļņu darbojas Latvijā papīra fabrikas, kurām lēts koksnes materials pie rokas un

kuras bez tam pelna uz iekšzemē pārdoto papīru 80 rbļ. no puda, apm. 25% uz papīra

eksporta

vērtības.

Kā stāv ar valsts uzņēmumu neienesīgumu citās valstīs? Nespecialists inteliģents, dziedot līdzi

dziesmu par valsts uzņēmumu nederīgumu un kaitīgumu, nezin, ka p a t c a r i s k ā K r i e v i -

j ā, n e s k a t o t i e s u z v i s u k r o ņ a "и i n o v n i e k u" k o r u p c i j u, v a l s t s b ū

v ē j a d z e l z s c e ļ u s s a m ē r ā u z p u s i l ē t ā k n e k ā c i l d i n ā t i e p r i v ā t i e u z ņ ē m ē j i. Kāpēc krievu valsts no 1885. g. tikusi pie 50 milj. zelta rubļu gada piemaksas privato

dzelzceļu uzturēšanai, bija spiesta lielāko daļu privato dzelzsceļu ņemt savās rokās, ar dzelzs roku labojot to nolaidīgo saimniecību. Par visu to var palasīties k o n s e r v a t i v ā finansista

Viguļina darbos "Наша железнодорожная политика". No krievu ekonomistiem aizstāv privato uzņēmību prof. Orlovs. Bet tad paša grāmatā "Горные заводы Урала", Orlovam pasprūk

apzīmējumi, ka k r o n i s d a b ū j i s n o k r o ņ a z a v o d i e m d z e l z i p a r 26 k a p. p u d ā. P r i v a t i e z a v o d i, k ā c i t ā s v i e t ā s t u r p a t l a s ā m s, t a i p a š ā l a i k ā ņ ē m a 65 k a p. u n d ā r g ā k! Tad tā smalks kroņa zavodu "deficita" pierādījums! Tamlīdzīgi

"ar zaudējumiem" strādājušas kroņa Permas lielgabalu fabrikas. Dodamas kronim parastos

3  collu lielgabalus par 3.100 3.300 zelta rubļiem, kur Putilova privātais zavods ņēma 4.000

4.400. Bet tā vēl nav visa starpība. Pēc šaušanas mēģinājumiem "kroņa", iz vislabākā Uralu tērauda

lieti lielgabali izturēja 4.000 šāvienus, bez kā dabūtu skrambas. Privatie lielgabali pēc 1.000 šāvieniem palika nederīgi. L ī d z ī g a s ž ē l oš a n ā s p a r U r a l u k r o ņ a z a v o -

d u n e i e n e s ī g u m u u n r e i z ē s k a i t ļ u s p a r l ē t o t a j o s r a ž o t o d z e l z i atrodam

slavenā krievu ķīmiķa Mendeļejeva un prof. Semjamnska 1901. g. izdotā lielajā darbā par Uralu dzelzsrūpniecību… Un valdība ļāvās "ieziepēties" un aizdeva 3 milj. zelta rubļus valsts 19

sekretara Polovceva kundzei, lai tā uzbūvētu priekšzīmīgo Bogoslova dzelzsāmuru. Reizē ar to

kontraktu uz 5 milj. pudu dzelzsceļa sliežu apgādāšanu Sibīrijas dzelzsceļam par 155 zelta kap.

pudā. K r o ņ a z a v o d u d i r e k t o r i b i j a a r m i e r u s l i e d e s d o t k r o n i m p a r

60 k a p. p u d ā. Bet tiem, lūk, nebija ko "smērēt" iespaidīgās vietās, jo kroņa fabrikās šādiem

izdevumiem nebija paredzētas rubrikas grāmatvedībā!

Kā stāv slavētā solidakās privatuzņēmības zemē Anglijā? Anglijas kara vajadzību apgādības

ministrs pasaules karā Chiozza-Monehs pastāsta mums par to savā grāmatā "The Triumphans of

nationalisation" (iznākuse Londonā 1920. g.) tīri brīnuma lietas. Visupirms tas aizrāda uz to apstākli,

ka Anglijā no 1862. 1917. g. dibinātas 163.729 privatas akciju sabiedrības ar 8.116 milj. angļu mārciņu lielu akciju kapitalu. 1917. g. bija pāri palikušas tikai 66.456 sabiedrības ar 2.730

milj. mārciņu akciju kapitalu. Tā tad 97.273 sabiedrības ar 5.386 milj. mārc. kapitalu bija iznīkušas, protams, ar lielākiem akciju turētāju zaudējumiem… Chiozza-Monehs atzīmē, ka "patriotiskie"

angļu municijas fabrikanti ņēmuši par 18 mārciņu smagu granatu no valsts 22 1/4 angļu šiliņus. Ticis par ministri, tas nospiedis granatu cenu uz 12 šiliņiem un tā paglābis priekš valsts ap 35 milj. mārciņu. "Levis" lielgabali maksājuši 165 angļu mārciņas, pēc 135. Vikersa

ložmetēji maksāja 112 mārciņas, Chiozza cenu nospieda uz 80. Kara laikā bija jābūvē municijas

strādniekiem vesela dārzu pilsētiņa iz 3.000 namiem. Spekulanti prasīja 875 mārciņas par namu,

Chiozza nospieda cenu uz 650. Pavisam tam izdevies savā 2 gadu ministra laikā paglābt priekš

valsts 440 miljonus angļu mārciņas. Un redzi Anglija, kurai bija lietpratējs apgādības ministrs,

izturējuse karu, iztika bez devalvacijas. Francijā, Italijā, Vācijā, Krievijā, kur valdīja princips, ka

kara laikā jāmaksā tas, ko spekulanti-uzņēmēji prasa, bija piespiestas "devalvet" savu valutu līdz

ceturtai un piektai daļai, vaj pat notaisīt pilnīgu bankrotu (Vācija un Krievija). Bet tai pašā laikā,

kad Chiozza-Monehs pazemināja cenas valstij nododamām mantām, privatie spekulanti ārkārtīgi

lika pārmaksāt angļu tautai par uzturas vielām un manufakturu. Un pēc kara beigām spekulantiem

izdevās Monehu izēst no valdības tie baidījās, ka tas varētu izvest savu propagandēto ideju,

pārņemt ogļu raktuves valsts rokās, ietaupot caur racionalu ogļu patēriņa reformu trešo tiesu

Anglijā patērēto ogļu, proti 55 milj. tonnu! Attiecībā uz maizes cepšanu Chiozza atzīmē, ka Anglijā

pastāvot 40.000 maiznīcas. Bet 90% no visas izceptās maizes tiekot ražotas tikai 4.000 lielākās

maiznīcās. Labāki ierīkotās maiznīcās maksājot vienas kules miltu pārstrādāšana maizē 7 šiliņus, sliktākās 27. Ceptuvju koncentracija dodot angļu tautai 12 20 milj. mārciņu sterliņu lielu

ietaupījumu gadā um nodrošinot to ar daudz labāku maizi.

Prūsijā k o n s e r v a t i v a i s firsts Bismarks izveda cauri visu dzelzsceļu pārņemšanu valsts

rokās, par ko var palasīties katrā finanšu zinātnes grāmatā. Ar tādu panākumu, ka dzelzsceļi deva

pēdējos gados valstij pāri par 300 milj. zelta marku gadā tīra atlikuma, sedzot turklāt dzelzsceļu

iegūšanai vaj uzbūvei aizņemtā kapitala procentus! Krievijā Vittes laikā valdīja tāds princips, ka

valstij jābūvējot vaj jāizpērkot tikai neizdevīgie, zaudējumus nesošie dzelzsceļi. Treknās līnijas,

turpretim, esot jāatstāj privatās rokās! Un tā tad valsts maksāja uz dzelzsceļiem klāt, privatie spekulanti

iedzīvojās un varēja apgalvot, ka esot, lūk, pierādīts, ka privatā saimniecība esot lētāka. Tikai žēl, ka dzelzsceļu eksploatacija ik uz no vilcieniem noskrietiem "tonnu kilometriem" kronim iznāca par 10% lētāk nekā privatiem!

Tālā Japana neticami ātrā laikā uzstrādājusēs par ziedošu kulturas valsti ar fabrikam, kas ierīkotas pēc vismodernākās technikas. Kas uzbūvēja šīs modernās fabrikas? To darīja valsts ar

saviem līdzekļiem! Tādējādi, piem., uzbūvēts dzelzsāmurs Javatā, uz Kiusju salas uzbūvēta un

laista darbā cementa fabrika, Jukugavā pie Tokios parauga vērptuve, stikla fabrika Šinigavā,

papīra fabrika u. c. Kā japaņi, kuriem pašiem nebija techniķu-inženieru, ķimiķu, to izdarīja? Tie

nenodeva vis uzbūvi ārzemju spekulantiem, bet izsūtīja paši apdāvinātus jaunekļus uz Eiropu un

Ameriku studēt, iepazīties ar modernāko techniku, kuri tad arī, pārnākuši tēvijā, varēja uzbūvēt

un vadīt parauga fabrikas ar labām sekmēm priekš valsts! Taisnība nu gan, ka Japanas tālākā dzīvē

privatais spekulantisms ņēma virsroku! Valsts vairs pate nebūvēja fabrikas, bet krediteja spekulantus,

savējos, japaņus. Un ne tikai krediteja jaunu privatu fabriku būvi, bet atdeva tiem i lielāko

daļu jau pastāvošo valsts parauga fabriku! Dzelzsāmurs gan ir i tagad vēl "ķeizara" rokās!

Prūsijā pastāvēja un pastāv vēl tagad kroņa S ā r a s ogļu raktuves, kas strādā ar labiem panā20

kumiem priekš valsts, ražo gadā 13 milj. tonnas. Bet 90% no ogļu ražošanas Vācijā atrodas privatuzņēmēju

rokās. Un privatie ogļu rakstuvju un dzelzsāmuru īpašnieki zina, kas jādara, lai pierādītu publikai, ka vienīgi p r i v a t i e u z ņ ē m ē j i strādā lietderīgi. Kā tie to pierāda? Gaužām vienkārši: tie nopērk avīzes, n o p ē r k d r u k ā t a v a s, nopērk papīru fabrikas. Un

liek savās izdotās l ē t ā s avīzēs saviem rokas puišiem pastāvīgi diendienā apgalvot, ka valsts

uzņēmumi bubulis, ka lietderīgi strādā vienīgi privatie uzņēmumi. Un publika nesajēdz, ka to

muļķo! Tā tic drukātam vārdam!

Un kad jau nu lielajās, vecās kulturas valstīs valda tāda domu kūtrība, negriba pakaļdomāt un

izdibināt patiesību, tad jau saprotams, kāpēc Latvijā, kas netik sen kā atsvabinājusēs no cara laiku

brīvās domas apspiešanas, valda vēl lielāka uzticība spekulantu apgalvojumiem. Bet taisni

jaunai valstij ar vēl neattīstītu rūpniecību un kulturas valstīm pakaļ palikušu zemkopību jāiet bojā….

Man, zināms, pārmetīs, ka es proponeju plašu "valsts kapitalismu" vaj, pasarg' Dievs, pat "valsts socialismu". Tiešām citādas izejas nav š ī i z e j a t i k l a b p a š u z e m k o p j u k ā

r ū p n i e c ī b a s s t r ā d n i e k u i n t e r e sē s! T e v a l d a p l a š a i n t e r e š u h a r m on

i j a, n e v i s i n t e r e š u p r e t e š ķ ī g u m s. Ārējā aizņēmuma jautājums.

Aizņēmumi ārzemēs vēl ļoti dārgi… No starpniekiem bijuši vairākkārtēji piedāvājumi sarīkot

Amerikā aizņēmumu Latvijas valstij līdz 10 miljoniem dolaru par 7% gadā, bet tik stipri zem

kursa un tādiem noteikumiem, ka faktiskais procents iznāktu uz 9,1%. Bez tam ar deldēšanu 20 -

25 gados. Tā kā par faktiski dabūto naudu ar deldēšanu 20 gados iznāktu maksāt 10,7% gadā.

P o l i j a tiešām pret tādiem, tik spaidīgiem noteikumiem nupat sarīkoja 70 milj. dolaru lielu

aizņēmumu Amerikā. Jautājums tāpēc, kādos uzņēmumos tad valsts varētu ieguldīt tādu, tik dārgi

aizņemtu naudu? Katrā ziņā ne dzelzsceļos, kuri Latvijā neatmaksā ne eksploatacijas izdevumus!

