Ļeņins

Sociālisms un karš. (1915)

Ļeņins.

Sociālisms un karš. (1915)

«DARBA BALSS» e-gramatu izdevnieciba – 233

PRIEKŠVĀRDS

Darbu «Sociālisms un karš»(KSDSP attieksme pret karu) V. I. Ļeņins bija iecerējis sakarā ar gatavošanos pirmajai starptautiskajai sociālistiskajai konferencei. Uzskatīdams par svarīgāko uzdevumu izmantot paredzamo Cimmervaldes pirmo starptautisko sociālistisko konferenci, lai saliedētu starptautiskās sociāldemokrātijas kreisos elementus uz revolucionāru pozīciju pamata, Ļeņins darīja visu, lai līdz konferences sasaukšanai darbs būtu iespiests. Šā darba uzdevums bija iepazīstināt kreisos sociālistus ar boļševiku partijas pozīciju attiecībā pret karu; Ļeņins to nosauca par «komentāriem mūsu partijas rezolūcijām, t. i., to populāru paskaidrojumu».

Darbs «Sociālisms un karš» tika izdots Cimmervaldes konferences priekšvakarā kā neliela brošūra krievu un vācu valodā; to izdalīja konferences dalībniekiem. Brošūras beigās kā pielikums bija iespiesti: KSDSP CK manifests «Karš un Krievijas sociāldemokrātija», 1915. gada februārī Bernē notikušās KSDSP ārzemju sekciju konferences rezolūcijas un rezolūcija nacionālajā jautājumā, kuru pieņēma KSDSP CK apspriedē ar partijas darbiniekiem Poroņinā 1913. gada oktobrī. Pēc Cimmervaldes konferences brošūru izdeva Francijā franču valodā. To iespieda pilnā apjomā norvēģu valodā Norvēģijas kreiso s-d. orgānā. Brošūra «Sociālisms un karš» ārkārtīgi veicināja proletāriskā internacionālisma ideju izplatīšanos, popularizēja ideju par cīņu par revolucionāru izstāšanos no kara.

Pirmā starptautiskā sociālistiskā konference notika 1915. gada 5.— 8. septembrī (j. st.) Cimmervaldē (Šveice).

V. I. Ļeņins nosaucis konferenci par pirmo soli internacionālās pretkara kustības attīstībā. Konferencē piedalījās 37 sociālistu delegāti no 11 Eiropas valstīm: Vācijas, Francijas, Itālijas, Krievijas, Polijas, Rumānijas, Bulgārijas, Zviedrijas, Norvēģijas, Holandes, Šveices. KSDSP CK delegāciju vadīja V. I. Ļeņins.

Konferencē apsprieda jautājumus: 1) atsevišķu valstu pārstāvju ziņojumi, 2) Vācijas un Francijas pārstāvju kopējā deklarācija, 3) «Cimmervaldes kreisās» ierosinājums par principiālas rezolūcijas pieņemšanu, 4) manifesta pieņemšana, 5) Internacionālās sociālistiskās komisijas (I. S. K.) vēlēšanas, 6) rezolūcijas pieņemšana par simpātijām pret kara upuriem un vajātājiem.

Ļeņins aktīvi piedalījās konferences darbā: teica runas, sarakstījās ar delegātiem sēžu laikā, runāja ar viņiem starpbrīžos, centās pārliecināt par nepieciešamību enerģiski cīnīties pret socialšovinismu.

Konferencē notika asa idejiska cīņa starp revolucionārajiem internacionālistiem, kurus vadīja Ļeņins, un kautskiešu vairākumu, kuri veidoja konferences labējo flangu un kurus vadīja vācu sociāldemokrāts G. Lēdebūrs. Konferences vairākums noraidīja rezolūcijas projektu par karu un sociāldemokrātijas uzdevumiem un manifesta projektu, ko bija iesnieguši kreisie. Tomēr konferencē pieņemtajā kompromisa manifestā Ļeņina un citu kreiso neatlaidības rezultātā izdevās iekļaut vairākas revolucionārā marksisma pamattēzes. Kreisie vērtēja manifestu kā soli uz priekšu īstajā cīņā pret oportūmsmu, par sakaru saraušanu ar to un balsoja par šo manifestu, lai gan īpašā paziņojumā atzīmēja, ka manifests ir nenoteikts, nekonsekvents, kā arī to, kāpēc viņi par to balsojuši. Konference pieņēma ari Vācijas un Francijas delegāciju kopējo deklarāciju, rezolūciju par simpātijām pret kara upuriem un cīnītājiem, ko vajā politiskas darbības dēļ, ievēlēja Internacionālo sociālistisko komisiju.

Ļeņins konferencē organizēja kreiso grupu, kurā bija pārstāvji no KSDSP CK ar Ļeņinu priekšgalā, no Polijas Karalistes un Lietuvas Sociāldemokrātijas novada valdes, no Latvijas Sociāldemokrātijas CK, no Zviedrijas, Norvēģijas, Šveices kreisajiem, no grupas «Vācijas internacionālie sociālisti». «Cimmervaldes kreisā» grupa konferencē aktīvi cīnījās pret centristisko vairākumu. Pilnīgi konsekventu pozīciju tajā ieņēma tikai boļševiku partijas pārstāvji.

***

«DARBA BALSS»e-grāmatu izdevniecībadarbabalss.eu№ 233Riga, 2015

***

Ļeņins.

SOCIĀLISMS UN KARŠ

(KSDSP ATTIEKSME PRET KARU)

PRIEKŠVĀRDS PIRMAJAM (ĀRZEMJU) IZDEVUMAM

Karš ilgst jau gadu. Mūsu partija formulējusi savu attieksmi pret karu pašā tā sākumā, CK manifestā, kas rakstīts 1914. g. septembri un iespiests (pēc tam kad tas bija izsūtīts CK locekļiem un mūsu partijas atbildīgajiem pārstāvjiem Krievijā un bija saņemta viņu piekrišana) 1914. g. 1. novembrī mūsu partijas Centrālā Orgāna «Social-demokrat» 33. numurā. Pēc tam 40. numurā (1915. g. 29. martā) tika iespiestas Bernes konferences rezolūcijas, kurās precīzāk izklāstīti mūsu principi un mūsu taktika.

Pašlaik Krievijā acīm redzami aug revolucionārais noskaņojums masās. Citās valstīs visur vērojamas tādas pašas parādības pazīmes, lai gan proletariāta revolucionārās tieksmes apslāpē vairākums oficiālo s-d. partiju, kuras nostājušās savu valdību un savas buržuāzijas pusē. Šāds stāvoklis izraisa sevišķu nepieciešamību izdot brošūru, kura būtu rezumēta s-d. taktika attiecībā pret karu. Pārdrukājot pilnā apjomā iepriekšminētos partijas dokumentus, mēs tiem pievienojam īsus paskaidrojumus, cenšoties ņemt vērā visus galvenos literatūrā un partijas sapulcēs izteiktos argumentus par labu buržuāziskajai taktikai un proletāriskajai taktikai.

PRIEKŠVĀRDS OTRAJAM IZDEVUMAM

Šī brošūra sarakstīta 1915. gada vasarā tieši pirms Cimmervaldes konferences. Tā iznākusi arī vācu un franču valodā un pilnā apjomā pārdrukāta norvēģu valodā Norvēģijas s-d. jaunatnes orgānā. Brošūras vācu izdevumu nelegāli ieveda Vācijā — Berlīnē, Leipcigā, Brēmenē u. c. pilsētās, kur to nelegāli izplatīja Cimmervaldes kreisās piekritēji un Kārļa Lībknehta grupa. Franču izdevumu nelegāli iespieda Parīzē un tur izplatīja franču cimmervaldieši. Krievu izdevums nokļuva Krievijā ļoti ierobežotā skaitā, un Maskavā strādnieki to pārrakstīja ar roku.

Mēs tagad pārdrukājam šo brošūru pilnā apjomā kā dokumentu. Lasītājam visu laiku jāpatur prātā, ka brošūra rakstīta 1915. gada augustā. It īpaši tas jāpatur prātā tajās vietās, kur runa ir par Krieviju: Krievija toreiz vēl bija cara, Romanovu Krievija …

Iespiests 1918. g. izd. brošūrā

I NODAĻA. SOCIĀLISMA PRINCIPI UN 1914.—1915. g. KARŠ.

SOCIĀLISTU ATTIEKSME PRET KARIEM

Sociālisti vienmēr nosodījuši karus starp tautām kā barbarisku un zvērisku lietu. Bet mūsu attieksme pret karu ir principiāli citāda nekā buržuāziskajiem pacifistiem (miera piekritējiem un sludinātājiem) un anarhistiem. No pacifistiem mēs atšķiramies ar to, ka saprotam karu nenovēršamo sakaru ar šķiru cīņu iekšzemē, saprotam, ka karus nav iespējams iznīcināt, neiznīcinot šķiras un neradot sociālismu, kā arī ar to, ka mēs pilnīgi atzīstam par likumīgiem, progresīviem un nepieciešamiem pilsoņu karus, t. i., apspiestās šķiras karus pret apspiedēju šķiru, vergu — pret vergturiem, dzimtzemnieku — pret muižniekiem, algoto strādnieku — pret buržuāziju. Gan no pacifistiem, gan no anarhistiem mēs, marksisti, atšķiramies ar to, ka atzīstam nepieciešamību vēsturiski (no Marksa dialektiskā materiālisma viedokļa) izpētīt katru karu atsevišķi. Vēsturē ne vienreiz vien ir bijuši kari, kuri ar visām šausmām, zvērībām, postu un mokām, kas nenovēršami saistās ar katru karu, bijuši progresīvi, t. i., devuši labumu cilvēces attīstībai, palīdzot sagraut sevišķi kaitīgus un reakcionārus institūtus (piemēram, patvaldību vai dzimtbūšanu), visbarbariskākās despotijas Eiropā (turku un krievu). Tāpēc jāaplūko tieši tagadējā kara vēsturiskās īpatnības.

JAUNO LAIKU KARU VĒSTURISKIE TIPI

Cilvēces vēsturē jaunu laikmetu atklāja Lielā franču revolūcija. No tā laika līdz Parīzes Komūnai, no 1789. līdz 1871. g., viens no karu tipiem bija buržuāziski progresīva, nacionāli atbrīvojoša rakstura kari. Citiem vārdiem, šo karu galvenais saturs un vēsturiskā nozīme bija absolūtisma un feodālisma gāšana, to iedragāšana, svešnacionālo spaidu nokratīšana. Tāpēc tie bija progresīvi kari, un visi godīgie, revolucionārie demokrāti un tāpat ari visi sociālisti tādu karu gadījumos vienmēr simpatizēja tās zemes (t. i., tās buržuāzijas) panākumiem, kura palīdzēja gāzt vai iedragāt pašus bīstamākos feodālisma, absolūtisma un svešu tautu apspiešanas balstus. Piemēram, Francijas revolucionārajos karos franču pusē bija laupīšanas un svešu zemju iekarošanas elements, bet tas nekādi negroza galveno vēsturisko nozīmi, kāda ir šiem kariem, kuri grāva un tricināja visas vecās, dzimtbūtnieciskās Eiropas feodālismu un absolūtismu. Francijas un Prūsijas karā Vācija aplaupīja Franciju, bet tas negroza galveno vēsturisko nozīmi, kāda ir šim karam, kas atbrīvoja vācu tautas desmitus miljonus no feodālās sadrumstalotības un no divu despotu — Krievijas cara un Napoleona III — spaidiem.

ATŠĶIRĪBA STARP UZBRUKUMA UN AIZSARGĀŠANAS KARU

1789.—1871. g. laikmets atstājis dziļas pēdas un revolucionāras atmiņas. Pirms feodālisma, absolūtisma gāšanas un svešnacionālo spaidu nokratīšanas nevarēja būt ne runas par to, ka attīstītos proletāriska cīņa par sociālismu. Runādami par «aizsargāšanās» kara likumīgumu attiecībā uz šāda laikmeta kariem, sociālisti vienmēr ir domājuši tieši šos mērķus, kuru būtība ir revolūcija pret viduslaikiem un dzimtbūšanu. Ar «aizsargāšanās» karu sociālisti vienmēr ir sapratuši šajā nozīmē «taisnīgu» karu (V. Lībknehts kādreiz tā ari izteicās)*. Tikai šādā nozīmē sociālisti ir atzinuši un atzīst tagad «tēvijas aizstāvēšanas» jeb «aizsargāšanās» kara likumīgumu, progresivitāti, taisnīgumu. Piemēram, ja rīt Maroka pieteiktu karu Francijai, Indija — Anglijai, Persija vai Ķīna — Krievijai u. tml., tie būtu «taisnīgi», «aizsargāšanās» kari neatkarīgi no tā, kurš pirmais uzbrucis, un ikviens sociālists simpatizētu apspiesto, atkarīgo, nepilntiesīgo valstu uzvarai pret apspiedējām, verdzinātājām, laupītājām «varenajām» lielvalstīm.

__________

* V. I. Ļeņins te domājis V. Lībknehta uzstāšanos Vācijas sociāldemokrātijas Erfurtes kongresā 1891. gadā. - Red.

Bet iedomājieties, ka vergturis, kam ir 100 vergu, karo ar vergturi, kam ir 200 vergu, par vergu «taisnīgāku» pārdalīšanu. Skaidrs, ka šādā gadījumā lietot «aizsargāšanās» kara jeb «tēvijas aizstāvēšanas» jēdzienu būtu vēstures viltojums un praktiski tā būtu vienkāršās tautas, sīkpilsoņu, neizglītoto ļaužu vienkārša krāpšana, ko izdarītu veiklie vergturi. Tieši tā ar «nacionālās» ideoloģijas un tēvijas aizstāvēšanas jēdziena palīdzību tagadējā, imperiālistiskā buržuāzija arī krāpj tautas pašreizējā karā starp vergturiem par verdzības nostiprināšanu un pastiprināšanu.

TAGADĒJAIS KARŠ IR IMPERIĀLISTISKS KARŠ

Gandrīz visi tagadējo karu atzīst par imperiālistisku, bet lielāko tiesu sagroza šo jēdzienu vai attiecina to uz vienu pusi, vai arī lūko tomēr iegalvot, ka šim karam varētu būt buržuāziski progresīva, nacionālās atbrīvošanās nozīme. Imperiālisms ir kapitālisma attīstības augstākā pakāpe, kas sasniegta tikai XX gadsimtā. Kapitālismam kļuvis par šauru vecajās nacionālajās valstīs, bez kuru izveidošanās tas nevarēja gāzt feodālismu. Kapitālisms tiktāl attīstījis koncentrāciju, ka veselas rūpniecības nozares sagrābuši sindikāti, tresti, kapitālistu miljardieru apvienības un starp šiem «kapitāla valdniekiem» sadalīta gandrīz visa zemeslode vai nu koloniju veidā, vai arī tā, ka svešas valstis tiek sapītas ar tūkstošiem finansiālas ekspluatācijas pavedienu. Brīvo tirdzniecību un konkurenci nomainījusi tieksme uz monopolu, uz zemes sagrābšanu kapitāla ieguldīšanai, izejvielu eksportam utt. No nāciju atbrīvotāja, kāds bija kapitālisms cīņā pret feodālismu, imperiālistiskais kapitālisms kļuvis par nāciju vislielāko apspiedēju. Kapitālisms no progresīva kļuvis reakcionārs, tas attīstījis ražotāj spēkus tiktāl, ka cilvēcei būs vai nu jāpāriet uz sociālismu, vai arī gadiem un pat gadu desmitiem jāpārdzīvo «vareno» lielvalstu bruņotā cīņa par mākslīgu kapitālisma saglabāšanu ar koloniju, monopolu, privilēģiju un visāda veida nacionālās apspiešanas palīdzību.

KARŠ STARP LIELĀKAJIEM VERGTURIEM PAR VERDZĪBAS SAGLABĀŠANU UN NOSTIPRINĀŠANU

Lai izskaidrotu imperiālisma nozīmi, minēsim precīzus datus par to, kā tā saucamās «varenās» (t. i., kas guvušas panākumus varenajā laupīšanā) lielvalstis sadalījušas pasauli:

No tā redzams, kā tautas, kas 1789—1871. g. lielāko tiesu cīnījās citu tautu priekšgalā par brīvību, tagad, pēc 1876. gada, uz augsti attīstītā un «pārbriedušā» kapitālisma pamata pārvērtušās par visas zemeslodes iedzīvotāju un nāciju vairākuma apspiedējām un verdzinātājām. No 1876. līdz 1914. g. sešas «varenās» lielvalstis salaupījušas 25 miljonus kv. kilometru, t. i., 2Ѕ reizes lielāku platību nekā visa Eiropa! Sešas lielvalstis verdzina vairāk par pusmiljardu (523 miljoni) iedzīvotāju kolonijās. Uz katriem 4 «vareno» lielvalstu iedzīvotājiem iznāk pa 5 iedzīvotājiem «to» kolonijās. Un visiem zināms, ka kolonijas ir iekarotas ar uguni un zobenu, ka kolonijās zvēriski izturas pret iedzīvotājiem, ka tos ekspluatē tūkstoš veidos (ar kapitāla eksportu, ar koncesijām u. tml., ar krāpšanu, pārdodot preces, ar pakļaušanu «valdošās» nācijas varas orgāniem un tā tālāk, un tamlīdzīgi). Angļu un franču buržuāzija krāpj tautu, teikdama, ka karojot par tautu un Beļģijas brīvību: īstenībā tā karo, lai saglabātu kolonijas, ko tā salaupījusi bez mēra. Vācijas imperiālisti uzreiz atbrīvotu Beļģiju un citas, ja angļi un franči «kristīgi» dalītos ar viņiem savās kolonijās. Stāvokļa īpatnība ir tā, ka šajā karā koloniju likteņus izšķir karš kontinentā. No buržuāziskā taisnīguma un nacionālās brīvības (jeb nāciju eksistēšanas tiesību) viedokļa Vācijai katrā ziņā būtu taisnība pret Angliju un Franciju, jo koloniju tai «ticis par maz», tās ienaidnieki apspiež nesalīdzināmi vairāk nāciju nekā tā pati, un tās sabiedrotajā, Austrijā, apspiestie slāvi neapšaubāmi bauda lielāku brīvību nekā cariskajā Krievijā, šajā īstajā «tautu cietumā». Bet Vācija pati karo nevis par nāciju atbrīvošanu, bet par to apspiešanu. Sociālistiem neklājas palīdzēt jaunākajam un spēcīgākajam laupītājam (Vācijai) aplaupīt vecākos un pārēdušos laupītājus. Sociālistiem jāizmanto cīņa starp laupītājiem, lai gāztu viņus visus. Tādēļ sociālistiem vispirmā kārtā jāsaka tautai patiesība, proti, ka šis karš trejādā nozīmē ir vergturu karš par verdzības nostiprināšanu. Tas ir karš, pirmkārt, par koloniju verdzības nostiprināšanu, tās «taisnīgāk» sadalot un turpmāk «vienprātīgāk» ekspluatējot; otrkārt, par svešu nāciju apspiešanas nostiprināšanu pašās «varenajās» lielvalstīs, jo gan Austrija, gan Krievija (Krievija daudz vairāk un daudz sliktāk nekā Austrija) turas tikai ar šādas apspiešanas palīdzību, pastiprinot to ar karu; treškārt, par algotās verdzības nostiprināšanu un paildzināšanu, jo proletariāts ir sašķelts un nomākts, bet kapitālisti gūst labumu, iedzīvojoties no kara, uzkurinot nacionālos aizspriedumus un pastiprinot reakciju, kas pacēlusi galvu visās, pat pašās brīvākajās-un republikāniskākajās zemēs.

«KARŠ IR POLITIKAS TURPINĀJUMS AR CITIEM (PROTI: VARMĀCĪGIEM) LĪDZEKĻIEM»

Šis slavenais izteiciens pieder viebām no visnopietnākajiem rakstītājiem par kara jautājumiem, Klauzevicam*. Marksisti pamatoti vienmēr ir atzinuši, ka šī tēze ir teorētiskais pamats uzskatiem par katra konkrētā kara nozīmi. Markss un Engelss dažādus karus vienmēr aplūkoja tieši no šā viedokļa.

__________

* Te domāts K. Klauzevica izteiciens viņa grāmatā «Par karu». - Red.

Attieciniet šo uzskatu uz tagadējo karu. Jūs redzēsit, ka gadu desmitiem, gandrīz pusgadsimtu gan Anglijas, gan Francijas, gan Vācijas, gan Itālijas, gan Austrijas, gan Krievijas valdības un valdošās šķiras ieturējušas koloniju laupīšanas, svešu nāciju apspiešanas, strādnieku kustības nomākšanas politiku. Tieši šāda politika, tikai šāda, turpinās tagadējā karā. Konkrēti tiklab Austrijas, kā arī Krievijas gan miera, gan kara laika politika izpaužas nāciju verdzināšanā, nevis to atbrīvošanā. Turpretim Ķīnā, Persijā, Indijā un citās atkarīgajās zemēs pēdējos gadu desmitos mēs redzam politiku — desmitiem un simtiem miljonu cilvēku modināšanu nacionālajai dzīvei, to atbrīvošanu no reakcionāro «vareno» lielvalstu jūga. Uz tāda vēsturiska pamata karš arī tagad var būt buržuāziski progresīvs, nacionālās atbrīvošanās karš.

Vajag tikai tagadējo karu aplūkot kā «vareno» lielvalstu un šo valstu galveno šķiru politikas turpinājumu karā, lai uzreiz saskatītu, cik brēcoši antivēsturisks, melīgs un liekulīgs ir tas uzskats, ka šajā karā varētu attaisnot «tēvijas aizsardzības» ideju.

BEĻĢIJAS PIEMĒRS

Trejsabiedrības (tagad četrsabiedrības)* sociālšovinistiem (Krievijā Pļehanovam un komp.) visvairāk tīk atsaukties uz Beļģijas piemēru. Bet šis piemērs runā pret viņiem. Vācijas imperiālisti nekaunīgi pārkāpuši Beļģijas neitralitāti, kā to arvien un visur darījušas karojošās valstis, vajadzības gadījumā mīdot kājām visus līgumus un saistības. Pieņemsim, ka visas valstis, kas ieinteresētas starptautisko līgumu ievērošanā, pieteiktu Vācijai karu, prasot Beļģijas atbrīvošanu un atlīdzību tai. Šādā gadījumā sociālistu simpātijas, protams, būtu Vācijas ienaidnieku pusē. Tomēr te jārunā tieši par to, ka «trejsabiedrība (un četrsabiedrība)» karo ne Beļģijas dēļ: tas ir ļoti labi zināms, un vienīgi liekuļi to slēpj. Anglija izlaupa Vācijas kolonijas un Turciju, Krievija — Galīciju un Turciju, Francija cenšas iegūt Elzasu-Lotringu un pat Reinas kreiso krastu; ar Itāliju noslēgts līgums par laupījuma (Albānijas, Mazāzijas) sadalīšanu; ar Bulgāriju un Rumāniju notiek kaulēšanās arī laupījuma sadalīšanas dēļ. Uz tagadējo valdību tagadējā kara pamata Beļģijai nevar palīdzēt citādi, kā palīdzot žņaugt Austriju vai Turciju utt.! Kāda gan te var būt runa par «tēvijas aizstāvēšanu»?? Tas jau tieši ir raksturīgi imperiālistiskam karam, reakcionāri buržuāzisko, vēsturiski sevi pārdzīvojušo valdību savstarpējam karam, kas tiek vests citu nāciju apspiešanas dēļ. Kas attaisno piedalīšanos šajā karā, tas nāciju imperiālistisko apspiešanu padara mūžīgu. Kas sludina valdību tagadējo grūtību izmantošanu cīņai par sociālo revolūciju, tas aizstāv patiešām visu nāciju patieso brīvību, kura īstenojama tikai sociālismā.

__________________

* Četrsabiedrība — Anglijas, Francijas, Krievijas un Itālijas imperiālistiskā savienība, kas izveidojās 1915. gadā, kad Itālijā izstājās no Trejsavienības un pievienojās Trejsabiedrībai (Antantei). - Red.

PAR KO KARO KRIEVIJA?

Krievijā jaunākā tipa kapitālistiskais imperiālisms sevi pilnīgi parādījis carisma politikā attiecībā uz Persiju, Mandžūriju, Mongoliju, bet vispār Krievijā pārsvarā ir militārais un feodālais imperiālisms. Nekur pasaulē tā netiek apspiests valsts iedzīvotāju vairākums kā Krievijā: lielkrievu ir tikai 43% iedzīvotāju, t. i., mazāk par pusi, bet visi pārējie, būdami cittautieši, ir beztiesīgi. No 170 miljoniem Krievijas iedzīvotāju apmēram 100 miljonu ir apspiesti un beztiesīgi. Carisms karo, lai sagrābtu Galīciju un galīgi nožņaugtu ukraiņu brīvību, lai sagrābtu Armēniju, Konstantinopoli utt. Carisms karu uzskata par līdzekli uzmanības novēršanai no neapmierinātības augšanas savā zemē un augošās revolucionārās kustības apspiešanai. Tagad uz diviem lielkrieviem Krievijā ir divi līdz trīs beztiesīgi «cittautieši»: ar kara palīdzību carisms tiecas palielināt Krievijas apspiesto nāciju skaitu, nostiprināt šo nāciju apspiestību un tā iedragāt ari pašu lielkrievu cīņu par brīvību. Iespēja apspiest un aplaupīt citas tautas nostiprina ekonomisko sastingumu, jo ienākumu avots nereti ir «cittautiešu» pusfeodāla ekspluatācija, nevis ražotājspēku attīstība. Tādējādi karam no Krievijas puses ir visnotaļ reakcionārs un pretatbrīvošanās raksturs.

KAS IR SOCIĀLŠOVINISMS?

Sociālšovinisms ir «tēvijas aizsardzības» idejas aizstāvēšana šajā karā. No šās idejas tālāk izriet atteikšanās no šķiru cīņas kara laikā, balsošana par kara kredītiem u. tml. Sociālšovinisti īstenībā ietur antiproletārisku, buržuāzisku politiku, jo īstenībā viņi aizstāv nevis «tēvijas aizsardzību» kā cīņu pret svešnacionāliem spaidiem, bet gan aizstāv to vai citu «vareno» lielvalstu «tiesības» laupīt kolonijas un apspiest svešas tautas. Sociālšovinisti atkārto buržuāzisko tautas krāpšanu, ka karš notiekot nāciju brīvības un eksistences aizstāvēšanas dēļ, un tādējādi pāriet buržuāzijas pusē pret proletariātu. Pie sociālšovinistiem pieder gan tie, kas attaisno un izskaistina vienas karojošās lielvalstu grupas valdības un buržuāziju, gan arī tie, kas līdzīgi Kautskim atzīst sociālistiem vienādas tiesības visās karojošās lielvalstīs «aizstāvēt tēviju». Sociālšovi- nisms, īstenībā būdams «savas» (vai vispār jebkuras) imperiālistiskās buržuāzijas privilēģiju, priekšrocību, laupīšanas un varmācību aizstāvis, ir pilnīga visu sociālistisko uzskatu un Bāzeles starptautiskā sociālistiskā kongresa lēmuma nodevība.

BAZELES MANIFESTS

1912. gadā Bāzelē vienbalsīgi pieņemtajā manifestā ar karu domāts tieši tas karš starp Angliju un Vāciju ar to tagadējiem sabiedrotajiem, kurš 1914. gadā arī uzliesmoja. Manifestā tieši paziņots, ka nekādas tautas intereses nevar attaisnot šādu karu, kurš notiek «kapitālistu peļņas un dinastiju labuma dēļ» un kura pamatā ir vareno lielvalstu imperiālistiskā laupīšanas politika. Manifestā tieši paziņots, ka karš ir «valdībām» (bez izņēmuma visām) bīstams, atzīmēts, ka tām ir bail no «proletāriskās revolūcijas», pilnīgi skaidri norādīts uz 1871. g. Komūnas un 1905. g. oktobra — decembra piemēru, t. i., uz revolūcijas un pilsoņu kara piemēru. Tādējādi Bāzeles manifestā tieši šim karam internacionālā mērogā nosprausta strādnieku revolucionārās cīņas taktika pret savām valdībām, proletāriskās revolūcijas taktika. Bāzeles manifestā atkārtoti Štutgartes rezolūcijas vārdi, ka kara izcelšanās gadījumā sociālistiem kara radītā «ekonomiskā un politiskā krīze» jāizmanto, lai «paātrinātu kapitālisma krišanu», t. i., kara radītās valdību grūtības un masu sašutums jāizmanto sociālistiskās revolūcijas labā.

Sociālšovinistu politika, tas, ka viņi karu attaisno no buržuāziskiem atbrīvošanās viedokļiem, ka viņi pieļauj «tēvijas aizstāvēšanu», balso par kredītiem, iestājas valdībās u. t. jpr., u. t. jpr., ir tieša sociālisma nodevība, ko var izskaidrot, kā redzēsim turpmāk, vienīgi ar oportū- nisma un nacionālliberālās strādnieku politikas uzvaru vairākumā Eiropas partiju.

MELĪGA ATSAUKŠANAS UZ MARKSU UN ENGELSU

Krievu sociālšovinisti (ar Pļehanovu priekšgalā) atsaucas uz Marksa taktiku 1870. g. karā; — vācu (Lenča, Dāvida un komp. tipa) — uz Engelsa paziņojumiem 1891. g., ka vācu sociālistiem obligāti jāaizstāv tēvija, ja sāktos karš ar Krieviju un Franciju kopā; — beidzot, Kautska tipa sociālšovinisti, kas grib samierināt un padarīt likumīgu internacionālo šovinismu, atsaucas uz to, ka Markss un Engelss, karus nosodīdami, tomēr no 1854.—1855. līdz 1870.—1871. un 1876.—1877. g. vienmēr nostājušies vienas vai otras karojošās valsts pusē, ja karš tā kā tā izcēlies.