Jauni, papildu dzelzsceļi valsts saimnieciskai atvēršanai, attīstībai, protams, jābūvē! Bet tikai

iz valsts tekošiem, kārtējiem valsts ieņēmumiem. P i e l a b a s v a l s t s s a i m n i e c ī b a s v a l s t s d r o š i v a r ē s z i e d o t g a d ā 10 m i l j. l a t u s j a u n u d z e l z s c e ļ u

b ū v e i. Pavisam nepieciešams piem. Rīgas-Limbažu-Rūjienas dzelzsceļš, kad privatie koncesionari-uzņēmēji ar mieru iesākt būvēt tad, kad valsts tiem garantē procentus, un pie tam

par cenu, kas pārsniedz faktiskos izdevumus par 80% par 90.000 latiem no kilometra, kur pēc

techniķu aprēķiniem kilometrs līdzīga šaursliežu (75 centimetru sliežu platuma) ceļa maksātu

50.000 (sal. inž. Leimaņa kalkulaciju par Liepājas-Aizputes un Ventspils-Kuldīgas šaursliežu

dzelzsceļa būvi "Ekonomista" 1924. g. Nr. 7 un 8…

Vaj var aizdot zemkopjiem naudu pret 9,1%? Acīmredzot nē! Ja valsts pusi vaj trešo daļu no

aizņēmuma, kas sadabūts pret 9,1%, gribētu dot tālāk zemkopjiem, tad tai gandrīz puse no procentiem

būtu jāpiemaksā! Bet kā tad lai būtu iespējams palīdzēt zemkopjiem? Iznāk, ka zemkopjiem

var apgādāt lētus kreditus tikai pieaugot valsts un privatiem iekšzemes kapitaliem. Un šāda

pieaugšana notiktu straujā tempā, tiklīdz kā būtu gādāts par zemkopības ražošanas spējas pacelšanu! Tā tad jāgādā par lētu ražošanas līdzekļu kreditu, lētu mašīnu, lētu mākslīgu mēslu,

lēta būvmateriala (cementa, dzelzs, stikla, ķieģeļu) ražošanu. Mākslīgu mēslu, mašīnu, dzelzs,

cementa, stikla fabrikās ieguldītais kapitals var panest 9%. Ja ražo lielumā, var pie tam dot ļoti

lēti ražotos priekšmetus! Augstu kapitala procentu var panest arī Daugavas krānu izbūve! Ja reizē

ierīko mākslīgo (gaisa) amonjaka, aluminija, magnija fabrikas "atkrituma" strāvas izlietošanai.

Var ieguldīt kapitalu pret 9% i kuģniecībā tiklab lielos tvaikoņos, kā arī tvaika vaj motora zvejas

laivās, zvejot vietējos ūdeņos, un zvejas kuģos tādos, kas var braukt zvejot Ziemeļu jūrā, sazvejot

piem. Latvijas patēriņam vajadzīgās siļķes (par 5 6 milj. latu). Kad 1927. g. pavasarī daži

resori iesniedza savus projektus par to, kādējādi izmantot ceramo aizņēmumu, tad par šādu racionalu

aizdevuma kapitala izlietošanu nebija runas. Bet gan par dažnedažādiem ieguldījumiem vairāk

simtu milj. latu apmērā sevišķi lielo dzelzsceļu maģistralo līniju uzlabošanai, kuros ieguldī21

tie kapitali varēs tikai tad atmaksāties, kad vispirms būs paceltas ražošanas iespējamības lauksaimniecībā!

Kādi uzņēmumi tad būtu nepieciešami Latvijas ražošanas pacelšanai? Vispirms jau pieminētai

Doles krāces uzbūvei 12 milj., dzelzsāmura un cementa fabrikas būvei 10 milj., kokvilnas un vilnas

fabriku būvei 5 milj., mākslīga (gaisa) amonjaka fabrikas būvei un ierīcībai ap 10 milj., superfosfatu

fabriku būvei 3 miljonus, zemkopības mašīnu ražošanai ierīces maksās arī ap 5 milj. Vajadzētu vēl iegādāties 2 -3 ātrus valsts kuģus bekona, olu, sviesta transportam uz Angliju un

Vāciju, vajadzētu iegūt arī kādas saldētavas-spīķerus Anglijas un Vācijas ostās, lai nenotiktu tādas

lietas, kas notikušas, kā bekona sapūdēšana un sviesta bojāšanās. Kuģiem izietu 5 miljoni,

spīķeņem-saldētavām varbūt 3 (Anglijas ostu dokos spīķerus var uz ilgaku laiku n o m ā t, jāgādā

tāpēc tikai par saldētavu ietaisi). Kopizdevumi: ap 63 milj. latu. No kādas sumas būtu jāsedz

43 milj. no ārējā, 10 milj. dolaru aizņēmuma, ierīces un mašīnu iegādāšanai no ārzemēm, 20

milj. izdevumu iekšzemē varētu no sākuma segt ar banknošu un valsts kases zīmju izlaišanu

iekšzemē: tik ražīgiem mērķiem pavairot valsts kases zīmes ir pilnīgi nebīstami! Tikai tādējādi,

ja Latvijas valsts pate transportē ātros kuģos ar saldētavu ierīci un ja Latvijai pašai (vaj nu kādai

"jauktai" akciju sabiedrībai, kuras akcijas atrastos Latvijas fin. min. portfelī) būtu galvenās ārzemju

ostās (Štetīnē, Londonā varbūt i Edinburgā) savas saldētavas, būtu iespējams zemkopjiem maksāt augstākas cenas par sviestu, bekonu, olām. Ir taisni skandalozi, ka (15. novembrī 1927.

gadā) Anglijā par bekonu maksāja vēl 180 santimu no kilo, Latvijā, Vec-Gulbenē maksāja par

bekona cūkām tikai 60 santimu no kilo dzīvsvarā, ap 75 80 nokautu un no iekšām iztīrītu cūku

svarā! Šī cena racionali, uz vistaupīgāko rīkojoties un izslēdzot lieko spekulantu peļņu visļaunākos

apstākļos varēja būt 110 120 santimu no kilo dzīvsvarā. Jāievēro tauu, ka mūsu galvenā konkurente, Danija, baro cūkas pa lielākai daļai ar ievestu labību, ievestu maisu miežiem, rudziem,

kuri (novembra vidū 1927. gadā) maksā Danijā ne mazāk par 240 latiem tonna, t. i. ne mazāk par 4 latiem = 200 rubļiem puds. Ja nu uz puda bekona cūkas dzīvsvara iziet (pēc zemākā

aprēķina 4 1/4 pudi labības 850 r. vērtībā, tad ir skaidrs, ka izbarotās labības vērtība vien iztaisa

uz puda 17 latu, uz kilo 16,40 : 17 = 97 santimus! Bet darbs un risks tauu arī jārēķina! Šimbrīžam bekonu un sviestu no mūsu zemkopjiem gan paņem mūsu kooperativi, bet uz ārzemēm pārdod

naudotas ārzemju firmas, kas toties nosit cenas. Arī sviesta cenas pie labākas sviesta tirdzniecības

organizacijas varētu būt par 15% augstākas. Protams, ka tādējādi rīkojoties, transportējot pašu

kuģos uz ārzemēm, nāktos reizē Latvijas bankai (vaj nu valstij) izsniegt arī kreditus uz izvedamām

precēm. Bet atvieglojumu dotu tas apstāklis, ka vismaz Anglijā par "doku" ostu spīķeru sabiedrību

spīķeros ieguldītām precēm tiek izsniegti "varanti", kurus var tūlīt ieķīlāt bankās par 80% no ieķīlājamo preuu biržas cenas. Ieķīlājumu = lombardu procents Anglijā zems, 4 5%! No

šādas še pieminētās ārzemju aizņēmumu izlietošanas mūsu resoru iesniegumos nebija ne vēsts.

Un tas ir saprotams, jo šāda izlietošana būtu gan valsts un tautas interesēs, bet tā nebūtu spekulantu

interesēs, kas pie mums valda! Ar spekulantu interesēm rēķinājusēs pie mums līdz šim katra

valdība, vienalga, vaj tā būtu kreisā vaj labā valdība! Lauku ceļu un dzelzsceļu būve.

Svarīga nozīme zemkopības pacelšanā ir lauku ceļu labošanai. Vakar-Eiropā, Vācijā, Austrijā,

Francijā, Anglijā pastāv gandrīz tikai šosejas. Pat mazie ceļi uz atsevišķām lauku mājām, pat tīruma

ceļi mēdz būt šosēti. Šādu stāvokli Latvija, zināms, tik var aizsniegt dažos gadu desmitos. Būtu tomēr nepieciešami ar skubu ķerties pie galveno lielceļu labošanas, pārvēršanas par modernām

šosejām. Tādu galveno "lielceļu" pa visu Latviju ap 6.500 kilometri = 6.000 verstes (bez tam 750 kilometri šosejas). Pastāvošā lielceļa šosēšanā, t. i. nobēršana ar sadauzītiem akmentiņiem

4 metru platumā un 5 6 collu dziļumā un pierullēšanai-valcēšanai vajadzētu ap 500 600

kubikmetru sadauzītu akmeņu no kilometra. Akmeņu piegādāšanas izmaksa līdz ceļam būs dažāda,

galvenā kārtā sakarā ar akmeņu bagātību apkārtējā apgabalā mums ir ļoti akmeņaini apgabali,

sevišķi Vidzemes vidienā, Kurzemes augšdaļā un apgabali, kur visi akmeņi jau nolasīti 22

Dobeles-Bauskas līdzenumā. Latvijas dzelzsceļiem maksāja 1 kubikmetrs būvēm pievedamo lielo

akmeņu (lauku akmeņu) 9 latus. Lauku ceļiem piegādājamie akmeņi būs lētāki, tāpēc ka te neattiecas

uz lielumu; lietojami katra lieluma akmeņi: pirms šosēšanas tie jāsadauza sīkākos akmenīšos,

ap vienu collu caurmērā. Sadauzīšana, protams, izdarāma ne ar rokas āmuru, bet ar lielām

dauzāmām mašīnām. Tādējādi kubikmetrs akmeņu ar visu dauzīšanu akmeņu bagātos apgabalos

maksās vislielākais 12 latu. Akmeņu izkaisīšana un piebluķēšana 4 metru platā un 5 -6 collu biezā

strīpā vislielākais 5 6 lati, kopā lielākais 17 18 latu. Par 500 600 kilometriem tā tad 8.500

10.800, teiksim caurmērā apaļus 10.000 latus. Vēl labāka nekā šosēšana maziem sadauzītiem

akmeņiem ir pēdējā laikā vispirms Amerikā pielietota šoseju būvēšanas metode: braucamās joslas

ar 5 6 collu, zem apstākļiem (lielās pilsētu ielās 10 12 collu) noklāšana ar cementa betonu,

kurā ielikti ik uz 4 -5 soļiem dzelzs stieņi. Betons ļoti cieši savienojas ar dzelzi un pa tādiem

dzelzsbetona ceļiem var droši braukt i smagie, i vieglie automobiļi. Kaurpretim parastās šosejas

tiek no automobiļiem ātri bojātas. Domas, ka šādi dzelzsbetona ceļi būs visai dārgi, ir pareizas

tad, ja dzelzs un cements jāpērk par šausmīgi sadārdzinātām cenām no ārzemēm. Citādi tas ir, ja

valstij pašai savs dzelzsāmurs un sava liela moderna cementa fabrika. Jāievēro, ka pie 4 metri

platas un 6 colli dziļas joslas betona vajadzētu 600 kubikmetrus. To starpā vislielākais 100 kubikmetrus

= 160 tonnām "Portlandes" cementa, (bez tam 500 kubikmetru grants), pašcena varētu būt 20, ar visu pievedumu 25 lati no tonnas. Par 160 tonnām tātad 4.000 latu. Dzelzs stieņu vajadzētu

ap 3% no betona svara. Kopā apmēram 30 tonnu. Kuru pašcena būtu ar visu pievedumu 130 latu no tonnas, kopā 3.900 latus. Pievedamā grants (500 kubikmetru) izmaksātu varbūt 2 lati

no kubikmetra. Samaisīšana un noklāšana vēl 2 lati. Kopā ceļa joslas izmaksa 4.000 + 3.900 +

1.000 + 1.000 = 9.900. Pieņemsim, ka būs vēl 2.100 lieli izdevumi. I tad sanāks kopā ne vairāk

par 12.000 latiem no kilometra. J a u n u š o s e j u b ū v e protams varētu izmaksāt 3 500.000 latu no kilometra. Par to, zinams, nevar būt runa. Var būt runa tikai par pastāvošo lielceļu

pārlabošanu caur nu jau minētās 4 metru platas šosētas joslas iebūvi! Ja izdodam gadā 10 milj.

latu tāda veida lielceļu pārvēršanai par šosejām, tad 7 gados būtu visi galvenie 6.500 kil. lielceļi

pārvērsti par šosejām! Latvijā gan vēl bez šiem galveniem lielceļiem vēl ap 14.000 kil. 2. un 3.

šķiras ceļi. Tiem pietiktu ar 2 2 1/2 metru platu šosētu joslu braukšanai, jo uz tiem nebūtu biežas

pārmīšanās. Pielietot var arī sīko akmenīšu šoseju darvošanu vai braucamās joslas sajaukšanu

ar "Kitonu", kas izmaksātu ap 3.000 4.000 latu no kilometra. Vispraktiskākie tomēr dzelzsbetona

ceļi! Pa tādiem var braukt i ar smagiem lielgabaliem.

Dzelzsceļu izbūve protams tik un tā vajadzīga. Jo šoseju automobiļu satiksmei tā ļaunā īpašība,

ka tā ziemā paliek pa lauku ceļiem gandrīz neiespējama. Tā tad vajadzētu būvēt gadā 200 250

kilometru pieved-dzelzsceļu. Latvijā izrādījušies par pilnīgi praktiskiem 75 centimetri platuma

pievedceļi, kā piem. Ainažu Valmieras Smiltenes līnija. Šādi ceļi uzbūvējami, kā jau aizrādīts,

par 50.000 latiem kilometrs. Ja valsts pate ražo cementu un dzelzi, vislielākais par 40.000. Visu

nepieciešamākā būtu Rīgas Limbažu Rūjienes līnija, ap 137 kilometri. Ne mazāk vajadzīga

Stendes Kuldīgas Aizputes līnija 80 1/2 kilometru, tāpat Kuldīgas Ventspils līnija 50

kilometru. Kopā 137 1/2 + 80 1/2 + 50 = 268 kilometri. Vajadzīgi būtu pamazītēm uzbūvēt vēl

tālākus 1.500 2.000 kilometrus līdzīgu pievedceļu. Ja ziedo gadā 10 milj. latu iz tekošiem valsts

līdzekļiem pievedceļu būvei, tad būtu iespējams 7 9 gados uzbūvēt ļoti plašu jaunbūvējamo

pieved-dzelzsceļu tīklu. Šādi papildu izdevumi: 10 milj. latu lauku ceļu šosēšanai, 10 jaunu 250

kilometru pieved-dzelzsceļu būvei g a d ā pie racionalas finansu sistemas būtu it labi sadabūjams…

Kāda ir valstij izdevīga meža izmantošana?

Latvijas valstij 1924. g. piederēja 1,44 miljoni hektaru mežu. No šī meža bija noderīgas, ar mežu

apaugušas meža zemes tikai 1 miljons 287 tūkstoši hektaru. Pārējā meža platība sastādījās iz

40  tūkstošu hektaru retainiem un 96.000 hektariem, nocirsta un no jauna neapstādīta meža. Pēc

vecumiem derīgais mežs sadalījās sekošā kārtā: 23

Gadi Skuju koki Lapu koki tūkstošos hektaru 0 20 177 99 21 40 185 84

41   60 206 66 61 80 167

81 100 133 30 101 120 92

pāri 120 46

Kopā 1007 279

No visa meža bija tūkstošu hektaru

priedes……………….. 623

egles…………………… 383

bērzi…………………… 153

apses……………………. 63

melnalkšņi……………. 57

baltalkšņi………………. 4

ozoli…………………. 1 1/3

oši………………………… 1

Priedes parasti atrodas uz tīras smilts zemes eglēm un bērziem vajaga jau mālainas smilts -

vēl labāk tie aug smiltainā mālā. Ja runā no jaunsaimniecību platības paplašināšanas uz meža

zemes, tad tāda drīkstētu notikt tikai uz smilšainā māla vai māla zemes. Par kuru platību mums

ziņu nav! Varbūt tā iztaisīs 200.000 300.000 hektaru varbūt arī mazāk. Šis jautājums būtu visā

drīzumā noskaidrojams, lai zinātu, vaj un c i k k a r a v ī r u s a t b r ī v o t ā j u s var apgādāt

ar zemkopībai noderīgu zemi uz mežu rēķina. Dot tiem smilts zemi vaj pat tikai mālainu smilti,

būtu noziegums! Protams, ka tālāk jānoskaidro, cik no tiem 300.000 hektaru valstij piederošās

purva zemes var ar samērā maziem līdzekļiem meliorēt un sadalīt jaunsaimniecībās. Kā mūsu mežos saimniekots brīvās Latvijas laikos? Pie mums valdīja uzskati, ka mūsu meži

esot no 1919. g. sākot jaunsaimniecību, kā arī izpostīto vecsaimniecību uzbūves vajadzībām

briesmīgi izpostīti; arī eksportam ļoti daudz pārdots, jo valstij vajadzējis naudas. Pēc no meža

departamenta 1926. g. izdotās Latvijas mežu statistikas iznāk, ka lietas nebūt tik bēdīgi nestāv!

Izrādās, ka no 1919. 1922. gadam izcirsti gadā tikai 64 simtdaļas, tā tad nepilnas divas trešdaļas

no tekošā mežu pieauguma! Vairāk par tekošo pieaugumu izcirsts tikai 1922/23. g. par 2 simtdaļām,

1923/24. 1925/26. meža pārcirsts gadā par 25%, kopā par 75%. 1926/27. un 1927/28. atkal

būs abos gados par 25% "pārcirsts". K o p ā s a ņ e m o t t ā t a d n o 1919. 1928. g. p ava s a r i m b ū s "pārcirsts" meža t i k a i p a r 25% n o v i e n a g a d a n o r m ā l ā s c i r s m e s! Bet kāpēc tad tās vispārējās žēlabas par mežu pārciršanu? Nu, meži izcirsti tur, kur tie

bija vistuvāk pie dzelzsceļiem vai plostojamām upēm! Pārcirsti labākos zemkopības apgabalos,

kur vajadzēja daudz koku jaunbūvēm! Un šie izcirtumi katram dūrās acīs, kas Latviju apbrauca

pa dzelzsceļu vai pa lielceļiem. Tā tad meži vēl ir bet tie atrodami attālākos no ceļiem apvidos,

pa daļai t. s. "lāuu" un vilku kaktos. Lai tos eksploatetu, ir pavisam nepieciešami iebūvēt mežos

šaursliežu dzelzsceļus. Kā to vāci okupacijas laikā plašā mērā darīja. Latvijas valdība to nav

turpinājuse, bet atļāvuse mežu pircējiem kokus izvest ar zirgiem pēc tēvu tēvu parašas. Amerikā

Fords iebūvē savos mežos pat (pārliekamu) pilnsliežu dzelzsceļu, lai varētu lētāk izvest kokus.

Kārtēju un ārkārtēju ienākumu no meža bijis 1920/21. g. tikai 1,4 milj. latu, 1921/22. jau 7,6

miljoni, 1922/23. un 1923/24. pa 25,4 un 26,2 milj., 1924/25. 17,0 miljoni, 1925/26. 11,8. Kopā

par 6 gadiem 89,4 miljoni latu. To starpā n o p a š a s v a l s t s i e r ē d ņ i e m s a g a t a v o t s m e ž a m a t e r i a l a 1921. 1924. g a d o s p a r 16,4 m i l j o n i e m a r 6,5 m i l j.

l a t u e k s p l o a t a c i j a s i z d e v u m i e m. T ā t a d a p g a l v o j u m s, k a v a l s t s 24

i z s t r ā d ā š a n a d e v u s e v a l s t i j t i k a i z a u d ē j u m u s, i r n e p i e r ā d ī t a p a -

s ak a, kura bija vajadzīga spekulantiem savtīgā nolūkā lai visa mežu izmantošana tiktu tiem atstāta!

Uz atvieglotiem noteikumiem (par 1/5 no takses cenas uz ilgu gadu kredita) vēl izdoti jaunsaimniekiem no 1922. 1926. g. (Metros gados) koki, kuru tirgus vērtība pēc torgos nosolītām

cenām būtu iztaisījuse 44,4 milj. latus. 1926/27. un 1927/28. gados pēc 1925. g. likuma arī

vēl bija jaunbūvēm jāizsniedz gadā koki uz kredita 10 milj. latu tirgus vērtībā (par 1/5 taksi). No

1920. un 1921/22. arī būs izdoti jaunbūvēm koki par ne mazāk kā kādiem 25 30 milj. latu tirgus

vērtības. Koku izsniegšana pret 1/5 takses izbeigsies vēl 1930. gadā. Līdz tam tad mūsu jaunsaimniecības

būs saņēmušas par 1/5 takses, par apmēram 20 milj. latu uz kredita kokus, kuru kopvērtība pēc torgu cenām sasniegs 110 miljonu latu. Vaj mums tomēr vēl iespējams no mežiem

gūt lielāku vienreizēju vaj arī pārejošu ienākumu nepieciešamām valsts uzbūves izveidošanas

vajadzībām? Ja mežu departamenta statistika par atsevišķām koku vecuma šķirnēm ir pareiza jā. Jo pēc šīs statistikas 1924. g. septembrī mums bija 91.600 hektaru 101 120 gadus veci skuju koku meži un 46.100 hektaru pāri par 120 gadus veca meža.

Atstāt skuju kokiem augt ilgāk par 100 gadiem mūsu klimatā ir nepraktiski. Tādi meži

nedod

vairāk kā 1 1 1/2% vērtības pieauguma gadā. Bet ārzemju aizdevumus mums nedod zem 7,

faktiski dabojamas n e t t o sumas rēķinot, ne zem 9%. Vismaz tos 46.100 hektarus pāri par 120

gadus vecos mežus varētu uzskatīt par valsts uzkrāto fondu, kas izlietojams uzbūves vajadzībām.

Pats meža departaments rēķinās ar 8.439 hektaru gadskārtēju skuju koku iecirtumu, kas, uz

1.007.000 hektariem visa meža izdalot dod nepilnus 120 gadus ilgu "rotaciju". Protams, ka,

pirms kā ķeras pie tādas "ārkārtīgas" ieciršanas, jāliek šie vecie meža gabali pamatīgi izmērīt,

"izdāstot", izdarīt koku resnumu, augstumu un koku masas koksnes mērījumus un novērtējumus.

Izmērami, izdāstojami visi meži kas vecāki par 100 gadiem. Dāstošana par ar roku dāstu, bez tādiem pārlabotiem mēramiem aparatiem nemaksātu vairāk par kādiem 2 latiem no hektara.

Ja nu varētu šos pārāk par 120 gadus vecus mežus 3 4 gadu laikā likvidēt ( blakus kārtējām cirsmām

120 gadus rotacijā), tad sanāktu, pat ja tikai viena hektara caurmēra tirgus vērtību rēķina uz 1.500 latiem, kāda cena panākta pādējos gados caurmērā uz torgiem, ap 46.000 reiz 1.500 =

69 milj. latu liels ārkārtējs ienākums no mežiem. Bet ja šos ārkārtēji iecērtamos mežus izstrādā

pate valsts, šis ienākums varētu būt vismaz par 50% augstāks, jo valsts var rīkoties lielumā var

likt kokus nozāģēt pēc Forda metodes ar mechaniskiem, ar petrolejas motoriem dzenamiem zāģiem

vismaz 1 1 1/2 pēdas tuvāk pie zemes, iegūstot kādas 5% 8% vairāk koksnes. Var likt kokus izvest vienīgi uz pārstādamiem šaursliežu dzelzsceļiem. Likt sazāģēt modernos zāģu gateros.

Kādi gan vēl būtu jāiegādā. Kā, vaj tad mums Latvijā nav pietiekoši daudz zāģu gateru? Ir

gan, bet visi pēc novecojušās sistemas, tādi, kas atstāj ap 18% mazvērtīgo zāģu skaidu (no apaļo

koku masas rēķinot). Pat visu labākā, Mīlmaņa zāģētavā atlecot 12% zāģu skaidu. Modernie angļu-

amerikāņu "bantes" zāģi dod tikai 8 9% zāģu skaidu. Caur to tīru, "zeimerētu" blanku un

dēļu iznākums ik no 100 kubikpēdām apaļu nomizotu baļķu masas paceļas no 58 līdz 67 procentēm.