Visas šīs atsaukšanās ir Marksa un Engelsa uzskatu nekrietna sagrozīšana par prieku buržuāzijai un oportū- nistiem, gluži tāpat kā anarhistu Gijoma un komp. rakstījumi sagroza Marksa un Engelsa uzskatus, lai attaisnotu anarhismu. 1870.—1871. gada karš no Vācijas puses bija vēsturiski progresīvs, kamēr nebija uzvarēts Napoleons III, jo viņš kopā ar caru ilgus gadus bija apspiedis Vāciju, uzturēdams tajā feodālo sadrumstalotību. Un, kolīdz karš izvērtās Francijas aplaupīšanā (Elzasas un Lotringas aneksija), Markss un Engelss vāciešus kategoriski nosodīja. Un arī šā kara sākumā Markss un Engelss atzina par pareizu Bēbeļa un Lībknehta atteikšanos balsot par kredītiem un ieteica s-d. nesaplūst ar buržuāziju, bet aizstāvēt proletariāta patstāvīgās šķiriskās intereses. Attiecināt šā buržuāziski progresīvā un nacionālās atbrīvošanās kara vērtējumu uz mūslaiku imperiālistisko karu nozīmē ņirgāties par patiesību. Tas pats vēl vairāk attiecas uz 1854.—1855. g. karu un visiem XIX gadsimta kariem, kad nebija ne mūslaiku imperiālisma, ne nobriedušu objektīvu sociālisma nosacījumu, ne masveida sociālistisku partiju visās karojošās valstīs, t. i., nebija tieši to nosacījumu, no kuriem Bāzeles manifestā secināta «proletāriskās revolūcijas» taktika sakarā ar karu starp varenajām lielvalstīm.

Kas tagad atsaucas uz Marksa attieksmi pret progresīvās buržuāzijas laikmeta kariem un aizmirst Marksa vārdus: «strādniekiem nav tēvzemes» — vārdus, kuri attiecas tieši uz reakcionārās, savu laiku pārdzīvojušās buržuāzijas laikmetu, uz sociālistiskās revolūcijas laikmetu, tas Marksu nekaunīgi sagroza un sociālistisko viedokli aizstāj ar buržuāzisko.

II INTERNACIONĀLES KRAHS

Visas pasaules sociālisti 1912. g. Bāzelē svinīgi paziņoja, ka viņi gaidāmo Eiropas karu uzskata par visu valdību «noziedzīgu» un ļoti reakcionāru pasākumu, kuram jāpaātrina kapitālisma sabrukums, nenovēršami radot revolūciju pret to. Sākās karš, sākās krīze. S-d. partiju vairākums, atsacījies no revolucionāras taktikas, sāka ieturēt reakcionāru taktiku, nostādamies savu valdību un savas buržuāzijas pusē. Šī sociālisma nodevība nozīmē II (1889—- 1914) Internacionāles krahu, un mums jābūt skaidrībā par to, kas šo krahu izraisījis, kas radījis sociālšovinismu un kas devis tam spēku.

SOCIALŠOVINISMS IR GALĪGI IZVEIDOJIES OPORTŪNISMS

Visā II Internacionāles laikmetā visur notika cīņa pašās s-d. partijās starp revolucionāro un oportūnistisko spārnu. Vairākās valstīs pa šo līniju notika šķelšanās (Anglijā, Itālijā, Holandē, Bulgārijā). Neviens marksists nešaubījās, ka oportūnisms pauž buržuāzisku politiku strādnieku kustībā, pauž sīkburžuāzijas un ar «savu» buržuāziju savienību noslēgušās niecīgās pārburžuāziskojušos strādnieku daļas intereses pret proletāriešu masas, apspiesto masas interesēm.

XIX gadsimta beigu objektīvie apstākļi sevišķi pastiprināja oportūnismu, pārvērzdami buržuāziskās legalitātes izmantošanu par verdzisku klanīšanos tās priekšā, radīdami nelielu strādnieku šķiras birokrātijas un aristokrātijas slāni, iesaistīdami s-d. partiju rindās daudz sīkburžuāzisku «līdzskrējēju».

Karš, pārvērtis oportūnismu sociālšovinismā, pārvērtis oportūnistu un buržuāzijas slepeno savienību atklātā, paātrināja attīstību. Turklāt militārās varas iestādes visur ieveda karastāvokli un uzpurni strādnieku masām, kuru vecie vadoņi gandrīz itin visi pārgāja buržuāzijas pusē.

Oportūnisma un sociālšovinismā ekonomiskais pamats ir viens un tas pats: niecīgā privileģēto strādnieku slāņa un sīkburžuāzijas intereses, un tie aizstāv savu privileģēto stāvokli, savas «tiesības» uz druskām no peļņas, kuru saņēmusi «viņu» nacionālā buržuāzija, aplaupot svešas nācijas, gūstot labumus no sava lielvalstiskā stāvokļa utt.

Oportūnisma un sociālšovinismā idejiski politiskais saturs ir viens un tas pats: šķiru sadarbība, nevis šķiru cīņa, atteikšanās no revolucionāriem cīņas līdzekļiem, palīdzība «savai» valdībai, kad tā nonākusi grūtā stāvoklī, nevis tās grūtību izmantošana revolūcijas labā. Ja aplūkosim visas Eiropas zemes kopumā, ja pievērsīsim uzmanību nevis atsevišķām personām (kaut arī pašām autoritatīvākajām), tad izrādīsies, ka tieši oportūnistiskā strāva kļuvusi par galveno sociālšovinismā balstu, bet no revolucionāru nometnes gandrīz it visur atskan vairāk vai mazāk konsekvents protests pret to. Un, ja aplūkosim, piemēram, virzienu grupējumu 1907. g. Štutgartes starptautiskajā sociālistiskajā kongresā, tad izrādīsies, ka starptautiskais marksisms bijis pret imperiālismu, bet starptautiskais oportūnisms jau toreiz bijis par to.

VIENOTĪBA AR OPORTŪNISTIEM IR STRĀDNIEKU SAVIENĪBA AR «SAVU» NACIONĀLO BURŽUĀZIJU UN INTERNACIONĀLAS REVOLUCIONĀRĀS STRĀDNIEKU SĶIRAS SAŠĶELTĪBA

Pagājušajā laikmetā, pirms kara, oportūnismu nereti uzskatīja kaut arī par «novirzi», «galējību», tomēr par likumīgu s-d. partijas sastāvdaļu. Karš parādīja, ka turpmāk tas nav iespējams. Oportūnisms ir «galīgi nobriedis», novedis līdz galam savu buržuāzijas emisāra lomu strādnieku kustībā. Vienotība ar oportūnistiem kļuvusi par vienu vienīgu liekulību, kuras piemēru mēs redzam Vācijas S-d. partijā. Oportūnisti visos svarīgos gadījumos (piemēram, 4. augusta balsošanā) nāk ar savu ultimātu, ko īsteno, izmantojot savus daudzos sakarus ar buržuāziju, savu vairākumu arodbiedrību valdēs utt. Vienotība ar oportūnistiem tagad īstenībā nozīmē strādnieku šķiras pakļautību «savai» nacionālajai buržuāzijai, savienību ar to, lai apspiestu svešas nācijas un lai cīnītos par lielvalstiska- jām privilēģijām, tā ir visu zemju revolucionārā proletariāta sašķeltība.

Lai arī cik grūta atsevišķos gadījumos būtu cīņa pret daudzās organizācijās valdošajiem oportūnistiem, lai arī cik savdabīgs atsevišķās valstīs būtu process, kurā strādnieku partijas attīrās no oportūnistiem, šis process ir nenovēršams un auglīgs. Reformistiskais sociālisms mirst; atdzimstošais sociālisms «būs revolucionārs, nesamierināms, nemierniecisks», kā to pareizi teicis franču sociālists Pols Golejs*.

________________

* 1915. gada 11. martā Lozannā franču sociālists P. Golejs nolasīja referātu par tēmu «Mirstošais sociālisms un sociālisms, kuram jāatdzimst». Tai pašā gadā viņš izdeva savu referātu atsevišķā brošūrā «Le socialisme qui meurt et le socialisme qui doit renaītre» (Lausanne, 1915). V. I. Ļeņins ļoti atzinīgi novērtēja brošūru, iepazinies ar to drīzumā pēc tās nākšanas klajā, un veltīja tās analīzei īpašu rakstu «Franču sociālista godīgā balss». - Red.

«KAUTSKISMS»

Kautskis, vislielākā II Internacionāles autoritāte, ir augstākā mērā tipisks un spilgts piemērs tam, kā marksisma atzīšana vārdos īstenībā novedusi pie tā pārvēršanās par «struvismu» vai «brentānismu»*. Mēs to redzam arī Pļehanova piemērā. Ar klajiem sofismiem laupa marksismam tā revolucionāro dzīvo dvēseli, marksismā atzīst visu, izņemot revolucionāros cīņas līdzekļus, to propagandu un sagatavošanu, masu audzināšanu tieši šajā virzienā. Sociālšovinisma pamatdomu, tēvijas aizstāvēšanas atzīšanu šajā karā Kautskis bezidejiski «samierina» ar diplomātisku, ārēju piekāpšanos kreisajiem tādā veidā, ka atturas no balsošanas par kredītiem, vārdos atzīst savu opozicionaritāti u. tml. Kautskis, kas 1909. gadā sarakstīja veselu grāmatu par revolūciju laikmeta tuvošanos un par kara sakaru ar revolūciju, Kautskis, kas 1912. gadā parakstīja Bāzeles manifestu par gaidāmā kara revolucionāru izmantošanu, tagad, kā tik mācēdams, cenšas attaisnot un izskaistināt sociālšovinismu un līdzīgi Pļehanovam pievienojas buržuāzijai, lai izsmietu jebkuru domu par revolūciju, jebkuru soli uz tieši revolucionāru cīņu.

____________

* Brentānisms — liberāli buržuāziska mācība, kas noliedz proletariāta revolucionāro šķirisko cīņu, sludina iespējamību atrisināt sociālās pretrunas kapitālisma ietvaros ar reformistisku arodbiedrību organizešanu un fabriku likumdošanas palīdzību. Nosaukta pēc vācu buržuāziskā ekonomista L. Brentāno. - Red.

Strādnieku šķira nevar izpildīt savu vispasaules revolucionāro lomu, ja nesaudzīgi nekaro pret šo renegātismu, bezraksturību, sulainisku iztapšanu oportūnismam un neredzētu marksisma teorētisko vulgarizēšanu. Kautskisms nav nejaušība, tas ir II Internacionāles pretrunu sociālais produkts, kas savieno uzticību marksismam vārdos ar pakļaušanos oportūnismam darbos.

Šī «kautskisma» galvenā divkosība dažādās zemēs izpaužas dažādos veidos. Holandē Rolande-Holsta, noraidīdama tēvijas aizstāvēšanas ideju, aizstāv vienotību ar oportūnistu partiju. Krievijā Trockis, tāpat noraidīdams šo ideju, tādā pašā veidā aizstāv vienotību ar žurnāla «Naša zarja» oportūnistisko un šovinistisko grupu. Rumānijā Rakovskis, pieteikdams karu oportūnismam kā Internacionāles kraha vaininiekam, tomēr ir gatavs atzīt tēvijas aizstāvēšanas idejas likumīgumu. Visās šajās parādībās izpaužas tas ļaunums, ko holandiešu marksisti (Gorters, Pannekuks) nosaukuši par «pasīvo radikālismu» un kas reducējas uz revolucionārā marksisma aizstāšanu ar eklektismu teorijā un uz verdzisku izdabāšanu oportūnismam un nevarību tā priekšā praksē.

MARKSISTU LOZUNGS IR REVOLUCIONĀRĀS SOCIĀLDEMOKRĀTIJAS LOZUNGS

Karš neapšaubāmi ir radījis visasāko krīzi un neticami padziļinājis masu postu. Šā kara reakcionārais raksturs, nekaunīgie meli, kas raksturīgi visu zemju buržuāzijai, kura savus laupīšanas mērķus maskē ar «nacionālo» ideoloģiju, tas viss objektīvi revolucionārās situācijas apstākļos nenovēršami rada revolucionārus noskaņojumus masās. Mūsu pienākums ir palīdzēt apzināties šos noskaņojumus, padziļināt un noformēt tos. Šo uzdevumu pareizi izteic vienīgi lozungs par imperiālistiskā kara pārvēršanu pilsoņu karā, un ikkatra konsekventa šķiru cīņa kara laikā, ikkatra nopietni ieturēta «masu rīcības» taktika nenovēršami virza uz to. Nevar zināt, vai sakarā ar vareno lielvalstu 1. vai 2. imperiālistisko karu, vai tā laikā vai pēc tā uzliesmos spēcīga revolucionāra kustība, bet katrā gadījumā mūsu obligātais pienākums ir sistemātiski un neatlaidīgi strādāt tieši šajā virzienā.

Bāzeles manifests tieši atsaucas uz Parīzes Komūnas piemēru, t. i., valdību kara pārvēršanu pilsoņu karā. Pirms pusgadsimta proletariāts bija pārāk vājš, sociālisma objektīvie priekšnosacījumi vēl nebija nobrieduši, revolucionāro kustību atbilstības un savstarpējā atbalsta visās karojošās valstīs nevarēja būt, Parīzes strādnieku vienas daļas aizraušanās ar «nacionālo ideoloģiju» (1792. gada tradīciju) bija viņu sīkburžuāziskā vājība, ko savlaicīgi atzīmēja Markss, un bija viens no Komūnas kraha cēloņiem. Pusgadsimtu pēc Komūnas ir zuduši apstākļi, kas toreizējo revolūciju vājināja, un pašreiz sociālistam nav piedodams, ja tas samierinās ar atteikšanos darboties tieši Parīzes komūnām garā.

PIEMĒRS PAR BRĀĻOŠANOS TRANŠEJĀS

Visu karojošo valstu buržuāziskās avīzes ir minējušas piemērus par karojošo nāciju kareivju brāļošanos pat tranšejās. Un tas, ka militārās varas iestādes (Vācijā, Anglijā) izdevušas drakoniskus likumus pret šādu brāļošanos, ir pierādījis, ka valdības un buržuāzija to nopietni vērtējušas. Ja tad, kad Rietumeiropas s-d. partiju augšās pilnīgi valdīja oportūnisms un sociālšovinismu atbalstīja visa s-d. prese, visas II Internacionāles autoritātes, bija iespējami brāļošanās gadījumi, tad tas mums rāda, kādā mērā būtu iespējams saīsināt tagadējo noziedzīgo, reakcionāro vergturu karu un organizēt revolucionāru internacionālu kustību, ja šajā virzienā sistemātiski strādātu kaut vai tikai visu karojošo valstu kreisie sociālisti.

NELEGĀLĀS ORGANIZĀCIJAS NOZĪME

Visas pasaules ievērojamākie anarhisti šajā karā sevi apkaunojuši ar sociālšovinismu (Pļehanova un Kautska garā) ne mazāk kā oportūnisti. Viens no kara derīgajiem rezultātiem, bez šaubām, būs tas, ka šis karš nokaus gan oportūnismu, gan anarhismu.

Nekādā gadījumā un nekādos apstākļos neatsakoties masu organizēšanai un sociālisma propagandēšanai izmantot kaut vismazāko legālo iespēju, s-d. partijām jāizbeidz verdziskā klanīšanās legalitātes priekšā. «Šaujiet pirmie, buržuā kungi,» Engelss rakstīja*, dodams mājienu tieši uz pilsoņu karu un uz nepieciešamību mums pārkāpt legalitāti pēc tam, kad to būs pārkāpusi buržuāzija. Krīze parādījusi, ka buržuāzija to pārkāpj visās, pat visbrīvākajās valstīs un ka nevar masas vest uz revolūciju, neradot nelegālu organizāciju revolucionāru cīņas līdzekļu propagandēšanai, apspriešanai, novērtēšanai, sagatavošanai. Vācijā, piemēram, viss godīgais, ko dara sociālisti, tiek darīts pret nelietīgo oportūnismu un liekulīgo «kautskismu» un tiek darīts tieši nelegāli. Anglijā sūta katorgā par iespiestiem aicinājumiem nestāties karaspēkā.

Uzskatīt par savienojamu piederību pie s-d. partijas ar nelegālo propagandas paņēmienu noliegšanu un to izsmiešanu legālajā presē ir sociālisma nodevība.

____________

* Sk. F. Engelsa darbu «Sociālisms Vācijā». - Red.

PAR «SAVAS» VALDĪBAS SAKĀVI IMPERIĀLISTISKĀ KARĀ

Tie, kas aizstāv savas valdības uzvaru šajā karā, kā arī tie, kuri aizstāv lozungu «ne uzvaras, ne sakāves», vienādi aizstāv sociālšovinisma viedokli. Revolucionāra šķira reakcionārā karā nevar nevēlēties savas valdības sakāvi, nevar neredzēt, ka valdības militārās neveiksmes atvieglo tās gāšanu. Tikai tam buržuā, kas tic, ka valdību uzsāktais karš katrā ziņā beigsies kā karš starp valdībām, un to vēlas, liekas «smieklīga» vai «bezjēdzīga» ideja, ka visu karojošo valstu sociālisti uzstātos, novēlot sakāvi visām «savām» valdībām. Turpretī tieši šāda rīcība atbilstu ikviena apzinīga strādnieka apslēptajām domām un saskanētu ar mūsu darbības līniju, kura vērsta uz imperiālistiskā kara pārvēršanu pilsoņu karā.

Bez šaubām, angļu, vācu un krievu sociālistu daļas nopietnā aģitācija pret karu «vājināja» attiecīgo valdību «militāro varenību», bet šāda aģitācija bija sociālistu nopelns. Sociālistiem ir jāizskaidro masām, ka tām nav glābiņa bez revolucionāras «savu» valdību gāšanas un ka šo valdību grūtības tagadējā karā jāizmanto tieši šim mērķim.

PAR PACIFISMU UN MIERA LOZUNGU

Masu noskaņojumā par labu mieram bieži izpaužas iesācies protests, sašutums un apzināšanās, ka karš ir reakcionārs. Izmantot šo noskaņojumu ir visu s-d. pienākums. Viņi ļoti dedzīgi piedalīsies ikvienā kustībā un ikvienā demonstrācijā uz šā pamata, bet viņi nemānīs tautu, pieļaudami domu, ka bez revolucionārās kustības iespējams miers bez aneksijām, bez nāciju apspiešanas, bez laupīšanas, bez tagadējo valdību un valdošo šķiru savstarpēju jaunu karu iedīgļa. Šāda tautas mānīšana būtu izdevīga vienīgi karojošo valdību slepenajai diplomātijai un šo valdību kontrrevolucionārajiem plāniem. Kas grib stabilu un demokrātisku mieru, tam jābūt par pilsoņu karu pret valdībām un buržuāziju.

PAR NĀCIJU PAŠNOTEIKŠANĀS TIESIBĀM

Visizplatītākais veids, kā buržuāzija šajā karā krāpj tautu, ir savu laupīšanas mērķu maskēšana ar «nacionālās atbrīvošanās» ideoloģiju. Angļi sola brīvību Beļģijai, vācieši — Polijai utt. īstenībā, kā mēs redzējām, tas ir pasaules nāciju vairākuma apspiedēju karš par šādas apspiešanas nostiprināšanu un paplašināšanu.

Sociālisti nevar sasniegt savu lielo mērķi, necīnoties pret nāciju jebkādu apspiešanu. Tāpēc viņiem katrā ziņā jāprasa, lai apspiedēju valstu (it īpaši tā dēvēto «vareno» lielvalstu) s-d. partijas atzītu un aizstāvētu apspiesto nāciju pašnoteikšanās tiesības, turklāt tieši šā vārda politiskajā nozīmē, t. i., tiesības uz politisku atdalīšanos. Liel- valstiskas nācijas vai nācijas — koloniju īpašnieces sociālists, kas neaizstāv šīs tiesības, ir šovinists.

Šo tiesību aizstāvēšana ne tikai neveicina sīku valstu izveidošanos, bet gan gluži otrādi, tās rezultātā brīvāk, drošāk un tāpēc plašāk un itin visur veidosies masām izdevīgākās un ekonomiskai attīstībai vairāk atbilstošās lielās valstis un valstu savienības.

Apspiesto nāciju sociālistiem savukārt katrā ziņā jaciņās par apspiesto un apspiedēju tautību strādnieku pilnīgu (arī organizatorisku) vienotību. Ideja par vienas nācijas tiesisku atdalīšanos no otras (Bauera un Rennera tā saucamā «kultūrnacionālā autonomija») ir reakcionāra ideja.

Imperiālisms ir laikmets, kad saujiņa «vareno» lielvalstu arvien vairāk un vairāk apspiež visas pasaules nācijas, un tāpēc cīņa par sociālistisku internacionālu revolūciju pret imperiālismu nav iespējama, ja neatzīst nāciju pašnoteikšanās tiesības. «Nevar būt brīva tā tauta, kas apspiež citas tautas» (Markss un Engelss)*. Nevar būt sociālistisks tas proletariāts, kas samierinās ar «savas» nācijas vismazāko varmācību pret citām nācijām.

_________

* V. I. Ļeņins citē vārdus no F. Engelsa darba «Emigrantu literatūra. — I. Poļu proklamācija». - Red.

II NODAĻA. ŠĶIRAS UN PARTIJAS KRIEVIJĀ.

.

BURŽUĀZIJA UN KARŠ

Vienā ziņā Krievijas valdība nav atpalikusi no savām māsām Eiropā: tāpat kā tās, Krievijas valdība pratusi apmānīt «savu» tautu grandiozā mērogā. Arī Krievijā tika laists darbā, milzīgs, drausmīgs melu un viltību aparāts, lai saindētu masas ar šovinismu, lai radītu priekšstatu, ka cariskā valdība ved «taisnīgu» karu, nesavtīgi aizstāv «brāļus slāvus» utt.

Muižnieku šķira un tirdznieciski rūpnieciskās buržuāzijas augšas dedzīgi atbalstīja cariskās valdības karojošo politiku. Tās pamatoti gaida sev milzīgus materiālus labumus un privilēģijas no Turcijas un Austrijas mantojuma sadalīšanas. Daudzi viņu kongresi jau iepriekš tīksminās ap peļņu, kas plūstu viņu kabatās, ja uzvarētu cara armija. Turklāt reakcionāri ļoti labi saprot: ja kaut kas vēl var novilcināt Romanovu monarhijas krišanu un aizkavēt jaunu revolūciju Krievijā, tad tas ir tikai ārējs karš, kurā cars gūtu uzvaru.

Pilsētu «vidējās» buržuāzijas, buržuāziskās inteliģences, brīvo profesiju utt. plašie slāņi — vismaz kara sākumā — arī bija saindēti ar šovinismu. Krievijas liberālās buržuāzijas partija — kadeti — pilnīgi un bez ierunām atbalstīja carisko valdību. Arējās politikas jomā kadeti jau sen ir valdības partija. Panslāvisms, ar kura starpniecību cariskā diplomātija jau ne vienreiz vien ir izdarījusi savas grandiozās politiskās krāpšanas, kļuvis par kadetu oficiālo ideoloģiju. Krievu liberālisms deģenerējies par nacionālliberālismu. Tas sacenšas «patriotismā» ar melno sotņu, vienmēr labprāt balso par militārismu, marīnismu u. tml. Krievu liberālisma nometnē vērojama apmēram tā pati parādība, kas 70. gados Vācijā, kad «brīvdomīgais» liberālisms saira un no tā izdalījās nacio- nālliberālā partija. Krievijas liberālā buržuāzija galīgi nostājusies uz kontrrevolūcijas ceļa. KSDSP viedoklis šajā jautājumā pilnīgi apstiprinājies. Dzīve sadragājusi to mūsu oportūnistu uzskatu, ka krievu liberālisms vēl esot revolūcijas virzītājspēks Krievijā.

Valdošajai kliķei ar buržuāziskās preses, garīdzniecības utt. palīdzību izdevies arī zemniecībā radīt šovinistisku noskaņojumu. Bet līdz ar kareivju atgriešanos no slaktiņa lauka noskaņojums sādžā, bez šaubām, mainīsies ne jau par labu cariskajai monarhijai. Buržuāziski demokrātiskās partijas, kurām ir saskare ar zemniecību, nav noturējušās pret šovinisma vilni. Trudoviku partija Valsts domē atteicās balsot par kara kredītiem. Bet ar sava vadoņa Kerenska muti tā pasludināja «patriotisku» deklarāciju, kas bija ārkārtīgi izdevīga monarhijai. Visa «na- rodņiku» legālā prese kopumā sākusi vilkties līdzi liberāļiem. Pat buržuāziskās demokrātijas kreisais spārns — tā saucamā sociālistu revolucionāru partija, kas iekļauta Starptautiskajā sociālistiskajā birojā — sācis peldēt pa to pašu straumi. Šās partijas pārstāvis Starptautiskajā sociālistiskajā birojā, Rubanoviča kgs, uzstājas kā atklāts sociālšovinists. Puse šās partijas delegātu «antantes» sociālistu Londonas konferencē balsoja par šovinistisko rezolūciju (otrai pusei atturoties)*. Sociālistu revolucionāru nelegālajā presē (avīze «Novosti»** u. t. jpr.) pārsvarā ir šovinisti. Revolucionāri «no buržuāziskas vides», t. L, buržuāziskie revolucionāri, kas nav saistīti ar strādnieku šķiru, cietuši šajā karā vissmagāko krahu. Kropotkina, Burceva, Rubanoviča bēdīgais liktenis ir ārkārtīgi zīmīgs.

______________

* Trejsabiedribas valsta sociālistu Londonas konieience notika 1915. gada 14. februāri Londonā. Tajā piedalījās sociālšovinistu un pacifistisko grupu pārstāvji no Anglijas, Francijas, Beļģijas un Krievijas: no Neatkarīgās strādnieku partijas, Britānijas Sociālistiskās partijas, Strādnieku partijas, Fabiāņu biedrības, Francijas Sociālistiskās partijas, Ģenerālās darba konfederācijas, Beļģijas Sociālistiskās partijas, eseriem, meņševikiem. Konferences darba kārtībā bija jautājumi: nāciju tiesības, kolonijas, nākamā miera garantijas. Boļševiki netika uzaicināti konferencē, tomēr V. I. Ļeņina uzdevumā tajā ieradās M. M. Ļitvinovs, lai nolasītu KSDSP CK deklarāciju. Deklarācijas pamatā bija Ļeņina uzrakstītais projekts. Deklarācijas nolasīšanas laikā Ļitvinovu pārtrauca un atņēma viņam vārdu. Viņš iesniedza prezidijam deklarāciju un aizgāja no konferences. Šī deklarācija iespiesta avīzes «Social-demokrat» 40. numurā 1915. gada 29. martā. Par Londonas konferenci sk. Ļeņina rakstus: «Par Londonas konferenci» un «Sakarā ar Londonas konferenci». - Red.

** «Novosti» («Jaunumi») — eseru partijas dienas avīze; to izdeva Parīzē no 1914. gada augusta līdz 1915. gada maijam. - Red.

STRĀDNIEKU ŠĶIRA UN KARŠ

Krievijā vienīgā šķira, kurai nav izdevies iepotēt šovinisma sērgu, ir proletariāts. Atsevišķi ekscesi kara sākumā skāra tikai vistumšākos strādnieku slāņus. Strādnieku piedalīšanās Maskavas nejēdzībās pret vāciešiem ir stipri pārspīlēta. Izrādījās, ka visā visumā Krievijas strādnieku šķira ir imunizēta pret šovinismu.

Tas izskaidrojams ar revolucionāro stāvokli valstī un ar Krievijas proletariāta vispārīgajiem dzīves apstākļiem.

1912.—1914. gads iezīmēja jaunu grandiozu revolucionāru uzplūdu sākumu Krievijā. Mēs atkal kļuvām par lieciniekiem plašai streiku kustībai, kādu pasaule nepazīst. Revolucionārajā masu streikā 1913. gadā iesaistījās, pēc visminimālākajiem aprēķiniem, 1Ѕ miljona dalībnieku, bet 1914. g. pārsniedza 2 miljonus un tuvojās 1905. gada līmenim. Kara priekšvakarā Pēterburgā sākās jau pirmās kaujas uz barikādēm.

Nelegālā Krievijas Sociāldemokrātiskā strādnieku partija izpildīja savu pienākumu pret Internacionāli. Internacionālisma karogs nav iedrebējies tās rokās. Organizatoriski mūsu partija jau sen sarāvusi sakarus ar oportū- nistiskajām grupām un oportūnistiskajiem elementiem. Oportūnisms un «legālisms par katru cenu» negūlās uz mūsu partiju kā slogs. Un šis apstāklis palīdzēja partijai izpildīt revolucionāro pienākumu — tāpat kā itāliešu biedriem palīdzēja šķelšanās ar oportūnistisko Bisolati partiju.

Vispārīgais stāvoklis mūsu zemē ir naidīgs «sociālistiskā» oportūnisma uzplaukšanai strādnieku masās. Krievijā mēs redzam daudz oportūnisma un reformisma nokrāsu inteliģencē, sīkburžuāzijā utt. Bet tas ir niecīgā mazākumā politiski aktīvajos strādnieku slāņos. Privileģēto strādnieku un kalpotāju slānis pie mums ir ļoti vājš. Legalitātes fetišisms pie mums nevarēja rasties. Likvidatoriem (oportūnistu partijai, ko vada Akselrods, Potresovs, Cerevaņins, Maslovs u. c.) pirms kara nebija nekāda nopietna atbalsta strādnieku masās. IV Valsts domes vēlēšanas deva visus 6 deputātus strādniekus -— likvidato- risma pretiniekus. Legālās strādnieku preses tirāža un naudas vākšana Petrogradā un Maskavā neatspēkojami parādījusi, ka ⅘ apzinīgo strādnieku ir pret oportūnismu un likvidatorismu.