Tādējādi tad naudu še augšā minētiem jauniem valsts uzņēmumiem laikam varētu sadabūt bez

kāda ārēja aizņēmuma. Protams, ka tā var rīkoties tikai, ja ir droši zināms, izmērīts, ka mūsu mežos

ir atlikums… Attiecībā uz koku izstrādāšanu tad mežziņiem un citiem valsts ierēdņiem, kuriem

to uztic, jādod premijas no tā "plus" (vairāk) ieņēmuma, kāds iznāk no kubiksatura, samērā

ar ieņēmumu no tiem mežiem, kas tiek pārdoti no torgiem. Par šādu premiju izmaksu 1919/20.

gadā neviens nebija domājis un sekas bija, ka daudzi moraliski ne visai stipri elementi ierēdniecībā

bij sev paši nelikumīgā ceļā mēģinājuši sagādāt "virspremijas". Ja dos likumīgas premijas,

tad katrs sargāsies no nelikumīgām, lai nezaudētu ienesīgu vietu. Vecuma apdrošināšana.

Vecuma apdrošināšana pēc būtības vajadzīga katram, ne tikai strādniekam un kalpam. Katrs,

kas lasījis Blaumaņa "Indrānus" zinās, kādas traģedijas dažkārt norisinājas ar veciem saimnie25

kiem, kad tie vairs nav darba spējīgi un kad, varbūt, to mājas faktiski ir par mazām, lai tiem dotu

pienācīgu bezdarba vecuma iztiku. Bet jo sevišķi šausmīgs ir kalpu liktenis, kuriem, kā "pagasta

nabagiem", pēc sūros sviedros pavadīta mūža, jāklejo apkārt no mājas uz māju. Kādi mēdz būt

iebildumi pret vecuma apdrošināšanu? Tie, ka Latvijai neesot līdzekļu, ka tā esot par nabagu.

Brīvā, neatkarīgā Latvija par nabagu! Tai jāliek savi darba invalīdi, kā pie romiešiem vergi, mirt

badā! Vaj var būt lielāka ironija par mūsu techniskā progresa gadusimteni. Un lielāka nepatiesība!

Par nabagu ir Latvija tikai tikai tad apgādāt savus darba nespējīgos, ja tā pārliecīgā mērā izaudzē

un izlutina savus ierāvējus un parazitus. Pie solidas valsts saimniecības daudz daudz vairāk

iespējams! Bez tam vecuma pensijas jāsedz, galvenā kārtā, tāpat kā citās kulturassocialpolitikas

zemēs, no pašu pilsoņu kārtīgām iemaksām. Jāuzliek katram par pienākumu, no 15. dzīvības

gada sākot līdz 65. gadam, izdarīt kārtīgas iemaksas valsts kasē, par labu vecakiem pāri par

65 gadus veciem pilsoņiem.

Cik lielas tad iznāktu premijas maksas, ja rēķina, ka katram pilsonim, kas vecāks par 65 gadiem,

jāsaņem gadā 300 lati = 25 lati mēnesī, katrai pilsonei vecākai par 65 gadiem 20 lati? Mūsu

Latvijas 1925. g. vecumu sastāva statistika mums rāda 56.926 vīriešus un 79.930 sievietes,

kas vecākas par 65 gadiem. Vīriešu dzimuma iedzīvotāju starp 15 65 gadiem ap 571.529, sieviešu

ap 670.500. Tādējādi, tad katram vīrietim šajā, t. i. "darba vecumā" nāktos maksāt 30 latus

gadā, katrai sievietei 28 1/2 lati, lai vecākiem par 65 gadi sanāktu, vīriešiem 300 latu, sievietēm

240 lati pensijas gadā.

Daudz izdevīgāki būtu, ja varētu no jaunām dienām sākot katru piespiest iemaksāt gadsgadā zināmu

sumu krājkasē. 20 lati gadsgadā iemaksāti krājkasē, 6% gada augļus rēķinot, jau 45 gados būtu sakrājušies par 4.000 latiem; ja 4.000 latu nodod kādai apdrošināšanas biedrībai, lai tā izmaksā

kādai personai mūža renti, tad tā 65. g. vecam vīrietim varētu maksāt līdz mūža beigām 13% gadā = 520 latus gadā tikpat vecai sievietei gan tikai 11% = 440 latus. Bet nelaime nu tā,

ka tik ilgi uz izmaksu nevaram gaidīt citādi visiem vecākiem cilvēkiem nākamos 45 gados nebūtu

iespējams līdzēt! Jāpalīdz jāsāk palīdzēt tūliņ! Pat augšminētā 300 un 240 latu pensija vecākiem

ļaudīm pie tagadējās dzīves dārdzības būs pietiekoša tikai tad, ja pensionariem netrūks cita atbalsta piem. brīva dzīvokļa un siltuma ziemā.

Ja negrib nodibināt vecuma apdrošināšanu visas tautas un valsts apmērā, tad var arī pagaidām

tādu nodibināt pilsētu un lauku strādniecības apjomā. Pie tam, pēc slimo kasu parauga, varētu

strādniekiem atvilkt, blakus tām 2% slimo kasēm, tālākus 1 1/2% no to algas, uzliekot arī uzņēmējiem

par pienākumu no savas puses pielikt tikpat daudz. Trešos 1 1/2% varētu ziedot valsts. Ja strādnieku alga gadā iztaisa pat tikai 800 latus, jau sanāk 800:100 reiz 3 3/4 = 30 lati gadā. Un ja

veco darba nespējīgo strādnieku procentu rēķina uz 10% no visu darbā esošo strādnieku skaita,

tad šiem apgādājamiem iznāktu gadā 300 (mēnesī 25) latu liela pensija. Valstij tad iznāktu ziedot,

ja visu pastāvīgā darbā esošo strādnieku skaitu rēķina uz 200.000, apgādājamo veco strādnieku

uz 2.000, kā piemaksa 2 milj. gadā. Kāda piemaksa nebūtu nemaz tik smaga nasta! Ja valsts gribētu izvest cauri v i s u pilsoņu obligatorisku apdrošināšanu un maksāt klāt 1/3, tad

izietu piemaksās 12 milj. lati, kāda suma gan grūtāk sadabojama. Karavīru-atbrīvotāju apgādāšana.

1927. g. septembrī pabeigtā statistika par karavīriem, atbrīvotājiem devuse to pārsteidzošo rezultatu, ka no visiem, kas ņēmuši cīņās dalību, pavisam tikai 20.137 dabūjuši zemi, 37.068 palikuši

bez zemes! Tas tiešām apkaunojošs iznākums, kas dod pārāk bēdīgu ainu par to, kādi "Putras

Dauķi" un draugu apgādātāji rīkojušies kā "власть на местах" (vietējā vara) mūsu zemē. Ko

nu? Kā nu līdzēties? Zemkopības ministrija apgalvojuse, ka esot vēl brīvas nesadalītas zemes

63.800 hektaru. Kas tā par zemi vaj tā tikai nav ilggadējo rentnieku zeme, to zemkop. min. nav

pateikuši. Katrā ziņā būs ārkārtīgi grūti pareizāki sakot, pilnīgi neiespējami, visus apgādāt ar

zemi. Ja negrib zemi atņemt līdzšinējiem zemi dabūjušiem kas arī neiespējama lieta, vaj ja negrib

dalīt vecsaimniecības, kas tikpat maz izvedams. Faktiski atliktu ko dalīt, kā jau aizrādīts, 26

varbūt 200.000 hektaru labākās meža zemes un 300.000 hektaru purvu. Bet lēta tāda mežu un

purvu dalīšana nebūs! Ja mežu zeme jāmeliorē jāizar vaj vismaz jāizstrādā ar stipru (300 zirgu

spēku) tvaika "gruberi", ja šādu zemi grib pārvērst noderīgā tīrumā. Var jau zināms šo pārvēršanu

atstāt pašiem zemes gribētājiem! Bet vismazākais tie jāapgādā ar dzīvu un nedzīvu inventaru,

kauиu pa govij un zirgam, arklam, ratiem u. t. t. uz kura jārēķina kāds 1.000 latu. Tikpat daudz

uz sēklu, pārtiku pirmajam gadam un kādu mazumu mākslīgu mēslu. Bet ēkas ar vajadzīgas. Pat

ja jaunais iebūviets pats ceļ ēkas, izies koka materiala par kādiem 1.500 latiem (tirgus vērtības),

par citiem materialiem un nepieciešamo amatnieku algošanu arī 1.000 latu. Tā tad bez zemes

piešķiršanas valstij jāziedo vēl kādi 5.000 lati no ierīkojamās jaunsaimniecības. Vēl lielāki

izdevumi sanāk, ja piešķir purvu zemi. Jo purvu zeme jau pavisam nepieciešami jāmeliorē, t. i.

jāgrāvo, vaj jādrenē, jāapar, jākaļķo, jānokaisa mākslīgiem mēsliem. Šādi darbi nemaksās zem

400 500 lati no hektara, pat ja grāvjus rok ne cilvēki-grāvram, bet tos izrok ar lielām tvaika mašīnām

vaj motoriem, apar ar motora arkliem. Ja nu tādu purva jaunsaimniecību rēķina uz 15 hektariem,

tad vajadzīgi vismaz 15 reiz 400 = 6.000 lati melioracijai. Kopā 11.000 latu. Tāda suma gan tagadējai Latvijas valstij nav pa spēkam. Pavisam citādi, nesalīdzinot lētāki iznāk tāpēc valstij, ja apietie karavīri-atbrīvotāji (vaj vismaz to lielākā daļa) ar mieru saņemt naudas atlīdzību.

Es no savas puses proponeju kā naudas atlīdzību 3.000 latus no personas (Latvijas Brīvības

Cīnītājā 18./19. dec. 1926. g. 5. lapp.). Bet apieto karavīru atbrīvotāju vairākums būtu mierā pat

jau ar 2.000 latiem. Kādu sumu tie tura par apmēram līdzvērtīgu jaunsaimniecības piešķiršanai.

Interesanti nu tas, ka daudzi partiju vīri, kā Mīlbergs, kas runājis un rakstījis jaunsaimnieku un

sīkgruntnieku partijas valdes vārdā, šādu sumu atrada par "milzīgu". Tagad tas sola! Tikai plana,

kur ņemt naudu, tam nav! Tādējādi tā solījums ir vienkārša karavīru muļķošana krāpšana… No

finanMu zinātnes viedokļa nu šāda suma gan nekāda "milzīga" nav, tad, ja valsti nespiež izmaksāt

tūlīt visu skaidrā naudā, bet kad tā var iedot karavīriem-atbrīvotājiem ķīlu zīmes, valsts parādu

zīmes, kas dotu 6 8%gadā un būtu izpērkamas pakāpeniski kādos 10 gados. Šādā gadījumā, t. i.

ja atbrīvotājiem piešķirtu katram pa 2.000 latu, kopā 37.000 reiz 2.000 = 74 milj. latu valsts parāda

zīmes, šīs zīmes līdz ar 6% būtu iespējams izpirkt kādos 10 gados, ziedojot katru gadu no valsts kases pa 10 miljoniem. Kādu sumu laikam sadabūtu jau caur viena paša tabakas monopola

ieviešanu, t. i. izlietojot monopola virspeļņu karavīru fondam.

Necik dārgāki neiznāktu dārzu pilsētu dibināšana tiem karāvīriem-atbrīvotājiem, kas

gribētu

sastādīt šādam mērķim k o o p e r a t i v u s. Vismaz 1.000 2.000, vēl labāk 10.000 20.000

ģimenēm. Dārzu pilsētas dibinot pietiktu, ja piešķirtu uz karavīru 1 1/2 hektara meliorēta purva.

Kādus gabalus būtu iespējams piešķirt nevis kaut kādos "lāuu kaktos", bet Rīgas, Jelgavas vai

Liepājas tuvumā ne tālāk kā 10 20 verstes no šīm pilsētām. Pie purvu melioracijas (drenu ielikšanas,

uzaršanas, mēslošanas u. t. t.) varētu strādāt paši tādas zemes gribētāji. 1 1/2 hektaru melioraciju, drenēšanu ar pamatīgu kaļķošanu, nomēslošanu un apsēšanu nemaksātu pārāk par

1.000 latiem! Nāktu klāt mājiņu būve un ceļi. Ja mājiņas ceļ no lēta būvmateriala, kaļķa smilts

ķieģeļiem, kas purvu tuvumā vislētāk ražojami, tad viss būvmaterials nemaksās vairāk par 1.000

latiem no mājiņas. Sanāk kopā 2.000 latu. Taisnība drenēta, nomēslota un apsēta purvu zeme jāapsaimnieko. Kūtis-šķūņi, inventars varētu būt kopējs, t. i. kooperativa īpašumā. Uz to vēl sanāks

lieki 1.000 lati uz katra dalībnieka. Šie 1 1/2 hektaru tad arī varētu dot kooperativa dalībniekiem

visu vajadzīgo uzturu! Apsējot pusi = 3/4 hektara ar labību, šis labības lauks uz ģimenes dotu zemi labi mēslojot, izlietojot arī atejas mēslus, ne mazāk par 135 150 pudiem labības. No

3/4 hektariem citas zemes varētu uzturēt labu slaucamu govi, tādu, kas vismaz dotu 2.000 2.500

litrus piena gadā (Danijā govju caurmēra izslaukums ir 2.720 litru gadā taisnība izbarojot bez

rupjās barības 30 pudus eļļas raušus un labības). Ceļš šoseja ar elektrības vadu izmaksātu uz

500 latiem no 1 1/2 hektara zemes gabala, ja rēķina šos zemes gabalus 600 metrus garus, 25 platus

un ja rēķina uz šosejas vaj bruģētas ceļa joslas 4 5 metrus. 27

Finances.

Kādi ir Latvijas valsts ieņēmumi un kādiem mērķiem tie izlietoti? Vaj ir jel maz iespējama izdevumu

pavairošana lietderīgiem mērķiem, ierēdņu algu, karavīru un invalidu stāvokļa uzlabošana?

Kur ņemt naudu lielceļu šosēšanai, jaunām dzelzsceļu būvēm? Mūsu Saeimas deputati lieli

"taupības principa" cienītāji. Kādu principu tiem paspējis iepotēt Ringolds Kalnings. Bet ar taupību

vien nevar valsti, nevar tās saimniecību uzbūvēt. Ja grib ko ražot, ja grib ražošanu un līdz ar

to tautas labklājību pacelt, tad visupirms jāgādā par kapitala ieguldījumiem ražīgā darbā, ražīgos

uzņēmumos. Un ar to mums neveicas! Mēs negribam, t. i. tie, kam noteikšana valstī, negrib mācīties

moderno tautsaimniecību. Negribam iet skolā pie attīstītām kulturas tautām, sevišķi pie amerikaņiem. Mēs gribam paši, bez visas zināšanas, būt gudrāki par visiem pasaules gudrajiem.

Un iestiegam arvienu dziļāki dažādu izmantotāju valgos! Nevar nu taisni teikt, ka v a l s t s f i -

n a n h u stāvoklis būtu slikts. Valsts ir pat atmaksājuse no 1922. g. sākot kādus 25 30 milj. latus

ārējā parāda, kas bija ietaisīts atbrīvošanas cīņu laikā iedzīvotāju uzturai un kara materialiem.

Palikuši tomēr vēl ko maksāt: Anglijai 1,2 miljoni mārciņu, Amerikai 5 1/4 milj. dolaru. Par kuriem

jāmaksā 3,8 milj. lati gada procentes ar visu deldēšanu. Kas samērā ar 150 milj. lielu valsts ieņēmumu nevar tikt uzskatīts par lielu sumu. Francijai, Anglijai jāziedo valsts parādu procentiem

un deldējumam turpat puse no valsts ienākumiem. Un tomēr šīs valstis ir bagātas! Tāļāk jāievēro,

ka Latvijas valsts kopš 1921/22. g. uzkrājuse iz tekošiem valsts ieņēmumiem prāvus kapitalus.

Visi zemes bankas kapitali, visi tās aizdevumi, kuru uz 1927. g. 31. oktobri skaitījās apaļi 107 miljoni lati, ir valsts nauda. To starpā bija 37 milj. īstermiņa augsto procentu aizdevumi, galvenā

kārtā vecsaimniekiem un lauku rūpniecībai, 20,6 milj. 6% ķīlu zīmes un 50,6 milj. 4% ķīlu

zīmes, galvenā kārtā jaunsaimniekiem. Bet veckā jaunsaimnieki žēlojas, ka % un deldējuma

tiesa sevišķi uz īstermiņa pārāk augsti. Tiem jāputot laukā! Ilgtermiņa kredita % pastarpām par

2% pazemināti. Bet arī īstermiņa krediti vaj visi pārvedami zema procenta ilgtermiņa kreditā. Ar

ko valstij zustu tālāki 2 milj. lati ieņēmuma, bet to tiesu būtu izbēgti zemnieku bankroti, veicināta

zemkopības pacelšana. Hipotekas bankas aizdevumi 8% ķīlu zīmēs, un īstermiņa aizdevumos,

kopā 23 milj. ls arī pa lielākai daļai valsts nauda. Valsts rēķini Latvijas bankā sasniedza 19.

oktobrī 1927. g. 95,6 milj. latus. No kuriem gan kādi 7 8 milj. zaloga un citas valstij nepiederošas

naudas. Latvijas bankas pamata un rezerves kapitali 19 1/2 milj. lati, arī valsts nauda. Valsts nauda ir administrativās nodaļas 9 1/2 milj. latu izsniegumi. Tā tad valsts uzkrājuse: 107

milj. latu (zemes bankas izsniegumi) + 86 + 12 (Hipotekas bankā) + 9 1/2 kopā ap 214 1/2 milj.

latu. Privatu ieguldījumu bankās un citās kreditiestādēs (ieslēdzot "tekošos rēķinus" Latvijas bankā)

turpretim tikai 63,9 milj. ls, 42,6 miljoni pārējās bankās, citās kreditiestādēs 34 miljoni ls, kopā ap 140,5 miljoni. Pie tam šie privatie ieguldījumi sastāv pa labai daļai (varbūt 30 40 milj.

ls) no ārzemju kapitaliem. Latvijas bankas aizdevumu % šausmīgi augsts, 7 8 10 procenti gadā.

Sekas, ka daudzi aizņēmēji nobankrotē un Latv. bankai cerētās lielās peļņas vietā jācieš zaudējumi.

Valsts kapitali Latv. bankā devuši 3 3,8% peļņas. Būtu bijis lietderīgāki dot naudu pret zemākiem procentiem un totiesu tikai drošiem kredita ņēmējiem. Šimbrīžam apstākļi tādi, ka no

visiem Latvijas bankas 125 milj. aizdevumiem, kas visi domāti kā īstermiņa izsniegumi, apmēram

3/4 jāpārved, jāpārvērš par ilga termiņa kreditiem, ja negrib valstij likt ciest lielus zaudējumus

uz nepiedzenamiem parādiem un reizē izputināt lielu daļu kredita ņēmēju, kuri varētu glābties un pamazītēm atdot arī parādus, ja tie parādi tiek pārvērsti ilga termiņa parādos un reizē

pazemināts parādu procents līdz 4%. Brīva kapitala jauniem izsniegumiem gan valstij tiklab kā

nav. Bet ir gan apgrozībā par 35 milj. n e s e g t a s "valsts kases zīmes".

Kādā ceļā cēlušās uzkrātās valsts naudas? Lietas tādas, ka Latvijas valsts kopš 1922. gada

katru

gadu iz tekošiem valsts ienākumiem atlicinājusi 30 40 milj. latus. Pēdējo divu noslēgto

budžeta

gadu pārskati sekoši: Ienākumi miljonos latu 1926/27. 1925/26.

Tirdzniecības un rūpniecības nodoklis…………………….. 4,61 4,15

Nekustamas mantas……………………………………………… 2,98 2,85

Ienākuma……………………………………………………………. 4,54 3,40

Zīmog-……………………………………………………………….. 7,95 7,60

Dzērienu akcizes………………………………………………….. 3,24 3,02

Tabakas…………………………………………………………….. 11,02 10,54

Dažādas……………………………………………………………… 3,36 3,19

Spirta monopols…………………………………………………. 30,40 24,66

Linu……………………………………………………………………. 1,66 4,03

Ievedmuita………………………………………………………… 43,74 42,09

Nenoskaidroti nodokļi…………………………………………….. 3,69

Citi finanHu min. ieņēmumi………………………………….. 19,27 16,60

Valsts zemes…………………………………………………………. 1,28 1,66

Valsts meži…………………………………………………………. 12,67 8,50

Valsts dzelzsceļi…………………………………………………….. 2,83 2,00

Pasts, telegrafs, telefons………………………………………….. 2,17 1,36

Pārējie ieņēmumi……………………………………………………. 9,24 9,44

Kopā 165,13 153,08 Izdevumi.

Valsts augstākās iestādes………………………………………….. 2,45 2,44

Tieslietu ministrija…………………………………………………… 5,51 5,48

Iekšlietu…………………………………………………………………. 8,86 9,36

Izglītības………………………………………………………………. 17,37 15,48

Valsts parādi……………………………………………………………. 3,37 1,65

Valsts aizdevumi…………………………………………………….. 18,70 16,63

Valsts pabalsti………………………………………………………….. 4,45 4,74

Pamatu un rīcības kapitali………………………………………….. 3,45 3,61

Ieguldījumi valsts uzņēmumos…………………………………. 12,13 12,31

Citi finanHu min. izdevumi……………………………………….. 9,29 8,66

Zemkopības ministrija………………………………………………. 6,55 6,13

Satiksmes……………………………………………………………….. 6,04 5,73

Tautas labklājības ministrija

Kara ministrija………………….

Pārējie izdevumi……………….

Izdevumu kopsuma 150,25 141,34

Kā no izdevumu pārskata redzams, tad valsts ziedojuse 1926/27. aizdevumiem, pabalstiem,

valsts uzņēmumiem un to rīcības kapitaliem 38,83 milj. latus, iepriekšējā 1925/26. budžeta gadā

37,3 miljonus latu. Bet protams, ka ar šādiem izdevumiem vēl nav iespējams apmierināt visas

kredita vajadzības kredits pie mums dārgs un ļoti grūti dabūjams. Tas jau saprotams: valsts ārējā

aizņēmuma nedabūja, bet dzelzsceļu atjaunošanai, staciju, tiltu būvei, ritošā inventara, gulšņu

apgādāšanai nākas gadsgadā izdot ap 10 -12 milj. latus, kurus nebija iespējams segt no tekošiem

dzelzsceļu ieņēmumiem par frakts un pasažieru pārvadāšanu. Frakts transits uz Krieviju un no

Krievijas samazinājies līdz ceturtai tiesai, arī iekšzemē frakts vedumi samazinājušies. Tādējādi

tad dzelzsceļu ieņēmumi nesedz ne tekošos izdevumus; no kapitala procentu atmaksāšanas nav i

ko sapņot! Kapitala Latvijas dzelzsceļos ieguldīts ap 360 milj. latu! Un pilnīgi nepieciešama kā

jau aizrādīts vēl tālāka dzelzsceļu izbūve, vismaz 1.500 2.000 kilometri šaursliežu pievedceļi.

Kādi vajadzīgi nākamos gados papildizdevumi? Nu, krediti jauntā vecsaimniekiem jālūko vēl

paplašināt ražošanas līdzekļu, galvenā kārtā mākslīgu mēslu un lauksaimniecības mašīnu iegādāšanai.

Vajadzīgo ierēdņu algas paaugstināšana līdz eksistences minimumam, t. i. vismaz 100 latu

algas mēnesī zemāku ierēdņu kategorijai 10 12 milj. lati. Vajadzīgi līdzekļi vismaz 2 milj. lati 29

vecuma pensijām. Vajadzīgi kara invalidu pensiju dubultošanai ap 3 milj. lati. Vajadzīgi karavīriem

atbrīvotājiem sagādāt vismaz 10 milj. gadā. Vajadzīgi jau aprādītie ieguldījumi ap 63 milj.

lati vismaz vianas Daugavas krāces elektrifikacijai, superfosfata, amoniska, dzelzs, cementa,

tekstil-fabriku uzbūvei. Kur visus šos līdzekļus ņemt?