Kad sākās karš, cariskā valdība apcietināja un izsūtīja tūkstošiem un atkal tūkstošiem apzinīgāko strādnieku, mūsu nelegālās KSDSP biedru. Šis apstāklis līdz ar karastāvokļa pasludināšanu valstī, ar mūsu avīžu slēgšanu u. t. jpr. aizturēja kustību. Bet mūsu partijas nelegālais revolucionārais darbs tomēr turpinās. Petrogradā mūsu partijas komiteja izdod nelegālu avīzi «Proļetarskij golos»*.

Raksti no Centrālā Orgāna «Social-demokrat», kas iznāk ārzemēs, tiek Petrogradā pārdrukāti un izsūtīti pa provinci. Iznāk nelegālas proklamācijas, kas tiek izplatītas arī kazarmās. Ārpus pilsētas dažādās klusās vietās notiek nelegālas strādnieku sapulces. Pēdējā laikā Petrogradā sākušies plaši metālstrādnieku streiki. Sakarā ar šiem streikiem mūsu Petrogradas komiteja izlaidusi vairākus uzsaukumus strādniekiem.

______________

* «Projetarskij golos» («Proletārieša balss») — nelegāla avīze, KSDSP Pēterburgas komitejas orgāns; to izdeva no 1915. gada februāra līdz 1916. gada decembrim. Iznāca četri numuri. Pēdējo numuru konfiscēja policija, izdevās paglābt tikai nedaudz eksemplāru. Avīzes pirmajā numurā iespiests KSDSP CK manifests «Karš un Krievijas sociāldemokrātija». - Red.

KRIEVIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTISKĀ STRĀDNIEKU FRAKCIJA VALSTS DOME UN KARŠ

1913. gadā starp Valsts domes s-d. deputātiem notika šķelšanās. Vienā pusē, izrādījās, bija 7 oportūnisma piekritēji Čheidzes vadībā. Viņi bija ievēlēti no 7 neprole- tāriskām guberņām, kur bija 214 tūkstoši strādnieku. Otrā pusē — 6 deputāti, visi no strādnieku kūrijas, ievēlēti no visrūpnieciskākajiem Krievijas centriem, kuros bija 1 miljons 8 tūkstoši strādnieku.

Domstarpību galvenais priekšmets bija: revolucionārā marksisma taktika vai oportūnistiskā reformisma taktika. Praktiski domstarpības visvairāk izpaudās ārpusparlamen- tārajā darbā masās. Ja tā darītāji gribēja palikt uz revolucionārā pamata, šis darbs Krievijā bija jāveic nelegāli. Čheidzes frakcija* palika uzticamākā sabiedrotā likvidatoriem, kuri noraidīja nelegālo darbu, un aizstāvēja viņus visās pārrunās ar strādniekiem, visās sapulcēs. Tas izraisīja šķelšanos. 6 deputāti nodibināja KSDS Frakciju. Viens gads darba neatspēkojami parādīja, ka tieši aiz tās stāv Krievijas strādnieku lielum lielais vairākums.

_________

* Čheidzes frakcija — IV Valsts domes meņševiku frakcija ar N. S. Čheidzi priekšgalā. Pirmā pasaules kara laikā frakcija atradās centristiskās pozīcijās, faktiski tā pilnīgi atbalstīja Krievijas sociālšovinistu politiku. Čheidzes frakcijas oportūnistisko līniju V. I. Ļeņins kritizējis rakstos: «Vai OK un Čheidzes frakcijai ir sava līnija?», «Čheidzes frakcija un tās loma» u. c.. - Red.

Kara sākumā domstarpības izpaudās ārkārtīgi uzskatāmi. Čheidzes frakcija aprobežojās ar darbību parlamentā. Tā nebalsoja par kredītiem, jo citādi tā strādniekos būtu izraisījusi pret sevi sašutuma vētru. (Mēs redzējām, ka Krievijā pat sīkburžuāziskie trudoviki nebalsoja par kredītiem.) Bet šī frakcija arī neprotestēja pret sociālšovinismu.

Citādi rīkojās KSDS Frakcija, kas pauda mūsu partijas politisko līniju. Ar protestu pret karu tā gāja strādnieku šķiras visdziļākajos slāņos, ar propagandu pret imperiālismu ta vērsās pie Krievijas proletāriešu plašajam masām.

Un strādnieki ar dziļām simpātijām atsaucās tai, — tas arī nobiedēja valdību un piespieda to, atklāti pārkāpjot pašas likumus, apcietināt un notiesāt mūsu biedrus deputātus uz nometināšanu mūža trimdā Sibīrijā. Jau pirmajā oficiālajā paziņojumā par mūsu biedru apcietināšanu cariskā valdība rakstīja:

«Pavisam īpašu stāvokli šajā ziņā ieņēmuši daži soc-demokrātisko biedrību biedri, kas par savas darbības mērķi izvirzījuši Krievijas militārās varenības satricināšanu ar aģitāciju pret karu, ar pagrīdes uzsaukumiem un mutvārdu propagandu.»

Uz pazīstamo Vanderveldes aicinājumu «pagaidām» pārtraukt cīņu pret carismu — tagad no cara sūtņa Beļģijā, kņaza Kudašova, liecinājumiem kļuvis zināms, ka Vandervelde šo aicinājumu izstrādājis nevis viens pats, bet sadarbībā ar minēto cara sūtni — tikai mūsu partija savas CK personā deva noraidošu atbildi. Likvidatoru vadošais centrs piekrita Vanderveldem un oficiāli presē paziņoja, ka tas «savā darbībā nepretojas karam».

Cariskā valdība apsūdzēja mūsu biedrus deputātus galvenokārt par to, ka viņi strādnieku vidū propagandējuši šo noraidošo atbildi Vanderveldem.

Cariskais prokurors Ņenarokomova kgs tiesā izvirzīja mūsu biedriem par paraugu vācu un franču sociālistus. «Vācijas s-d.,» viņš teica, «balsoja par kara kredītiem un izrādījās esam valdības draugi. Tā rīkojās Vācijas s-d., bet pretēji rīkojās Krievijas s-d. bēdīgie bruņinieki… Beļģijas un Francijas sociālisti vienprātīgi aizmirsa savus strīdus ar citām šķirām, aizmirsa partiju ķildas un bez svārstīšanās nostājās zem karogiem.» Turpretim KSDSF locekļi, pakļaudamies partijas CK direktīvām, esot rīkojušies pretēji. . .

Tiesa parādīja iespaidīgu ainu — mūsu partijas plašo nelegālo aģitāciju proletariāta masās pret karu. Cariskajai tiesai, protams, nebūt neizdevās «atklāt» mūsu biedru visu darbību šajā jomā. Bet arī tas, kas tika atklāts, parādīja, cik daudz bija padarīts īsajā dažu mēnešu laikā.

Tiesā nolasīja mūsu grupu un komiteju nelegālos uzsaukumus pret karu un par internacionālo taktiku. No visas Krievijas apzinīgajiem strādniekiem stiepās pavedieni uz KSDS Frakcijas biedriem, un Frakcija, cik bija tās spēkos, centās palīdzēt viņiem novērtēt karu no marksisma viedokļa.

Biedrs Muranovs, Harkovas guberņas strādnieku deputāts, tiesā teica:

«Saprazdams, ka tauta mani sūtījusi Valsts domē ne jau tādēļ, lai es deldētu Domes krēslu, es braukāju uz vietām, lai iepazītos ar strādnieku šķiras noskaņojumu.» Viņš tiesā atzinās ari, ka uzņēmies mūsu partijas nelegālā aģitatora funkcijas, ka Urālos viņš organizējis strādnieku komiteju Verhņeisetskas rūpnīcā un citās vietās. Tiesa parādīja, ka KSDSF locekļi pēc kara sākšanās propagandas nolūkos apbraukājuši gandrīz visu Krieviju, ka Muranovs, Petrovskis, Badajevs u. c. sarīkojuši daudzas strādnieku sapulces, kurās pieņemtas rezolūcijas pret karu u. tml.

Cariskā valdība draudēja apsūdzētajiem ar nāvessodu. Sakarā ar to ne visi viņi pašā tiesā izturējās tik drošsirdīgi kā b. Muranovs. Viņi centās cariskajiem prokuroriem apgrūtināt savu notiesāšanu. To tagad necienīgi izmanto Krievijas sociālšovinisti, lai notušētu jautājuma būtību: kāds parlamentārisms vajadzīgs strādnieku šķirai?

Parlamentārismu atzīst Zīdekums ar Heini, Sambā ar Vaijānu, Bisolati ar Musolīni, Čheidze ar Pļehanovu. Un parlamentārismu atzīst mūsu biedri no KSDS Frakcijas, atzīst bulgāru, itāliešu biedri, kas sarāvuši sakarus ar šovinistiem. Ir dažādi parlamentārismi. Vieni cilvēki izmanto parlamenta arēnu, lai pieglaimotos savām valdībām vai, labākajā gadījumā, mazgātu rokas nevainībā kā Cheidzes frakcija. Citi izmanto parlamentārismu, lai paliktu revolucionāri līdz galam, lai izpildītu savu sociālistu un internacionālistu pienākumu arī visgrūtākajos apstākļos. Vienus viņu parlamentārā darbība noved ministru krēslos, citus viņu parlamentārā darbība noved — cietumā, trimdā, katorgā. Vieni kalpo buržuāzijai, citi — proletariātam. Vieni ir sociālimperiālisti. Citi — revolucionāri marksisti.

III NODAĻA. INTERNACIONĀLES ATJAUNOŠANA

Kā atjaunot Internacionāli? Bet — vispirms dažus vārdus par to, kā nevajag atjaunot Internacionāli.

SOCIĀLŠOVINISTU UN «CENTRA» METODE

Jā gan, visu zemju sociālšovinisti ir lieli «intemacionālisti»! No paša kara sākuma viņus māc rūpes par Internacionāli. No vienas puses, viņi apgalvo, ka runas par Internacionāles krahu esot «pārspīlētas». Īstenībā nekas sevišķs neesot noticis. Paklausieties Kautski: Internacionāle vienkārši esot «miera laika ierocis», dabiski, ka kara laikam šis instruments, kā izrādījies, neesot bijis gluži savu uzdevumu augstumos*. No otras puses, visu zemju sociālšovinisti atraduši kādu ļoti vienkāršu — un galvenais: internacionālu — līdzekli, kā izkļūt no stāvokļa, kas radies. Līdzeklis nav sarežģīts: vajag tikai nogaidīt kara beigas, līdz kara beigām katras zemes sociālistiem jāaizstāv sava «tēvija» un jāatbalsta «savas» valdības, bet pēc kara izbeigšanās — citam citu vajag «amnestēt», atzīt, ka visiem bijusi taisnība, ka miera laikā mēs dzīvojam kā brāļi, bet kara laikā mēs — precīzi pamatodamies uz tādām un tādām rezolūcijām, — aicinām vācu strādniekus iznīcināt savus brāļus frančus un otrādi.

___________

* Runa ir par K. Kautska rakstu «Starptautiskums un karš», ko iespieda meņševiku likvidatoru žurnāls «Naše delo» 1. un 2. numurā 1915. gadā. - Red.

Šajā ziņā vienādi saprotas gan Kautskis, gan Pļehanovs, gan Viktors Adlers, gan Heine. Viktors Adlers raksta — «kad mēs būsim pārdzīvojuši šos grūtos laikus, mūsu pirmais pienākums būs savstarpēji nepārmest katru kļūdīšanos»*. Kautskis apgalvo, ka «līdz šim ne no vienas puses nav atskanējušas nopietnu sociālistu balsis, kas liktu bažīties» par Internacionāles likteni. Pļehanovs saka — «nepatīkami ir spiest roku (Vācijas s-d.), kas ož pēc nevainīgi nonāvēto asinīm». Bet turpat jau piedāvā «amnestiju»: «šeit būs pilnīgi vietā,» viņš raksta, «sirdi pakļaut saprātam. Sava dižā uzdevuma dēļ Internacionālei būs jāņem vērā pat arī nokavējusies nožēlošana». Heine žurnālā «Sozialistische Monatshefte» nosauc Vanderveldes izturēšanos par «drošsirdīgu un lepnu» un ieteic to vācu kreisajiem par paraugu**.

______________

* V. I. Ļeņins citē V. Adlera rakstu «Hoffnungsschimmer» («Cerību stars»), kas iespiests avīzes «Arbeiter-Zeitung» («Strādnieku avīze») 45. numurā 1915. gada 14. februārī. - Red.

** V. I. Ļeņins te domājis V. Heines rakstu «Die deutsche Sozialdemokratie und das deutsche Volk» («Vācijas sociāldemokrātija un vācu tauta»), kas iespiests žurnāla «Sozialistische Monatshefte» («Sociālistiskais mēnešraksts») 13. numurā 1915. gada 8. jūlijā. - Red.

Vārdu sakot, kad beigsies karš, izveidojiet komisiju no Kautska un Pļehanova, Vanderveldes un Adlera, un vienā mirklī būs sastādīta «vienbalsīga» rezolūcija savstarpējas amnestijas garā. Strīds būs laimīgi notušēts. Strādniekiem nevis palīdzēs orientēties notikušajā, bet viņus apmānīs ar ārēju «vienotību» uz papira. Visu zemju sociālšovinistu un liekuļu apvienošanos nosauks par Internacionāles atjaunošanu.

Nav ko sev slēpt: šādas «atjaunošanas» briesmas ir ļoti lielas. Visu zemju sociālšovinisti tajā ir vienādi ieinteresēti. Visi viņi vienādi negrib, ka viņu zemē strādnieku masas pašas tiktu skaidrībā par jautājumu: sociālisms vai nacionālisms. Visi viņi ir vienādi ieinteresēti noslēpt cits cita grēkus. Visi viņi neko citu nevar ieteikt kā tikai to, ko ieteic «internacionālās» liekulības virtuozs Kautskis.

Un tomēr cilvēki maz apzinās šo briesmu nopietnību. Viena kara gada laikā mēs redzējām vairākus mēģinājumus atjaunot internacionālos sakarus. Mēs nerunāsim par konferencēm Londonā un Vīnē(1), kur pulcējās klaji šovinisti, lai palīdzētu savu «tēviju» ģenerālštābiem un buržuāzijai. Mēs domājam konferences Lugāno(2), Kopenhāgenā(3), internacionālo sieviešu konferenci(4) un internacionālo jaunatnes konferenci(5). Šīs sapulces iedvesmoja labākie vēlējumi. Bet tās nemaz neredzēja minētās briesmas. Tās nenosprauda internacionālistu kaujas līniju. Tās nenorādīja proletariātam uz briesmām, kas tam draud no Internacionāles «atjaunošanas» sociālšovinistiskā veida. Tās labākajā gadījumā aprobežojās ar vecu rezolūciju atkārtošanu, nenorādot strādniekiem, ka bez cīņas pret sociālšovinistiem sociālisma lieta ir bezcerīga. Tās labākajā gadījumā bija soļošana uz vietas.

STAVOKLIS OPOZĪCIJĀ

to, ka visiem internacionālis- tiem vislielākā interese ir par stāvokli Vācijas s-d. opozīcijā. Oficiālā Vācijas sociāldemokrātija, kas bija stiprākā un vadošā partija II Internacionālē, devusi visjūtamāko triecienu starptautiskajai strādnieku organizācijai. Bet reizē ar to izrādījās, ka Vācijas sociāldemokrātijā ir visstiprākā opozīcija. Tā bija pirmā no Eiropas lielajām partijām, kurā skaļi protestēja biedri, kas palikuši uzticīgi sociālisma karogam. Ar prieku mēs lasījām žurnālus «Lichtstrahlen»* un «Die Internationale». Ar vēl lielāku prieku mēs uzzinājām, ka Vācijā tiek izplatīti nelegāli revolucionāri uzsaukumi, kā, piemēram, uzsaukums «Galvenais ienaidnieks pašu zemē». Tas liecināja, ka Vācijas strādniekos sociālisma gars ir dzīvs, ka Vācijā vēl ir cilvēki, kas spēj aizstāvēt revolucionāro marksismu.

__________

* «Lichtstrahlen» («Gaismas stari») — žurnāls, Vācijas kreiso sociāldemokrātu grupas orgāns («Vācijas internacionālie sociālisti»); iznāca neregulāri no 1913. līdz 1921. gadam Berlīnē. - Red.

Šķelšanās mūsdienu sociālismā visuzskatāmāk iezīmējusies Vācijas sociāldemokrātijas dzīlēs. Šeit mēs pavisam skaidri redzam 3 strāvas: oportūnisti šovinisti, kas nekur nav nonākuši līdz tādai pagrimuma un renegātisma pakāpei kā Vācijā; kautskiskais «centrs», kas šeit sevi parādījis par pilnīgi nespējīgu darīt kaut ko citu kā tikai būt par oportūnistu dienderi; un — kreisos, kas Vācijā ir vienīgie sociāldemokrāti.

Visvairāk mūs, dabiski, interesē stāvoklis vācu kreiso aprindās. Mēs viņos redzam savus biedrus, visu interna- cionālistisko elementu cerību.

Kāds tad ir šis stāvoklis?

Žurnālam «Die Internationale» bija pilnīga taisnība, kad tas teica, ka vācu kreiso aprindās vēl arvien notiek rūgšanas process, ka gaidāma vēl lielāka pārgrupēšanās, ka viņu vidū ir vairāk enerģiski elementi un mazāk enerģiski elementi.

Mēs, krievu intemacionālisti, protams, ne mazākā mērā nepretendējam uz iejaukšanos mūsu biedru — vācu kreiso iekšējās lietās. Mēs saprotam, ka tikai viņi paši ir pilnīgi kompetenti izraudzīties savus paņēmienus cīņai pret oportūnisti em atkarībā no laika un vietas apstākļiem. Mēs tikai uzskatām par savu tiesību un savu pienākumu atklāti izteikt savas domas par stāvokli.

Mēs esam pārliecināti, ka žurnāla «Die Internationale» ievadraksta autoram bija pilnīga taisnība, kad viņš apgalvoja, ka kautskiskais «centrs» marksisma lietai nodarot lielāku ļaunumu nekā atklātais sociālšovinisms. Kurš tagad notušē domstarpības, kurš tagad aiz marksisma izkārtnes sludina strādniekiem to, ko sludina kautskisms, tas iemidzina strādniekus, tas ir kaitīgāks nekā Zīdekumi un Heines, kuri izvirza jautājumu krasi un spiež strādniekus tikt skaidrībā.

Fronda pret «instancēm», kuru pēdējā laikā sev atļaujas Kautskis un Hāze, lai nevienu nemaldina. Domstarpības starp viņiem un Šeidemaņiem nav principiālas domstarpības. Vieni uzskata, ka Hindenburgs un Makenzens jau ir uzvarējuši un ka tagad jau var sev atļauties greznību — protestēt pret aneksijām. Otri uzskata, ka Hindenburgs un Makenzens vēl nav uzvarējuši un ka tāpēc vajag «noturēties līdz galam».

Kautskisms cīnās pret «instancēm» tikai skata pēc — tieši tādēļ, lai pēc kara strādnieku priekšā notušētu principiālo strīdu un visu šo lietu nomaskētu ar 1001. uzpūstu rezolūciju nenoteikti «kreisā» garā, uz ko tādi meistari ir II Internacionāles diplomāti.

Pilnīgi saprotams, ka savā grūtajā cīņā pret «instancēm» vācu opozīcijai jāizmanto arī šī kautskisma neprin- cipiālā fronda. Bet par katra internacionālista pārbaudes akmeni jāpaliek negatīvai attieksmei pret neokautskismu. Viehīgi tas tiešām ir internacionālists, kas cīnās pret kaut- skismu un kas saprot, ka «centrs» arī pēc tā vadoņu šķietamā pagrieziena principiālā ziņā paliek šovinistu un oportūnistu sabiedrotais.

Milzīgi svarīga ir mūsu izturēšanās pret Internacionāles svārstīgajiem elementiem vispār. Šie elementi — lielākoties pacifistiskas nokrāsas sociālisti — ir gan neitrālajās valstīs, gan dažās karojošās valstīs (Anglijā, piemēram, Neatkarīgā strādnieku partija). Šie elementi var būt mūsu līdzgājēji. Tuvināšanās ar viņiem pret sociālšovinistiem ir nepieciešama. Bet jāpatur prātā, ka tie ir tikai līdzgājēji, ka, atjaunojot Internacionāli, galvenajos un kardinālajos jautājumos šie elementi ies nevis kopā ar mums, bet pret mums, ies ar Kautski, Šeidemani, Vanderveldi, Sambā. Starptautiskajās apspriedēs nedrīkst savu programmu ierobežot ar to, kas pieņemams šiem elementiem. Citādi mēs paši nokļūsim svārstīgo pacifistu gūstā. Tā bija, piemēram, sieviešu starptautiskajā konferencē Bernē. Vācu delegācija, kurai bija b. Klāras Cetkinas viedoklis, šajā konferencē faktiski uzstājās «centra» lomā. Sieviešu konference pateica tikai to, kas bija pieņemams oportūnistiskās holandiešu Trūlstras partijas delegātēm un delegātēm no I. L. P. (Neatkarīgā strādnieku partija), kura — to neaizmirsīsim — «antantes» šovinistu konferencē Londonā balsoja par Vanderveldes rezolūciju. Mēs izsakām savu vislielāko cieņu I. L. P. par drosmīgo cīņu pret Anglijas valdību kara laikā. Taču mēs zinām, ka šī partija nav balstījusies un nebalstās uz marksismu. Bet mēs uzskatām, ka s-d. opozīcijas galvenais uzdevums šobrīd ir pacelt revolucionārā marksisma karogu, pateikt strādniekiem stingri un skaidri, kā mēs skatāmies uz imperiālistiskiem kariem, izvirzīt lozungu par masu revolucionāro rīcību, t. i., imperiālistisko karu laikmeta pārvēršanu par pilsoņu karu laikmeta sākumu.

Revolucionārie sociāldemokrātiskie elementi par spīti visam ir daudzās zemēs. Tie ir gan Vācijā, gan Krievijā, gan Skandināvijā (ietekmīgs virziens, kuru pārstāv b. Heglunds), gan Balkānos (bulgāru «tesņaku» partija), gan Itālijā, gan Anglijā (Britānijas Sociālistiskās partijas daļa), gan Francijā (pats Vaijāns avīzē «L'Humanitē» atzinās, ka saņēmis internacionālistu protesta vēstules, bet viņš neviebu no tām nav iespiedis pilnā apjomā), gan Holandē (tribīnisti*) utt. Saliedēt šos marksistiskos elementus — lai arī cik maz to būtu sākumā — viņu vārdā atgādināt tagad aizmirstos īstā sociālisma vārdus, aicināt visu zemju strādniekus saraut sakarus ar šovinistiem un nostāties zem marksisma vecā karoga — tāds ir aktuālais uzdevums.

__________

* Tribīnisti — Holandes Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas kreisā grupa, kas no 1907. gada izdeva avīzi «De Tribune» («Tribīne»); pēc tam kad HSDSP oportūnistiskā vadība bija izslēgusi tribīnistus no partijas, viņi nodibināja Holandes Sociāldemokrātisko partiju (1909). HSDP bija holandiešu proletariāta marksistiskā partija. Savā darbībā partija pieļāva vairākas sektantiski dogmātiska rakstura kļūdas, Pirmā pasaules kara laikā partija atradās internacionālistiskās pozīcijās. 1918. gada novembri HSD partiju pārdēvēja par Holandes Komunistisko partiju. - Red.

Apspriedes ar tā saucamajām «rīcības» programmām līdz šim tika reducētas tikai uz to, ka tajās vairāk vai mazāk pilnīgi pasludināja vienkārša pacifisma programmu. Marksisms nav pacifisms. Cīnīties par drīzāku kara izbeigšanu ir nepieciešams. Bet «miera» prasība proletārisku jēgu gūst tikai tad, ja aicina uz revolucionāru cīņu. Bez vairākām revolūcijām tā saucamais demokrātiskais miers ir sīkpilsoniska utopija. īsta rīcības programma var būt tikai marksistiska programma, kura masām dod pilnīgu un skaidru atbildi uz to, kas noticis, kura izskaidro, kas ir imperiālisms un kā pret to cīnīties, kura atklāti pasaka, ka II Internacionāles krahu izraisījis oportūnisms, kura aicina atklāti celt marksistisko Internacionāli bez un pret oportūnistiem. Tikai tāda programma, kas rādītu, ka mēs ticam sev, ticam marksismam, piesakām oportūnismam cīņu uz dzīvību un nāvi, agrāk vai vēlāk mums nodrošinātu īsto proletārisko masu simpātijas.

KRIEVIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTISKĀ STRĀDNIEKU PARTIJA UN III INTERNACIONĀLE

KSDSPartija jau sen sašķēlusies ar saviem oportūnistiem. Krievijas oportūnisti tagad kļuvuši arī vēl par šovinistiem. Tas tikai apstiprina mūsu domas, ka šķelšanās ar viņiem sociālisma interesēs ir nepieciešama. Mēs esam pārliecināti, ka tagadējās domstarpības sociāldemokrātiem ar sociālšovinistiem nemaz nav mazākas, kā tās bija sociālistiem ar anarhistiem, kad s-d. ar anarhistiem sašķēlās. Oportūnists Monitor žurnālā «Preubische Jahrbьcher» pareizi teica, ka oportūnistiem un buržuāzijai tagadējā vienotība ir izdevīga, jo tā spiež kreisos pakļauties šovinistiem un kavē strādniekus izprast strīdus un radīt savu īsti strādniecisku, īsti sociālistisku partiju. Mēs esam jo dziļi pārliecināti, ka tagadējā stāvoklī šķelšanās ar oportūnistiem un šovinistiem ir revolucionāra pirmais pienākums — tāpat kā šķelšanās ar dzeltenajiem, ar antisemītiem, ar liberālajām strādnieku arodbiedrībām utt. bija nepieciešama tieši tādēļ, lai sekmētu atpalikušo strādnieku drīzāku izglītošanu un iesaistīšanu s-d. partijas rindās.

Trešā Internacionāle, pēc mūsu domām, būtu jārada tieši uz šādas revolucionāras bāzes. Mūsu partijai nepastāv jautājums par to, vai ir lietderīgi saraut sakarus ar sociālšovinistiem. Partijai tas ir izšķirts negrozāmi. Tai pastāv tikai jautājums, kā to vistuvākajā laikā īstenot internacionālā mērogā.

Pilnīgi saprotams, ka starptautiskas marksistiskas organizācijas radīšanai vajadzīga gatavība radīt patstāvīgas marksistiskas partijas dažādās valstīs. Vācijai kā valstij ar visvecāko un spēcīgāko strādnieku kustību ir izšķirošā nozīme. Tuvākā nākotne rādīs, vai apstākļi jau nobrieduši jaunas marksistiskas Internacionāles radīšanai. Ja ir, -— mūsu partija ar prieku iestāsies šādā no oportūnisma un šovinisma attīrītā III Internacionālē. Ja nav, — tas rādīsr ka šai attīrīšanai vēl vajadzīga vairāk vai mazāk ilgstoša evolūcija. Un tad mūsu partija būs galējā opozīcija iepriekšējā Internacionālē — kamēr dažādās zemēs neradīsies bāze starptautiskai strādnieku asociācijai, kas balstītos uz revolucionāro marksismu.

Mēs nezinām un nevaram zināt, kā tuvākajos gados noritēs attīstība starptautiskajā arēnā. Bet ko mēs zinām droši, par ko mēs esam nesatricināmi pārliecināti, tas ir — mūsu partija mūsu zemē mūsu proletariāta vidū nenogurstoši strādās norādītajā virzienā un ar visu savu ikdienas darbību veidos marksistiskās Internacionāles Krievijas sekciju.

Arī mums Krievijā netrūkst atklātu sociālšovinistu un «centra» grupu. Šie ļaudis cīnīsies pret marksistiskas Internacionāles radīšanu. Mēs zinām, ka Pļehanovam ir gluži tāda pati principiālā nostāja kā Zīdekumam un ka viņš jau tagad sniedz tam roku. Mēs zinām, ka tā saucamā «Organizācijas komiteja», ko vada Akselrods*, sludina kautskismu Krievijas apstākļos. Maskēdamies ar strādnieku šķiras vienotību, šie ļaudis sludina vienotību ar oportūnistiem un ar viņu starpniecību — ar buržuāziju. Bet tas viss, ko mēs zinām par strādnieku kustības tagadni Krievijā, dod mums pilnīgu pārliecību, ka Krievijas apzinīgais proletariāts joprojām paliks ar mūsu partiju.

________

* Organizācijas komiteja (OK) — meņševiku vadošais centrs; nodibināts likvidatoru augusta konferencē 1912. gadā. Pirmā pasaules kara laikā OK atradās sociālšovinisma pozīcijās, attaisnoja karu no carisma viedokļa, sludināja nacionālisma un šovinisma idejas. OK darbojās līdz meņševiku partijas CK vēlēšanām 1917. gada augustā. Līdzās OK, kas darbojās Krievijā, pastāvēja OK Ārzemju sekretariāts piecu sekretāru sastāvā (P. B. Akselrods, I. S. Astrovs-Povess, A. S. Martinovs, J. O. Martovs, S. J. Semkovskis), kas nostājās centrismam tuvās pozīcijās un, maskēdamies ar internacionālistiskām frāzēm, īstenībā atbalstīja Krievijas sociālšovinistus. - Red.