10,60 8,63 38,44 37,62 . .3,04 2,87

Jaunieguldījumus valsts uzņēmumos zināms var sagādāt tikai ārkārtējā ceļā, vaj nu caur ārēju

aizņēmumu vaj arī caur ārkārtīgu, vecāko (pāri par 120 gadus veco) mežu ieciršanu, ja iepriekš

būtu noskaidrots, visus pāri par 100 gadus vecos mežus izmērot, kokus izdāstojot, ka ir patiesi

lieli tādu koku krājumi, kuri dod tikai niecīgu vērtības pieaugumu (1 1 1/2% gadā). Novembra 1927. g. vidū Saiemā dep.Gailits (bijis zemkopības ministrs) uzstājies pat priekš

10% mežu izciršanas ārkārtēju valsts līdzekļu sagādāšanas nolūkā. Tas nozīmētu visu, pāri par

100 gadus veco mežu ieciršanu. Bet Gailits nezināja pateikt, cik tur īsti tās koksnes iznāktu, cik

liels šo mežu vidējais attālums no dzelzsceļiem un plostojamām upēm, uz kādu, cik lielu ieņēmumu

no šo mežu likvidēšanas tāpēc varētu rēķināt. To noskaidrot meža departaments nav vēlējies

un nevēlas! Un valdība viņu uz to nav piespieduse, nav gādājuse par mežu "inventūru", ko būtu

darījis katrs inteliģents privātīpašnieks. Aprobežotā mērā jau nu valsts varētu sagādāt līdzekļus i

pārņemot atpakaļ par 15 20 milj. latu ārzemju bankās ieguldītas valutas un izlaižot par tikpat

daudz valsts kases zīmes, t. i. ja šādu līdzekļu sadabūšana notiek ieguldījumos, kur pelna atmaksā

absolūti droši un kuri nepieciešami visas zemes ražīguma pacelšanas labā. Atzīmēšu tik, ka ievērojamākais krievu finansists prof. Miguļins Japanas kara sākumā arī nosodīja toreizējā

krievu finanMu resora rīcību, likvidēt visus valsts pasākumus. Nepraša savā arodā esot tas finanMu

ministrs, kā teica Miguļins, kas nemākot tos līdzekļus, kas izdoti ražīgiem mērķiem pa lielum lielai

daļai atdabūt atpakaļ valsts kasē ar valsts baudvielu monopola palīdzību.

Baudvielu monopoli arī Latvijā pavisam nepieciešami jau pieminēto tekošo izdevumu

pavairošanas

ieguvumam, t. i. ierēdņu algas un invalidu pensiju uzlabošanai, vecuma pensijām, karavīru

atbrīvotāju atlīdzībai u. t. t. Bet vaj tad mums nav baudvielu monopoli? Jā gan, pastāv degvīna

monopols. Tikai nu Latvijā šis monopols ir pseudomonopols: cara laikā pastāvošās valsts degvīna pārdotavas likvidētas, sagrautas, nopostītas, izdāvinātas! Bez tam aizmirsts liķieru monopols,

kas varētu dot dažus miljonus latu papildienākuma. Valsts degvīna bodītes būtu nepieciešami

jāatjauno! Tajās par pārdevējiem varētu būt kara invalidi, tādi, kas nevar smagu darbu strādāt,

piem. kuriem trūkst vienas kājas, vienas rokas, vienas acs, bet kas šādās bodītēs varētu būt

ļoti noderīgi, būtu apmierināti un laimīgi, ka valsts dod tiem iespēju, godīgā ceļā maizi nopelnīt.

Un valsts ietaupītu uz šo ierēdņu-invalidu pensijām! Šādu rīcību es savā laikā, Latvijā pārnācis,

liku priekšā min. prez. Ulmanim, kurš sākumā šim priekšlikumam it kā piekrita, bet vēlāk piekāpās

pret spekulantu viedokli, nodeva degvīna pārdošanu spirtrūpnieku apvienībai! Tālāk no svara tabakas monopols, kāds pastāv vaj visās Eiropas valstīs (izņemot Vāciju un Angliju).

Tabakas monopols varētu dot, sīkpārdošanas cenas nepaaugstinot, vismaz 6 7 milj. latu lielu tīrieņēmumu. Tagadējā akcizes sistema visai neizdevīga. Ir pārāk grūti kontrolēt vaj papirosu

kastītēm aplipinātās bandroles arvienu atbilst pareizai papirosu šķirnei. Ļaunas mēles stāsta,

ka valsts uz bandrolem zaudējot ap 5 miljoni latus gadā. Tas nu varbūt par daudz rēķināts. Bet

zaudējumi katrā ziņā būs! Tabakas pārdošana, ievedot monopolu, arī varētu notikt valsts bodītēs.

Vislabāk apvienojot tabakas un degvīna-liķiera pārdošanu un dubultojot pārdevēju ierēdņu skaitu,

lai būtu iespējams no 7 rītā līdz 9 vakarā turēt bodītes atvērtas! Pievienojot arī pastmarku un

zīmogmarku pārdošanu!

Varētu tālāk tikt ieviests kafijas, tējas, šokolādes, konfekšu monopols. Kas savukārt, sīkpārdošanas

cenu nepaaugstinot, varētu dot valstij 6 7 milj. latu vairāk ieņēmuma. Šīs preces varētu dot ir pastāvošiem sīkpārdevējiem atstājot tiem 10% peļņas. Protams, ka šīm precēm jābūt labi

iepakātām, iesaiņotām, lai tās nevarētu viltot un lai tās nesabojātos ar uzdrukātām cenām.

No svara būtu alus monopols. Alus šimbrīžam Latvijā neciešami dārgs! Alus dārdzības dēļ to

maz patērē un tāpēc, ka to maz patērē, aldari kliedz, ka tie nevarot pastāvēt. A l u s c e n a j ā -

p a z e m i n a u z p u s i, pārņemot, izpērkot alus brūžus valstij. Alus ir nekaitīgākais alkoholiskais

dzēriens tāpēc, ka tas satur tikai 4% alkohola pret 40% degvīna. Alus pārdošanu tāpēc varētu

atļaut i sestdienās un svētdienās! Alus pusstopa pudeli, 0,6 litru, l a b a a l u s, kas pagata30

vots tikai no labākā miežu iesala un labākiem apiņiem, varētu it labi dot par 18 santimiem (9

rubļiem). Pašizmaksa uz pudeles nebūs augstāka par 6 santimiem, ja uz 100 litru mucas rēķina 1

1/2 pudus miežu un 1/3 kilo apiņu. Labus aldaru miežus varētu it ērti izaudzēt pašu zemē, apgādājot

labāko sēklu iz ārzemēm. Maksāt varētu 200 rubļu par pudu miežu. Mūsu klimats vismaz tikpat noderīgs labu aldaru miežu izaudzēšanai kā Danijas, no kurienes šimbrīžam mūsu aldari

labprāt pērk miežus (nicinot mūsu pašu zemkopju preci) un vēl par paaugstinātu cenu! Arī apiņus

varētu mēģināt izaudzēt paši siltākos un auglīgākos Latvijas apvidos Bauskas-Dobeles līdzenumā.

Pie Nbrnbergas Vācijā un Sācas Hekijā, kur aug izslavētākie apiņi, vasaras siltums gandrīz vienāds ar Jelgavas vasaras siltumu! Alus atkalpārdevējiem varētu dot 20% peļņas tiesu.

Tādējādi valstij atliktu uz pudeles 9 santimi jeb 50% tīrpeļņas. Alus patēriņš varētu it labi būt, kā

pirms kara, ap 50 60 pudeles uz iedzīvotāja gadā. Tādējādi uz 100 milj. pudelēm iznāktu ap 10

milj. latu valsts peļņas. Un būtu lēts un labs alus, kas izskaustu zemnieku pašbrūvēto

slikto un

pat kaitīgo alu!

Nepieciešams balto miltu monopols. Kviešus pie mums ieved ap 50.000 tonnas gadā. Jau aizrādīts,

ka uz kviešu miltiem lieldzirnavnieki, pateicoties nesamērīgi augstai miltu muitai, nopelna 5

1/4 milj. latu. Ja valsts ievestu kviešu miltu monopolu, tad varētu it labi no pašu zemkopjiem

pirkt par cietām cenām, vismaz 250 rbl. pudā kviešus, un tos sajaucot uz pusēm ar Dienvid-Krievijas,

vislabāk ar Samaras vai Manitobas kviešiem, tādējādi iznāktu labi, 15% olbaltuma saturoši

kviešu milti un laba maize.

Cukura monopols būtu ievedams nevis tādēļ lai valsts uz cukura gūtu virspeļņu, bet lai tā mūsu

zemkopjiem arī turpmāk garantētu labas cukura biešu cenas (40 rbļ. pudā) un reizē iedzīvotājiem

lētu cukuru cukurs varētu tikt pārdots ne dārgāk par 15 r. mārciņa. Paplašinot cukura biešu laukus

līdz 9.000 hektariem un nodibinot vēl 4 5 cukura fabrikas, mēs aiztaupītu valutas par 15 milj. latu par ievedamo cukuru.

Ievedot monopolu uz baltiem miltiem, tabaku un cukuru, valsts reizē atsvabinātos no zaudējumiem,

kādi tai jācieš caur oktobrī 1927. g. ar Krieviju noslēgto tirdzniecības līgumu. Valsts varētu

šos produktus pirkt Krievijā (sevišķi labus Samaras kviešus), bet tai nebūtu vajadzības uz šiem

produktiem pārmaksāt! Šiem monopoliem būtu vēl pievienojams naftas, petrolejas un benzina

monopols atkal nevis tai nolūkā, lai valsts uz tā ko pelnītu, bet lai tā izvairītos no zaudējumiem

un reizē palētinātu petrolejas un benzina cenu patērētāju, sevišķi lauksaimniecības ražīguma pacelšanas

interesēs, gādājot zemkopjiem lētu motora degvielu! Un Krievija kā komunistiska valsts, kurā pastāv ārējās tirdzniecības monopols, nevarētu protestēt pret kādas ārējās tirdzniecības

d a ļ a s monopola ievešanu Latvijā.

Kopienākums (koppeļņa) no ievedamiem monopoliem tādējādi būtu ap 30 milj. latu, kas pietiktu

pavairoto izdevumu segšanai.

Izbijusē kreisā valdība izstrādājuse likumu, uz kura pamata tie, kas caur 18. marta 1920. g. likumu

iedzīvojušies mantā, tiek aplikti ar nodokli. Ar šo likumu proti visi parādnieki pelnīja, visi

parāda devēji zaudēja, jo likums atļāva Krievijas rubli, kas bija zelta rublis, atmaksāt ar 2/3 Latvijas,

t. i. ar 1/2 zelta kapeikas. Pelnīja, iedzīvojās tā tad namu īpašnieki, pelnīja arī zemnieku māju īpašnieki. Tīrieņēmums nodomāts karavīru atbrīvotāju atlīdzībai. Bet cik dotu šī aplikšana?

Runa bija par 20 milj. latu. Pilsētu namu īpašnieki šai aplikšanai sīvi pretojās, atsaucās uz to, ka

tā peļņa, kuru tie varēja iegūt caur parādu anulēšanu, rubļa atmaksu ar grasi, tiek "kompensēta"

caur īres likumu, caur kuru tiek īres noturētas zemu. Ja nu tiem jāmaksā papildnodoklis, tad tiem

šis nodoklis būšot "jāpārveļ" uz īrniekiem. Sevišķi tāpēc, ka daudzi nami pastarpām mainījuši

īpašnieku, daudzi apgrūtināti ar parādiem. Īres maksas sacelšana protams izsauks protestus pašā

strādniecībā. Un lauku māju īpašnieki varētu atsaukties uz to, ka tie karā ārkārtīgi cietuši, lielākai

daļai izpostītas ēkas, visiem izpostīts inventars. Likuma projekts pagaidām nodots arķivā. Izdevumi

neapgādātiem karavīriem iztaisītu vismaz (2.000 latu uz katra rēķinot) 74 miljonus. Varētu

zināms notikt zināma līdzšinējo jaunsaimnieku aplikšana. Bet arī tā izsauks sarūgtinājumu jaunsaimniekos,

kuru labklājība vēl nav diezin cik augstu pacēlusēs. Katrā ziņā tik un tā ar atzīmēto aplikšanu vien nepietiktu, lai sagādātu karavīriem atbrīvotājiem kaut cik pienācīgu atlīdzinājumu.

Ienākuma un mantas nodokļa paaugstināšana mūsu apstākļos arī nekā nedotu. Ienākuma no31

doklis uz lieliem ienākumiem, kas iztaisa 25%, tā jau tik augsts, ka tas daudzus noved pie "dubultas"

grāmatu vešanas, faktisko ienākumu apslēpšanas.

Lielus ienākumus mūsu apstākļos bez lielas iedzīvotāju masas sarūgtinājuma var dot tikai daudzvielu monopoli.

Gala vārds.

Ir grūti ar mūsu politiskām partijām nesanīsties. Tā neapzinība, tā rupjā demagoģija, tie sofismi

(viltus prātojumi), kādi sākuši valdīt mūsu politisko partiju presē, pārsniedz katru civilizetās valstīs

piedzīvotu samēru. Labās puses prese mani visnotaļ denuncē par tādu "socialistu", kas gribot

visu izpostīt un sagraut lētu ražošanas vielu (mākslīgu mēslu, mašīnu) apgādāšanu. Valsts uzņēmumi

tauu, kā "visiem esot zināms" (patiesību sakot: kā privatie spekulanti tautas muļķotāji apgalvo),

dodot tikai zaudējumus. Pašā pēdējā laikā Latvijā kļuvis zināms jauns pierādījums, ka nevis

valsts, bet privatie uzņēmēji, tādi, kādi valda tagadējā Latvijā, dzen valsti un tautu postā un

bankrotā… Valsts dzelzsceļu valde 1925. g. noslēguse ar ārzemju firmu Calders līgumu uz 12 gadiem

dēļ dzelzsceļu gulšņu (slīperu) piesūcināšanu ar pret-pūšanas vielām. Revizija noskaidrojuse,

ka sūcināšanu racionali izdarot, to varētu veikt par puscenu. Bet kontrakts noslēgts, un Latvijas

valstij no tā visus 12 gadus no vietas jācieš pa 1/2 miljonam latu skādes… Un diezin cik vēl

nebūs tādu valstij neizdevīgu, valsts finances postošu līgumu ar privatām firmām. To visu noskaidrot

varētu tikai lietpratēju revizijas komisijas, kurām būtu uzticēts visu valsts saimniecību revidēt… Un kā skatās citās agrarās valstīs uz valsts iejaukšanos saimniecības darīšanās? Pavisam

citādi nekā Latvijā! Piemērs: Bulgarija agrara valsts. Bet tur valdība kopš dažiem gadiem nākuse pie tādas gudrības, ka tai pašai jāiepērk lielumā lauksaimniecības darba rīki un mašīnas.

Un jādod zemkopjiem par puscenu! Nositot agrāko spekulantu cenu gandrīz uz pusi! Un kā

skatās mūsu kreisākās partijas socialdemokratu organs uz manu darbību? Tam es izliekos vaj vēl

lielāks bubulis kā labās puses prese organiem. Es esot reakcionars, "melnsimtnieks", strādnieku

ienaidnieks un diezin kas vēl. Kāpēc? Nu, es atteicos taisīt līdzi kreisā kabineta aplamos soļus attiecībā

uz dažādiem likumiem un līgumiem. Esmu uzstājies pret jauno pavalstniecības likumu tāpēc,

ka tas bija jāuzskata kā Latvijai kaitīgs, ne tik vien no nacionala, bet arī no sociala viedokļa.

Nabaga valsts pareizāki sakot, valsts, kas caur valdošo partiju nespējību tiek noturēta nabadzības

stāvoklī, nevar uzņemt liekus cilvēkus, kuriem nav garantēts ražīgs darbs rūpniecībā vaj

zemkopībā. Tirdzniecības interesentu mums tā jau par daudz! Šis likums neizdevīgs i no socialisma

viedokļa, jo tas var dot vienu lieku tautas vietnieku pilsoniskām minoritatu grupām. Ka kreisais

kabinets bija spiests šo likumu cauri dabūt, tas saprotams: to prasīja šo kabinetu atbalstošie

minoritatu deputati. Bet socialdemokratu organs būtu labi darījis, ja tas būtu klusu cietis uz lietišķiem

iebildumiem pret šo likumu. To tas nedarīja: tam izlikās gudri ķerties pie visrupjākās demagoģijas.

Vēl bēdīgāka demagoģija parādījās līguma noslēgšanā ar Padomju Krieviju. Uz šā līguma nepastāvēja pat kreiso kabinetu atbalstošo minoritatu vairākums. Kāds jods dīdīja socialdemokratus

izdabūt par katru cenu šo līgumu? Varbūt kreisais kabinets ar šo līgumu cerēja

novērst strādniecības nemieru par to, ka tās stāvoklis kreisā kabineta laikā nebija labojies:

lūk,

nāks Padomijas pasūtījumi, būs jums, strādniekiem, darbs un maize. Pastarpām pāris mēnešos,

jau noskaidrojies, ka skeptiķiem, šā līguma labumu apšaubītājiem, bijuse taisnība. Pasūtījumi

nāk tik ļoti aprobežotā mērā: padomju kungi it pareizi aizrāda uz to, ka tie (uz ko es pag. pavasarī

griezu vērību) var dabūt vagonus stipri vien lētāk no Amerikas. Itin dabīgi, Latvijai tauu nav

dzelzsāmura, nav pašai pusfabrikatu fabrikas. Bet Latvijas finances gan cietīs caur muitu atlaidumiem

uz Krievijas kviešiem, cukuru, petroleju, u. t. t. par 3 4 miljoniem latu. Pagaidām, tas taisnība, arī krieviem nav ko izvest, jo zemnieki lielinieku valdībai nedod liekas labības… Kāpēc

Padomijai bija tik ļoti vajadzīgs šis līgums? Nu, tas viegli saprotams: pirmkārt aiz politiskiem iemesliem,

lai radītu pretpoziciju pret Angliju, un otrkārt tāpēc, ka tā cerēja, saņemt visus pasūtījumus

uz kredita… Un no kredita došanas plašākā maštabā bija pašam kreisajam kabinetam jāatsakās

pilsoniskās aprindās saceltā uztraukuma dēļ. Bet priekš strādniekiem socialdemokrati paturē32

juši demagoģisku ieroci: lūk, mēs jums gribējām sagādāt darbu un maizi, bet ļaunie Latvijas buržuji

to neļauj! Tāda demagoģija gan neapzinīga bet pie neinformētām par lietas būtību masām

tā velk! Tiešām pamats ir, ka Latvijas banka dod fabrikantiem, kas ražo priekš Krievijas, 4 milj.

ls lielu kreditu! Mans trešais grēks: augstskolas aizstāvēšana pret socialdemokratu sagraušanas

tieksmēm. Tieksmēm atcelt augstskolas satversmi, kas neļauj mācības spēkus bez tiesas sprieduma

atlaist. Ar nolūku izsviest iz augstskolas tos kreisāki noskaņotus mācības spēkus, kas netaisa

līdzi visas socialdemokratu aplamības un iedabūt augstskolā dažus "pašu cilvēkus"… Kas būtu

iznācis, ja Saeima uz ātru roku, pēc socialdemokratu prasībām, būtu atcēluse Universitates autonomiju?

Tas, ka šī atcelšana būtu nākuse nevis socialdemokratiem par labu, bet labā spārna koalicijai…

Bet "Socialdemokrats" savu muļķību ne par ko negrib atzīt tā acīs es joprojām esmu "reakcionars", "melnsimtnieks" u. t. t. Bet kā tad stāv ar pašu tagadējo socialdemokratu vadoņu

nospiedošā vairākuma socialismu? Nu, protams, kā tad tie nebūs socialisti, tie tauu paši to apgalvo.

Un strādnieku masas tiem tic! Bet vienīgo autoru, kas devis "Nākotnes valstī" zinātniskus pētījumus

par to, kad un zem kādiem apstākļiem tāds socialisms būtu iespējams, kas nodibinātu vispārēju labklājību, tie gribētu vaj zobiem un nagiem saplēst! Paši skandina "gala mērķa" iztirzāšanas

nepieciešamību (Menders "Socialdemokratā" 1928. g. Nr. 62) un lamājas uz negalu par vienīgo autoru, kas šo jautājumu no zinātniskā viedokļa iztirzājis! Šis no viņu pašu lielākās autoritates,

Kautska, atzītais autors, šo rindiņu rakstītājs, mūsmājas "socialistu" acīs "reakcionars", "melnsimtnieks" u. t. t. Prātiņ nāc mājās! Atjēdzaties jel Menderu kungi un citi! Ar savu nekautrīgo

demagoģiju jūs gan varat kādu laiku muļķot strādnieku masas, jo jums pieder partijas mašīna

un strādnieki jums pagaidām tic. Bet vaj uz visiem laikiem? Atceraties, vācu socialdemokratijas

sabrukumu! Tās piekritēju balsotāju procents samazinājies no 1919. g. līdz 1924. g. no 46

uz 25! Mūsmāju socialistu vadoņu nospiedošais vairākums (tāpat kā vācu) paši netic pat ne

valsts socialismam, apkaro piem. visvienkāršāko padarījumu, piem. spirta izdalīšanas organizēšanu

no pašas valsts puses. Kāds darbs tika ar lieliem panākumiem priekš valsts veikts cariskā Krievijā… Socialpolitikas ziņā mūsmāju socialisti neiedrošinājās prasīt ne vecuma apdrošināšanu…

Kādu Vācijā izveda konservativais firsts Bismarks. Kas darīts ierēdņu algas uzlabošanas ziņā?

Pasniegti 60 lati vienreizēja dāvana ubagu dāvana. Vispārējas algas uzlabošanas vietā līdz

eksistences minimumam 100 latiem mēnesī zemākām kategorijām. Kādu prasību l i e t p r a t ē j s finanuu vadītājs Latvijā ļoti labi var izpildīt tā izpildīta, pat pārsniegta tagadējā reakcionarā

Vācijā. Kas paliek pāri no tagadējo mūsmāju socialistu tieksmēm? Tukšums, varas kāre, lietpratēju nolamāšana. Ka šimbrīžam un pat uz veseliem cilvēku dzimumiem Latvijā nav iespējams

demokratisks socialisms, par to lieki runāt. Par to gādājuši paši mūsmāju socialisti ar lielsaimniecību sadalīšanu. Bet kas ir iespējams, kas ir vēlams tiklab mūsu jauno un veco zemkopju,

kā strādnieku interesē, tas ir valsts saimniecība visās tajās rūpniecības nozarēs, kas dod ražošanas līdzekļus zemkopjiem, kā tas šai brošurā aprādīts. Ar ko reizē būs likvidēts bezdarbs -

strādniecības lielākais slogs. Un dota iespēja gādāt par strādnieku vecuma nodrošināšanu. I par

dārzu pilsētu, labāku strādnieku dzīvokļu dibināšanu… Gatavojot ceļu labākai nākotnei. Kāda varētu

ļoti drīz atnākt, ja mūsu strādniecības vadoņi rupjas demagoģijas vietā paši ko gribētu nopietni

mācīties, nopietni iepazīties ar technikas un tautsaimniecības iespējamībām un mācītos cienīt nesavtīgus cilvēkus, īstus lietpratējus un zinātniekus, nevis tos prasti nolamāt… Un kāda

tad ir to pašu pārākā gudrība? Visa to tagadējā gudrība pastāv dažās iekaltās

marksistiskās, īstenībā

pat tikai pseudomarksistiskās frazēs.

Pēcvārds. Saeimas vēlēšanas.

Vaj nākamās Saeimas vēlēšanu kārtība tiks grozīta antidemokratiskā virzienā? Vaj tiks atceltas

reakcijas un partiju centralkomiteju interesē, grozamās listes? Cerēsim, ka tas neizdosies, cerēsim,

ka uzvarēs veselais cilvēka prāts. Cik dīvaini un zīmīgi priekš tagadējās Latvijas, ka visu demokratisko un lietderīgo vēlēšanu likumu reformu proponējis konservativo vācu priekšstāvis

Šīmanis; Šīmanis proponē v i s a s L a t v i j a s a p v i e n o š a n u v i e n ā p a š ā v ē l ē š a

n u i e c i r k n ī! Aizliedzot astu apvienošanu! Šāds priekšlikums ir reizē i demokratisks, i mazo

partiju, i minoritatu interesē. Tas izbeigtu arī daudzkārt necienīgo andelēšanos ap astēm. Tāpēc

tam gan mazākās cerības uz pieņemšanu pie mums jau tagad viss iet augārnā, antidemokratiskā

virzienā. Kā zināms, tad notiek sīva aģitacija priekš iecirkņu vēlēšanas kārtības ievešanas. Ar to

būšot panākts, ka tautas vietnieki būšot pazīstami un atbildīgi saviem vēlētājiem un tos pie reizes

varēšot i atsaukt… Aizmirsts tikai tiek, ka pie šādas iekārtas taisni notiks mazāko mazāko partiju

likvidacija un reizē tāda andelēšanās un balsu pirkšana pie vēlēšanām, tādi Putras Dauķu laiki,

pret kuriem pilnīgi nobālēs visas tagadējās nebūšanas. Pie pēdējām Saeimas vēlēšanām nāca

8.320 balsis uz katru ievēlētu kandidatu. Ja nu turpmāk sadala vēlēšanas iecirkņus tā, ka katrā

vēlams tikt pa vienam deputatam, tad šim vienam savā iecirknī jāsalasa tikai 4161 balss. Var zem

apstākļiem iznākt, ka partija, kurai piekrīt tik mazliet vairāk par ceturto daļu no visas tautas, dabon

absoluto deputatu vairākumu un var ar valsti rīkoties pēc savas patikas. Tādu antidemokratisku

varbūtību izslēdz tikai pastāvošās proporcijas (balsotāju samēra) vēlēšanas. Un balsu pirkšana,

"balsotāju lopiņu" cenas paaugstināšana tad tiktu piekopta visaugstākā mērā. Jau šimbrīžam

žēlojas, ka Latgalē tiek pirktas balsis par pudeli šnaba, ka viena tautas vietnieka ievēlēšana

maksā ap miljonu rubļu… Vēlēšanu aģitacija, aģitatoru algošana arī citur Latvijā tagad labās puses

partijām nemaksā mazāk. Un iztērētā nauda aģitacijai tauu atkal jālūko iesist ar piedalīšanos

pie no valsts atbalstītiem privatiem veikaliem valstij par postu. Lūk kāpēc pie mums daudzas

partijas tik ļoti cildina privato uzņēmību… Kāpēc tās nodibinājušas tikdaudz privatas bankas. Ar

banku aizdevumiem pie mūsu šausmīgiem banku procentiem var dabūt atkarībā, piespiest vēlētājus

balsot tā, kā baņķieri vēlas.

Varētu jautāt, kā var uzdrošināties jauna politiska grupa uzstāties pret vecajām partijām? Vaj

mums tā jau nav par daudz politisku partiju? Jā gan. Bet godīgu, nesavtīgu cilvēku, nesavtīgu

lietpratēju, tādu, kas tiešām grib un var strādāt vispārības labā, nav vis daudz. Ir taisnība, ka tādai

jaunai grupiņai ārkārtīgi grūta cīņa. Latvietis ļoti konservativas dabas cilvēks. Ja tas izšķīries par

zināmu partiju, ja tas tai pievienojies, tad to allaž ne ar desmit zirgiem no tās neatrausi. Tā "mana

partija", tie "mani ļaudis". Tiem varētu būt grēki un grēciņi cik patīk, tie "pašu ļaudis". Zemnieksavienībnieks

gan sirdas par saviem partijas varas vīriem, bet tiklīdz kā nāk vēlēšanas, tas vēlē "tos pašus vecos", izdod godalgu par sliktu valdīšanu. To pašu dara tipisks jaunsaimnieks tā

partijas vīri varētu būt tā sagrēkojuši, ka plēsuši tam ādu pār acīm ar šausmīgiem banku procentiem

jaunsaimnieks apmierinās ar paskaidrojumu "citādi jau lūk nemaz nevarēja". Un par strādniekiem

jau nav ko runāt. Tie pazīst tikai "trešo listi". Zem tādiem apstākļiem vēl augsti jāatzīst, ka pavisam saradās 6.300, kas pag. Saeimas vēlēšanās balsoja par Darba Savienības listi un tālāk

15.000, kas deva talonus prof. K. Balodim. Tie sastādījās bez šaubām iz inteliģentiem vēlētājiem,

tādiem, kas paši mīlēja lasīt rakstus par Latvijas saimniecību, tos pārdomāt un pārbaudīt… Būtu

Latvija bijuse apvienota vienā vēlēšanu iecirknī, tad šī liste būtu dabūjuse kaunu vienu vietnieku,

kas, kā pat vācu konservatīvais deputats Šīmanis izsakās, būtot bijis taisnīgi. Kur faktiski iekļuva

Saeimā daudzi kungi tikai ar 4.000 balsīm tāpēc, ka tie šās balsis bija dabūjuši vienā vien iecirknī.

Uz visas valsts balsotāju apvienojumu pie mums atstāti tik 3 deputatu sēdekļi. Kāpēc iznāca,

ka vajadzēja dabūt 10.000 balsu, lai valsts apvienības maštabā ietiktu Saeimā. VakarEiropas

kulturas valstī Danijā atstāti 20 procenti sēdekļu valstiskām apvienībām. Un redzi jau viens pats

Saeimas vietnieks, kas būtu bijis atrauts labajām grupām, būtu varējis daudz ko darīt. Ja nu vēl

tie 15.000 talonu devēji prof. Balodim būtu devuši ne talonus, bet balsis (= listes), tad Darba Savienība

būtu dabūjuse trīs vietniekus 1925. g. vēlētā Saeimā. U n v i s s L a t v i j a s l i k t e n i s b ū t u b i j i s c i t ā d s! Darba Savienības programa tad būtu izvesta pilnā maštabā! Socialdemokrati em

tad nebūtu bijis iespējams attaisnoties ar viņu koalicijas biedru pretestību pret

valsts monopoliem, kādus šo rindiņu radītājs proponeja savā 1925. g. izdotā brošurā "Kur

meklējams

Latvijas saimnieciskais glābiņš". Jo spekulantu atbalsta, uz kuriem pa daļai balstījās kreisā

koalicija, tad nebūtu vajadzīgs spekulantu, kuru dēļ kreisais kabinets nevarēja ķerties ne pie nopietnas

socialpolitikas, ne pie ierēdņu un kara invalidu stāvokļa uzlabošanas. Pie zemkopju likteņa

uzlabošanas tas lāga pat negribēja ķerties. Ar trīs lieku deputatu balsīm būtu varēts gādāt par

bezdarba likvidaciju nebūtu bijis vajadzības pēc kļūmīga salīguma ar Krieviju, jo strādniekiem būtu tiku tikām darbs un maize pie zemkopju ražošanas līdzekļu (= lauksaimniecības mašīnu un

mākslīgu meslu) ražošanas. Ar kuru palīdzību būtu jau Latvijā paceltas ražas. Būtu varēts i gādāt

par uz pusi lielākiem īstermiņa kreditiem zemkopjiem, par pienācīgām labības un reizē zemākām

maizes cenām pilsētās… Liekus runāt par faktisku korupcijas likvidaciju, kuru bijušais kreisais

kabinets tik ļoti aprobežotā mērā izvedis. Protams, sekojot Mendera kga gudrībai, socialdemokratu

partija varbūt tomēr būtu mēgģinājuse iet kopā ar spekulantiem. Bet tādai koalicijai tad nebūtu

vairākuma Saeimā.

Tādējādi tiešām neliels procents inteliģento vēlētāju būtu varējuši par labu grozīt Latvijas likteni.

Kā būs turpmāk? Cerēsim, ka inteliģento procents būs pieaudzis. To vēlētāju procents, kas

neticēs akli aģitatoru pasakām un ieuukstējumiem, piem. "kā nu Balodim var ticēt, tas tak briesmīgs

cilvēks", "tas grib sēt akmeņus tīrumā", "mērīt kokus ar zvaigžņu tālskatu", tas "socialists",

vaj atkal "tas tak melnsimtnieks", tas falšs teoretiķis. [*] ) bet kas paši lasīs, pārdomās, pārbaudīs,

mēģinās šķirt graudus no pelavām, kas vēlēs nopietnus, nesavtīgus lietpratējus, nevis Lauvas un

citus līdzīgus šarlatanus.

400 p. meža progresivākās zemkopības rajonā, kura man diemžēl kara apstākļu dēļ 1916. g. rudenī bija jāpārdod. No tā laika esmu vairs tikai teoretiski varējis interesēties par zemkopību un mežkopību… Zemkopību tomēr arī tagad

pārzinu ne sliktāki, kā kurš katrs no zemnieksavienības barvežiem, no kuriem lielākā daļa pat nav lietpratēji zemkopībā,

no kuriem neviens pats nav lietpratējs tautsaimniecībā un financēs. Kas uz manām zināšanām financēs attiecas,

tad tās bija Vācijā tik lielā mērā atzītas, ka man tika 1908./09. gadā uzticēta vācu valsts lielās finanuu reformas laikā,

trīs sējumu biezo oficialu piemiņas rakstu rediģēšana, pa daļai sarakstīšana. Esmu arī Berlines universitatē noturējis

1915./17. gados uz ievērojamākā vācu finanuu zinātnieka, Adolfa Vagnera ieteikumu, lielos finanuu zinātņu priekšlasījumus.

Bet Latvijā ja Latvijā aiz bērnišķīga pārpratuma par finansistiem, kas cienīgi vadīt valsts finances, netura

vis lietpratējus-zinātniekus, bet vismīļāk uztic tās spekulantiem, kas pratuši gādāt nevis par valsts, bet par pašu financēšanu.

Savas valdīšanas Latvijas nodibināšanas sākumā gan Ulmanis to zināja, ka pie finanuu organizēšanas vajaga lietpratēja

un tāpēc mani aicināja kā "radošu spēku" (Schaffende Kraft) no Vācijas (U. telegramma man vēl glabājas).

Bet kad es atnācu un nepiekritu tā aplamai rīcībai, vieglprātīgai parādu taisīšanai, kuģa lādiņa amerikaņu manufakturas

pirkšanai par trīskārtīgu cenu, mēģinājumam izandelēt Latvijas linus un mežus uz 15 gadiem angļu švindleru

firmai "Metala Bankai", mēģinājumam iepirkt ar amerikaņu švindleru firmas "International Cooperation" palīdzību

60.000 tonnu sliežu par deviņkārtīgu miera laiku cenu (uz kādu iepirkumu tas patapa nosūtīt šai švindleru firmai

450.000 dolarus rokas naudas), tad U. palaida uz mani vaļā savus prese kūlijus. Un es biju nostumts pie malas U.

rokā bija vara un drukāts vārds, un tauta ticēja tam, kam bija vara… Man atlika cīņa pret to korupcijas zaņķi, kādā nu iestiga Latvija, cerībā ka varbūt reiz tauu tauta atmodīsies un mācīsies izšķirt tos, kas kā lietpratēji cīnās priekš

t a u t a s i n t e r e s ē m, no varas kāriem nelietpratējiem, tautas muļķotājiem, k a s g ā d ā t i k a i p a r s a -

v ā m i n t e r e s ē m. Un pamazītēm liekas, ka tautā radīsies atmoda…

[*] patiesībā šo rindiņu rakstītājs pats bijis 14 gadus (no 1900 - 1914 g.) līdzdalībnieks pie tā svaiņa, tag. prof. P.

Zālītes, nevis spekulacijas nolūkos, bet aiz intereses priekš zemkopības un tautas labklājības pacelšanas jautājumiem

Kurzemē nomātām 2 kroņa muižām (papriekšu Jēkaba m., tad Brambergu m.) 150 hektaru lielā Jēkaba m. jau līdz

1908. g. bija sasniegti tik ievērojami panākumi ražas pacelšanas ziņā, ka krievu valdība atdeva Dr. Zālītem bez torgiem

izmēģinājumu paplašināšanai 300 hektaru lielu Brambergu m. uz 24 gadiem uz nomu. Karš izpostīja Brambergu

uzzēlušo saimniecību, iznīcināja 140 galvu lopu baru. Uz Latviju pārnākot biju cerējis, ka man un manam svainim

tiks dota iespēja turpināt izmēģinājumus Latvijas interesēs, sevišķi tāpēc, ka Dr. Zālītem bija 3 - 4 reizes piespriesta

Balt. zemkopības izstādēs par izstādītām sēklu kolekcijām augstākā godalga, "grand prix" un zelta medaļi.

Nebiju tik rēķinājies ar jauno zemnieku sav. viedokli, to viedokli, ka profesors nedrīkst ņemt dalību praktiskā dzīvē,

ka tas arī nedrīkst pretendēt uz kādu augstāku amatu valstī - ka tādas pretenzijas piestāvot tikai nelietpratējiem… Izmēģinājumu

dēļ biju arī 1911. g. pavasarī ieguvis kopā ar Dr. Zālīti kādu 1.000 pūra vietu lielu muižu Bohemijā ar

Content

Balodis Kārlis Latvijas Saimniecība pie spējīgas un pie nespējīgas valdības

Vai Latvija var pastāvēt?