IV NODAĻA. ŠĶELŠANĀS VĒSTURE UN SOCIĀLDEMOKRĀTIJAS TAGADĒJAIS STĀVOKLIS KRIEVIJĀ

Iepriekšizklāstītā KSDSP taktika attiecībā pret karu ir Krievijas sociāldemokrātijas trīsdesmit gadu ilgās attīstības nenovēršamais rezultāts. So taktiku, kā arī sociāldemokrātijas tagadējo stāvokli mūsu zemē, nevar pareizi saprast, ja neiedziļinās mūsu partijas vēsturē. Lūk, kāpēc mums arī šeit lasītājam jāatgādina šās vēstures galvenie fakti.

Kā idejiska strāva sociāldemokrātija radās 1883. gadā, kad sociāldemokrātiskos uzskatus, pielāgotus Krievijai, pirmoreiz sistemātiski izklāstīja «Darba atbrīvošanas» grupa ārzemēs. Līdz 90. gadu sākumam sociāldemokrātija palika idejiska strāva, kas nebija saistīta ar strādnieku masu kustību Krievijā. 90. gadu sākumā sabiedriskie uzplūdi, strādnieku nemiers un streiku kustība padarīja sociāldemokrātiju par aktīvu politisku spēku, kas nesaraujami saistīts ar strādnieku šķiras cīņu (kā ekonomisko, tā arī politisko). Un kopš tā paša laika sākas sociāldemokrātijas šķelšanās «ekonomistos» un «iskriešos».

«EKONOMISTI» UN VECĀ «ISKRA» (1894—1903)

«Ekonomisms» bija oportūnistiska strāva Krievijas sociāldemokrātijā. «Ekonomisma» politiskā būtība izteikta programmā: «strādniekiem — ekonomiskā, liberāļiem — politiskā cīņa». Tā galvenais teorētiskais balsts bija tā saucamais «legālais marksisms» jeb «struvisms», kas «atzina» «marksismu», kurš pilnīgi attīrīts no katras revo- lucionaritātes un pielāgots liberālās buržuāzijas vajadzībām. Atsaukdamies uz strādnieku masu neattīstību Krievijā, vēlēdamies «iet kopā ar masām», «ekonomisti» ierobežoja strādnieku kustības uzdevumus un vērienu ar ekonomisko cīņu un liberālisma politisku atbalstīšanu, neizvirzot sev patstāvīgus politiskus un nekādus revolucionārus uzdevumus.

Vecā «Iskra» (1900—1903) uzvaroši cīnījās pret «ekonomismu» revolucionārās sociāldemokrātijas principu vārdā. Viss apzinīgā proletariāta zieds nostājās «Iskras» pusē. Dažus gadus pirms revolūcijas sociāldemokrātija nāca klajā ar viskonsekventāko un nesamierināmāko programmu. Un šķiru cīņa, masu akcijas 1905, gada revolūcijas laikā šo programmu apstiprināja. «Ekonomisti» pielāgojās masu atpalicībai. «Iskra» audzināja strādnieku avangardu, kas spētu vest masas uz priekšu. Tagadējos sociālšovinistu argumentus (par nepieciešamību rēķināties ar masām, par imperiālisma progresīvumu, par revolucionāru «ilūzijām» u. tml.) visus jau bija izvirzījuši «ekonomisti». Ar marksisma oportūnistisko pārveidošanu, kas to pielāgo «struvismam», sociāldemokrātiskā Krievija iepazinās pirms 20 gadiem.

MEŅŠEVISMS UN BOĻŠEVISMS (1903—1908)

Buržuāziski demokrātiskās revolūcijas laikmets izraisīja starp sociāldemokrātijas strāvām jaunu cīņu, kas bija iepriekšējās tiešs turpinājums. «Ekonomisms» pārveidojās par «meņševismu». Vecās «Iskras» revolucionārās taktikas aizstāvēšana radīja «boļševismu».

Vētrainajā 1905.—1907. gadā meņševisms bija oportūnistiska strāva, ko atbalstīja liberālie buržuā un kas izplatīja liberāli buržuāziskas tendences strādnieku kustībā. Pielāgot strādnieku šķiras cīņu liberālismam — tāda bija meņševisma būtība. Boļševisms turpretī izvirzīja sociāldemokrātiskajiem strādniekiem uzdevumu — celt demokrātisko zemniecību uz revolucionāru cīņu par spīti liberālisma svaidībai un nodevībām. Un strādnieku masas, kā to ne vienreiz vien atzinuši meņševiki paši, revolūcijas laikā gāja kopā ar boļševikiem visās lielākajās akcijās.

1905. gada revolūcija pārbaudīja, nostiprināja, padziļināja un norūdīja nelokāmi revolucionāru sociāldemokrātisku taktiku Krievijā. Atklāta šķiru un partiju rīcība ne vienreiz vien parādīja sociāldemokrātiskā oportūnisma («meņševisma») sakaru ar liberālismu.

MARKSISMS UN LIKVIDATORISMS (1908—1914)

Kontrrevolūcijas laikmets pilnīgi jaunā veidā atkal padarīja aktuālu jautājumu par sociāldemokrātijas oportūnistisko taktiku un revolucionāro taktiku. Meņševisma galvenā gultne par spīti daudzu tā labāko pārstāvju protestiem radīja likvidatorisma strāvu, atteikšanos no cīņas par jaunu revolūciju Krievijā, no nelegālas organizācijas un nelegāla darba, nicinošu zobošanos par «pagrīdi», par republikas lozungu utt. Žurnāla «Naša zarja» legālo literātu grupas personā (Potresova kgs, Čerevaņina kgs utt.) saliedējās no vecās sociāldemokrātiskās partijas neatkarīgs kodols, kuru tūkstoš veidos atbalstīja, reklamēja un lutināja Krievijas liberālā buržuāzija, kas gribēja strādniekus atradināt no revolucionārās cīņas.

Šo oportūnistu grupu no partijas izslēdza KSDSP 1912. gada Janvāra konference, kura atjaunoja partiju, lai gan daudzas ārzemju grupas un grupiņas ārkārtīgi nikni pretojās. Vairāk nekā divus gadus (1912. gada sākums — 1914. gada vidus) risinājās sīva cīņa starp divām s-d. partijām: starp CK, kas bija ievēlēta 1912. g. janvārī, un «Organizācijas komiteju», kura neatzina Janvāra konferenci un gribēja partiju atjaunot citādi — saglabājot vienotību ar žurnāla «Naša zarja» grupu. Sīva cīņa risinājās starp divām strādnieku dienas avīzēm («Pravdu» un «Luč» un to pēctecēm) un starp divām IV Valsts domes s-d. frakcijām (pravdistu jeb marksistu «KSDS Frakciju» un likvidatoru «s-d. frakciju» ar Čheidzi priekšgalā).

Aizstāvot uzticību partijas revolucionārajiem novēlējumiem, atbalstot sākušos strādnieku kustības uzplūdus (pēc 1912. gada pavasara it īpaši), savienojot legālo un nelegālo organizāciju, presi un aģitāciju, «pravdisti» saliedēja ap sevi apzinīgās strādnieku šķiras lielum lielo vairākumu, turpretī likvidatori, —- kā politisks spēks rīkodamies vienīgi tikai žurnāla «Naša zarja» grupas personā, — izmantoja liberāli buržuāzisko elementu vispusīgo atbalstu.

Strādnieku grupu atklātās naudas iemaksas abu partiju avīzēm — tajā laikmetā Krievijas apstākļiem pielāgotais (un vienīgais legāli iespējamais, visu brīvi kontrolējamais) s-d. biedru naudas veids — uzskatāmi apstiprināja, ka «pravdistiem» (marksistiem) spēka un ietekmes avots ir proletārisks, likvidatoriem (un viņu «OK») — buržuāziski liberāls. Te būs daži dati par šīm iemaksām, kas sīki publicēti grāmatā «Marksisms un likvidatorisms»*, bet saīsinātā veidā vācu s-d. avīzē «Leipcigas tautas avīze»** 1914. gada 21. jūlijā.

_________________

* «Marksisms un likvidatorisms. Rakstu krājums par mūsdienu strādnieku kustības pamatjautājumiem. II daja»; to laida klajā partijas izdevniecība «Priboj» Pēterburgā 1914. gada jūlijā. Tajā ievietoti vairāki pret likvidatoriem vērsti Ļeņina raksti. Pieminēdams šo krājumu, Ļeņins te domājis savus rakstus: «Strādnieku šķira un strādnieku prese» un «Strādnieku atsaukšanās uz Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku frakcijas nodibināšanos Valsts domē». - Red.

** «Leipcigas tautas avīze» («Leipziger Volkszeitung») — sociāldemokrātiska dienas avīze; iznāca no 1894. līdz 1933. gadam; ilgus gadus to rediģēja F. Mērings un R. Luksemburga; avīze bija kreiso sociāldemokrātu orgāns. No 1917. līdz 1922. gadam avīze bija Vācijas «neatkarīgo» orgāns; pēc 1922. gada — labējo sociāldemokrātu orgāns. - Red.

Iemaksu skaits un summa marksistiskajām (pravdistiskajam) un likvidatoriskajam Pēterburgas dienas avīzēm no 1914. g. 1. janvāra līdz 13. maijam:

Tādējādi mūsu partijas revolucionārā s-d. taktika 1914. gadā apvienoja ⅘ Krievijas apzinīgo strādnieku. Par visu 1913. gadu iemaksu skaits no strādnieku grupām pravdistiem bija 2181 un likvidatoriem 661. No 1913. g. 1. janvāra līdz 1914. g. 13. maijam sanāk summa: 5054 iemaksas no strādnieku grupām «pravdistiem» (t. i., mūsu partijai) un 1332, t. i., 20,8 %, likvidatoriem.

MARKSISMS UN SOCIĀLŠOVINISMS (1914—1915)

Lielais Eiropas 1914.—1915. g. karš devis visiem Eiropas, kā arī Krievijas s-d. iespēju ar vispasaules apmēra krīzi pārbaudīt savu taktiku. Carisma vestā kara reakcionārais laupīšanas, verdzināšanas raksturs vēl nesalīdzināmi skaidrāk saskatāms nekā citu valdību kara raksturs. Tomēr likvidatoru pamatgrupa (vienīgā, izņemot mūsu, kurai Krievijā ir vērā liekama ietekme tās liberālo sakaru dēļ) pavērsusies uz sociālšovinisma pusi! Diezgan ilgu laiku izmantodama legalitātes monopolu, šī žurnāla «Naša zarja» grupa sāka sludināt masām «nedarbošanos pretī karam», trejsabiedrības (tagad četrsabiedrības) uzvaras vēlamību, Vācijas imperiālisma apsūdzēšanu «pārliecīgos grēkos» u. tml. Pļehanovs, kas kopš 1903. gada vairākkārt apliecinājis savu ārkārtīgo politisko bezraksturību un pāriešanu oportūnistu pusē, ir vēl krasāk nostājies šajā pozīcijā, saņemdams cildinājumus no visas Krievijas buržuāziskās preses. Pļehanovs noslīdējis tiktāl, ka carisma vesto karu pasludinājis par taisnīgu karu un ievietojis interviju Itālijas valdības avīzēs, cenzdamies ievilkt Itāliju karā!!

Tādējādi pilnīgi apstiprinājies, ka mēs esam pareizi novērtējuši likvidatorismu un pareizi rīkojušies, izslēgdami no savas partijas likvidatoru galveno grupu. Likvidatoru reālā programma un viņu virziena reālā nozīme tagad ir ne tikai oportūnisms vispār, bet arī tas, ka viņi aizstāv lielkrievu muižnieku un buržuāzijas lielvalstiskās privilēģijas un priekšrocības. Tas ir nacionālliberālās strādnieku politikas virziens. Tā ir radikālo sīko buržuā daļas un niecīgas privileģēto strādnieku daļas savienība ar «savu» nacionālo buržuāziju pret proletariāta masām.

TAGADĒJAIS STĀVOKLIS KRIEVIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTIJĀ

Kā mēs jau teicām, ne likvidatori, ne daudzās ārzemju grupas (Pļehanova, Aļeksinska, Trocka u. c.), ne tā saucamie «nacionālie» (t. i., nelielkrievu) s-d. neatzina mūsu 1912. gada Janvāra konferenci. Starp neskaitāmajām lamām, ar kurām mūs apbēra, visbiežāk atkārtojās apsūdzība «uzurpatorismā» un «šķeltniecībā». Mēs uz to atbildējām, minēdami precīzus un objektīvi pārbaudāmus skaitļus, kas pierāda, ka mūsu partija apvienojusi ⅘ Krievijas apzinīgo strādnieku. Tas nav maz, — pastāvot visām nelegālā darba grūtībām kontrrevolucionārā laikmetā.

Ja «vienotība» Krievijā būtu bijusi iespējama uz s-d. taktikas pamatiem, neizslēdzot žurnāla «Naša zarja» grupu, kāpēc gan tad to pat savā starpā neīstenoja mūsu daudzie pretinieki? No 1912. gada janvāra pagājuši veseli 3Ѕ gadi, un visā šajā laikā mūsu pretinieki nav varējuši radīt pret mums s-d. partiju, lai ari kā viņi to vēlējās. Šis fakts vislabāk aizstāv mūsu partiju.

Visa pret mūsu partiju karojošo s-d. grupu vēsture ir sabrukšanas un sairšanas vēsture. 1912. gada martā visi bez izņēmuma «apvienojās», lai lamātu mūs. Bet jau 1912. gada augustā, kad pret mums bija nodibināts tā saucamais «augusta bloks», viņiem sākās sairšana*. Daļa grupu no viņiem atkrīt. Viņi nevar radīt partiju un CK. Viņi rada tikai OK «vienotības atjaunošanai». Bet izrādījās, ka īstenībā šī OK ir bezspēcīgs aizsegs likvidatoru grupai Krievijā. Visā 1912.—1914. gada strādnieku kustības milzīgo uzplūdu un masu streiku laikā Krievijā visā «augusta blokā» vienīgā grupa, kas strādāja masās, bija žurnāla «Naša zarja» grupa, kuras spēks ir tās liberālie sakari. Un 1914. gada sākumā no «augusta bloka» oficiāli izstājas latviešu s-d. (poļu s-d. tajā nebija), bet Trockis, viens no bloka vadoņiem, izstājās no tā neoficiāli, nodibinot atkal savu īpašu grupu. 1914. g. jūlijā Briseles konferencē, piedaloties SSB Izpildu komitejai, Kautskim un Vanderveldem, pret mums tika izveidots tā saucamais «Briseles bloks», kurā neiekļāvās latvieši un no kura tūlīt atkrita poļu s-d. — opozīcija. Pēc kara sākuma šis bloks sairst. «Naša zarja», Pļehanovs, Aļeksinskis, Kaukāza s-d. vadonis Ans kļūst par atklātiem sociālšovinistiem, sludinādami Vācijas sakāves vēlamību. OK un Bunds aizstāv sociālšovinistus un sociālšovinisma pamatus. Čheidzes frakcija, kaut arī balsojusi pret kara kredītiem (Krievijā pat buržuāziskie demokrāti, trudoviki, balsoja pret tiem), paliek uzticīga sabiedrotā žurnālam «Naša zarja». Mūsu galējie sociālšovinisti, Pļehanovs ar Aļeksinski un komp., ir pilnīgi apmierināti ar Čheidzes frakciju. Parīzē nodibinās avīze «Naše slovo» (agrāk «Golos»), piedaloties galvenokārt Martovam un Trockim, kuri grib savienot platonisku internacionālisma aizstāvēšanu ar kategorisku prasību pēc vienotības ar žurnālu «Naša zarja», OK vai Čheidzes frakciju. Pēc šās avīzes 250 numuriem tā pati spiesta atzīt savu sairšanu: viena daļa redakcijas sliecas uz mūsu partiju, Martovs paliek uzticīgs OK, kas publiski peļ «Naše slovo» par «anarhismu» (tāpat kā oportūnisti Vācijā, Dāvids un komp., «Internationale Korrespondenz»**, Legīns un komp. apsūdz anarhismā b. Lībknehtu); Trockis pasludina, ka saraujot sakarus ar OK, bet grib iet kopā ar Čheidzes frakciju. Lūk, Čheidzes frakcijas programma un taktika, ko izklāstījis viens no tās līderiem. Pļehanova un Aļeksinska virziena žurnāla «Sovremennij mir»*** 5. numurā 1915. g. Čhenkeli raksta:

«Teikt, ka Vācijas sociāldemokrātija bijusi spējīga aizkavēt savu valsti uzsākt karu un nav to darījusi, nozīmētu vai nu slepeni vēlēties, lai tā paliktu uz barikādēm ne tikai līdz savam, bet arī savas tēvijas pēdējam elpas vilcienam, vai arī lūkoties uz priekšmetiem, kas atrodas līdzās, caur anarhisku teleskopu.»****

___________

* «Augusta bloks» — antipartijisks likvidatoru, trockistu un citu opor- tūnistu bloks, kas bija vērsts pret boļševikiem. Bloku organizēja Ļ. D. Trockis. Bloks noformējās grupu un strāvu pārstāvju konferencē, kas notika 1912. gada augustā. - Red.

** «Internationale Korrespondenz» («Starptautiskā korespondence») — Vācijas sociālšovinistu nedēļas žurnāls; iznāca no 1914. gada septembra beigām līdz 1918. gada 1. oktobrim Berlīnē. - Red.

*** «Sovremennij mir» («Mūsdienu pasaule») — literārs, zinātnisks un politisks mēnešraksts; iznāca Pēterburgā no 1906. līdz 1918. gadam. Žurnāla darbā aktīvi piedalījās meņševiki, arī G. V. Pļehanovs. Laikā, kad pastāvēja bloks ar pļehanoviešiem, un 1914. gada sākumā žurnālā darbojās arī boļševiki. Pirmā pasaules kara laikā žurnāls atradās sociālšovinistiskās pozīcijās. - Red.

**** «Sovremennij mir», 1915, № 5, 148. lpp. Trockis nesen paziņoja, ka uzskatot par savu uzdevumu celt Internacionālē Čheidzes frakcijas autoritāti. Nav šaubu, ka Čhenkeli savukārt tikpat enerģiski cels Internacionālē Trocka autoritāti… - V. I. Ļeņina piez.

Šajās nedaudzajās rindiņās izteikta visa sociālšovinisma būtība: gan «tēvijas aizstāvēšanas» idejas principiāla attaisnošana tagadējā karā, gan zobošanās — ar kara cenzoru atļauju — par revolūcijas sludināšanu un sagatavošanu. Jautājums nepavisam nav par to, vai Vācijas sociāldemokrātija bijusi spējīga aizkavēt karu, un arī ne par to, vai vispār revolucionāri var galvot par revolūcijas sekmēm. Jautājums ir par to, vai izturēties kā sociālistiem vai ari tiešām «palikt līdz pēdējam elpas vilcienam» imperiālistiskās buržuāzijas apkampienos.

MŪSU PARTIJAS UZDEVUMI

Sociāldemokrātija Krievijā radās pirms buržuāziski demokrātiskās revolūcijas (1905) mūsu zemē un nostiprinājās revolūcijas un kontrrevolūcijas laikā. Ar Krievijas atpalicību izskaidrojams, ka mums ir ļoti daudz sīkbur- žuāziskā oportūnisma strāvu un nokrāsu, bet marksisma ietekme Eiropā un legālo s-d. partiju stiprums līdz karam ir padarījuši mūsu priekšzīmīgos liberāļus gandrīz par «saprātīgās» «eiropeiskās» (nerevolucionārās), «legālās» «marksistiskās» teorijas un sociāldemokrātijas pielūdzējiem. Strādnieku šķira Krievijā nevarēja izveidot savu partiju citādi kā vien enerģiskā trīsdesmit gadu ilgā cīņā pret visiem oportūnisma paveidiem. Pasaules kara pieredze, kas novedusi pie kaunpilna kraha Eiropas oportū- nismu un nostiprinājusi mūsu nacionālliberāļu savienību ar sociālšovinistisko likvidatorismu, vēl vairāk nostiprina mūsu pārliecību, ka mūsu partijai arī turpmāk jāiet tas pats konsekventi revolucionārais ceļš.

Rakstīts 1915. g. Jūlijā—augustā

Iespiests 1915. g. augustā Ženēvā atsevišķā brošūrā avīzes «Социал-демократ» redakcijas izdevumā

PEIZĪMES- Red.:

(1) Te domāta Vācijas un Austroungārijas sociālistu konference, kas notika Vīnē 1915. gada aprīlī. Konference pieņēma rezolūciju, kas atbalstīja sociālšovinistisko «tēvijas aizstāvēšanas» lozungu imperiālistiskajā karā.

(2) Neitrālo valstu sociālistu konference — tajā piedalījās Itālijas un Šveices sociālisti, tā notika Lugāno (Šveice) 1914. gada 27. septembrī. Tā bija pirmā kara laikā notikusī sociālistu konference nolūkā atjaunot internacionālos sakarus.

Lai iepazīstinātu konferences delegātus ar boļševiku nostāju pret imperiālistisko karu, viņiem tika izdalītas KSDSP CK tēzes par karu. Daži tēžu punkti tika iekļauti konferences rezolūcijā, piemēram, rezolūcijā tieši norādīts uz kara imperiālistisko raksturu, rezolūcijā teikts, ka Eiropas karš ir kapitālistisko šķiru cīņa par jauniem noieta tirgiem citās zemēs un noziedzīgs mēģinājums apspiest revolucionāro kustību pašu zemē. Tomēr konference neatbalstīja boļševistiskos lozungus par imperiālistiskā kara pārvēršanu pilsoņu karā, par «savas» valdības sakāvi karā, neizteicās par kategorisku sakaru saraušanu ar sociālšovinistiem. Konferences lēmumi nebija konsekventi internacionālistiski un revolucionāri izturēti.

(3) Te domāta neitrālo valstu (Zviedrijas, Norvēģijas, Dānijas, Holandes) sociālistu konference, kas notika Kopenhāgenā 1915. . gada 17.—18. janvārī (j. st.). Dažas sociāldemokrātiskās partijas iesniedza konferencei savas deklarācijas par attieksmi pret karu. No KSDSP CK konferencei tika iesniegts manifests «Karš un Krievijas sociāldemokrātija».

Pēc vispārīgām pārrunām par to, ka vēlams miers, konference pieņēma rezolūciju, kas aicināja neitrālo valstu sociāldemokrātiskās partijas pamudināt savas valdības uzņemties starpniecību miera sarunās karojošo valstu starpā. Konference atklāja sociālpacifistiskās, tīri deklaratīvās miernesības nepamatotību.

(4) Starptautiskā sociālistiskā sieviešu konierence notika Bernē 1915. gada 26.—28. martā. To sasauca pēc žurnāla «Rabotņica» ārzemju organizācijas ierosinājuma, tajā aktīvi piedalījās Starptautiskās sociālistiskās sieviešu organizācijas sekretāre K. Cetkina. Lielu darbu konferences sagatavošanā veica I. F. Armanda, N. K. Krupskaja u. c. Konferencē bija pārstāvētas proletāriskās sieviešu organizācijas no Anglijas, Vācijas, Holandes, Polijas, Krievijas, Francijas, Šveices.

Konferences vairākums atradās centristu ietekmē. Tikai KSDSP CK pārstāves un Polijas delegāte bija konsekventa internacionālisma pozīcijās. Apspriežot jautājumu «Sievietes internacionālā darbība miera labā», sadūrās Internacionāles uzdevumu, proletārisko partiju taktikas divējādi vērtējumi. Konferences vairākums, ar kuru kopā uzstājās Cetkina, iesniedza rezolūcijas projektu, kam bija centristisks raksturs, tajā bija noklusēta sociālistisko partiju vadoņu vairakuma nodevība pret internacionālismu. KSDSP CK delegācija iesniedza rezolūcijas projektu, ko bija uzrakstījis V. I. Ļeņins; projektā bija norādīts revolucionārais cīņas ceļš pret karu un starptautisko oportūnismu. Šo projektu konferencē aizstāvēja I. F. Armanda. Tomēr konference pieņēma vispārīgu pacifistiska rakstura rezolūciju.

Ļeņins vērtēja konferenci kā mēģinājumu atjaunot internacionālos sakarus un centās izmantot to, lai saliedētu internacionālististiskos elementus uz revolucionāru pozīciju pamata. Bet, kā viņš norādīja, šī un citas šai laikā notikušās internacionālistu starptautiskās konferences, lai gan tās iedvesmoja labākie vēlējumi, nenosprauda internacionālistu kaujiniecisko līniju, aprobežojās ar vecu rezolūciju atkārtošanu un «labākajā gadījumā bija soļošana uz vietas».

(5) Starptautiskā sociālistiskā jaunatnes konference notika 1915. gada 4.—6. aprīlī Bernē. Tajā piedalījās proletārisko jaunatnes organizāciju pārstāvji no Bulgārijas, Dānijas, Holandes, Itālijas, Krievijas, Norvēģijas, Polijas, Šveices, Vācijas, Zviedrijas. Konferences darba kārtībā galvenais bija punkts «Karš un sociālistisko jaunatnes organizāciju uzdevumi». Konferences organizēšana un sagatavošana notika centrista R. Grimma ietekmē; tas noteica konferences darba rezultātus. KSDSP CK izvirzīja uzdevumu izmantot konferenci nolūkā saliedēt jaunatnes internacionālistiskos elementus un nosūtīja uz konferenci savus pārstāvjus (I. F. Armandu un G. I. Safarovu). KSDSP CK delegācija konferencē iesniedza izskatīšanai rezolūcijas projektu, kurā bija ietvertas boļševistiskās partijas galvenās tēzes jautājumā par karu. Šis projekts bija sastādīts, balstoties uz V. I. Ļeņina uzrakstīto starptautiskās sociālistiskās sieviešu konferences rezolūcijas projektu. Tomēr konference pieņēma pacifistiskā garā uzrakstītu rezolūciju.

Konferencē ievēlēja sociālistiskās jaunatnes Starptautisko biroju, pieņēma lēmumus par sociālistiskās jaunatnes starptautiskā orgāna — žurnāla «Jugend-Internationale» («Jaunatnes Internacionāle») izdošanu un par gadskārtējas starptautiskās jaunatnes dienas organizēšanu.

Content

Ļeņins Sociālisms un karš. (1915)

PRIEKŠVĀRDS

SOCIĀLISMS UN KARŠ

I NODAĻA. SOCIĀLISMA PRINCIPI UN 1914.—1915. g. KARŠ.

SOCIĀLISTU ATTIEKSME PRET KARIEM

JAUNO LAIKU KARU VĒSTURISKIE TIPI

ATŠĶIRĪBA STARP UZBRUKUMA UN AIZSARGĀŠANAS KARU

TAGADĒJAIS KARŠ IR IMPERIĀLISTISKS KARŠ

KARŠ STARP LIELĀKAJIEM VERGTURIEM PAR VERDZĪBAS SAGLABĀŠANU UN NOSTIPRINĀŠANU

«KARŠ IR POLITIKAS TURPINĀJUMS AR CITIEM (PROTI: VARMĀCĪGIEM) LĪDZEKĻIEM»

BEĻĢIJAS PIEMĒRS

PAR KO KARO KRIEVIJA?

KAS IR SOCIĀLŠOVINISMS?

BAZELES MANIFESTS

MELĪGA ATSAUKŠANAS UZ MARKSU UN ENGELSU

II INTERNACIONĀLES KRAHS

SOCIALŠOVINISMS IR GALĪGI IZVEIDOJIES OPORTŪNISMS

VIENOTĪBA AR OPORTŪNISTIEM IR STRĀDNIEKU SAVIENĪBA AR «SAVU» NACIONĀLO BURŽUĀZIJU UN INTERNACIONĀLAS REVOLUCIONĀRĀS STRĀDNIEKU SĶIRAS SAŠĶELTĪBA

«KAUTSKISMS»

MARKSISTU LOZUNGS IR REVOLUCIONĀRĀS SOCIĀLDEMOKRĀTIJAS LOZUNGS

PIEMĒRS PAR BRĀĻOŠANOS TRANŠEJĀS

NELEGĀLĀS ORGANIZĀCIJAS NOZĪME

PAR «SAVAS» VALDĪBAS SAKĀVI IMPERIĀLISTISKĀ KARĀ

PAR PACIFISMU UN MIERA LOZUNGU

PAR NĀCIJU PAŠNOTEIKŠANĀS TIESIBĀM

II NODAĻA. ŠĶIRAS UN PARTIJAS KRIEVIJĀ.

BURŽUĀZIJA UN KARŠ

STRĀDNIEKU ŠĶIRA UN KARŠ

KRIEVIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTISKĀ STRĀDNIEKU FRAKCIJA VALSTS DOME UN KARŠ

III NODAĻA. INTERNACIONĀLES ATJAUNOŠANA

SOCIĀLŠOVINISTU UN «CENTRA» METODE

STAVOKLIS OPOZĪCIJĀ

KRIEVIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTISKĀ STRĀDNIEKU PARTIJA UN III INTERNACIONĀLE

IV NODAĻA. ŠĶELŠANĀS VĒSTURE UN SOCIĀLDEMOKRĀTIJAS TAGADĒJAIS STĀVOKLIS KRIEVIJĀ

«EKONOMISTI» UN VECĀ «ISKRA» (1894—1903)

MEŅŠEVISMS UN BOĻŠEVISMS (1903—1908)

MARKSISMS UN LIKVIDATORISMS (1908—1914)

MARKSISMS UN SOCIĀLŠOVINISMS (1914—1915)

TAGADĒJAIS STĀVOKLIS KRIEVIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTIJĀ

MŪSU PARTIJAS UZDEVUMI

PEIZĪMES- Red.: