Vācietis Jukums

Latviešu strēlnieku vēsturiskā nozīme

Jukums Vācietis

Latviešu strēlnieku vēsturiskā nozīme

.

PRIEKŠVĀRDS

Jukums Vācietis un viņa «Latviešu strēlnieku vēsturiskā nnozīme»

Izcilais padomju militārais darbinieks Strādnieku un zemnieku Sarkanās Armijos pirmās regulārās divīzijas priekšnieks, pirmais KSFPR visu Bruņoto Spēku virspavēlnieks Jukums Vācietis dzimis i873. gada ii. (23.) novembrī tagadējā Saldus rajona Jaunlutriņu ciemā. Jukuma tēvs kalpoja pie vietējā barona. Jaunmuižas bijušajā kalpu mājā, viņa dzimtajā vietā, kur vienā istabā mitinājās visa lielā Vācieāu ģimene, tagad яIrodas slavenā novadnieka memoriālais muzejs.

No mazam dienām Jukums ganīja lopus, strādāja lauku darbus. Pagasta skolā zēns parādīja teicamas zināšanas un 1889. gada iestājas Kuldīgas apriņķa skoiā. Vienlaicīgi Jukumam nācās strādāt Kuidigas sērkociņu fabrikā, lai pelnītu Hdzekjus iztikai.

189i. gadā J. Vācietis iestājās Rīgas unteroficieru bataijonā, kur sāka apgfit militārās zināšanas. Self nevajadzēja maksāt mācību naudu, kas «iri vnrhtil lilJn viens no Iemesliem, kādēļ J. Vācietis aizgāja karavīra ceļus. IHfKV glielā viņā sāka mācības Viļņas karaskolā, kuru sekmīgi beidza 1897. gadā un podporufika dienesta pakāpē sāka virsnieka gaitas Kauņā, vēlāk Rīgā.

...Tas bija lielu politisku notikumu priekšvakars. Norisinājās pirmā Krievijas revoiūcija, kurā piedalījās plašas tautas masas. Ari J. Vācietim nācās pielikt daudz pūļu, lai glābtu no soda savu brāli Jāni. Revolucionārie notikumi, soda ekspedīciju zvērības atstāja dziju iespaidu uz cara armijas virsnieku, kalpa dēlu Jukumu Vācieti

Zinātkārais virsnieks ar milzīgu piepūli, iigu gadu saspriegtu darbu panāca vēi vienu savu mērķi — 1906. gadā kļuva par Ģenerālštāba akadēmijas klausītāju. Viņš teicami beidza augstāko militāro mācību iestādi un likpat sekmīgi ari tās papildkursu. Pēc mācībām J. Vācietis komandēja rotu Kauņas garnizonā un vienlaicīgi turpināja patstāvīgi studēt kara zinātnes, gatavojās militārā pedagoga profesijai...

Bet sākās pirmais pasaules karš. Apakšpulkvedis Jukums Vācleils Ansi rump rūsi jā un Polijā komandēja krievu karaspēka i02. Vjatkas kājnieku pulka 4. baialjonu. Viņš tika ievainots, un pēc atveseļošanās pārmita uz latviešu strēlnieku dajām, kuras sāka formēties 1915. gadā. Viņu nozīmēja par 6. Zemgales latviešu strēlnieku bataljona komandieri

Kaut arī J. Vācietis ar sirdi un dvēseli aizstāvēja carisma sludinātos tēvijas sargāšanas lozungus, tomēr viņš nebija akls priekšniecības pavēļu Izpildītājs, uzstājās pret kauju operācijām, kas solīja veltīgus karavīru upurus. Viņš ļoti smagi pārdzīvoja asiņainās Ziemassvētku un 1917. gada janvāra kaujas pie Ložmetējkalna, kur latviešu strēlnieki zaudēja vairāk nekā trešdaļu no personālsastāva.

Pēc Februāra buržuāziski demokrātiskās revolūcijas, kad armijā iesākās zināms demokratizācijas process, J. Vācietis arvien vairāk tuvinājās saviem strēlniekiem. Ievērojami ir viņa paša nopelni pirmajā kaujā par nākošo sociālistisko revolūciju Krievijā, kuru izcīnīja latviešu strēlnieki

1917. gada augustā pie Mazās Jugias, kur tieši Б. Zemgales pulks izrādījās Ienaidnieka trieciena centrā, bet, neraugoties uz io, divdesmit sešas stundas varonīgi noturējās savās pozīcijās. Kaut ar! ķeizariskās Vācija? karaspēks ieņēma Pigu, tomēr no ielenkuma tika glābta Ziemeļu frontes 12. armija, izjuka pretinieka plāns, kuru atbalstīja ari pašmāju kontrrevolūcija, — virzīties uz revolucionāro Pelrogradu

Par Izcilo drosmi un pašaizliedzību šajā kaujā 642 Piektā pulka strēlnieki un viņu komandieris tika apbalvoti ar Jura krustu.

Pēc Lielās Oktobra sociālisiiskās revolūcijas J. Vācietis sāka pildīt 12. armijas rajona Kara revolucionārās komitejas uzdevumus. Atšķirība no daudziem kon ir revolūcijas nometnē nonākušajiem augstākajiem virsniekiem J, Vācietis palika kopā ar latviešu strēlnieku vairākumu, kas Jau 1917, gada 17. (30.) maijā atklāti nostājās boļševiku partijas pusē. Viņš sastādīju pēdējā Zlemeļvldzemes kontrrevolūcijas atbalsta punkta — Vaikas — ieņemšanas plānu.

1917. gada 21. novembrī (4. decembri) padomju vara J. Vācietim uzticēja 12. armijas komandiera posteni, taču amatā viņš nestājās. Jo tika Izsaukts uz Mogfļovu par Revolucionārā lauka šlāba operatīvās daļas priekšnieka

1918. gada Janvārī J. Vācietis komandēja karaspēka grupējumu cīņās prel konirrevolucionārā ģenerāļa Dovbora-Musņicka poļu korpusu. Pēc Brestas miera noslēgšanas Jukums Vācietis ieradās Maskavā, kur viņu iecēla par jaunveidojamās Sarkanās Armijas pirmās regulārās divīzijas -~ Latviešu strēlnieku padomju divīzijas priekšnieka

Padomju varas siāvckiis šajā posmā bija ļoti grūts. 1918. gadā saasinājās šķiru cīņa, Latviešu divīzijas atsevišķas vienības, pulki bija izkiiedēt!, un tas ievērojamā sarežģjja divīzijas vadību. 19i8. gada vasarā sākās vairāk! prelpadcmju dumpji, viens no bīstamākajiem — kreiso eseru organizētais dumpis Maskavā 1918. gada 6. jūlijā. Likvidēt kreiso eseru mēģinājumu gāzt padomju varu V. I. Ļeņins uzticēja latviešu strēlniekiem un viņu komandierim J. Vācietim.

1918. gada 10. Jūlijā V. I. Ļeņins Ierosināja J. Vācietim uzņemties augsto un atbiidīgo Austrumu frontes pavēlnieka posteni.

J. Vācietis ļoti enerģiski sāka Ieviest kārtību un discķuīnu iepriekšējā

Ironies pavēlnieka nodevības dēļ demoralizētais karaspēka daļās, koncentrēja padomju spēkus galvenajos virzienos, bieži ieradās armiju dislokācijas rajonos. Par stāvokli frontē J. Vācietis regulāri informēja V 1 Ļeņinu. Taču Iniciatīva Austrumu frontē tobrīd bija nretinteka rokās. Baltgvardi ieņēma Simbirsku (tagad Uļjanovska), Jekaterinburgu (tagad Sverdlovska) un augusta sākumā iesāka uzbrukumu Kazaņai. Kā viens no pēdējiem plisētu atstāja frontes pavēlnieks.

Ar Kazaņas ieņemšanu pretinieka panākumi beidzas. Sarkanās Armijas darhība aktivizējās, un jau drīz frontē iestājās lūzums.

Bet Jukumu Vācieti Jau gaidīja jauni, vēl sarežģītāki pienākumi.

1918. gada 7. septembri viņš stājās Republikas visu Bruņoto Spēku virspavēlnieka posteni. J. Vācieša mūžā iesākās desmit spraigi mēneši, kad viņš Ciešā KK(b)P CK un V. 1. Ļeņina politiskajā vadībā risināja svarīgākos pilsoņu kara stratēģiski operatīvos uzdevumus.

Virspavēlniekam nācās dziļi analizēt militāros un arī politiskos notikumus dažādās frontēs tin visu stāvokli kopumā, organizēt stratēģisko plānošanu, paralēli veidojot pašu Strādnieku un zemnieku Sarkano Armiju, rūpējoties par tās rezervēm.

Kā bīstamākā, pēc J. Vācieša uzskatiem, bija Dienvidu fronte, kur koncentrējās lieli kontrrevolūcijas spēki 1918. gada 26. novembri KK(b)P CK ar speciālu lēmumu apstiprināja pasākumu plānu Dienvidu frontes nostiprināšanai. Virspavēlnieks izstrādāja plānu Deņiklna karaspēka sagrāvei. Sājā darbā viņam ļoti svarīgs bija V. I. Ļeņina personīgais atbalsts.

1918, —1919. gada ziemā Sarkanā Armija guva vairākas nozīmīgas uzvaras, kas bija arī Jukuma Vācieša nopelns. No 1919. gada 4. janvāra līdz 10. marlam J. Vācietis paralēli virspavēlnieka amatam pildīja arī Padomju Latvijas armijas pavēlnieka pienākumus.

Ļoti plašs bija Jautājumu loks, kurus katru dienu risināja J. Vācietis.

1919. gada marta sākuma KolČaka spēki pārgāja uzbrukumā austrumos un atkal tuvojās Volgai, jūnijā bīstams stāvoklis Izveidojās pie Petro-gradas. Jūnija beigās Virspavēlnieks pabeidza darbu pie Dienvidu frontes operāciju plāna, kuru gan tobrid vēl realizēt neizdevās. 1919. gada 8. jūlijā J. Vācieti virspavēlnieka amatā nomainīja S. Kameņeva. J. Vācieti nozīmēja Sevišķi svarīgu uzdevumu pildīšanai Republikas Revolucionārajā kara padomē. Viņu iecēla ari par priekšsēdētāju komisijai, kas Izstrādāja Sarkanās Armijas slruktūrformas un tās uzbūvi pēc pilsoņu kara.

1919. gada rudenī J. Vācietis iesāka pedagoģisko darbu Ģenerālštāba (vēlāk M. Frunzes vārdā nosauktajā) Kara akadēmijā. 1927. gadā viņš kļuva par Strādnieku un zemnieku Sarkanās Armijas augstāko militāro mācību Iestāžu profesoru.

Par nopelniem Padomju valsts labā J. Vācieti apbalvoja ar Sarkanā Karoga un Sarkanās Zvaigznes ordeņiem. 1935. gadā viņam piešķīra 2, ranga armijas komandiera pakāpi.

J. Vācieša dzīves ceļš aprāvās 1938. gads 28. jūlijā. Viņš geja boja. nepatiesi apmelots, Stajlra personības kulta laikā.

Pirmais Sarkanās Armijas virspavēlnieks devis lielu ieguldījumu ari militāro zinātņu teorijā, karu vēstures pētīšanā. Viņš ir vairāku grāmatu un daudzu rakstu autors. Ne vis! J. Vācieša darbi ir publicēti.

Apbrīnojamas bija viņa darbaspējas. Ap divdesmit J. Vācieša rafo-fn dažādos izdevumos parādījās jau pilsoņu kara gados, kad to autoram nācās strādāt ar milzīgu garīgo un fizisko pārslodzi.

1922. gadā tika pabeigta atmiņu grāmata divās daļās «Latviešu strēlnieku vēsturiskā nozīme» — pirmais lieiākais darbs latviešu strēlnieku vēsturē.

Kādēļ J. Vācietis Iesāka «Latviešu strēlnieku vēsturisko nozīmi», turklāt rakstīdams lielā steigā un laika trūkumā? Daļēja atbiide uz šo jautājumu, jādomā, meklējama apstāklī, ka jau pilsoņu kara gados dažu vadošo darbinieku vidū valdīja aizspriedumaina attieksme pret latviešu strēlniekiem, pat apvainojumi mazdūšPjā, pārliekā demokrātismā. Acīmredzot J. Vācietis ar savu grāmatu gribējis dot pretsparu štefn Izdomājumiem, nepelnītiem apvainojumiem, visā pilnībā parādīi latviešu strēlnieku izcilo Ieguldījumu padomju varas iekarojumu nosargāšanā.

J. Vācieša grāmata nav tikusi vērtēta viennozīmīgi. Uz apcerējuma nepilnībām, kļūdām priekšvārdā nerāda ari talaika izdevēji.

Taču viņi nav konsekventi savos vērtējumos. Iesākdami ar to, ka gia-maia būs kā materials «patiesai vēsturei par latviešu strēlnieku nozīmi» (sk. priekšvārda pirmajam izdevumam 17. ipp.), tāiāk izdevēji vielām nepelnīti asi kritizē J. Vācieti un viņa uzskaīus. Sim asajam tonim, Jādomā, spiedogu uzlicis arī pēcrevolūcijas patosa neiecietīgais laikmets, kad pat kaklasaite dažam iabam šķita kontrrevolūcijas simbols.

Pret J. Vācieša daibu asi vērsies bijušais Latviešu strēlnieku divīzijas poiitdaļas priekšnieks Kāriis Poēma.

Padomju Latvijas vēsturnieki A. Bīrons, V. Bērziņš, A. Drīzuifs, J. Krastiņš, A. Spreslis un cili J, Vācieša grāmatu vērtē atzinīgi. Vēslu-res zinātņu dcklors A. Bīrons raksla, ka J. Vācieša atmiņas ir vēsturiskas Jzziņas avots ar bagātīgu faktu materiālu, cilvēcisks dokuments ar suģestējošu personiskumu un tēloto notikumu analītiski problemātisku izklāstu (Latvijas PSP ZA Vēstis. — 1967, JVs U. 38. Ipp.).

Lasītājs, kurš «Latviešu strēlnieku vēsturisko nozīmi» vērtēs no Lietās Oktobra sociālistiskās revolūcijas septiņu gadu desmitu ilgās vēsturiskās, politiskās un sociālās pieredzes, arī pats redzēs, ka J. Vācieša spriedumi vietām ir nepamatoti, vietām k|ūdaini, varbūt pat izraisīs smaidu, bet kopumS viņš gūs daudz jaunas, neapzinātas informācijas, labāk izpratis viņa izcilo personību, lielo karavadoņa talantu. Jo, nebūdams profesionāls politiķis, J. Vācietis ir spējis ieņemt paliekošu vietu Krievijas proletariāta cīņas militāro vadītāju plejādē.

So rindu autors uzskata par nepieciešamu vismaz daļēji uzsvērt tos faktorus, kas veidoja J. Vācieša politisko pārliecību un pasaules \izskatu, cilādi lasītājam nebūs skaidra J. Vācieša pozīcija, kā ari daudzu noti kurnu vērtējums.

Kā jau teicu, J. Vācietis nāca no muižas kalpa daudzbērnu ģimenes, kur nabadzība bija pastāvīgs viesis. Jau no zēna gadiem J. Vācleiis Iekļāvās proletariāta rindās. Intuitīvi viņš izjuta valdošo netaisnību, bet sia-tematiskas, viengabalainas marksistiskas pārliecības kalpa dēlam nebija. Arī daudzu strādnieku bērni toreiz uzskatīja, ka «izsisties dzīvē uz augšu» var tikai mācoties, tā pietuvinoties privileģētam šķirām.

No 1891. gada J. Vācietis savu dzīvi saistīja ar carisko armiju, kur visa idejiskā apstrāde norisēja ar lozungiem «par ticību, caru up tēviju». Revolucionārās idejas armijā tika nežēlīgi apspiestas, karavīrus audzināja spilgti izteiktā Šovinisma garā. J. Vācietis ilgstoši dienēja ārpus Latvijas, tieši nesaistoties ar tiem revolucionārajiem notikumiem, kas noteica Latvijas proletariāta šķirisko izaugsmi. Tādē| LKP izdevniecības «Spartaks* priekšvārdā «Latviešu strēlnieku vēsturiskās nozīmes» autors nosaukts par nacionālo demokrālu. J. Vācieša uzskati noteikti Ir progresīvi, par to liecina ari viņa nostāšanās revolucionāro strēlnieku pusē, uzticīgā kalpošana padomju varai. Kādu laiku J. Vācleiis neizprata Imperiālistiskā kara būtību, atbalstīja cariskās Krievijas politiku karā pret Vāciju. Un tā nav tikai J. Vācieša kjūda, daudziem latviešu strēlniekiem un viņu komandieriem acis aizmigloja šovinistiskie lozungi, ilūzija, ka viņu izlietās asinis var glābt Latviju no vācu okupācijas.

Un tomēr J. Vācietis kopumā ir spējis dziji Ielūkoties latviešu strēlnieku vēsturē, sniegt precīzu strēlnieku lomas vērtējumu, saskatīt to būtisko, kā vārdā latviešu strēlnieks veica savu internacionālo varoņdarbu visa bijušās Krievijas impērijas proletariāta interesēs.

J. Vācietis objektīvi atzina, ka «latviešu strēlnieks bija idejisku centienu izcīnītājs. .* (sk. šīs grāmatas 254. tpp.), ka «latviešu strēlnieki atdevās revolūcijai ar vislielāko apziņu un pašaizliegšanos» (261. Ipp L

J. Vācietis vairākkārt uzsver, ka Padomju valdība bija vienīgā, kurai rūpēja bijušās Krievijas impērijas mazo tautu liktenis. Viņa vārdiem runājot, «kadeti, krievu nacionālisti, vēlākie Koičaka, Deņiklna ш Jude-ņiča Varas izplatītāji, labprāt butu mazās nomaļu tautiņas pilnigl ar bruņotu papēdi nospieduši» (3i. Ipp.). Tādēļ J. Vācietis uzsvēra, ka latviešiem vajadzēja atbalstīt Krievijas padomju varu ar ieročiem, lai iegūtu ari brīvu Latviju.

Bet ar sirdssāpi J, Vācietis rakstīja, ka buržuāziskajā Latvijā darba tautas centieni nav realizēti, ka latviešu sarkanie strēinieki tiek noliegti. Grāmata izskan pārliecība, ka vēsture kādreiz pienācīgi novērtēs sarkano strēlnieku vietu un nozīmi

Atzīstama ir J. Vācieša militāro operāciju dzijā un kompetentā analīze, prasme vienkārši pastāstīt par sarežģītām situācijām. Grūtāk autoram veicies, kad militārā darbība jāsaista ar politiku. Tieši uz Šo salšu nepieciešamību kara vēstures pētīšana savā darbā «Sociālisms un karš» norādīja V. I. Ļeņins, Jo «Miedzoši antivēsturisks, nepatiess un liekulīgs ir tas uzskats, it kā šajā karā varētu attaisnot «tēvijas aizsargāšanas» ideju» (Raksti, 21. sēj. 268. ipp.).

3. Vācietim šis konsekventās ļeņiniskās anafizes pietrūkst Turklāt «klasiskā» kara (valsts pret valsti) vielā J. Vācietim nācās darboties neparastajos plisoņu kara apstākļos. Ari viņš pats atzīsi, ka revolūcijas kara vēsturi rakstīt ir nesamērojami grūtāk nekā sastādīt imperiālistiskā kara aprakstus. Tādēļ dažviet acīm redzamais J. Vācietim aizklāj būtisko. Aiz «partiju cīņas» viņš, piemēram, nepamana Šķiru cīņu. Kad pēc Oktobra revolūcijas poļu korpusa vadība atteicās pildīt padomju varas prasību par armijas demokratizāciju, J. Vācietis šo konfliktu reducēja uz strīdu slarp virspavēlnieku N. Kriļenko un korpusa komandieri J, Dov-boru-Musņicki.

Pastāvīgi Jāatceras, ka «Latviešu strēlnieku vēsturiskā nozīme» tomēr ir tikai autora atmiņas un labi zināmu notikumu izkiāsis. Tā nav sistematizēta, uz rūpigi pārbaudītu dokumentu pamata rakstīta vēsture.

J. Vācietis slimīgi uzņēma to, ka pilsoņu karš kā šķiru cīņas asākā izpausme skar ari viņa, latvieša, tautu, izsaka nožēlu, ka «tiek izlietas brāļu asinis savstarpējā cīniņā» (34. ipp). Jēdziens «iatvlešu darba tauta» autoram jo bieži mijas ar etnisko — «latvieši», kaut ari no teksta nemaldīgi izriet, ka autors tomēr stāv darba tautas pozīcijās. Latvijas darba|aužu nākotni J. Vācietis saskata cieši saistītu ar visa Krievijas proletariāta likteni, vairākkārt uzsverot tās saites, kas vēsturiski Izveidojušās Latvijai ar Krieviju.

Ar! pēc piisoņu kara, jau rakstīdams savas atmiņas, J. Vācietis vēl nebija līdz gaiain Izpratis Šķiriskā un nacionālā būtību. Varbūt domādams sevi, viņš raksta, ka «iatviešu oficierus nekādā ziņā nevarēja nosaukt par reakcionāriem vai konservatīviem» (104. ipp.). Šeit J. Vācieša rakstītais ir tiešā pretrunā ar faktiem. Latviešu pulku virsniecība deva revolūcijai uzticīgus cīnītājus — pašu J. Vācieti, F. Kalniņu, K. Stučku. F. Labrenci, P. OŠieju un daudzus citus. Bet liela iatviešu virsnieku daļa aizgāja kontrrevolūcijas nomelnē. Viņu vidū bija R. Bangerskis, lieisaim nieka dēls K. Gopers, F. Briedis.

Vai latvieši bija «ceļa rādītāji Krievijai»? Vai Krievijai bija jāiet tieši tas kapitālisma attīstības ceļš, ko nogāja Latvija? Sie ir jautājumi, kas prasīja un prasa speciālus pētījumus, taču autors Šīs problēmas maksimāli vienkāršo, pārāk neiedziļinoties to būtībā. Bet nevajadzētu tādēļ dažkārt steigā rakstītās rindas izmantot J. Vācieša uzskatu sagrozīšanai, kā tas dažkārt notiek latviešu emigrācijā un arī mūsmājās. Ja Jukums Vācietis saka, ka «latviešu strēlnieks savā masā bija un palika nacionālists šī vārda vislabākajā nozīme» (158. ipp.), tad nedrīkst atmest teikuma beigas un autora domas jālasa pareizi: latviešu strēlnieks bija savas

lautas patriots. Apstrīdams Ir 3. Vācieša apgalvojums, ka «igauņu tauta иска nedarīja visu mazo Krievijas tautu atsvabināšanas lietā» (175. Ipp.).

Katrai Krievijas tautai revolucionārā vēsture veidojās specifiskos spīdekļos. Igauņu padomju brigāde, vēlāk divīzija, kopā ar latviešu strēlniekiem cīnījās pilsoņu kara Dienvidu frontē. Igauņu tauta devusi daudzus padomju un militāros darbiniekus Padomju valstij,

Admredzot autors nespēja piedot balto igauņu daju iesaistīšanos vie-■inlajā imperiālisma nomelnē ciņa pret Padomju Latviju 1919. gadā.

Lasītājs noteikti ievēros, ka autors bieži vien par zemu novērtē krievu armijas kaujas spējas, izcejot latviešu karavīru disciplīnu un kaujas garu.

J. Vācietis necieta nekārtību un nedisciplinētību, bija prasīgs komandieris sava pulka, visos amatos darbību Iesāka ar kārtības un disclpiinas ievhišniiu. i’lrni.ij.i pasaules karā reize ar valsts ekonomiku un politiku sabruka ne jau krievu, bet cara armija. To visu redzēja profesionālais karavīrs J. Vācietis, un tādēļ tik asi noraidoša bija viņa attieksme pret haosu armijā, tādēļ tik kategoriski un nežēiīgl bija viņa vērtējumi.

Arī Sarkanās Armijas formēšanās periodā, kad J. Vācietis jau bija Ausli шин frontes un ari Republikas Bruņoto Spēku virspavēlnieks, viņš |>.11 kjI izteicās par kārtību armijā, J, Vācieti satrauca pat mazākā ne-mg.iiiizeliha, trūkumi, kas noteikti iespējami tādā sarežģītā lietā kā jauna I1|m armijas veidošana ilgstoša kara un asas šķiru cīņas apstākļos. Vecās niiiil|fiH i/iršunas cēioņus J. Vācietis meklē tranšeju kara bezdarbībā, ka-Kivii и sliHkiitii.t (i65. ipp.). Īstenībā armija saira kopā ar to sociāli tk<HH>nil-k<i Irluiilii, kuras balsis tā bija,

kiiiiiļnl [nu Īli twins minu iīgumu, jāuzsver, ka tas Padomju zemei lii|n nzi|)ii»>ln, |iiii,iiHih gilil.i situācijā, pārspēka priekšā, kaut ari bija «luīltli-i. luī ķel/in 1.чк«|Л Vnrljii pastāvošais režīms nedzīvos ilgi. J. Vadi-! Ы, niktlul par Šo iaiku, vairāk dzīvo ilūzijās par Vāciju «kā dzīvu uiiifiiii» ipp).

l’rcl Llrestas mieru balsoja kreiso eseru partija, kura gan Oktobra icvoliuijā, gan pēc tās vairākos jautājumos sadarbojās er boļševikiem. И18. gada vasarā Šajā partijā bija ap 80 tūkstošu biedru. J, Vācietis 'nebija pilnībā izpratis arī kreiso eseru būtību. Viņš paztņoja. ka «lielinieku mērķis ir pasaules revolūcija caur Padomju Krieviju», bet kreiso eseru — «Padomju Krievija caur revolūciju» (198. Ipp,).

Kreisie eseri bija slkburžuāziska partija, kas uzstājās pret jeņinisko euciaiisma celtniecības piānu, cīņu pret kulakiem. Un J. Vācietis taču peisonīgi vadīja kreiso eseru nodevīgā dumpja apspiešanu Maskavā, lāde] varam iebilst pret kreiso eseru partijas mērķu izklāstu J. Vācieša nl<utī]urnā. japiedod autoram teikums par «lielinieku iecerēto pasauks ievolūciju» (198. ipp), jo tādi uzskati toreiz bija plaši Izplatīti, kaut arī Iniļ.seviki stingri nostājās pret revolūcijas «eksportu» uz citām valstīm. Interesanta ir ts J. Vācieša grāmatas da|a, kas veltīta Padomju Latvijas tapšanai 1919. gadā. Autors pamatoti atzīmē, ka «latviešu strēlnieki

П

atsvabināja savu dzimteni un padarīja viņu par brīvu, neatkarīgu vaistl un atdeva viņas pārvaldību un tautas iikten! Latvijas strādnieku un zemnieku vaidibas rokās» (263. Ipp.) un «gājēju kārta (darba tauta. — V. S.) bija milzīgi sajūsmināta, sarkaniem strēlniekiem paradoties» (266. ipp).

J. Vācietis pamatoti atzīmēja, ka Latvijas Padomju valdība guva atbalstu plašās tautas masās. Autors redzēja, ka nosargāt tautas varu Latvijā bija pārāk sarežģīts un grūts uzdevums, jo strēlnieku spēki bija izkliedēti joti garā irontē.

«Neatkarīgās» Latvijas sludinātājiem J, Vācietis atgādināja, ka Latvija pēc sarkano aiziešanas nonāca vācu varā.

Л. Vācietis nav personīgi piedalījies cīņās Dienvidu frontē 1919. gada rudeni un 1920 gadā, kad latviešu strēlnieki nogāja varonīgo kauju ceju no Orlas un Kromiem līdz Harkovai, Kahovkai, Perekopam, Elpa tori jal. Taču viņš bija plānojis frontes uzbrukuma operāciju. Praktiski jaunā Sarkanās Armijas vadība realizēja dzīvē viņa iecerēto. J. Vācietis bija dziji Izstudējis militārās darbības rajona īpatnības, pastāvīgi sekoja nolikumiem, un tādēj atzīstams Ir viņa stāstījums arī par šo periodu, kas balstās UZ 14. armijas vēstures komisijas materiāliem.

J. Vācietis norāda, ka Kromu operācija lika apkiust ģenerāja Deņlklna kara sauklim «Uz Maskavul» un kjuva par sākumu nākošām ievērojamām Sarkanās Armijas uzvarām Dienvidu frontē. Kaujas pie Kromiem aprakstītas Inti detalizēti. Tālāk, izlaižot Ī919.—1920. gada ziemas militāro darbību, strēlnieku grūto ceļu līdz Harkovai. autors Īsumā izvērtē Latviešu divīzijas devumu kaujās pret Vrangeja karaspēku Ziemeļtaurijā un Krimā, plašāk apraksta 5. latviešu pulka cīņas pret Judeņiču un puika traģisko likteni 1920. gada jūlijā, kad balto ielenkumā lietākā daja zemgaliešu kopā ar ungāru internacionālistu puiku gāja bojā.

Lasītājam, kurš J. Vācieša grāmatu izvēlējies par latviešu strēlnieku vēstures avotu, Jābūt uzmanīgam, rūpīgi Jāprecizē fakti un datumi. Tā, piemēram, Simblrska balle rokās krita nevis i916. gada 21., bet gan 22. jūlijā, Kromu plisētu latviešu strēlnieki 1919. gadā Ieņēma nevis naktī no 25. uz 26. oktobri, bet gan no 26. uz 27. oktobri, Orlas—Kromu kaujā strēlnieki cīnījās nevis pie Jnkas, bet pie Iekas upes, Pavlovs pie Kro-miem komandēja nevis kavalērijas, bet kājnieku brigādi.

Sis un citas kļūdas noteikt! radušās tādēj, ka J Vācietis savu grāmatu rakstīja galvenokārt pēc atmiņas, kas tomēr vij.

Lasītājs Ievēros, ka autors Jo bieži darbības centrā un kā paraugu min savu iemīļoto 5. Zemgales pulku, kuru viņš komandēja. Arī būdams visaugstākajos amatos, J. Vācietis sekoja pulka gaitām un bieži pats tās virzīja. Ar zemgaliešiem viņš lepojās, un pulka karavīri tiešām attaisnoja tiem dāvāto uzticību. Tāpat autors nekad nenoklusē savue personīgos nopelnus kaujās un operācijās. Bet tāds nu bija Jukums Vācietis, un tas necik nemazina viņa personības lielumu. Viņš vienmēr drešt uzņēmās visu atbildību un sev nekā neprasīja.

Lai lasītājs nedomā, ka šeit minētās un neminētās kjfidas un trūkumi mazina J. Vācieša darba nozīmi. Grāmatas Stiprā puse ir faktos, strēlnieku darbības vadītāja un aculiecinieka stāstījumā, lajos slēdzienos. kuru būtība J. Vācietim bija tuvāka un labāk izprasta.

Mūsdienu lasītājs būs patikaml pārsteigts par to, cik tieši un neizpušķot! J. Vācietis stāsta par strēinieku gaitām. Zināmos vēstures posmos mēs bijām atraduši no Šādas atklātības, nebija pieņemts kritizēt, pat runāt par daudzām no tām grūtībām, ar kurām sadūrās Komunistiskā pariija Padomju valsts tapšanas posmā. Ilgus gadus tika sagrozīta un netaisnīgi aizmirsta strēlnieku loma, viņu Izcilais internacionālais ieguldījums visu padomju tautu vēsturē. J. Vācietis, kaut arī vietām kļūdaini, dod mums iieiisku Ieskatu vēsturiskajā atmosiērā, kas pastāvēja lajos gados, kad V. 1. Ļeņina vadibā partija risināja sarežģītos Jaunās sociāli ekonomiskās iekārtas veidošanas jautājumus.

Raksiidams savas atmiņas, autors tomēr pilnība attaisnoja grāmatas virsrakstu.

Uz miljonu Sarkanās Armijas karavīru fona daži desmiti tūkstoši latviešu strēlnieku nav daudz. Bet viņiem bijusi ārkārlīga nozīme vairākos kritiskos padomju varas pastāvēšanas brīžos. J. Vācietis sevišķi atzīmē kreiso eseru dumpja likvidēšanu 1918. gada jūlijā Maskavā, Orlas— Kromu kauju 1919. gada oktobrī, strēinieku cīņas Dienvidu frontē 1920. gadā. Tie tiešām bija brīži, kad saujiņa organizētības, drosmes un pārliecības varēja risināt lielu operāciju likteni.

J. Vācieša darbs labi atklāj pirmā Virspavēlnieka personību. VJņš bija viens no nedaudzajiem militārajiem darbiniekiem, kurā neapjuka sarež-ģīlajās pilsoņu kara situācijās, redzēja perspektīvu. Viņa attieksme pret notiekošo Ir visnotaļ noteikta, aktīva. Viņš ir cēlājs, nevis ārdītājs.

Grāmatai cauri vijas Virspavēlnieka enerģija un dzīvesprieks, optimisms, viņa dzijā apņēmība un vēlēšanās sekmēt padomju varas uzvaru. Ari mūsdienās, kad strēlnieku vēsture apskatīta daudzu ievērojamu vēsturnieku darbos, J. Vācieša «Latviešu strēlnieku vēsturiskā nozīme* ieņem paliekošu vietu latviešu strēlnieku vēstures izklāstā.

Pravietiski skan grāmatas noslēguma vārdi, ka «mazo tautu pilnīga patstāvība blj dabūjama tikaj no lielinieku partijas un Ir domājama tik ilgi, kamēr dzīvos Padomju Krievija, jo kaira citāda Krievija pārvērtīs Igauniju, Latviju un Lietavu par savām guberņām... Šāda Sarkanās Krievijas proletāriešu valdības politika paiika par to stipro un nelokāmo stimulu, kura vārdā latviešu strēlnieki tik varonīgi cīnījās visās plašās Krievijas robežās, uzupurēdami sevi priekš Jaunās Krievijas darba lautas nākotnes» (298. lpp.),

,K STIHĶULIS

Redakcijas piezīme. Kopš «Latviešu strēlnieku vēsturiskās nozīmes* 1922.—1924. gada izdevuma Latvijas KP apgādā «Spartaks» pagājuši vairāk nekā sešdesmit gadu. Jukuma Vācieša darbs toreiz tika iespiests vecajā ortogrāfijā (gotiskā rakstā), turklāt pareizrakstība nav konsekvences. Latviešu pareizrakstība Šajā laikā ir mainījusies, tāpēc mušu Izdevumā vērojamas atšķirības no pamatteksta.

Pareizrakstības principu pamatā likta vispārējā padomju terminoloģijas atziņa: teksti iespiežam] pēc mūsdienu ortogrātijas nn interpunkcijas prasībām, saglabājot un respektējot attiecīgā autora valodas īpatnības.

Pieturas zīmju labošanā Ievērota piesardzība, un nav iiktas jaunas pieturas zīmes, ne arī tās svītrotas, ja pieturas zīmes maiņa var mainīt autora domu. Līdzskaņu un patskaņu rakstība pēc iespējas saskaņota ar tiiiisdlenu pareizrakstības normām, piemēram, «vaj» vielā rakstīts «vai».

Lietotas divu veidu iekavas: (1) apajās iekavas, lai norādītu grāmatas autora un priekšvārdu autoru piezīmes; [2] kvadrātiekavas, lai fiksētu redakcijas pasitaIdrojumus tekstam (miiltārle termini, ģeogrāfiskie nosaukumi, rusisml, ģermānismi U. č).

.

I daļa

.

PRIEKŠVĀRDS PIRMAJAM IZDEVUMAM

Mēs Izdodam apcerējumu «Latviešu strēlnieku vēsturiskā nozīme» kā materiālu patiesai vēsturei par latviešu strēlnieku nozīmi Krievijas lielajā revolūcijā un proletāriskās diktatūras nostiprināšanā. Autors apcerējumu raksta galvenēm kārtām pēc savam atmiņām, ne pietiekošā kārtā pamatotiem dokumentiem. Tādēļ apcerējumā ir diezgan daudz nepilnību un nepareizu viena otra strēlnieku darbinieka lomas novērtējumu. Ja rakstām par latviešu strēlniekiem, mums nopietni jāpakavējas pie viņu Kerenska laikmeta un tā laika darbiniekiem — štāba kapteiņa Ozola, P. Bārdas, A. un K- Pēter-sona, Rostoka [Iskolast-rela locekļi] u. c., kuri tai laikā saturēja latviešu strēlniekus kopā revolucionārā saimē un kuru darbība dažkārt varbūt pat pret viņu gribu (Ozola) vadīja strēlniekus pret Kerenska politiku, pret nacionālo, pat šovinistisko latviešu demokrātiju un izvērta, beidzot, strēlniekus par proletāriskās valsts galveno atbalstu 1917. g. un 1918. gada pirmos mēnešos.

Mums jā atzīmē, ka latviešu strēlnieku apvienošanā kopš vācu okupācijas vislielāko lomu spēlēja Latvijas Komunistiskā partija un pašu strēlnieku kolektīvs. Atsevišķām personām te mazāka nozīme. Latvijas Komunistiskā partija vienmēr un sevišķi tai laikā uzlūkoja strēlniekus par pamat-kodolu bruņotā spēkā, kuram vajadzēja atbrīvot Latviju kā no zilajiem, tā arī pelēkiem baroniem. Partijas un viņas darbinieku iniciatīva un tāļredzība te stādāma pirmā vietā un nekādā ziņā paša autora iniciatīva un tāļredzība. Sai laikā strēlnieku apvienošanā, ja jau minēt personas, pirmā vieta ierādāma biedriem K. Pētersonam, Dozītim un daudziem citiem Iskolastrela darbiniekiem.

Autoram taisni tādēļ, ka viņš raksta īstenībā ne latviešu strēlnieku vēsturi, bet gan savas personīgās atmiņas, vien-

mer liekas, ka notikumu galvenā vietā atrodas vienmēr viņš pats. Tas piešķir apcerējumam īpašu nokrāsu un pamudina izturēties pret to sevišķi kritiski.

Tas jādara vēl jo vairāk arī tādā], ka autors neslēpj, bet visur izcilus U2sver savu nacionāldemokrātisko credo, savu tautiskumu — tīro latviskumu. «Tautai vajaga pacelties pāri atsevišķu personu un partiju ķildām» — lūk autora sabiedriskā dogma. Priekš viņa tas, kas pēdējos gados pārdzīvots, nav vairāk nekas kā «personu un partiju ķildas». Šķiru cīņu viņš neizprot, un tādēļ viņam maz saprotams arī tas, ka personas un partijas ir tikai Šīs lieliskās [lielās] šķiru cīņas un Šķiru kara apzinīgi novērtētāji un vadītāji. Tauta nav viengabala sociāla masa, bet dažādu šķiru sakopojums, kuras cīnās dē| varas, nolūkā izmantot saimnieciskās un sabiedriskās priekšrocības savā labā. Tas vērojams it visās tautās, arī latviešu tautā, kuru autors nekādi nevar iedomāties kā šķiru sabiedrību, kas stipri vien apgrūtināja viņa darbību 1918./19. gados, kad latviešu buržuāzija kopā ar vācu muižniecību ieročiem rokās nostājās pret latviešu kalpu un strādnieku šķiru.

Naivas ir autora vaimanas par šķiru karu Latvijā. «Nožēlojami, ka tika izlietas brāļu asinis savstarpējā cīniņā,» gaužas viņš 34. lappusē. Mēs, saprotams, šķiru karu neuzskatām par kaut kādu loti vēlamu un patīkamu lietu. Bet šķiru karš proletariāta atsvabināšanās kustībā ir nenovēršams, ir fakts, ar kuru jārēķinās, jn mantīgās šķiras ar labu nekad un nekur no savām īpašuma privilēģijām un līdz ar to no kundzības pār proletariātu neatsakās. Un, ja tas tā, mums jāgatavojas uz karu, jo vara laužama tikai ar varu. Mēs neesam pacifisti, ne tolstojieši. Mēs naivi negaužamles par asinīm. Karš paliek karš. Un, ja autors, pats būdams karavīrs, gaužas par asinīm, tas nozīmē, ka viņam gan saprotami buržu-jiskie imperiālistiskie kari, bet ka šķiru karš tam svešs un viņš nespēj būt tā konsekvents un izturīgs vadītājs. Pa daļai viņš tāds var būt tikai tur, kur šī «vadība» ir tīri profesionāla. Bet tur, kur tā saistās ar sabiedriskām, saimnieciskam un politiskām saitēm, tur roka un prāts pagurst, jo pārsvaru gūst birģeliski nacionālais moments.

Sis nacionālais moments autoru noved pat pie — Antan-tes slavēšanas. Viņam šķiet, ka 1919. gadā pēc padomju varas krišanas, «tikai pateicoties sabiedrotiem, Latvija tika izglābta» no Bermonta. To autors piemirst, ka kopā ar tā paša Bermonta «vazaņķiem» (īstenībā labi organizētiem spēkiem) latviešu buržuāzija gāja karā pret latviešu slrādnie-eību un ka Antante ne Latviju glāba, bet gan traucēja Vācijas nostiprināšanos Baltijā, lai pati varētu nostiprināties Latvijas—Igaunijas ostās un mežos.

Autors vienmēr uzsver, ka viņa lozungs- «Latvija priekš Latvijas darba tautas», — bet ka viņa īstais lozungs ir gan «Latvija priekš latviešiem» (sk. 153. Ipp.), tas vērojams visā apcerējumā Lūk, frāze iz 110. Ipp.: «Simtiem gadu latvieši cīnījās iegūt viņiem piederošās dabiskās dominēta Hcsfbas, tagad mēs jūtamies, ka esam saimnieki savās mājās.» Te irt runa par 1917. gadu, Kerenska laikmetu. I<as gan tad jutās ka saimnieki mājās? Ne kalpi, ne strādnieki, pat ne sīkbur-žuāzija. Valdīja visgarām lielburžuāzija un pelēkie baroni un ļoti saticīgi, pie tam kopā ar vācu buržuāziju un muižniecību, tikpat saticīgi kā pēc padomju varas sagraušanas, kā pēc vienotās latviešu un vācu buržuāzijas un sabiedroto vienotās frontes uzvaras pār sarkaniem latviešu strēlniekiem 1919., 1920.—1922. gados. Valda vēl joprojām latvieši, lai gan savas varas labā viņi uzticīgi kalpo sabiedrotiem un izpārdod tiem Latvijas nelielās bagātības. «Latvija latviešiem» — kancelejās, departamentos, policijā, skolā, baznīcās, veikalos un visur. Bet kāds gan no tā labums Latvijas strādniekiem: viņus verdzina joprojām, jo vara un īpašumi kungu (latviešu) rokās. Tikai šķiru karā tas novēršams. Latviešu strādniekiem bruņotā cīņā jāpārvar latviešu buržuāzija. Un šī cīņa būs jo sekmīgāka, jo ciešāk latviešu strādniecība organizatoriski, politiski, taktikā un cīņas sākuma izvēlē savu darbību saskaņos ar starptautisko proletariātu. Jo mazāk latviešu strādnieki Šai cīņā būs latviski, jo vairāk viņi gūs kā strādniecība un arī kā latviešu strādniecība .»,

Par latviešu tautas demokrātismu daudz tiek runāts. Par to stāsta arī autors: «Latvieši ir viena no visdemokrātiskā-kām tautām pasaulē: mums nav riteršaftes [bruņniecības]; starp latviešiem pat ļoti maz lielgruntnieku. Latviešiem nav savas specifiskās buržuāzijas, maz kapitālistu pasaules mas-štābā» (225. Ipp.). Tas tiesa, ka «pasaules masštābā» latviešu kapitālistu maz, lai gan — blēžu un spekulantu šādā apjomā diezgan daudz: pat ministru aprindās. Bet strādniekiem no tā labāk netiek: izrādās, ka arī tīri tautiska buržuāzija spēj izaudzēt tādus bendes kā Bergu, Niedru un veselu kompāniju ap tiem, kas apkāva 1919. gada maija dienas tūkstošiem neapbruņotu strādnieku un strādnieču uz Rīgas ielām un Vidzemes un Kurzemes ceļiem. Strādniekus slepkavot un verdzināt prot «visdemokrātiskākā tauta pasaulē».

Nacionāldemokrātam un arī nacionāirevolucionāram tas grūti saprotams, un tādēļ nacionā!revolucionārs_ šķiru cīņas laikmetā bieži vien izvēršas par nacicnālreakcionāru un strādnieku revolūcijas apspiedēju. To vērojam it visās mazajās valstiņās, kuras radās sakarā ar Krievijas revolūciju. Te na-cionāisociāldemokrāti Zorbanijl un Cereteliji [N. Zordanijaun

I. Cereteli — gruzīnu meņševiku līderi] izvērtās kontrrevolu-cionāros un meklēja un meklē atbalstu pret strādniekiem pie Sabiedrotiem. Te sociāldemokrāti Skujenieki izvēršas antisemītos un aktīvos birģeiibas atbalstītājos pret kalpiem un proletāriešiem un... arī meklē atbalstu pie kapitālistu sabiedrības pret proletārisku valsti. Tas ir nacionālista loģisks gājiens. Uz šī loģiskā ceļa stāv arī apcerējuma autors.

No Šī ceļa krasi nogriezās latviešu strēlnieki jau 1917. gada maijā zem Latvijas sociāldemokrātu (lielinieku) vadības. Tas nebija viegli: latviešu strēlnieku bataljonus organizēja un sagatavoja latviešu nacionālā buržuāzija un viņas nacionālā virsniecība, iz kuras vidus vēlāk izlobījās tādi kontrre-volucionāri kā palkavnieks Gopers (viens no Jaroslavas [Jarosļavļas] sacelšanās vadītājiem). Latviešu strēlniekus lasīja kopā Latvijas buržuāzijas priekšstāvjl — Goldmanis un Zālitis savas buržujiskās pašvaldības (ne autonomijas un nepavisam ne patstāvības) izlūgšanai no cara valdības, kurai ļoti parocīgi bij uzticēt aizsargāt ceļu uz Petrogradu tādai karaspēka daļai, kura, nacionāliem māņiem apmuļķota un bravūrīgajām uzslavām apreibināta, visnejēdzīgākā kārtā gāja nāvē. Par to raksta ari apcerējuma autors savās atmiņās. Un te ir rindas, kuras rāda, ka tiešām (vismaz pēc ilgiem gadiem) dažam virsniekam atvērušās acis uz lietu patieso stāvokli tanīs laikos: latviešu strēlnieki 1916. un

1917. gados bija ieroči nacionālās buržuāzijas un arī lielmu-tīgo ģenerāļu rokās. Decembra—janvāra kaujas 1916 —

17. gadā vienmēr paliks kā vistraģiskākais moments latviešu strēlnieku vēsturē.

Taču, pašai to neapzinoties, latviešu buržuāzija, organizēdama savus nacionālos bataljonus, sagatavoja pamatu arī viņu revolucionarizēšanai. Revolucionārā sociāldemokrātija vienmēr uzstājās par armijas organizēšanu pēc nacionālām un teritoriālām vienībām, jo šādos apstākļos kareivis ne tik drīz tiek atrauts savām parastām sociālām un kulturālām saitēm un apdullināts kazarmā. Latviešu strēlniekos visstiprāk bija sajūtams strādniecības un sociāldemokrātijas iespaids. Sākumā — nacionālisma kņadā — tas nebija tā vērojams. Bet drīz vien, jau pēc 1917. gada janvāra asins kāzām, bezmērķa un bezprātīgām kaujām ap Ložmetēju kalnu, strēlnieki — kalpi un pat salmnlekdēll sāka nojaust, ka viņus vada neliesi un bezprāši.

Revolūcijas brāzieni atvēra acis un mutes daudziem. Strēlnieki sāka paši meklēt atbildi sarežģītiem jautājumiem: par karu un mieru, par savu likteni un vietu un lomu lielajās cīņās.

Mēs negribam un nevaram šeit rakstīt latviešu strēlnieku vēsturi. Bet ir jau laiks. Jau pieci gadi, kopš sanāca uz savu brīvo sapulci Valmierā 1917. gada 13. martā visu latviešu strēlnieku pulku (oficieru un zaldātu) prlekšstāvji. Jau pieci gadi, kopš latviešu strēlnieki 1917. gada 17. maijā noteikti pret savu virsnieku vairākuma gribu nostājās padomju varas pusē un pasludināja sevi par proletariāta armiju. Tie ir vēsturiski momenti. Apcerējuma autors viņus neatceras: viņš tais laikos stāvēja sāņus un,,, iepretim strēlnieku revolucionārai gaitai.

Mūsu priekšā Iskolastrela protokolu grāmata, uz kuras atzīmēts: «no 1917. gada 13. marta līdz 1917. gada 30. oktobrim». Nav ilgs laiks, bet tas ir lietu notikumu laiks latviešu strēlnieku vēsturē. Sai laikā latviešu strēlnieki atmeta nacionāldemokrātiskos mānus, padzina savus «tēvus» — Goldmani un Zālīti; šai laikā latviešu strēlnieki pārdzīvoja un atstāja nacionālsociāldemokrātu utopijas un Kerenska revolucionārās pļāpības; šai laikā latviešu strēlnieki Izauga par lielu starptautisku proletārisku spēku un izvērtās par strādnieku šķiras, par padomju varas, par komunisma kareivjiem; šai laikā latviešu strēlnieki garīgi izauga par milžiem, noorganizējās klints cietā proletāriskā armijā un aktīvi atspieda pie malas nacionāldemokrātus, nadonālrevolucionārus un nacionālsociālistus, kuri arvien noteiktāk pārvērtās par na-cionālkontrrevolucionāriem.,,

1917. gada 13. marta sapulcē strēlnieku (un oficieru) prlekšstāvji vēl stāvēja starp nacionāldemokrātiem un nacio-nāRevolucionāriem. To liecina pieņemtā rezolūcija: «Tagadējā revolūcija vēl nav nobeigta; reakcijas atgriešanās vēl nav novērsta^ brīvās Krievijas pastāvēšana un attīstība vēl nav nodrošināta; tagad mums jāved [ciņa] pret ārējo ienaidnieku un gāzto reakcionāro valdību; brīvās Krievijas nodibināšana piekrīt visplašākām tautas masām un karaspēkam, zaldātu un plašo masu vadītaja un domu izteicēja ir strādnieku un zaldātu deputātu padome; tāpēc, lai stiprinātu atjaunoto Krieviju un izvestu vēl nenobeigtās cīņas līdz galam, jāaģitē par plašu organizēšanos karaspēkā un demokrātija, jāizmanto visas tagadējās pilsoniskās brīvības un tiesības,

Latviešu strēlnieku pulkiem jāstājas organiskā sakarā ar zaldātu un strādnieku deputātu padomi Petrogradā un galvenajam mūsu lozungam jābut: Autonoma Latvija demokrātiskajā Krievijas republikā.»

Latviešu strēlnieki te vel atrodas nacionāldemokrātu valgos, bet tomēr jau instinktīvi sveras uz strādnieku deputātu padomju pusi. Tas pats spriežams arī pēc 27.—29. marta strēlnieku pulku priekšstāvju sapulces lēmumiem Rīgā.

Te uzstājās nacinnālsociāldeinokrāts praporščiks Tilibs par karu līdz starptautiskam mieram bez aneksijām, bez kontribū-cijām un dibinātu uz tautu pašnoteikšanās tiesībām un pal-kavnieks Gopers par karu līdz tam laikam, iekams nebūs Iespēja piespiest Vāciju slēgt mieru bez aneksijām. Strēlnieki aplaudē abiem, bet pieņem tomēr Tiliba priekšlikumu. Bet tai pašā laikā viņi noraida Tiliba priekšlikumu vadīt strēlnieku laikrakstu sociāldemokrātiskā garā. Tiek nolemts vadīt to «stingri demokrātiskā garā». Skalbe, Timmermanis [Iskola-strela sekretārs], Dreifelds [lsknlastrela loceklis] vēl atrod piekritējus strēlnieku starpā savām nacīonāldemokrātiskām pļāpībām. Vārdi vēl mulsina. Bet nacionāldemokrātu darbi apriebušies. Strēlnieku sapulce paziņo: «Apvienotā Latviešu pulku strēlnieku un virsnieku delegātu sapulce neatzīst Dien-vldvidzemes pašvaldības Padomi par visas zemes priekšstāvju Padomi, bet atzīs to par tādu tikai tad, kad viņi tiks izvelēti no visas tautas priekšstāvjiem.» Zālītim un Goldma-nim tiek izteikta neuzticība, jo «viņi stājušies sakarā ar tiem elementiem, kas strādāja un strādā pretim sabiedrības gribai». Krastkalna vietā strēlnieki pieprasa Pagaidu valdībai, lai par komisāru uz Rīgu suta Priedkalnu (drusciņ ar lielinieku nokrāsu tai laikā), bet 7. aprīlī Izpildu Komiteja atbalsta Ulmaņa kandidatūru uz virskomisāra amatu. Strēlnieki svārstās starp nacionā (demokrātismu un nacionālsociālismu. Virsnieki Izlieto visus spēkus, lai saturētu strēlniekus savā vadība. Nav vēl strēlniekiem pašiem savu vadoņu, strēlniekus vēl ievēl tikai par ... baisu skaitītājiem. Prezidijā sēž kapitani, štabkapitani un praporšČiki. Palkavniekam Gope-ram vel ir autoritāte. Bet frontes strēlnieki kjūst arvien nemierīgāki. Pagaidu valdības kara politika apriebj: tā ne ar ko neatšķiras no carisma kara politikas. Un strēlnieki pieņem 27. martā lēmumu atbalstīt Pagaidu valdību «tiktāļ, kamēr viņa.,. darbojas saskaņā ar strādnieku un zaldātu deputātu Padomi». Bet tai pašā laikā uz praporšČika Tiliba priekšlikumu tiek pieņemts uzaicinājums strādniekiem izbeigt streiku, kas kaitē kara vešanai. Svārstīšanās visos jautāju-

mos. Ceja meklēšana. Taču arvien biežāk skati vēršas uz revolucionārās sociāldemokrātijas pusi.

Disciplīna tiek ieturēta samērā laba, cik vispār var runai

par disciplīnu tādā laikā, kad Just un grūst vecie žņaugi, vecās varas mūri un spēki, kuru rindās ne pēdējo vietu ieņēma arī armijas virsniecība. Ne velti jau 27. marta sapulcē strēlnieks Gricmanis vairākkārt uzsvēra, ka «virsniekiem kā mantīgo šķiru priekšstāvjiem nevar būt kopējas intereses ar strēlniekiem».

Apcerējuma autors to nav izpratis vel līdz šai dienai. Viņam vēl tagad liekas, ka revolūciju varēja izvest un karu if beigt ari bez veco virsnieku un visas virsniecības sistēmas kušanas. Tas ir naivi. Virsniecība bij vecās valsts un bur-žuazijas varas sastāvdaļa un atbalsts: to nevarēja nesalauzt, ja gribējām iet tāļāk līdz proletariāta uzvarai. Tādēļ vajadzēja radīt disciplīnas uzturēšanai pagaidām jaunu institūtu virsniecības vietā — pulku, divīziju un armiju komitejas. Ne visur tām izdevās izpildīt savu vēsturisko lomu. Latviešu pulkos viņas veica to vispilnīgāk un tika atmestas, kā visur citur, tad, kad nostiprinājās disciplīnas uzturēšanai un armijas vadīšanai revolucionāra priekšniecība un komisāru institūts kā vislietderīgākais revolucionārā karaspēkā varas un disciplīnas institūts. Ja apcerējuma autors būtu daudzmaz uzmanīgāk papētījis šīs pārveidības, viņš tik nicīgi neizteiktos pnr tā laika darbiniekiem, tik labvēlīgi par tā laika virsti ickiciii. «Latviešu oficierus nekādā ziņā nevarēja nosaukt par reakcionāriem (Gopers, Auzānsl) jeb konservatīviem. Viņi bija no pirmajiem, kas apsveica revolūciju (kādu?)» (104. Ipp.). Autors uzskata, ka tā laika virsnieki notikumos lūkojas no valsts viedokļa un tādēļ saturēja spēkus karam. Strēlnieki kā kalpu masa «pieslējās tuvāki revolūcijai nekā valsts darbībai, tas ir karam» (t. p.). Alums šķiet, ka kalpi pareizāk izprata toreiz jau valsts darbības pamatu: revolūcija blj visīstākais un galvenākais valsis darbības saturs un pamats. Revolūcija pārveidoja veco valsti pamatu pamatos un izrāva viņu no imperiālistiskā kara briesmām. Tas ir liels valsts darbs. Turpināt karu bija valsts noziegums. Šos uzskatus strēlnieki aizstāvēja sākumā nenoteikti, nemākulīgi, bet arvien apzinīgāk un loģiskāk, kas nebūt nenozīmēja frontes atstāšanu un pacifisms 3. aprīlī, kad apcerējuma autors, 5. latviešu Zemgales pulka komandieris, atstāsta strēlnieku Izpildu Komitejā savu sarunu ar kņazu Ļvovu (ministru priekšnieku) par Latvijas autonomiju,’strēlnieki klusē, bet, kad tam seko aizrādījums, ka karš jāturpina, tad Izpildu

Komiteja nolem paziņot presē, ka «šis ir vienīgi palkavnieka Vācieša personīgās domas, bet nevis visu strēlnieku domas».

Gluži nepareizi ir atstāstījumi apcerējumā par to, ka «ls-kolastrelā sāka ņemt virsroku tādu elementu daudzums, kuri negribēja nekā zināt par karu, par kara stāvokli. Atbraukuši pozīcijās, viņi sāka sagraut pulkos pēdējo kārtību» (106. lpp). Tā Jā к tiek nosodīta «brāļošanās» ar vāciešiem, ko autors apziinē par provokatoru un spiegu darbību. Cik mums zināms, brāļošanos jo dedzīgi aizstāvēja sociāldemokrāls Brūno Kalniņš un arī tagadējais valdības sociālists — antisemīts M. Skujenieks (25. aprīļa Izpildu Komitejas sēde). Visā pilnībā brāļošanai bija liela revolucionāra nozīme. Ne tūliņ, ne 1917. gadā, bet 1918. gadā viņas sekas Vācijas armijā bija redzamas. Erāļošanās sagatavoja arī Vācijas ķeizara armijā sabrukumu un revolūcijas uzliesmojumu. Vācijas ķeizara armija sāka šķīst nevis rietumos, bet gan austrumns. Un tas stipri vien ir arī «brāļošanās» sekas. Tas viņas vēsturiskais nopelns. Bez šaubām, brāļošanos izmantoja, kā no vienas, tā no otras puses, izlūku interesēs. Ari anekdotisku gadījumu bija diezgan daudz. Bet tas viņas lomu tomēr nemazina. Pie tam brāļošanās Rīgas frontē īstenibā izbeidzās jau maija beigās...

Savāds ir autora paņēmiens aizstāvēt (!) lieliniekus pret apvainojumu, ka viņi sagrāvuši armiju: «Lielinieki nav vairāk vainīgi pie Krievijas armijas sagraušanas kā visas citas toreizējās politiskās partijas: mazintekl, kadeti, oktobrisfi utt.» (143. lpp ). Varētu sacīt vēl plašāk: veco armiju sagrāva revolūcija, lieliskais politiskais apvērsums, kurš izmētāja it visus vecās varas elementus un balstus, starp citu, poticiju, ierēdniecību un visādas vecās priekšniecības. Bet tikai lielinieki to darīja sistemātiski un apzinīgi, jo labi apzinādamies, ka visā visumā jaunās proletāriskās varas organizēšana iespējama vienīgi uz vecās varas gruvešiem. Var būt izņēmumi, tikai izņēmumi. Pa daļai tāds izņēmums ir ari latviešu strēlnieku pulki. Pateicoties strēlnieku apziņai, lielinieku ārkārtējam iespaidam un tam, ka kara dēļ’ latviešu strēlnieki palika svešatnē, — viņi nesašķīda, neizklīda, bet gandrīz nesadalīti ieveidojās proletāriskās valsts varas elementos un Sarkanā Armijā. Tas ir lielinieku un Iskolastrela nopelns.

No tā brīža, kad lielinieki guva strēlnieku masā noteicošo lomu, varēja droši apgalvot, ka strēlnieki neizklīdīs, ka viņi līdz pēdējam kā organizēta vienība paliks uzticīgi strādnieku šķirai, bet līdz ar to bija priekš katra skaidrs, ka virsnieki nu tik parādīs savu īsto pelēču dabu un nostāsies aktīvi pret strēlniekiem, pret strādniekiem un pret revolūciju. Tā ari notikās pēc 1917. gada 17. maija strēlnieku Padomes rezolūcijas par padomju varu un kara un miera jautājumiem. šī rezolūcija ir vesels posms strēlnieku vēsturē. Tā ir atteikšanās no nacionāldemokrātisina un nacionālsociē lisma, tas ir zvērests proletāriskai revolūcijai. Sarkano strēlnieku pirmais sarkanais zvērests, kuram viņi bija uzticīgi Visos ilgajos pilsoņu kara gados, Pēterburgā, Maskavā, Jaroslava, Kazaņā, Rīgā, Viļņa, uz Ņevas, Volgas, Daugavas, Lielupes, Vislas un Dņepras krastiem, pie Baltijas un Melnās, un Azovas jūrām, it visur, vislieliskās [vislielākās] grūtības, pie vislieliskākām [vislielākāmļ dažkārt netaisnībām nn virsniecības kļūdām. Latviešu strēlnieku krūtīm aizstāvēta Petrograda, Tula, aizstāvēts Kremlis, aizstāvēta Padomju vara, Padomju Krievija, proletāriskā revolūcija, proletāriskā diktatūra. Zvērests svēti izpildīts. Lūk, šī rezolūcija:

«Attiecībā pret jauno Pagaidu Valdību apvienotā latv. strēlnieku Padome pieņem šādu rezolūciju:

1) 5. maija rītā sastādītā Pagaidu Valdība ir sīkpilsoņu un vienas daļas strādnieku mēģinājums izlīgt ar mēreni imperiālistisko buržuāziju un zemes īpašniekiem.

2) Sis izlīgums pierāda: a) ka Anglijas, Francijas un citu «sabiedroto» valstu un Krievijas imperiālisti pārliecinājušies, ka Krievijas revolucionārā armija nav vairs piespiežama aizstāvēt neaizmaskotu iekarošanas politiku, ka jāapmierinās ar «aktīvu aizsardzību», izdevīgos apstākļos pārvēršot to uzbrukumā, ko izmantotu arī iekarošanas nolūkos, — b) izlīgums liecina, ka sīkpilsonība un viena daļa strādnieku tic, ka buržuāzija un zemes Īpašnieki spēj atsacīties no savām šķiras interesēm un no savas šķiras saimnieciskās politikas un pieņemt demokrātijas platformu.

3) Mēs turpretim esam tai pārliecībā, ka «aktīva aizsargāšanās», ja arī, kas nav ticams, tā izvērstos aktīva uzbrukumā, tomēr visādā ziņā kļūtu par imperiālisma aktīvu aizsargāšanu, jo Anglijas, Francijas u. c. «sabiedrotie» no Iekarošanas neatsakās un viņu armijas uzbrūk Iekarošanas un sagraušanas nolūkā; ar savu «aktīvu aizsardzību» mēs balstītu viņu politiku, balstītu iekarošanu; Krievijas zaldāti ietu nāvē «sabiedroto» valstu un arī Krievijas kapitāla labā.

4) Bet mēs uzsveram arī to, ka no iekarošanas un pretinieka sagraušanas neatsakās arī Vācijas—Austrijas savienības valdības. Mēs esam pārliecināti, ka politiski un strate-giski izdevīgā brīdī — Vācijas—Austrijas laupīšanas politikas vadītāji dzīs savu armiju pret Krieviju.

5) Masu armijas un revolucionārās tautas rīcība šai tra ģisma pilnā stāvoklī, pēc mūsu domām, var būt tikai šāda: jāpamudina «sabiedroto» un «naidīgo» valstu demokrātijas pieņemt un uzstāties par Krievijas revolucionārās demokrātijas miera platformu — bez aneksījām, bez kontribūcijām, par tautu pašnoteikšanos — un trenkt projām imperiālistiskās valdības; spiest revolucionārās Krievijas valdību piedraudēt gluži nošķirties no «sabiedrotiem», ja viņi nepieņem demokrātijas miera platformu. Vācijas armijas revoluciona-rizēšanas un miera idejas stiprināšanas nolūkā jāturpina brāļošanās un aģitacija, pie kam tās organizējamas zem Kareivju Padomju uzraudzības, lai brāļošanos neizlietotu neķītriem nolūkiem kā mūsu, tā ari pretējās puses štābi. Paredzēdami imperiālistiskās Vācijas uzbrukumu Krievijai, mēs uzdodam Padomēm uzmanīgi sekot pretiniekam un nostiprināt armiju, lai mēs būtu spējīgi atsist uzbrukumu.

6) Miera politika izvedama vienīgi tad, ja revolucionārā demokrātija noteikti nošķiras no savas zemes dažādu novirzienu imperiālistiem un uzstājas zem Str., Zaldātu un Zemnieku Padomju nedalītas vadības.

7) Tāļāk, mēs esam pārliecināti, ka buržuāzijas un zemes īpašnieku priekšstavji Pagaidu Valdībā traucēs un nejaus izvest dzīvē ne vien revolucionārās demokrātijas ārlietu politiku — bet arī iekšējo politiku: vecās varas palieku laušanu, jaunās iekārtas radīšanu, zemnieku saimnieciskā stāvokļa nodrošināšanu, strādnieku likumu izvešanu dzīvē, nodokļu uzvelšanu mantīgo šķirām, rūpniecības, banku utt. uzraudzīšanas organizēšanas nokārtošanu un bada novēršanu. Buržuāzija un zemes īpašnieki to traucēs tādēļ, ka šīs reformas un pasākumi vērsti pret šo šķiru patīgām interesēm.

8) Tādēļ mēs atzīstam: koaiīcijas ministrija nespēj atsvabināt ne mūsu armiju no asiņu liešanas un kropļošanas kapitālistu, baņķieru — visu iekarotāju labā — ne arī izlietot visus iespējamos un nepieciešamos līdzekļus Krievijas glābšanai no saimnieciskā sabrukuma un kontrrevolūcijas uzliesmojuma.

9) Sociālisti, kuri piedalās tagadējā Pagaidu Valdībā, tieši vai netieši atbalsta imperiālistu politiku un aizkavē Krievijas atsvabināšanu un glābšanu.

10) Par mūsu lozungu paliek līdzšinējais revolucionārās demokrātijas uzaicinājums: Visu varu Strādniekut Zaidātu un Zemnieku Deputātu Padomēml

11) Šinī virzienā mums jāturpina aģitācija un propaganda strādniekos, armijā un zemniekos, uzsverot, ka revolūcijas ieguvumi nodrošināmi un tāļāk attīstāmi, tikai nošķiroties no kapitālistiem un lielgruntniekiem, no visu zemju imperiālistiem un apvienojoties ar visu zemju strādniekiem, un pastāvīgi jāaizrāda, ka karš izbeidzams tikai revolucionārā cejā, visu zemju proletāriešiem cīņā pret visu zemju kapitālistiem.

12) Lai nedezorganizētu revolucionāro armiju, latviešu apvienotā strēlnieku Padome atzīst, ka atsevišķiem pulkiem un armiju daļām jārīkojas kara taktika demokrātiski, izvēlēto vietējo armijas iestāžu aizrādījumu robežās.э

Sī rezolūcija galīgā veidā pieņemta ar visām pret vienu balsi, astoņiem atturoties.

1922. gada 3. maiji

Izdevēji

IEVADS

Ar slavu bija pušķots latviešu strēlnieku šūpulis Rīgas frontē, ar triumfa saucieniem viņus apsveica visās lielās Krievijas attālākās robežās. Ar savu pulku varoņdarbiem latviešu tauta var būt lepna pret cittautiešiem un priekš nākošām paaudzēm. Latviešu strēlniekiem nav vajadzīgs meklēt savas slavas koklētājus. Vēstures pulsa sitieni smagiem āmuriem iekala mūsu varoņu darbus visas cilvēces atmiņā. Vēl nav pienācis laiks rakstīt latviešu strēlnieku vēsturi. Materiāli izklaidēti pa visu plašo Krieviju, notikumu gaita tik tuvu pie mums, pārdzīvojušiem šo nopietno momentu, ka nav iespējams but pavisam objektīviem. Vēl nav sadzijušas kara un revolūcijas cirstās brūces Tagad vēl katrs skatās un spriež par nesenās pagātnes notikumiem, raugoties no sava paša redzes aploka. Tai tai vajaga pacelties pāri atsevišķu personu un partiju ķildām, novērot notikumu gaitu, saprast viņu nozīmi un novērst pārpratumus, domājot par notikumiem pilnīgi objektīvi un vēsturiski; visneieleicamāki ir griezties pie aizmigušās pagātnes ar sakostiem zobiem un noteiktu nelabvēlību prcl nepatīkamiem apstākļiem un Faktiem.

Daži vientiesīgi ļautiņi negrib saprast, ka latviešu tautas jaunās paaudzes krūtis no 1905. gada jau kvēloja revolucionārā liesma — pēc brīvības, pēc savas vietas saules stūrīti. Nu tāda morāliska spēka dzīti, latviešu strēlnieki cīnījās ar neredzētu varonību kā Rīgas frontē, tā vēlāk visā plašā Kr ievij ā.

Rigas frontē latviešu tautas jaunā paaudze dabūja iespēju apbruņoties un organizēties karapulkos. Par šo privilēģiju tautai bij dārgi jāsamaksā ar savu dēlu tūkstošiem upuriem; nošautiem, sakropļotiem, ievainotiem — Tireļpurvā un Lož-metejkalnā.

Ar Revolūcijas sākšanos latviešu tautas jaunā paaudze, tā, priekš kuras nu nobeidzās Jurģu dienas, iesāka cīnīties priekš Latvijas, iedama zem Krievijas Padomju valdības sarkaniem karogiem. Viņas lozungs bija: Latviju priekš Latvijas darba tautas!

Bet tie vēsturiskie notikumi, kuriem ir bijuse vadoša nozīme, tie ir mūsu acu priekša, un mums Ir iespēja izpētīt viņu nozīmi un nākt pie noteiktiem slēdzieniem. Mēs varam ar vislielāko pārliecibu teikt, ka latviešu strēlnieki Ripas frontē tikai sagatavojās uz to vēsturisko lomu, kuru viņiem bīj jau tai laikā nolēmuši nenovēršamie apstak|i tuvākajā nākotne: jau 1915. gada rudeni, kad saka organizēties latviešu strēlnieku pulki, Krievijas revolūcija ka vēstures prokurors slavēja pie sliekšņa.

Tanī laikā liels daudzums — it īpaši vecāko virsnieku — to nesaprala; tas bija toreiz atvainojams.

Bet tagad — katram iespējams objektīvi caurlūkot neaizmirsto pagātni un objektīvi apsvērt vēsturisko notikumu intensīvo sakaru.

Latviešu strēlnieki sāka spēlēt noteiktu lomu 1916. gada rudenī, kad strēlnieku bataljonus pārformēja astoņos pulkos, kas tika savilkti divās brigādēs.

Toreiz latviešiem netika atļauts lormēt artilēriju, kavalēriju un tehniskās karaspēka daļas.

Tikai 18. decembrī 1917. gadā, pateicoties maniem pūliņiem, uz Padomju Krievijas Armijas virspavēlnieka rīkojumu tika pavēlēts abas latviešu strēlnieku brigādes pārvērst par divīzijām un savest viņas vienā latviešu strēlnieku korpusā (pēc Sibīrijas strēlnieku korpusa parauga), saformfjot pie latviešu korpusa attiecīgas artilērijas, kavalērijas un speciālās tehniskās daļas. Ar šo pašu pavēli es tiku iecelts par Latviešu sirēlnisku korpusa komandieri. Sis korpuss marta menesi 1918. g. tika demobilizēts. 19i8. g. 13. aprīli ar Kr. Soc. Fed. Pad. Rep. kara komisāra atļauju es iesāku formēt Maskavā Latviešu strēlnieku padomju divīziju.

Ar šo pašu pavēli es tiku iecelts par Latviešu strēlnieku padomju divīzijas priekšnieku.

Divīzija tika saformēti deviņi latviešu strēlnieku pulki, artilērija visā pilnīgumā, kavalērijas brigāde un visas pārejas daļas. Sī divīzija tika demobilizēta 1921. gada iesākumā.

Abos šais laikmetos latviešu pulki grib kalpot vienam un tam pašam mērķim: atbrīvot Latviju. Pirmā laikmetā galvenā vadošā ideja, kā jau agrāk minēju, bīj mēģinājums apvienot latviešu karavīrus, kas izklaidēti pa visām milzīgās Krievijas armijas daļām, lai vienotiem pašu spēkiem būtu palīdzīgi aizstāvēt Latviju pret ģermāņiem. Kopā ar to latvieši mēģināja saistīt, virzīt uz priekšu un popularizēt nacionālo un kulturālo pašnoteikšanos, cik tāļu tas bija iespē-

jams pie tā laika politiskiem apstākļiem un Iekārtas. Latviešu strēlniekiem Rīgas frontē bija lieliski panākumi un lieliski [lieli] upuri.

Visās pasaules malās sāka interesēties par latviešu tautas vēsturi un liktenī, it īpaši pēc tā nosauktām Ziemsvētku kaujām, kuras iesakās 23. decembri 1916. g. un izbeidzās 18. janvārī 1917. gadā. Ziemsvētku un janvāra kaujas pie Tīrcļ-purva un Ložmetejkalna atstāja dziļu un rūgtu pārdzīvojumu un vilšanās iespaidu uz latviešu strēlniekiem un visu tautu.

Varonīgie latviešu strēlnieki tika piekrāpti: viņiem tika stāstīts, ka Rīgas fronte iešot atsvabināt Kurzemi (23. decembrī par kaujas paroli bij: Jautris — Jelgava). Bet ģenerāļi ļoti labi zināja, ka viņi būs pilnīgi apmierināti, ja izdosies ieņemt Ložmetējkalnu un ar to apsveikt Augstāko Virspavēlnieku Jaunā gadā.

Tā ari notika.

Ar ārkārtēju drošību un neaptveramiem zaudējumiem latviešu strēlnieku pulki cīnījās no 23. decembra 1916. g. līdz

18. janvārim 1917. g., un rezultātā bija tas, ka tika Ieņemts divas kvadrātverstis liels zemes gabals Ložmetējkalnā, kuram nebij priekš mums nekādas ne stratēģiskas, ne taktiskas nozīmes.

Latviešu strēlnieki guva iespēju ar binokli noraudzīties Jelgavas fabriku skursteņos.---

Decembra un janvāra kaujas, kuras tā tiek cildinātas no zināmām aprindām, patiesībā ir bēdu kauja. Gāja bojā mūsu labākā un drošsirdīgākā jaunatne, piekrāpta, mērķi neaiz-snieguse.

Viņai bij nolikts tikai cerēt..,

Tātad, kur ir tās vēsturiskās paliekamās pēdas, kuras atstātas Latvijas kultūrai un nācijai kā latviešu strēlnieku asiņu, varonības un darba rezultāts Rīgas frontē?...

Latvieši pierādīja, ka viņi ir nacionāli pieauguse tauta, ka viņi prot apvienoties un būt solidāri, lielus darbus darot. Ja šo latvieši arī turpmāk patura vērā, tad būs pierādīts, ka viņi prot no vēstures gaitas mācīties, viņu saprast un Izmantot.

Kā jau minēts, šis latviešu strēlnieku kara darbības periods noderēja kā sagatavošanas mēģinājums uz lielāku vēsturisku darbību. Citas nozīmes šim periodam nav.

Otrs laikmets latviešu strēlnieku pulku dzīvē turpretim ir liels vēsturisks darbs Krievijas darbaļaužu revolūcijas laikā.

1918. gada aprīli, formējot latviešu strēlnieku sarkano divīziju, tika ievilkti viņas sastāvā veco pulku daudz pieredzējušie veterāni, kā strēlnieki, tā virsnieki. Kopējs liktens, naids pret seniem ienaidniekiem un cerība ar Krievijas Padomju valdības palīdzību reiz tomēr atbrīvot Latviju — bija viena no nesaraujamām psihiskām saitēm, kas cieši vienoja latviešu padomju pulkus. Bez veciem strēlniekiem divīzijā apvienojās arī pārējā pa visu Krieviju izklaidētā latviešu idejiskā jaunatne. Latviešu padomju divīzijai bij divējāda perspektīva: pirmkārt, viņai vajadzēja atbalstīt Krievijas Padomju varu viņas visgrūtākajā brīdī, 1918. gada pavasarī un vasarā; otrkārt. Latviešu strēlnieku divīzijai (kā vienīgam reālam latviešu darba tautas spēkam) bij jābūt gatavai iztīrīt Latviju no vācu okupācijas karaspēka atliekām un citām bandām un ievest Latvijā Padomju iekārtu.

Vācijas sakaušanu varēja skaidri paredzēt jau 1918. gada pavasarī, kad sabiedrotiem par labu karā iejaucās Amerika Antante dabūja sev palīgā milzīgos Amerikas kara materiālus un pārtikas rezerves. No šī brīža par noteicošo faktoru karā nepaliek vairs stratēģija, bet ekonomika.

Arvien pa šiem gadiem bija un vēl tagad ir sastopami cilvēki, kuri neizprot, kāpēc latviešiem vafadzeja jaukties krievu lietas, atbalstot tādu vai citādu valdību, lai krievi paši par sevi būtu tikuši pie kārtības savās mājās.

Tie, kuri domā tā, negrib saprast, ka Padomju valdība bija vienīgā, kura atzina mazo tautu neatkarību, pat līdz viņu pilnīgai atdalīšanai no Krievijas sastāva. Neviena cita Krievijas politiska partija to nesolīja, pat sociālistus revolucionārus neizņemot. Kadeti, krievu nacionālisti, vēlākie Kol-Čaka, Deņikina un Judeņiča varas izplatītāji, labprāt būtu mazās nomaļu tautiņas pilnīgi ar bruņotu papēdi nospieduši... Ne no viņiem bij Latvijai patstāvību gaidīt. Ka divdesmitā gadusimtenī nevar vairs mazās kultūrtautas izsūkt un izkalpināl mazāk kulturālas lielvalsts imperiālistiskiem nolūkiem — to pirmie un vienīgie saprata Krievijas lielinieki un bija gatavi dot mazām tautām pilnīgu neatkarību. Tāpēc saprotams, ka latvieši nevarēja palaist garām to izdevīgo vēsturisko momentu: viņiem vajadzēja atbalstīt Krievijas Padomju varu ar ieročiem rokās, lai gala rezultātā gūtu brīvu Latviju. Šinī jautājienā bezpartejisko latviešu un latviešu — lielinieku ceji gāja pagaidām cieši līdzteku. Vai tagad, pēc notikušiem faktiem, nav redzams, cik taisni un pareizi darīts no tiem latviešu virsniekiem, kuri 1918. gada pavasari iķerās pie latviešu divīzijas formēšanas? Šinī ziņā lieli

nopelni pieder man kā lietas iniciatoram un vadītājam. Pateicoties manai enerģijai un tā|redzībai, tika apvienoti latviešu spēki Krievijā, un šie spēki — kā to redzēsim vēlāk — patiešām iztīrīja Latviju no okupācijas bandām un visvisādiem «Bremenes tirgotāju» pēcnācējiem.

Padomju vara nāca pretim latviešu nolūkiem, un īsā laikā man izdevās saformēt pirmklasīgu divīziju. Latviešu divīzija bija pirmā regulārā un pēc kara mākslas prasībām noorganizētā Padomju varas karaspēka vieniba.

Tos nopelnus un pakalpojumus, kurus izdarīja Latviešu divīzija priekš Padomju varas, Krievijas vēsture nekad neaizmirsis. Saprotams, ka Krievija par to ari atmaksāja, atzīstot Latviju par neatkarīgu darba tautas valsti.

Vienīgā vieta, kur latvieši toreiz varēja apbruņoties un organizēties, bija Padomju Krievija. To nevajaga nevienam aizmirst, kas grib izprast Latvijas atbrīvošanas vēsturi.

1918. g. rudenī pasaules kara frontes stāvoklis izmainījās. Vācu vara pār Eiropu tika salauzta. Latviešiem bija laiks un viņi bija gatavi atminēt un atmaksāt par vēsturiskiem 700 vergu moku gadiem. Ar saucienu «Latvija priekš Latvijas darba tautas!» latvju pulki devās uz dzimteni. Ar ko mums tur bus darīšana, to mēs sapratām labi. 1905. un 1906. gadi mums ļoti labi pierādīja, kādā garā mums jāizturas. Mcs bijām pārliecināti, ka vācieši un pie viņiem piepinu-šies neaizies no Latvijas vēstures skatuves bez asiņainām sadursmēm.

Vācu elementi bij Latvijā labi noorganizēti un apbruņoti: flintes [šautenes], lielgabalus un pārējos kara piederumus viņi dabūja no okupācijas irstošā karaspēka; no šā paša karaspēka volontieriemļbrīvprātīgajiem] viņi saformēja savu «Dzelzs divīziju». Bez tam bij labi noorganizēti vācu «zelbst-šucfereini» |pašaizsardzības vienības], «skauti» un katram baronam muižā apbruņota sava kliķe. Ar vārdu sakot, vācieši bija lieliski koncentrēti, un viņu nolūks plašs un varmācīgs, kā tas arvienu ir bijis. — Kurzemes un Vidzemes bēg|u vielā ielikt vācu kolonistus, bet Latvijas bēgļiem un strēlniekiem aiztaisīt dzimtenes durvis. Viņiem vēl arvien gribējās būt par Latvijas valdniekiem: uz laukiem — baroniem, pilsētās — vācu un kārkluvāciešu buržuāzijai. Nevajaga aizmirst, ka Baltijas vācieši pieder pie tās vienīgās vēsturiskās varas, viltīgās un gudri mācītās varmāku kastas, kura aizvien ir pratusi lieliski laipot pa starptautiskās politikas kļūmaino ceļu. Cik ātri un lietiski vācieši prot aptvert un izmantot starptautiskas kom-

kombinacijas, tam par ilustrāciju noder ģen. fon der Golca—Ber-monta avantūra.

kad 1919. gadā, pēc Latvijas atstāšanas no Sarkanās Armijas, nebija pietiekoši nostiprināta nekāda valsts vara Latvija— tad Bermorta vazaņķi bezmaz no jauna iegrūda latviju postā. Tikai pateicoties sabiedrotiem, Latvija tika izglābta. 1905. gads parādīja, ka nekādos kompromisos, ne kobinācijās latvieši nevar ielaisties ar junkuru kliķi. Te nav

runa par vācu kulturāliem elementiem, ar kuriem latvieši va-

rēja atrast kopīgu modus vivendi [dzīves veidu].

1919. gada iesākumā latviešu tauta sajuta, ka viņai nokrata no pleciem 700 g. smagais vēstures slogs, ko tēvu tēvi viņai bij atstājuši kā vergu mantojumu. Pienākums pret pagātni tika izpildīts. Kalpu un darba tautas Latvija bij brīva. V.ilildia un vara nāca darba cilvēka rokās.

tas bija to krietno tautas dēlu darbs, kas steidzās atbrīvot savu dzimteni, neprasot algu un goda vietu par pakalpojumu.

pirms Latvij as Ieņemšanas tika saformēta otra latviešu divīzija. Iidziga pirmai.

Abas dlvizijas lika savestas kopā un sastādīja Latvijas Armiju No ši brīža tatvieši tika par apbruņotu darba laidu

tas tālāk vēsturisks darbs. Tagad Latvijā, pateicoties

tam ka politisko dienas jautājumu cīņa vēl nav zaudējusi

savu aso un kliedzošo raksturu ar nodomu tiek ignorēti darba tautas priekšā sarkanie strēlnieki un viņu milzīgie nopelni

Bet tiklīdz mudžeklis būs norimis un pašreklāmas kliedzieni apnikuši tauta aptvers, ko priekš viņas ir darījuši tie viņas dēli, kuri vel ar vienu bez pajumta klist pa Krieviju. Latvija vel arvienu uz katru, kurš bijis Sarkanā Armijā, zem politisko parliju iespaida tiek rādīts ar pirkstiem kā uz kaitīgu elementu Sevišķu nelabvēlību pie Latvijas politiski valdošajām aprindām ir ieguvuši tie Krievijas latviešu (kaut ari bezpartejiskie) vadoņi, kuru darbs ir izpaudies latviešu strēlnieku pulku organizēšanā un vadīšanā. Vēl līdz šim Latvija prieks viņiem tura aiznaglotas durvis uz praktiskas dzīves ierīkošanu. Mūsu nolūks pašureiz nebūt nav spriest tiesu galīgi par tuvākās pagātnes vēsturiskiem netikumiem un viņu darboņiem. Katram saprotams, ka Latvija palika par tādu, kāda viņa tagad ir, ne īpašu cilvēku pūliņu dē|; Latvijas neatkarībui un patstāvību iekaroja kareivji, izcīnīdami līdz galam visādus revolūcijas kara veidus. Mēs esam dziļi pār-

ecināti, ka vēsture neatradīs sarkano latvju strēlnieku derībā kaut ko lādu, kas būtu versts pret darba lautu. Nožēlojami, ka tika izlietas brāju asinis savstarpējā cīniņā, af vai mazums mierīgu latviešu gāja bojā par 700 verdzības idiem, vai mazums apsmiekla un vergu darba panesām un jrījām priekš kungiem, vai maz grašu un apziņas nodzē-ām, asinis izlejam, kaudamies kungu celtos krogos?.,,

Latviešu strēlnieku kaujas darbi Rīgas frontē

Pie Rīgas frontes piederēja tās pozīcijas, kuras vilkās no Rīgas jūras līča krasta līdz Ogres stacijai. Rīgas frontes stratēģiskais objekts kā priekš mums, tā priekš pretinieka bija — Rīga. 1915. gada rudenī vāciešiem neizdevās ieņemt Rīgu; viņiem priekš tam nebij savilkts pietiekoši spēku. Krieviem neizdevās atspiest vāciešus atpakaļ uz Prūsiju, tāpēc ka krievu karaspēks bij galīgi iziris vasaras kaujās un tāpēc ka trūka šaujamā materiāla. Vācieši atdzina krievus līdz Tīrejpurva sistēmai, no juras līdz Lives muižai. Vācieši izraudzījās pozīcijas taisni tur tāpēc, ka šī līnija bija priekš pozīcijām taktiskā ziņā ļoti laba. Vācu stratēģu credo bija: labi nostiprināties un pasīvi aizstāvēt savas pozīcijas ar vis mazākiem spēkiem līdz tam, kad nāks izdevīgs brīdis pārsviesties pāri Daugavai.

Tātad priekš vācļešiem Rīgas fronte bij ultrapasīva fronte.

Krieviem vajadzēja aizsargāt Rīgu tādā pat garā, tas i.. labi nostiprināties un mierīgi aizstāvēties līdz tam, kad nāks laiks pāriet uzbrukumā, vismaz uz reizi visā Ziemeļfrontē. Nekāda separāta stratēģija Rīgas frontē nebija ieteicama, kaut vai tamdēļ, ka priekš viņas trūka aktīva stratēģiska ob jekta. Daži latviešu patrioti, starp tiem daži pulku komandieri, domāja, ka Jelgava varot būt par tādu, bet tas pierāda tikai šauru kara izglītību. Ar Jelgavas ieņemšanu Rīgas fronte paliktu vairākreiz garāka, un priekš viņas aizstāvēšanas būtu bijis vajadzīgs daudz vairāk spēku. Ar to nekas nebūtu iemantots, vienīgi tiktu nevajadzīgi, priekš pasīviem nolūkiem savilkti spēki.

Tātad arī priekš krieviem Rīgas fronte bija ultrapasīva fronte ar minimumu karaspēka priekš viņas aizstāvēšanas.

Bet ne tā domāja 12. armijas štābs. Tur domāja, ka kara spēks ir priekš plūkšanās, un, pabalstīts no dažiem godkārīgiem ģenerāļiem, minētais štābs uzņēma no sākuma sīkus, bet ļoti sīvus uzbrukumus vācu aizžogojumiem, bet beigās — visasiņainākās operācijas ar lielākām karaspēka daļām Abos gadījienos par attaisnojumu varēja būt vajadzība ar uzbrukumu palīdzību izlabot taktiskā ziņa dažās vietās mūsu pozīcijas, bet tādas vajadzības nebija vai arī viņa bija tik

2*

Sf,

grūti panākama, ka nekad neattaisnotu upurus. Bija tikai viena vienīga vajadzība, un tai bij stratēģisks raksturs — izlabot visu fronti, pārceļot viņu uz Prūsijas robežām, bet tas neatkarājās no Rīgas frontes 12. armijas vien.

Pēc štāba aprēķiniem, Rīgas frontē no 1915. līdz 1917. gadam krievi pavisam zaudējuši 125 000 cilvēkus kritušu, ievainotu, gūstā saņemtu, bet ieguvuši ar Ziemsvētku uzbrukuma palīdzību četras kvadrātverstis no vāciešu pozīcijām, un taisni šis verstis krīt uz Tīreļpurva un Ložmetējkalna daļu, kuru mēs ieņēmām pa Ziemsvētku kauju laiku. Vēlāk izrādījās, ka ieņemtais zemes gabals mums taktiskā ziņā nāca par ļaunu, tāpēc ka bijām ielīduši kā maisā vācu pozīcijās, caur ko, pirmkārt, pagarinājām savu ierakumu līniju un, otrkārt, atradāmies ar pavisam kailu aizmuguri plašā Tīreļa—Bļod-nieku—Siienieku apkārtnē.

Operācijas ar lielākām karaspēka daļām iesākās 1916. gada pavasarī, marta mēneša sākumā.

8. marta kaujas

Martā bij jāiet uzbrukumā gar Bauskas lielceļu. Uzņēmie-nam bij demonstratīvs gala mērķis, saistīts kopā ar operācijām Dienvidfronte.

Uzbrukumā bija jāiet pirmajā līnijā 1. un 2. latviešu bataljoniem kopā ar 51. un 52. Sibīrijas strēlnieku pulkiem un 484. kājnieku pulku. Otrajā līnijā rezervē bij 5., 6. un 7. latviešu strēlnieku bataljoni. Patiesībā uzbrukumā gāja latvieši un viens 51. Sibīrijas pulka bataljons, citi negribēja līst ārā no ierakumiem un tieša uzbrukuma vietā iesāka milzīgu Šaušanu no flintēm un ložmetējiem. Izcēlās liels skandāls. Latvieši izlauzās vācu Ierakumiem cauri, bet, tā kā krievi viņus nepabalstīja, tad ap pīkst. 10 viņiem bij jāiet savos ierakumos ar smagiem zaudējumiem. Lai izpestītos no skandāla sekām, 13. Sibīrijas divīzijas brigādes komandieris ģenerālis Z. lietu sagrozīja tā, ka 1. un 2. latviešu bataljoni esot pirmie sākuši atkāpties un pec tam sibīriešiem nācies darīt to pašu. Dabūjis tādu paziņojumu, ģenerālis Radko Dmitrijevs negribēja tam ticēt, bet galu galā tomēr ap pīkst. 12 pavēlēja man ar Zemgales bataljonu, apvienojot savās rokās komandu arī pār 1. un 2. Iatv. bataljoniem, no jauna iet uzbrukumā gar to pašu Bauskas lielceļu, par jaunu pārraut fronti un uzlabot stāvokli. Mēs visi bijām pārsteigti par tādas pavēles saturu, jo pirmā uzbrukuma galta un rezultāti mums bija ļoti labi zināmi un saprotami; tādēļ es atvedu savus zemgaliešus līdz Butleru mājām, devu te laiku viņiem Ieturēt pusdienu, bet pats pa to laiku ar adjutantiem aizgāju uz rekognoscēšanu [stāvokļa precizēšanu] kaujas vietā, pie Bundu māju drupām, lai personīgi pārliecinātos par Ievākto ziņu pareizību.

Bundu māju drupu pagrabā bij ievietojies visas operācijas štābs, tur atradās 51. Sibīrijas strēlnieku pulka komandieris, bataljona komandieris, 2. latv. strēln. bataljona komandieris palkavnieks Francis un dažas minūtes vēlāk pienāca 1. bataljona komandieris kapitans Bangerskis.

Francis un Bangerskis apstiprināja, ka rīta uzbrukuma grūtības viņu bataljoni vieni paši nesuši un ka otrreiz viņiem likt atjaunot uzbrukumu būtu vislielākā nepareizība; bez tam viņi apstiprināja, ka sibīrieši ir pa lielākai daļai izklīduši apkārtnes aizmugures mežos. 51. Sibīrijas pulka komandieris korekti paziņoja man, ka viņa pulks esot tik tāļi iziris ši rīta kaujā, ka par jaunu uzbrukumu neesot ko domāt, un ka 52. Sibīrijas strēl. un 484. kājnieku pulki jau no rīta parādījuši savu nespēju.

Pamatojoties uz šiem datiem, es pieņēmu lēmumu uzbrukumā latviešus nesūtīt. Francim un Bangerskim es devu pavēli atvest savus bataljonus pie Butleru mējām, dot strēlniekiem siltu barību un atpūtu. Zemgales bataljons dabūja pavēli Ieņemt ierakumus pie Bundu un Franču mājām un būt gataviem atsist vācu kontratakas [pretuzbrukuma] mēģinājumus, jo tādi parasti bij sagaidāmi pēc mūsu neizdevušā uzbrukuma. Savu lēmumu un viņa pamatojumus es paziņoju 13. Sibīrijas str. divīzijas priekšniekam ģenerālim Z., kura Štābs atradās blindāžā pie Svilpju mājām. Tur patlaban bija ieradies ģenerālis Radko Dmitrijevs, kurš tika no šīs divīzijas štāba orientēts pavisam pretēji frontes īstam stāvoklim, un tāpēc man tika paziņots, ka Radko neesot apmierināts ar manu spriedumu, viņš ieskatot, ka latvieši pierādījuši savu negribu Iet uzbrukumā, un, tā ka jau pagājis noteiktais Jaiks, tad zemgaliešu vieta esot sūtīts uzbrukumā viens 52. Sibīrijas strēlnieku pulka bataljons, ģenerālis Radko esot izgājis uz pozīcijām un pie Bundu mājām gribot ar mani satikties.

Patiešam, pēc pusstundas ieradās ģenerālis Radko.

«Kādēļ latvieši neiet uzbrukumā?» skarbā balsi pieprasīja Radko. Nedodams laiku atbildei, Radko pavēlēja 51. Sibīrijas pulka komandierim saukt latviešus pie kārtības.

Radko pārmeta man, ka līdz šim viņš uzticējies latviešu kareivjiem un domājis, ka varot uzticēties arī zemgaliešiem.

Es atbildēju viņam, ka zemgalieši gatavi attaisnot viņiem parādīto uzticību visnopietnākos un grūtākos uzdevumos] bet šoreiz uzbrukumā sūtīt bataljonu neatjauj prāts. Pie tam, pretēji 13. Sibīrijas divīzijas štāba ziņojumam, es izskaidroju armijas komandierim lietas patieso virzienu. «Sauciet latviešus pie disciplīnas!» bargi iekliedzās Radko, pagriezdams man muguru. «Ja man neticat, iesim uz pirmo līniju, un tur jūs paši personīgi pārliecināsaties, ka man taisnība,» mierīgi es uz to atbildēju.

«Iesim!» skarbi iesaucās Radko.

Mēs gājām pa Bauskas lielceju uz Franču māju pusi, kur pašreiz kaujas kārtībā gāja uzbrukumā minētais 52. Sibīrijas pulka bataljons.

Kā tas bija paredzams, tā arī notika. Sī rīta bezpanākuma uzbrukums tikai bija vāciešus padarījis uzmanīgākus. Sibīriešu bataljons uz vietas tika iežņaugts uguns lokā no trim pusēm, un maz minūtēs ellišķīgā’ugunī no bataljona atliekām palika tikai bezveida mutulis, kurš paniskās bailēs vēlās uz Butleru meža pusi. Gan daži aukstasinīgākie oficieri un apakšoficieri ar ieročiem rokās gribēja bēgošos savaldīt, bet zaldātus bija pārņēmis ārprāts, un kā nejēdzīgi viņi metās kur kurais. Pēc desmit minūtēm bataljona uzbrukuma vietā bija tikai viņa bēdīgie rezultāti: līķi un grūti ievainotie, izmētāti pa granātu bedrēm, bēgošas atliekas Butleru mežā un vieglāki ievainotie, kuri līda pa lielceļa grāvjiem atpakaļ

Tikai tagad armijas komandieris Rad ko pārliecinājās par manu ieskatu un lēmuma pareizību un par patieso stāvokli frontē.

«Tāds pats liktens būtu bijis arī jūsu zemgaliešu bataljonam,» apskatot neapdomīgā uzbrukuma sekas, teica ģenerālis Radko man.

«Ak ne, viņš būtu vēl jaunāks,» atbildēju es.

«Kāpēc?» iejautājās Radko.

«Tāpēc, ka zemgalieši būtu gājuši uz priekšu, bet ne atpakaļ,» atbildēju es. «Jums taisnība, jūs saprotat kaujas dabu,» nobeidza šo priekš sevis nepatīkamo sarunu Radko Dmitrijevs.

Turpmākā sarunā Radko Dmitrijevs pieņēma tādu manu priekšlikumu: 5. un 6. latviešu bataljoniem un visam 149. Sibīrijas pulkam pēc vienas stundas stipras artilērijas uguns uzbrukuma sagatavošanai pāriet nakts atakā: bet, kopēji izstrādājot šā uzbrukuma plānu 13. divīzijas štābā, izrādījās, ka trūkst pietiekoši artilērijas šaujamā materiāla. Tādēļ uzbrukumu uzsākt, pēc ises domu maiņas, tika atzīts par neizdevīgu.

Atvadoties ģen. Radko Dmitrijevs teica tnan, ka šauboties, vai Rīgu izdodoties noturēt, ja vācieši no savas puses parietu enerģiskā uzbrukuma.

SIs dienas notikumi ar to vēl nebija galā. Novakarē izrādījās, ka pēc I. un 2. latviešu bataljonu atvilkšanas no pirmās līnijas ari sibīrieši patvarīgi bija atstājuši priekšējās pozīcijas abās Bauskas lielceļa pusēs. Tāpēc šīs pozīcijas bija jāie-ņem zemgaliešiem, lai viņas nekristu vācu rokās. Ap pīkst. 11 zemgaliešu vietā nāca 149. Sibīrijas strēlnieku pulks. Zemgalieši aizgāja rezervē.

Pcc astoņām dienām iesākās jauna operācija ar vēl lielākiem speķiem gar to pašu Bauskas lielceļu.

8. marta kauju sīkumus mēs pievedām tāpēc, lai lasītājs uz vietas redzētu, kāds raksturs bija kaujām Rīgas frontē.

Sis raksturs ir vienāds priekš visām kaujām no iesākuma līdz galam.

Aktīva stratēģiska objekta te nebija; taktiski objekti bija joti grūti sasniedzami, tāpēc ka vāciešiem, 1915. gadā ieņemot savas pozīcijas, bija dots no krievu izirušā karaspēka par daudz rīcības brīvības zemākās ugunslīniju vietās un nostiprināt viņas lidz non plus ultra [augstākam mēram].

16. marta operācijā

Ģenerālis Radio Dmitrijevs, gribēdams izlabot 8. marta skandālu, nolika uz 16. martu jaunu uzbrukumu, atkal gar Bauskas lielceļu; šoreiz vajadzēja pārraut vācu aizžogojumus bez artilērijas palīdzības.

Par gala mērķi tika uzskatīta Jelgavas ieņemšana. Priekš šīs operācijas tika savilkti lieli speķi — ap trisdtsmit tuk stošu štlku, kuri uzbrukšanas nolūkam tika sadalīti četras līnijās.

Pirmā līnija bija ielikti 5. un 6. latviešu bataljoni mana vadībā un 149. Sibīrijas strēlnieku pulks. Sis līnijas uzdevums fci] pīkst, četros iesākt uzbrukumu un ielauzties vācu pozīcijas. Visi pirmās līnijas karapulki atradās zem 149. Sibīrijas strēlnieku puika komandiera palkavnieka C, komandas.

Otrā līnijā bij trīs Sibīrijas strēlnieku pulki. Trešā I In i jā — visa 121. divīzija un 7. latviešu bataljons, ceturtā līnija — kavalērijas divīzija ar savu artilēriju.

Otrās, trešās un ceturtās līnijas uzdevums bija steigties palīgā pirmai līnijai un paplašināt pēdējās panākumus līdz Jelgavas ieņemšanai.

Visnopietnākais un asiņainākais darbs bija nolikts pirmai līnijai. Viņai bija jāizlaužas dažās vietas četriem, dažās — sešiem dzeloņdrāšu aizžogojumiem cauri, pēc tam jāieņem pirmā vācu tranšeju līnija ar visām blindāžām. Materiālo līdzek|u bija ļoti maz; piem. 5. un 6. latviešu bataljonos katrā rotā bija pa astoņām šķērēm priekš drāšu griešanas un rokas granātas nelielā skaitā. Augstākā priekšniecība to zināja, bet tomēr gribēja izvest uzbrukumu līdz galam.

Pīkst, trijos 5. un 6. latviešu bataljonu rotas bija jau pielīdušas so|us septiņdesmit pie vācu drāšu aizžogojumiem.

Ar 149. Sibīrijas pulku lieta bija citāda. Pusčetros atnāca pirmais bataljons, kuram pulka komandieris pavēlēja novietoties 5. latviešu bataljona aizmugurē; pēc tam atnāca vēl viens bataljons, kuram tika ierādīta vieta astoņi simts so|u iepakaļ no zemgaliešiem.

Uz manu pieprasījumu, kur ir citi bataljoni, palkavnieks C. atbildēja, ka viens esot iziruma dēļ pamests bivuakā [karaspēka nometnē zem klajas debess] un otrs laikam ieradīšoties.

Otrās un trešās sturmēšanas līnijas pulkiem bija ierādītas vietas pa abām Bauskas lielce|a pusēm, pie Bundu mājām. Bet, tā kā visu četru sturmēšanas līniju pulkiem bij jāiet uz savām vietām pa vienu un to pašu Bauskas lielceļu, tad izrādījās, ka pusčetros, tas ir. pusstundu priekš uzbrukuma sākuma, visi otrās, trešās un ceturtās līnijas spēki nevarēja laikā nokļūt sev norādītā vietā. Bauskas lielceļš bij tā piebāzts no ložmetēju ratiem, artilērijas un kājniekiem, ka neviens nevarēja tikt nc uz priekšu, ne atpakaj.

Es griezu uz to 149. Sibīrijas pulka komandiera vērību un aizrādīju viņam, ka 149. Sibīrijas pulks arī nav izpildījis kaujas pavēli: četru bataljonu vietā atnākuši tikai divi un bez tam apmetušies latviešu aizmugurē. Iznāca ta, ka pīkst. Čet ros bija gatavi iet uzbrukumā tikai 5. un 6. latviešu bataljoni. Ap pīkst, četriem troksnis uz Bauskas lielceļa palika arvienu lielāks; vācieši sāka laist raķetes un beigas atklāja retu lielgabalu uguni pa Bauskas lielceļu un mīnumetčju uguni pa 149. Sibīrijas pulka bataljoniem. Visa piepeša uzbrukuma izdevība, kas bija rēķināta uz vāciešu pilnīgu pārsteigšanu, zuda, un katrs solis uz priekšu sturmējošam karaspēkam bija jādara pret lielāko pretinieku uguni. Uzbrukuma iesākums bija atlikts pusstundu vēlāk. Ģenerālis RadkoDmit-rijevs ieradās uz Bauskas lielceļa un personīgi savaca ziņaa

per mūsu nesagatavoto stāvokli uzbrukuma sākšanai. Viņam bij redzams, ka nekas neiznāks. No dusmām pārņemts, viņš sāka kliegt un rāties uz klātesošiem ģenerāliem, bet nekas nelīdzēja. Dažas minūtes pēc četriem ģenerālis Radko deva pavēli vest karaspēku uz bīvuakiem.

Pāris dienas vēlāk viņš deva ciešu rikojumu, ka vajagot steigties pie pulku apmācīšanas un pie kārtības ievešanas. Rādās, ka no šī vajadzēja iesākt.

Jau 8. martā izrādījās, ka kaujasspējīgu karaspēku priekš tādiem nopietniem uzbrukumiem Rīgas irontē ir maz. Ģenerē lis Radko visas savas cerības lika uz latviešiem, bet izrādi jās, ka latvieši vieni paši nevar panākt neiespējamo priekš visas armijas. Tādēļ 16. marta operācija bij uzņemta pavisam neapdomīgi, karaspēks nebij apmācīts, materiālā un teh niskā uzbrukuma sagatavošanas puse nepavisam nebija kārtībā.

Uz ilgāku laiku Rīgas frontē Iestājās klusums, iralens — nolens [gribot negribot], iesākās atkal sīkāku uzbrukumu reize. No jūnija mēneša pirmām dienām sākām dzirdēt, ka drīzumi nākšot vēl lielāks uzbrukums, kā līdz šim ir bijis. Fronti sāka apmeklēt lieli kungi no augstākiem štābiem, Atbrauca ģenerālis Kuropatkins.

Uzbrukums tika nolemts 3. jūlijā no rīta. Šoreiz par galveno uzbrukuma vietu bij Katrmmuižas apkārtne, vienā reizē ar demonstrāciju gar Jelgavas lielceļu no Olaines puses.

3. Jūlija uzbrukumi

Galvenajam uzbrukumam vajadzēja notikt starp Bauskas lielceļu un Plakaniem. Priekš šā nolūka bija savilkti lieli spēki: 3., 12. un 13. Sibīrijas strēlnieku divīzijas: I., 2., 6. un 7. latviešu bataljoni; apmēram līdz četrdesmit pieci tūkstoši štiku. Savākti frontes priekšā vairāk simtu smago lielgabalu. Demonstrējošā [pretinieka maldināšanas] vietā, gar Jelgavas lielceļu, no Olaines puses bij jāuzbrūk 5. Zemgales bataljonam manā vadībā. Manā rīcībā bij divdesmit divi smagie un 18 vieglie lielgabali. Uzbrukumam galvenā vietā vajadzēja iesākties pēc 3 stundu iigas artilērijas bombardēšanas; demonstrējošā vietā, t. L, no Olaines puses, bija dota brīva izvēle tehnisko līdzek|u izlietošanai. Mans uzdevums bij — pievilkt no Jelgavas puses uz Olaini vācu galvenās rezerves.

Vis-ts^ operācijas nolūks bij sakarā ar tām ģenerāļa Brusilova operācijām, kuras notika Dienvidrietumu frontē.

Visos sīkumos apskatīt šo operāciju nav šoreiz mūsu uz* devums, tādēļ ka latvieši Šeit nespēlēja ievērojamu lomu. Pieminēsim, ka panākumu nekādu nebija, tāpēc ka, kaut gan artilērija trīs stundu laikā bija izvēmusi lielisku lādiņu skaitu, tomēr, kad kājnieki gāja uzbrukumā, izrādījās, ka vācu aizžogojumi ir palikuši veseli un ložmetēju bllndāžas neaizskartas.

Daži krievu pulki nonāca līdz vācu aizžogojumiem, netika viņiem pāri un ar pretinieka uguni tika atsviesti atpakaļ savos ierakumos ar lieliem zaudējumiem. Par iemeslu izrādījās tas, ka uzbrukuma vietā vācu tranšejas un drāšu aizžogojumi bija uz purvainas vietas: lādiņi iestiga muklājā un neizsprāga; redzams, ka artilērijas uguni vajadzēja izlietot ar citādiem paņēmieniem.

Pie Olaines, t. i., 5. latviešu strēlnieku bataljona operācijas vietā, lieta izgāja šā.

Katrai smagās artilērijas baterijai tika dots savs ipašs mērķis; vieglā artilērija dabūja uzdevumu divās vietās notīrīt vācu aizžogojumus.

Artilērija atklāja uguni pīkst, desmitos un šāva lādiņu pēc lādiņa līdz pīkst. 20. Artilērijas uguns rezultāti bija lieliski: visas ložmetēju blindāžas bija sadragātas drupatās, aizžogojumi noslaucīti kā ar slotu. Pateicoties tam, tās rotas, kuras gāja uzbrukumā, necieta nekādus lielus zaudējumus. Savu uzdevumu zemgalieši izpildīja slaveni: izrādījās, ka vācieši patiešām visas savas rezerves no Jelgavas puses bij nosūtījuši uz Olaines pusi. Ar jūlija operācijas rezultātiem augstākā priekšniecība nebij mierā. Nekas nebija panākts; ap desmit tūkstoši krievu zaldātu aizgājuši gūsta, ap piecpadsmit tūkstošu nošauti vai ievainoti. Pierādījās, ka Rīgas frontē, kā ultrapasīvā frontē, vajaga atteikties no separātām lielākām operācijām un mierīgi sēdēt savās pozīcijās.

Bet frontes priekšniecība gribēja vēlreiz izmēģināt un tamdēļ iesaka savilkt speķus priekš jauna uzņēmuma gar Tu kūma dzelzceļu pret Smārdes muižu.

Smārdes operācija

Šoreiz uzbrukumi bij jāiet no Smārde? purva puses. Priekš tam tika savilkti: 21. korpuss un 2. latviešu brigāde, t. i., 5-, 6-, 7. un 8. latviešu strēlnieku bataljoni. Uzbrukumam vajadzēja nākt pee stipras artilērijas sagatavošanas.

21. korpusam bij jāizved cauri uzbrukums pa kreisi no Smār.

des muižas; 5. un 8. latviešu bataljoniem manā vadībā bij jāsturmē Smārdes muižas tranšejas; 6. un 7. latviešu bataljoni tika atstāti rezervē. Uzbrukums bij nolikts uz 5. augustu.

Mušu trīs nedēļu ilgā sagatavošanās nepalika priekš vāciešiem noslēpta. Uzzinājuši laikā mūsu nolūkus, viņi pārsvieda pret mums vienu stipru divīziju, vairāk smagās artilērijas baterijas, un caur to, ņemot vērā tranšeju ārkārtīgos nocietinājumus, vācieši dabūja pār mums noteiktu spēku pārsvaru.

Uzbrukums tika atlikts uz nenoteiktu laiku, it īpaši tādēļ, ka mūsu smagai artilērijai nevarēja tikt piesūtiti lādiņi tādā daudzumā, kā uz to bij domāts; tātad uz regulāru artilērijas palīdzību nebija ko cerēt.

Sagatavošanās uz uzbrukumu tika izdarīta lieliskā [lielā] apjomā un ar vislielāko enerģiju. Krievi un latviešu strēlnieki taisīja jaunus ierakumus paralēli: 300—400 soļos no vācu pozīcijām.

Darbs gāja uz priekšu gausi, jo bij jestrādē uz purvāja grunts un zem vācu uguns. Katra diena atnesa mums lielus upurus: pretinieka artilērija strādāja cauru dienu un nakti, apšaudīdama mūsu pirmo līniju, kur notika tranšeju darbi; it īpaši niknojās smaga artilērija, kuras vāciešiem bij mazāk kā mums, bet viņa tika metodiski un vajadzīga bridi izlietota. Mums nebij kur tverties.

Taisni pretim Smārdes muižai pa abām dzelzceļa malām bij 5. latviešu strēlnieku Zemgales bataljona pozīcija. So posmu vācu smagā artilērija ņēma it īpaši pilda pārstrādībā, jo dze1zce]a līnija atklāja diezgan labu apredzi, bez tam pa kreisi no dzelzceļa strādājām gandrīz klajumā. Neskatoties uz to, tranšejas pamazām auga; vispirms k]uva gatavas ložmetēju blindāžas.

Pa naktīm starp mūsu un vācu aizžogojumiem notika niknas sadursmes.

Vācieši, gribēdami izlietot mūsu negatavību, vairāk reizes nakti negaidot uzkrita mūsu pozīcijām; tumšās naktis un bieza migla purvā bij priekš tam ļoti izdevīgi.

It īpaši niknas sadursmes bij starp Smārdes muižu un zemgaliešu pozīcijām.

Te iniciatīva piederēja mums. Vācu pozīcijas bij ļoti stipras, aizžogotas ar 6—8 drāšu žogu rindām; tiem bij liels daudzums blindažu priekš ložmetējiem; tādēļ tad arī viņi domājās būt droši savās tranšejās, jo klāt tikt viņiem bij patiesi grūt.

Tomer vienas jaukas dienas rītā zemgalieši viņiem pierā-

dīja, ka viss ir velti. Zemgalieši pa nakti bij Ierīkojuši tā saucamo «кошку» [āķi] — un gaismā sāka atvilkt pie mums vācu aizžogojumus. Šis asprātīgais atradums pēcāk tika vai* rak reizes izlietots.

Arī pa dienu nāca priekšā sadursmes mežā, pa labi no dzelzceļa.

Man atmiņā viens gadījums.

Četri zemgaliešu izlūki, iedami pa mežu gar dzelzceļu, satika tikpat daudz vācu izlūku. Partijas vedēji no abām pusēm bij priekšgalā un pirmie ķērās pie flintes.

Zemgalietis šāva stāvus, bet vācu zaldāts «uz celi», lai labāki trāpītu.

Pirmais šāviens tādēļ nāca no zemgalieša puses pāris sekundes pa priekšu un trāpīja pretiniekam taisni kreisa acī.

Redzēdami to, citi vācu zaldāti aizmuka, atstādami savu vadoni mūsējo rokās. Riebīgas jūtas pārņem tādos gadījumos, kad redz, ka varonīgu vadoni pamet gjēvuļi.

No vācu pozīcijām atklāja artilērijas un ložmetēju uguni, negribēdami atdot mums nošauto.

Bet mūsējo aukstasinība ņēma virsroku. Kritušais izrādījās unteroficieris, Stratmanis uzvārdi, apbalvots ar diviem dzelzskrusta ordeņiem. Viņam kabatā bij uzieta pabeigta vēstule ar virsrakstu: «Liebe Lina». Stratmanis tika paglabāts mežā pret Smārdes muižu, pie ceļa. Par Stratmaņa varonīgo izturēšanos mēs toreiz noteicāmies minēto vēstuli pēc kara aizsūtīt adresātam, bet, tā kā viņa tagad laikam ir pazaudēta, tad es te izpildu savu kara biedru lēmumu.

Kaut gan katra diena nolaupīja mums vairāk nošautus un ievainotus kara biedrus, tomēr dzīve pozīcijās gāja kūso-dama.

Mēs bijām vājāki metodu ziņā, bet mums bij vairāk izveicības un pārdrošības. Šaušana dienu un nakti pret Smārdi pieradināja mūs pie vienaldzības, jo pieradām pie domām, ka mūsu artilērija arvienu būs vājāka par vācu.

Pat mūsu ārsti, Dr. Kaufmans un Birznleks, vienu versti tāļu no vācu pozīcijām bij iekortelējušies teltīs, neskatoties uz to, ka blakus bij no resniem baļķiem taisītas blindāžas.

Mēs labi zinājām, ka mums ir daudz vairāk smagās artilērijas nekā pretiniekam, bet viņa mums ne visai bieži nāca palīgā: štābiem bij dota pavēle ekonomēt ar lādiņiem.

Mans lūgums pēc smagās artilērijas palīdzības katru reizi palika neizpildīts.

“Nav lādiņu, nav atvēlēts! — bij atbilde. Uzbrukums bij atlikts uz nenoteiktu laiku dēļ mūsu tranšeju negatavības.

M

Pūlējāmies tālāk dienu un nakti, neskatoties uz lieliem grūtumiem.

Vācu artilērija strādāja tikai pa mūsu pirmo līniju, kur dzīve un nodarbība palika ellišķi grūta.

Vlsvarmācīgākl pret mums izturējās tās smagās vācu baterijas, kuras bij starp Ozolmuižu un Durbi.

Mūsit ausis bij tik tāļu pieradušas, ka mēs pēc šāviena trokšņa varējām noteikt, no kurienes nāk šāvieni: no Ozol-muižaš vai no Durbes.

Manā rīcībā bij 18 vieglie lielgabali, kuri nevarēja sniegt līdz minētām baterijām; vācu pirmās līnijas tranšejas sagraut viņi arī nevarēja.

Ilgu iaiku es cīnījos ar vācu smago artilēriju, apšaudīdams Smārdes muižu, kurā, kā man izlikās, bij viens štābs (laikam bataljona štābs)’, bet tas neko nelīdzēja, jo vicu tranšejas, blindāŽas un blokhauži [lauka nocietinājumi ar šaujamlū-kām] bij tik stipri būvēti, ka manas vieglās baterijas varēja viņām, ka sacīt jāsaka, tikai uzšķaudīt virsū.

Laikam vācieši sēdēja savās tranšejās un ņirgājās par mums.

Ja arī kas vāciem tika daudzmaz sapostīts, tad pa nakti tika pievesti materiāli un kaite izlabota.

Mēs stāvējām viens otram tik tuvu pretim, ka varējām dzirdēt vezumu piebraukšanu un ]aužu balsis.

Gribēdams izdzirdēt, vai latvieši tiek piespiesti strādāt vācu tranšejās jeb ne, es pielīdu tuvāk vācu pozīcijām un vienreiz dzirdēju tādas frāzes:

— Ātrāk, ātrāk, ko jūs te grābstāties... — Un drīz pēc tam:

— Tprrruuu, nolādēts, va’ ta* tu ... — utt. Nebij šaubas, ka ģermāņi ir piespieduši latviešus apkalpot pozīcijas vajadzības un caur to strādāt pretī mums, kuri ar tādu pašaizliedzību cīnījās priekš Kurzemes atsvabināšanas.

J-jal... «Tpruuu, nolādēts, va’ ta’ tu...» — tas bij pa latviski...

Es ilgi lauzīju galvu gar jautājumu, kā piedabūt štābinie-kus, kuri sēdēja Ķemeros un necieta nekādus zaudējumus, atdot manā rīcībā četras—piecas smagās baterijas, ar kuru palīdzību nožņaugt vācu uguns varmācību.

Es domāju pat personīgi griezties pie latviešu strēlnieku «krusttēva» ģen. Radko Dmitrijcva, lai pārliecinātu, ka latviešu bataljoni tiek bez kāda labuma izkauti.

Bet pēc 8. marta notikumiem «krusttēvs» skatījās uz mani šķībi, un manā strīdu ar štābiniekiem viņš būtu pieturējis viņu domas.

Varbūtībai vajadzēja izaugt no paša stāvokļa pozīcijās un pārvērsties faktā.

Es nācu uz ideju pamēģināt likt vāciem pārnest viņu uguni uz Ķemeriem pa štābiniekiem .««

Bet kā lai to izdara?

Visvienkāršāk būtu apšaudīt vācu štābus.

Viņi tūlīt atbildētu pa mūsu štābiem. Mūsu štābi sāktu šaut ar smago artilēriju pa vācu štābiem un aizmuguri, un mums, pirmās uguns līnijas rūķiem, paliktu caur to vieglāk.

Bet mūsu štābus ievilki aktīvā uguns divkaujā ar godu ne-bij iespējams.

Galu galā es atradu līdzekli...

Es pavēlēju pievilkt visus 18 vieglos lielgabalus, kuri bij manā rīcībā, pie pirmās tranšeju līnijas, caur to viņi dabūja iespēju sniegt divas verstis tālāk vācu aizmugurē. Kad viss bij gatavs: artilērijas blindažas uztaisītas, mērķi uzmeklēti (Ozolmuiža un Durbe)', — izdevīgā brīdī, kad vācu smagā artilērija sāka trakot pa zemgaliešu pozīcijām, es devu pavēli visiem 18 lielgabaliem bez kādas mērķešanas atklāt uguni uz Ozolmuižu, pēc tāda brītiņa uz Durbi un tāļāko aizmuguri.

Zināma lieta, materiāla ziņa mūsu panākumi bij mazi, bet psiholoģiskā ziņā viņi bij pavisam negaidīti.

Pēc kādas pusstundas vācu artilērija apkiusa pavisam.

Kurš Saprata vācu «harakteri», tas gaidīja, ka viņi drīzumā parādīs savu «Zorn» [niknumuļ, ka pēc šī klusuma nāks negaiss.

Es biju pārliecināts, ka negaiss pāries mums pāri. Mūsu pozīcijās ideāls klusums.

Tā ari netika.

Dzirdam: no Ozolmuižas puses — brak, brakl... Kiausā-mies: augstu, augstu gaisā tuvinājās un iet mums pār galvu pāri divi desmitcollu lādiņi uz aizmuguri.

Dzirdam: brak, brakf...

Pa telefonu no artilērijas punkta man pieteic:

— По Кеммерну!...

Atkal — brak! brakl — no Ozolmuižas puses..,

— По Кеммерну!...

Telefoni no Kemeru štāba. Pieprasa, kas notiekot pozīcijās. Lieku atbildēt:

— Nekas nekait.

Brak, brakl...

Б rak, brak!...

Turpinājās no Ozolmuižas un no Durbes puses.

— По Кеммерну!... — По Кеммериу!... —* Ziņo no artilērijas punkta.

Ķemeros «trevoga» .„.

Mani sauc pie telefona Štāba priekšnieks un uzdod tādu jautājumu:

— Kas notiek jūsu pozīcijās?

— Nekas sevišķs, — atbildu.

— Pusstundu jau vāci bombardē Ķemerus ar smagiem lādiņiem.

— Nekāds brīnums.

— Vai nevariet izsūtīt izlūkus?

— Dienas laikā nav iespējams; tiešām viņi neredzēs vairāk ka no artilērijas punkta.

Pēc piecām sešām minūtēm atkal mani pie telefona.

Tas pats jautā:

— Vai nav redzams kas bīstams no pretinieka puses?

— Redzams nekas bīstams nav, bet dzirdams ir.

— Divīzijas priekšnieks lūdz izteikt jūsu domas.

—' Vajaga smagās artilērijas — un jo vairāk, jo labāk.

Atkal pēc piecām minūtēm mani pie telefona, tas. pats.

Divīzijas priekšnieks liekot ziņot, ka tūliņ atklāšot uguni divas smagās baterijas un ka lūdzot turēt latviešu strēlniekus pilnā gatavībā Esot izsūtīta aviācija izlūkošanā uz Jelgavas un Tukuma pusi. Telefonogramma no Ķemeru štāba, ka esot aizdomas, ka vāci šovakar jeb naktī gatavojot uzbrukumu.

Tagad es redzēju, ka ir nācis laiks Iesākt man strādāt un sagrābt uz laiku manas rokās visu smagās artilērijas grupu.

Es liku lūgt pie telefona Ķemeru štāba priekšnieku un paskaidroju viņam, ka es ņemos likvidēt šo incidentu ar artilērijas uguni, kādēļ lūdzu atdot manā rīcība visu smago grupu, ap 40 lielgabalu.

Ar to priekšniecība nebij mierā, baidīdamās, ka es notērēšot vairāk lādiņu, kā iespējams dot, bet pieteica man, ka visus manus uzdevumus smagā artilērija izpildīšot.

Pietika jau ar to.

Zināma lieta, ka es izvēlējos priekš iznīcināšanas visas vācu smagās un vieglās baterijas.

Iesākās ļoti nikna artilērijas divkauja, kurā ņēma līdzdalību no vācu puses pavisam ap 30 lielgabalu, no mūsu puses ap simtu, skaitot vieglo artilēriju.

Pēc divu stundu kaujas vācu baterijas viena pēc otras sāka apklust... Ne otra, ne trešā, ne septītā dienā vicu smagā artilērija balsi nepacēla ...

So epizodi es pievedu tādēļ, lai rādītu, ar ko mēs nodarbojāmies Rīgas frontes kaujās pa to laiku, kad imperiālistiskās Krievijas armijas lielākā daļa jau bija pazaudējusi kaujas spēju gan aiz morāliskiem, gan aiz tehniskiem iemesliem.

Latviešu strēlniekos bīj pavisam citāds garastāvoklis nekā krievu pulkos. Mēs cīnījāmies savā dzimtenē, mums bij daudz tādu morālisku faktoru, kuri cildināja garu un dūšu. Kur nāca latviešu strēlnieki, tur bij jautra dzīvība, vai tas būtu aizmugurē vai pozīcijās.

Pavisam citādi bij krievu pulkos, kuros jau 1916. gada vasarā bij paredzami kaujas nespējības simptomi.

Varbūt arī tas bij par iemeslu, ka Smārdes operācija netika izvesta cauri. Oktobra sākumā latviešu strēlnieki tika atvesti uz jūrmalu atpūtā.

No iesākuma mēs domājām to kā dāvanu no «krusttēva», bet vēlāk Izrādījās, ka «krusttēvs» apdomā jaunu operāciju, kurā vajadzēja latviešiem spēlēt galveno lomu.

1916./1917, g. ziemas operācijās

Līdz šim neviena operācija 12. armijas frontē nebija izdevušās. Karaspēks gāja bojā daudzumā, kara materiāla tika izlietots mlizums, bet panākumu — nekādu. Armijas štābā runāja, ka visa vaina esot iekš tā, ka līdz šim operēts ticis par daudz šaurā frontē un ka tamdēļ vāciešiem bijis iespējams katru reizi savilkt savus ne visai lielos spēkus pareizā laikā mums pretim un paralizēt mums katru iespēju ko neko panākt. Tāda ieskata pareiziba bij parādījusies vasarā Dienvidrietumu frontē, kur gāja uzbrukumā no mūsu puses astoņi simti tūkstošu kareivju ap trīs simti verstis garā frontē. Bet, ja mēs tagad apskatītu šīs operācijas rezultātu, tad saprastu uzreiz, ka iesākumā tur bij lieliski panākumi un plašas izredzes un beigās — mazs panākums. Cilvēkam, kurš ir studējis kara zinības, tas pierāda, ka tiešām operācijas lielums spēle varenu lomu un viņš var dot pats no sevis iesākumā panākumus; bet ar operācijas attīstīšanos kara darbība atraisās no pozīciju taktikas, un no augstākās pavēlniecības tiek neatlaidīgi prasīts parādīt plašu un intensīvu augstāko vadoņu mākslu lauku karā.

Tādam pārbaudījumam pretim gājām mēs 1916. gada decembri, gatavodamies uzņemt uzbrukumu daudz plašākā apmērā, nekā tas bija līdz šim.

Tagad apskatīsim, kāda vajadzība bija izsaukusi šo operāciju,

Uzbrukums 1916. gada decembra beigās (Tā sauktās Ziemsvētku kaujas)

Augstākos štābos bij izstrādāts plāns uzbrukt vācu pozīcijām pavisam slepeni. Par uzbrukuma mērķi šoreiz bij izvelēts Ievērojamais Ložmetējkalns. Galvenajam tracim vajadzēja nākt no Krastiņu meža puses. Te vajadzēja negaidīti priekš vāciešiem pārraut viņu aizžogojumus un tranšejas, apiet apkārt Tīrejpurvam, dodoties tāļāk uz Ogļu, Lediņu un Silenieku māju pusi, un uzbrukt vācu Ložmetēj ka Inām no muguras puses. Kopā ar to vajadzēja izdarīt demonstratīvus uzbrukumus pa kreisi un pa labi, sākot no Bauskas lielceļa, gandrīz līdz Smārdes muižai. No tā redzams, ka nodoms bij lielisks. Priekš viņa izvešanas dzīvē vajadzēja savilkt attiecīgos spēkus: krietnus kājniekus un varenu smago artilēriju ar milzīgu daudzumu šaujamā materiāla.

Kājnieku spēki un artilērija bij savilkti pie frontes lieliski [lieliļ Līdzdarbībā bij jāņem ari flotes kuģu artilērija no jūrmalas puses.

Lielākā loma un lielākās cerības tika liktas šoreiz tikai uz latviešiem, un tamdēļ latviešu strēlnieku bataljoni bij pārvērsti par strēlnieku pulkiem, divu bataljonu sastāvā. Pirmais, otrais, trešais un ceturtais pulki bij savesti pirmā brigādē; piektais, sestais, septītais un astotais — otrā brigādē.

Par pirmās brigādes komandieri tika iecelts ģenerālis Misiņš, par otrās — ģenerālštābā palkavnieks Auzāns.

Nekad ģenerālis Radko DmitrijevS, tā sauktais «latviešu strēlnieku krusttēvs», nebij tik grūta stāvoklī kā Šoreiz. Viņam vajadzēja izvest dzīvē lielisku operāciju un galveno darbu uzlikt latviešiem, kuri bez tam vairāk kā gadu cieta lieliskus [iielus] zaudējumus sīkās, bet sīvās kaujās, iedami uzbrukumā krievu karaspēka priekšgalā. Priekšā esošā operācija prasīja no latviešiem vēl lielākus zaudējumus, kā līdz šim tie bij bijuši. Tagad latviešu pulkos bij sapulcēta un apbruņota ar ieročiem latviešu tautas nākotne un cerība. Savādi bij tas, ka krievi piekrita latviešu nacionālo spēku formēšanai, bet vācu tautības virsniecība krievu karaspēkā no tam negribēja ne dzirdēt.

Patiesību sakot, arī cara valdība pavisam neuzticēja latviešiem un tāpēc neatvēlēja formēt pie latviešu brigādēm artilēriju, kavalēriju utt. Latviešu kājnieku pulki nebij tamdēļ spējīgi būt patstāvīgi. Krievu komandējošās aprindas gribēja izlietot latviešu pulkus kā dūšīgus vācu aizžogojumu rāvējus atsevišķu operāciju vajadzībai. Bet vai varēja un vai vajadzēja būt ar to mierā latviešu komandieriem? Pēc mūsu domām — nekādā ziņā. Mums, latviešiem, lika cerēt, ka mūsu kaujās pierādītā dūšība un lieliskie [lielie] upuri Rīgas frontē nāks par labu latviešu tautai. Ar to nevajadzēja būt mierā. Latviešu komandieriem vajadzēja skatīties tālāk; viņiem vajadzēja jau tad paredzēt, ka mūsu astoņiem latviešu pulkiem būs jāpaliek par to sakni, uz kuras parādīsies galu gala apbruņotā latviešu tauta, un ka šinī nolūkā Šos astoņus pulkus vajadzēja saudzēt no liekas izdeldēšanas atsevišķos uzbrukumos. Mums ir ļoti labi zināms, ka tādā garā strādāja vairāki pulku komandieri, to starpā arī es. Manas domas bija zināmas ģenerālim Radkc Dmitrijevam. 20. decembrī ieradās pozīcijās ģenerāļa Radko adjutants ģenerālštāba palkavnieks Hvorostinskis, kuram es lūdzu pateikt armijas komandierim ģenerālim Radko, ka mēs nekādā ziņā neesam mierā ar tādu uzbrukumu, kurš par savu galamērķi stāda vienīgi Ložmetēj-kalna ieņemšanu.

Man pievienojās arī 6. pulka komandieris palkavnieks I.iefgalvis. Bet ne tā domāja visi latviešu pulku komandieri. Vairākums no viņiem bij nesen atbraukuši un nesaprata, ka latviešu pulkiem ir vispirms nacionāla spēka nozīme pārdzīvojamā laikmeta nākotnē. Zināma lieta, ka atklātai patiesībai nebij lielas nozīmes, bez tam «latviešu strēlnieku krusttēvs» tādos gadījienos prata parādīt savas gribas āķaino pusi.

Operācijas plāna sagatavošana no iesākuma bij uzticēta

2. latviešu brigādes komandierim palkavniekam Auzanam. Pēc tām ziņām, kuras viņš pastāstīja latviešu pulku komandieriem gan ar mīmiku, gan pusvārdos, gan čukstēdams, iznāca tā, ka ģenerāiis Radko ir nolicis, ka šinī operācijā ņems līdzdalību tīkat 2. latviešu brigāde, 1. tikšot pamesta rezervē pret Ķekavas pozīcijām. Latviešiem tikšot pievienoti sekošie spēki: 3. un 12. Sibīrijas divīzijas, 43. korpuss un liels daudzums smagās artilērijas, un vēl daži 121. divīzijas pulki.

Uzbrukuma diena tika turēta klusībā, bet tomēr varējām noprast, ka viņa būs pa ziemsvētku laiku. Tā arī iznāca: uzbrukums tika nolikts pīkst, piecos 23. decembrī.

Bet pāris nedēļas priekš tam armijas komandiera ģenerāļa Radko domas sāka mainīties zem tiem iespaidiem, kurus darīja uz viņu tuvāka iepazīšanās ar karaspēka daļām, kuras bij nozīmētas priekš Šīs operācijas. Viņš pat izteica domas, ka kaujas gatavības ziņā pilnīgu uzticību var dot tikai latviešiem un ka vienas brigādes būs par maz, vajadzīgas esot abas divas un arī uzbrukumā viņām jāiet kopā.

Trīs četras dienas priekš uzbrukuma uz Krastimi meža fronti atnāca arī 1. brigāde un kopā ar 2. sastādīja Latviešu divīziju — ģenerāļa Misiņa vadībā, palkavnieka Auzāna loma tika aprobežota ar viņa brigādes komandiera funkcijām. Virspavēlniecību par visu operāciju atdeva 6. Sibīrijas korpusa komandierim ģenerālim Vasiļjevam.

Tādas radikālas pārmaiņas dažas dienas priekš uzbrukuma noveda pie ļoti negaidītām perturbācijām [pārmaiņārnļi iznāca tā, it kā palkavniekam Auzānam, neskatoties uz to, ka viņš ap divi mēneši nodarbojās ar operācijas sagatavošanu, bij gandrīz ka izteikta neuzticība, bez tam viņš pats bij nodots ģenerāja Misiņa uzraudzībā, neskatoties uz to, ka ģenerālis Misiņš tikai pavirši varēja iepazīties ar mūsu un vācu stāvokli. Krievu ģenerāļi runāja atklāti, ka viņi šo operāciju ne esot gribējuši, ne sagatavošanās darbus veduši un ka tāpēc viņi noskatīšotiēs, ko padarīšot latvieši. Galu galā iznāca, ka ziemsvētku operācija tika dēvēta par «latviešu operāciju», kurā latviešiem bij jāuzņemas visgrūtākie uzdevumi, jānes visgrūtākie zaudējumi un jābūt atbildīgiem kā par panākumiem, ta arī par neizdevību. Bet vai patiesi latvieši gribēja šo kautiņu? Mēs varam atbildēt, ka tiešām gan latvieši dedzīgām acīm raudzījās pār mežiem uz Jelgavas pusi. Mēs bijām pārliecināti, ka krieviem ir iespējams aizdzīt vāciešus uz fāterlandi, ja tikai viņi to uzņemsies. Tā domāja strēlnieku rņasa un saņēma uzbrukuma pavēli ar zināmu sajūsmu. Bet šī sajūsmināšanās izgaisa, tiklīdz bij redzams, ka Jelgavai pagriežam muguru; tas notika 23. decembra rītā.

Iz augšā pievestā mēs redzam, ka pie uzbrukuma plāna izstrādāšanas nāca priekšā pavisam nevēlami pārsteigumi. Viskaitīgākais bij tas, ka tāda svārstīšanās augstākās aprindās notika dažas dienas priekš uzbrukuma iesākšanās. Skaidri bija redzams, ka augstākās pavēlniecības aprindās vienprātības nebij, un tādēļ kontakta kara darbībā pa kaujas laiku arī nevarēja būt.

Vāciešu stāvoklis mūsu uzbrukuma frontē

Pirmā vāciešu tranšeju līnija vilkās gar mežmalu no Man-gaļu muižas pa kreisi: uz Olaines—Plakaniem—-Franču māgām utt.; pa labi: gar mežmalu taisni pa Tīreļpurvu uz Ložmetēj kal nu—Neinu mājām—Kaģiem utt. Gabalu iepakaļ bij otrā un trešā tranšeju līnija.

Visstiprāk vācieši nostiprināja savu pirmo līniju. Viņas izturēs spējas bij dibinātas 1) uz aizžogojuma drāšu kārtam,

2) uz blindāžām priekš ložmetējiem un tranšeju lielgabaliem.

Vācu inženieru darbi ir katram pazīstami. No viņiem mums bij daudz kas jāmācās. Mēs esam pārliecināti, ka katrs ir apskatījies Ložmetējkalna pozīcijas. Pirmās tranšeju līnijas pasīvo pretības spēku vācieši attīstīja līdz virtuozitātei. Lož-metējkalnā pirmā līnijā bij ietaisīta baznīca ar kanceli un dievgaldu, elektriskā apgaismošana utt. Pēc vācu taktikas, ar aizžogojumu, ložmetēju un tranšeju lielgabalu uguns palīdzību vajadzēja aizturēt uzbrucēju tik ilgi, kamēr atnāks palīgā rezerves. Pie uzbrukšanas ieņemt tādā veidā nostiprinātas pozīcijas ir diezgan grūti: priekš tam ir vajadzīga artilērijas palīdzība. Zināma lieta, mazāk apsargātās vietās var tikt cauri ar šķēru palīdzību, bet, kā tas jau vairāk reizes Rīgas frontē tika pierādīts, pie plašām operācijām uz šķērēm vajadzēja raudzīties kā U2 blakus līdzekli. Ar šķēru palīdzību var pataisīt aizžogojumos īsā laikā, strādājot zem pretinieka Uguns, šauras izejas; karaspēks, līzdams caur tādiem šauriem koridoriem, cieš lielus zaudējumus, bet, galvenais, pazaudē savu organizāciju un kārtību pašā pirmā kaujas brīdī un caur to nav vairs spējīgs vest organizētu cīņu pret rezervēm un aizmugures tranšejām (Ierakumiem).

Tanī frontē, kur bij jāiet uzbrukumā latviešu pulkiem, it īpaši stipras tranšejas vāciešiem bij ap Manga]u muižu un tāļāk pa labi līdz Tirc]purvam. Uz katriem četri simti soļiem bij stipras blindāžas priekš ložmetējiem un tranšeju lielgabaliem, līdz divdesmit soļiem aizžogojuma platums. It īpašu vērību vācieši bij piegriezuši saviem inženieru darbiem Man-gaļu muižas apkārtnē un pret Krastiņu mežu. Te tranšeja gāja gar pašu mežmalu, blindāžas bij biežāk un aizžogojuma pretība visai liela; aiz tranšejām iesākās mežs. Pa kreisi no Mangaļu muižas un pa labi no Krastiņu meža iesākās purvāji, pārklāti ar četru pēdu biezu sniegā kārtu, pa kuru karaspēkam kārtībā iet cauri nebij iespējams, vajadzēja iemīt teku un iet vienam paka] otram vai izklīst uz visām pusēm.

Spēka ziņā vācieši bij ļoti vāji: kājnieku viņiem pietika tikai priekš pirmās tranšeju līnijas, rezervju nebij nekādu, artilērija bij diezgan stipra un šāva teicami.

Pirmā tranšeju līnija tehniski nocietināta bija ārkārtīgi labi. Stratēģiskā ziņā ņemot, negaidīts uzbrukums no mūsu puses bij iespējams, bet taktiskā ziņā lieta bij pavisam citāda] vācieši bij diezgan labi zaldāti, lai nedotu sev uzbrukt miegā.

Latviešu pulku uzbrukuma kārtība

Mūsu nolūks ir dot īsumā latviešu pulku uzbrukuma pārskatu. Te pieminēsim tikai to, ka uz 6. Sibīrijas korpusa komandiera pavēli latviešiem bij jāiet uzbrukumā Mangaļu muižas apkārtnē, jāpārrauj bez viena vienīga šāviena, negaidīti vāciešu tranšejas, jāielaužas vācu pozīciju aizmugures rajonā un jāattīsta tā|āk sava rosība Lcžmctējkalna ieņemšanas nolūkā.

Pa kreisi no latviešiem bij jāiet uzbrukumā 12. un dažiem

5. Sibīrijas divīzijas pulkiem, pa labi no latviešiem pret Ložmetēj kalnu vajadzēja Iet uzbrukumā 11. un 20. Sibīrijas'pulkiem, Kreisā Lielupes krastā vajadzēja uzbrukumu izdarīt 43. korpusa pulkiem.

Pec Latviešu divīzijas priekšnieka ģenerāļa Misiņa pavēles, pirmai latviešu brigādei bij jāpārrauj vācu tranšejas rajonā pa kreisi no Mangaļu muižas purvāja un pēc tam jāizdara uzbrukums uz Skangaļu māju pusi un tāļāk uz Kalnciemu.

Otrai latviešu brigādei bij jāpārrauj vācu tranšejās Tlreļ-purva rajonā un pēc tam jāizdara uzbrukums plašā vācu aizmugurē: Skangali—Grābji—Kalnciems.

Bij nolikts uzbrukumu galīgi Iesākt pīkst, piecos 23. decembri, izsūtot jau puspiecos visā klajumā īpašas komandas priekš vācu aizžogojumu griešanas.

Katrs brigādes komandieris izlaida savu pavēli: 1. brigādei bij konkrēti pavēlēts pārraut vāciešu tranšejas vienā vietā; priekšgalā vajadzēja iet I. latviešu puikam, viņam pakaļ 2. pulkam, tad 3.,_4. pulks palika savās pozīcijās rezervē.

2. brigādei bij pavēlēts izdarīt sarežģītākus manevrus:

1) 5. Zemgales pulkam pavēlēts izdarīt uzbrukumu taisni no Krastiņu meža gar kanālu, izsisties cauri vāciešu tranšejām un turpināt uzbrukumu uz Skangaļu māju pusi;

2) 7. Bauskas pulkam pavēlēts uzbrukt no Tīreļpurva puses, izsisties te cauri vācu tranšejām un pēc tam brist taisni pa purvu uz Kalnciemu;

3) 8. Valmieras pulkam pavēlēts iziet vācu tranšejām cauri pa 7. pulka pēdām, pēc tam doties uz Grābju māju pusi un tanī pašā laika palīdzēt tikt uz priekšu 5. Zemgales pulkam;

4) 6. Tukuma pulkam pavēlēts palikt mūsu pozīcijās rezerve pret Tire]purvu;

5) ' divīzijas un abu brigāžu štābi — Krastiņu mežā;

6) ' 6. Sibīrijas korpusa štābs — Lāčos.

Īpašā instrukcijā bija teikts, ka latviešu pulkiem vajagot censties nejauši izsisties cauri pirmai vācu tranšeju līnijai un pēc tam, nepiegriežot nekādas vērības pēdējai, — doties jo dziļāk vāciešu aizmugures rajonā;

7) artilērijai bij pavēlēts iesākt Šaušanu tikai pēc sevišķas pavēles saņemšanas.

21. decembrī visi latviešu pulku komandieri tika izsaukti uz Lāčiem un šī pavēle izlasīta viņiem priekšā.

Šo pavēli izlasīja palkavnieks Auzāns, pēc tam lūdza katru pulka komandieri izteikt savas domas.

Es izteicu domas, ka nebūs labi. ja latviešu pulki, iztriekdamies cauri vācu tranšeju pirmai līnijai, nemaz neinteresēsies gar vācu pirmās līnijas blindažām un viņu garnizoniem, pamezdami tos sev aiz muguras. Pēc manām dottiām, tādā veidā varētu strādāt tad, ja mūsu uzbrukums būtu sagatavots ar artilērijas uguni, caur ko tiktu sagrauti visi tranšeju apcietinājumi, aizžogojumi un blindāžas un viņu garnizoni iznīcināti, vai arī ja mums nāktu pa pēdām lielas rezerves, kuru uzdevums būtu šos pirmos apcietinājumus izpostīt. Pamest vāciešus viņu pirmajā linijā nekādā ziņā nevarēja, tāpēc ka caur to viņiem būtu dota iespēja mūsu pulkus atgriezt no mūsu štābiem un aizmugures iestādēm un izdevīgā brīdī uzbrukt mums no muguras.

Tāpēc es liktu priekšā visu pirmo vācu tranšeju līniju no Tīrejpurva līdz Mangaļu muižas apkārtnei iznīcināt un visas ložmetēju un tranšeju artilērijas blindāžas nodedzināt, lai uzbrukumā ejošie pulki netiktu atgriezti no savas aizmugures, lai varētu nākt pulkiem pakaļ dažas artilērijas baterijas, varētu pievest patronas un lai mēs varētu aizvest no kaujas lauka ievainotos strēlniekus. Satiksmei starp mūsu kaujas līniju un viņas aizmuguri vajadzēja būt drošai.

Augstākie komandieri negribēja no tā neko dzirdēt, izteikdamies, ka artilērijas uguns tikai laikā uzmodinātu vāciešus un ka rezervju, kuras sekotu pakaļ latviešu pulkiem, neesot, — uzlikt šo uzdevumu latviešu pulkiem arī neuzdrošinājās, tāpēc ka caur to lielākā pulku daļa tiktu ievilkta tran-to

Seju cīņā un neatliktu, kam iet vāciešu aizmugurē. Tādēļ nosprieda pirmo vāciešu tranšeju līniju pamest pretinieku rokās, latviešiem tik vajadzēja izlauzties aizžogojumiem cauri un doties uz priekšu ar to, kas mugurā.

Tā bij liela taktiska kjūda, jo šolaiku pozīciju spēks nav aizžogojumos, bet ložmetēju un lielgabalu ugunī, kura no blindāžām var strādāt uz visām pusēm pa 360° apriņķi.

Redzams, ka latviešu pulkiem tika uzkrauts daudz lielāks darbs, nekā viņi spējīgi bij izdarīt.

Tas pilnīgi pierādījās 23. decembrī.

Tāļak es aizrādīju, ka 5. Zemgales pulks pa uzbrukuma laiku bus apdraudēts no Mangaļu muižas puses, t. i., no tās vāciešu tranšeju daļas, kura tika pamesta neaizskarta viņu rokās. Vāciešu pozīcijas zemgaliešu uzbrukuma vietā bij labi pieietamas no mūsu puses, to pretinieks bij savā laikā sapratis un griezis uz inženieru darbiem visu nopietnību. No Ši varēja paredzēt, ka Zemgales puikam būs katrs solis jāieņem ar grūtu ciņu. Tamdēļ es izteicu domas, ka, lai 5. puiks varētu izpildīt savu uzdevumu vienā laikā ar citiem pulkiem, 8. pulkam, kuram bij jāpalīdz zemgaliešiem, vajadzētu iesākt uzbrukumu vienā laikā ar 5. pulku; 7. pulku varēja nolikt otrā līnijā, tāpēc ka viņam bija neatkarīgs no citiem pulkiem uzdevums.

Šis priekšlikums tika noraidīts un pavēle nodota izpildīšanai.

No augšā minētā redzam, ka Latviešu divīzijas augstākai priekšniecībai vajadzēja būt gatavai uz to, ka pulki, izsizdamies pretinieku tranšejām cauri, no viņas iespaida un vadības nozudīs, jo štābi paliks Krastiņu mežā, un ka pulki būs atgriezti no savas aizmugures.

23. decembri mēs piedzīvojām, ka tas bij par iemeslu mūsu katastrofai.

Bez tam vajadzēja paredzēt, ka vācieši centīsies ievilkt mūs tranšeju kaujās viņu pirmā līnijā, lai nelaistu mūs tā]u uz priekšu; to prasa pozīciju kauju mācība.

Mūsu augstākā priekšniecība negribēja laist darbā teroci, kuram pozīciju kaujās vislielākā nozīme, t. i., artilēriju.

Es beidzot konstatēju, ka visas cerības tiek liktas tikai uz latviešiem, uz viņu dfišību un fizisko spēku un ka tik lieliskus panākumus no viņiem vien gaidīt nevar-». Tā izteicās arī 8. pulka komandieris palkavnieks Avens.

Citu pulku komandieri izturējās pasīvi un neizteicās ne tā, ne šā.

Pa 5o laiku bij iebraucis Lāčos ģenerālis Radko Dmitrijevs un noturēja sapulci ar krievu ģenerāliem.

Mazu laiciņu nogaidījis, Radko ieradās pie mums. Viņš nebij labā garastāvoklī; par iemeslu bij tas, ka krievu ģenerāļi bij atzinuši, ka uzbrukuma panākumi atkarājas tikai no latviešiem; ko viņi izdarīs, tas būs.

Varēja redzēt, ka ģenerālis Radko ir nikns. Viņš iesāka runāt ne tādā balsī, kādā mēs arvienu bijām pieraduši dzirdēt savu «krusttēvu». «Es esmu daudz strādājis, lai pārvērstu latviešu karaspēku pulkos un brigādēs, artilēriju šoreiz neizdevās jums izdabūt, bet nākotnē es jums to apsolu. Jūs esat komandieri, kuru rokās ir latviešu tautas nākotne. Latviešu pulkos ir sapulcējusies visa latviešu jaunā paaudze, kura tagad ir apvienota un apbruņota. Latvieši kaļ Savu nākotni kā varoņi, ar Ieročiem rokās. Es vēlu jums vislabākos panākumus. Uzbrukums iesāksies taisni pīkst, piecos 23. decembrī visā frontē un bez šāviena. Tā ir mana pavēle, un tikai pate daba (стихия) varēs mani piespiest šo pavēli ņemt atpaka|; ja debess ar zemi ies kopā, tas vēl būs par maz, lai es atteiktos no uzbrukuma.»

Sie īsie un nopietni izteiktie vārdi darīja iespaidu. «Bravo, bravcl» gribējās uzsaukt.

Latviešu tautas apbruņošana bij iesākta lieliski, un vēlāk, to turpinādami, formējot latviešu korpusu un sarkano divīziju, mēs pierādījām, ka saprotam vēstures gaitu.

Bez tam ģenerālis Radko apprasījās katram komandierim, vai cerot uz labiem panākumiem priekš sava pulka. Pulku komandieri vienbalsīgi nodudlnāja, ka esot pārliecināti uz — labākām sekmēm. Pēdīgi ģcn. Radko Dmitrijevs griezās pie manis ar šādiem vārdiem: «Man it īpaši no svara ir jūsu domas.»

Mana atbilde bija šāda: «Kā es, tā arī 5. latviešu Zemgales pulks izpildīsim savu zaldāta pienākumu.»

Krievu štābos mūs, latviešus, nožēloja. Latviešu štābos atmosfēra bij nospiesta.

Mēs braucām uz pozīcijām ar skābu dušu; mēs jutām, ka Šoreiz «krusttēvs» mums savāra driģenes.

Uzbrukums

Ziemsvētku kauja Iesākās 23. decembrī 1916. gadā no rīta un izbeidzās 18. janvārī 1917. gadi. *

Pēc savas iekšējās būtības šo kaujas laiku var sadalīt di-voš laikmetos. Pirmais laikmets — no 23. līdz 25. decembrim. Mēs bijām uzbrucēji.

Otrais laikmets — no 26. decembra 1916. gadā līdz 18. Janvārim 1917. gadā. Mēs atsitām vācu uzbrukumus.

Pirmais laikmets

Izejas stāvokli bij pavēlēts ieņemt 22. decembra vakarā. Laiks bij diezgan auksts; no debesīm nāca smags, slapjš sniegs; bij redzams, ka laiks taisās uz salu. Uzbrukums iesākas daudz agrāk, nekā to bij priekšniecība pavēlējuse. Iznāca, it kā viens otram gribēja aizskriet priekšā. 1. brigādes izlūku darbi un aizžogojumu griešana iesākās pīkst. I.

Visa vāciešu līnija bij sacelta kājās, laiku pa laikam mēs tikām apšaudīti, raķetes tika laistas gandrīz katru minūti. 7. pulks iesāka uzbrukumu pīkst. 4 — veselu stundu agrāk, nekā bij pavēlēts. Tātad 2. brigādes frontē mūsu parādīšanās pie vācu aizžogojumiem nevarēja notikt negaidīti.

Vācieši stāvēja gatavībā pie ložmetējiem un tranšeju lielgabaliem.

Pirmās brigades uzbrukums

1. un 2. pulki agrāk kā priekš pieciem izsitās cauri pirmajai vācu tranšeju līnijai purvājā pa kreisi no Mangaļu muižas. Līdz mežmalai gandrīz pusversti bij jālien pa dziju sniegu, ciešot pie tam lielus zaudējumus; iekļuvuši mežā un no visādi pusēm apšaudāmi, ļaudīs sāka pavisam izklīst. Dezorganizāclja iesakās jau pie vāciešu aizžogojumu caur-iešanas; pulkiem bij jālien cauri koridoram ap 10 līdz 15 Soļu platumā, caur ko rotās uri bataljonos samaisījās rotas; virsnieki tika rauti pūlim līdz, nevarēdami pār viņu valdīt Tā kā pretošanās no vācu puses bij visai maza un mūsu spēki ļoti lieli, tad tomēr, neskatoties uz to, ka ļaudis bij izklīduši pa mežu, iešana uz priekšu bij iespējama.

3. pulks atnāca pie aizžogojumiem pīkst. 7. Uguns no vācu puses bij palikuse tik stipra, ka pulks nevarēja tikt cauri un vairāk reizes tika aizturēts; galu galā arī šīs pulks nāca cauri un, ieticis mežā, izklīda tāpat kā pirmie divi pulki.

Visi trīs pulki devās uz Skangaļu mājām un ieņēma tās. Meža visi pulki samaisījās vienā mutuli. Kārtības nebij nekādas. Katrs šāva un veda kautiņu uz savu roku. Tāds bij stāvoklis līdz pusdienai,

Pēc tain iesakās skandāls. Ap pusdienu vācieši bīj salasījuši savi aizmugurē dažus organizētus spēkus un sāka spiest

1. brigādes pulkus atpakaļ uz Mangaju pusi. Atkāpdamies lielā nekārtībā, kā kurš gribēja, latvieši, cenzdamies ātrāk notikt krievu pozīcijās, negāja vairs caur purvu kā no rīta, bet drāza taisni gar Mangajiem un uzskrēja virsū pirmās līnijas blindāžām un aizžogojumiem, kuri bij pamesti neaizskarti.

Vāciešu ložmetēju uguns, bumbu un mīnu metēji nodarīja smagus zaudējumus latviešiem, kuri bij gandrīz bez kādiem šaujamiem rīkiem; ne patronu, ne rokas granātu vairs nebij, un pievest pa dienu, izvedot cauri vāciešu pirmai līnijai; — nebij iespējams. Pirmā brigāde nenovēršami gāja pretim savam bēdīgam liktenim, kuru augstākā priekšniecība diemžēl negribēja paredzēt.

Otrās latviešu brigādes uzbrukums

Kā brigādes pavēlē bij minēts, 7. pulkam bij jāpārrauj vāciešu tranšejas Tīreļpurvā, vienu versti pa labi no Krustiņu meža, un pēc tam jādodas taisni purvam pāri uz Kalnciemu. Ap pīkst, četriem 7- pulks uzbruka vāciešiem, bet tika atsists atpakaļ.

8. pulkam vajadzēja iet 7. pa pēdām, bet, tā kā palkavnieks Gopers iesāka uzbrukumu stundu agrāk, tad starp abu pulku uzbrukumiem nebij saskaņas ne tikai laika ziņā, bet pat iznāca tā, ka 8. pulks negāja pa 7. pulka pēdām, bet paņēma ap pusversti pa labi uz Ložmetējkalna pusi. Izsities cauri pirmajai vācu līnijai, 8. pulks turpināja uzbrukumu pa kreisi, izsizdams ienaidnieku no tranšejām un blindāžām.

Šis varoņu darbs maksāja 8. pulkam lielus zaudējumus. Ap pusotra simta cilvēku kritušu, vairāk simtu ievainotu. Valmierieši sevišķi cieta zem vāciešu uguns no Ložmetējkalna, Ledlņu, Ogļu un Kalnciema baterijām. 8. pulka izdevība atnesa vispirms lielu labumu 7. pulkam, kurš, otrreiz Iedams uzbrukumā, nesatika nekādu pretinieku un tādēļ tika cauri ar tiem zaudējumiem, kuri bij cēlušies pie pirmās neizdevīgās uzbrukšanas.

Tāļāk, viens 7. pulka bataljons kapitana Vītola vadībā un trīs 8. pulka rotas tika ievilktas tranšeju kaujā pirmā vācu līnijā. Izsituši vāciešus no tranšejām, ap pusdienas laiku viņi savienojās ar zemgaliešiem,

Palkavnleks Avens izdzina vāciešus no mežmales un rievās uz Grābju māju pusi.

Palkavnieks Gopers devās pa Tīreļpurvu uz Kalnciema pusi —■ un vakarā salasīja savējos mežā, netālu no Skudru mājām.

Kā redzams, 2. brigādes pulki strādāja katrs uz savu roku up, izpildot brigādes komandiera pavēli, tika izkaisīti: 7. uz Kalnciema, 8. uz Grābju māju pusi; septiņas rotas (gandrīz vesels pulks) veda tranšeju kauju vācu pirmā līnijā, kas nemaz nebij paredzēts.

5. Zemgales pulka uzbrukums

22. decembrī es dabūju savā rīcībā četrus smagos un sešus vieglos lielgabalus.

Smago lielgabalu uzdevums bij sadragāt tos vāciešu blok-lmužus, kuri stāvēja ceļā zemgaliešiem. Divi no viņiem stāvēja abās kanāla malas.

22. decembrī es pavēlēju divus smagos lielgabalus uz ro-k■ itn pievilkt pie mūsu tranšeju pirmās līnijas.

Šaušanas tāļums bij astoņi simti soļu. Nolikts bij, ka pīkst. П abi smagie lielgabali sadragās nozīmētos blokhaužus un |н c tam sāks iet uzbrukumā pirmais bataljons. Artilērijas ofi-t iori bij sevim jau pievakarē izmeklējuši novērošanas vietas, «līvi simti soļu no abiem blokhaužiem.

Diviem smagiem un sešiem vieglajiem lielgabaliem bij uzdevums būt gataviem pīkst. 5 atklāt uguni un katrā ziņā sadragāt to pretinieka bateriju, kura atklās uguni uz 5. pulku.

Zemgaliešu uzbrukums gāja gar Krastiņu kanālu. Jāie-vito, ka pa kreisi no šīs vietas vācieši sēdēja savās tranše-| is un varēja katrā laikā atklāt flangu uguni vai steigties l'.iligā tām tranšejām, kurām uzbruka zemgalieši, un pat va-u|j izdevīgā brīdī pāriet kontratakā uz zemgaliešu kreiso ll.nigii.

Ли no labās puses zemgalieši nebij drošībā, tāpēc ka, ja h pulks izpildīs brigādes komandiera pavēli, tad viņš tuvo irs Krastiņu kanālam, dzīdams sevim pa priekšu vāciešus, I Iriekfus no purva tranšejām. Priekš flangu apsargāšanas biI s.ivilktas īpašas uguns baterijas abos flangos, katra no <• īriem ložmetējiem un četriem bumbmetējiem; bez tam flan-I ir. apsargāja astotā rota, pa pusrotai katrā flangā; pirmā I'iimoI.i apsargāja labo flangu, otrā — kreiso. Bez tam pir-ni.il 8. rotas pusrotai bij pavēlēts Izdevīgā brīdī sturmēt to

divstāvu blokhauzi, kurš bij ap simts soļu pā labi no Krās-tiņu kanāla. Viss pulks bij ģērbies baltos aizsargmetcļos.

Kādu laiku jau priekš pieciem bij dzirdams, ka vācieši apšauda 7. pulku un 1. brigādi, kuri bij iesākuši uzbrukumu ātrāk, nekā vajadzēja.

Taisni piecos sāka strādāt 5. pulka smagie lielgabali. Rezultāti bija ļoti labi: no smago lielgabalu granātām uz tik tuvas distances abas blindāžas tika ievērojami sadragātas un atstātas no saviem garnizoniem. Pēc ceturtdaļstundas pirmā bataljona rotas gāja uzbrukumā. No vāciešu puses nekādas uguns nebij.

Pirmā rota bij priekšgalā. Visi šīs rotas strēlnieki bij kurzemnieki. Sajūsma bij liela. Gāja dziedādami: «Uz priekšu, latvieši, lai kaujās dodamies, lai asins plūst, mēs kausimies, līdz vācu vara lūst.» Pirmā rota izārdīja vācu aizžogojumus — gan ar šķērēm, gan ar «Deltas» palīdzibu — un ar vienu lēcienu bij pirmai tranšeju linijai cauri. Blokhauzis, kurš bij pie paša kanāla, nāca mūsu rokās.

Pirmajai rotai nāca paka] otrā un trešā rotas. Tagad vajadzēja ar tādu pat joni ieņemt otru vācu tranšeju, kura bij mežmalā, pāri simts soļu no pirmās.

Sī otrā līnija bij tikpat stipri nocietināta kā pirmā, bet tagad viņu aizstāvēja te pievilktās vācu rezerves ar ložmetējiem un bumbmetējlem. Bez tam no visām pusēm vāciešu baterijas atklāja uguni pa pirmās līnijas daļu, kura bij zemgaliešu rokās. No Mangaļu puses aizvien skrēja vāciešu daļas savējiem palīgā.

Neskatoties uz to, visas rotas gaja uzbrukumā uz otro tranšeju līniju. Bet, brizdami cauri biezajam sniegam, kurš bij pāri ceļiem, ļaudis piekusa; tomēr lidz otras tranšejas žogam atnāca dažas nodaļas. Izlauzties cauri otrai līnijai nebij visdūšīgāko cilvēku spēkā, un, apšaudītas no visām pusēm, rotas cieta milzīgus zaudējumus Te krita varoņnāvē pirmās rotas komandieris Lasmanis, oficieri Liepiņš, Bauma-nis, daudzi tika ievainoti un nomira no ievainojumiem.

Visvairāk cieta pirmā rota. Otrā un trešā rotas nespēja attīstīt uzbrukumu tik taļu, kā tas izdevās pirmai rotai; daļa no otrās un trešās rotas tika ievilkta tranšeju kaujā uz Man-gaļu muižas pusi. Astotās rotas pirmais un otrais vzvodi [vadil rotas komandiera kapitana Grīnberģa vadībā uzbruka tam blokhauzim, kurš atradās pa labi no Krastiņu kanāla, pēc sivas un asiņainas kaujas ieņēma viņu. Te krita varoņnāvē pats rotas komandieris knpitans Grinberģis, vzvcda oficieris Undrits un lielākā daļa no strēlniekiem.

(Ю

Palīdzība no Tīreļa puses nāca gaužām lēni: ievilkušās tranšeju kaujās 7. un 8. pulku rotas cieta lielus zaudējumus no vāciešu artilērijas; katra blindāža bij jāsturmē ar rokas granātām, tāpēc nākt uz priekšu diezgan ātri nebij iespējams.

Pulksten 9 brigādes komandieris palkavnieks Auzāns piesauca mani pie telefona un pateica sekošo: «Viss pagalam. Pirmā brigādē nekas neiznāk. Kapteinis Briedis ir grūti ievainots. 3. pulks nevarēja pārraut līniju un tika atsviests atpa-ka|. Viens no pulka komandieriem ce|ā uz vāciešu aizžogojumiem saslima. Nekādas satiksmes starp pulkiem un Štābu nav. 7. pulks izrāvās cauri vācu tranšejām, bet kur viņš atrodas — nav ziņas. Par 8. pulku nav nekādu ziņu. Tikai jums ir pulks rokās, enerģiski turpinājāt uzbrukumu. Ņemat vērā. ka, ja vācieši nāks kontratakā uz mūsu pozīcijām no Man gaļu puses, tad mums būs diezgan slikti. Tagad visa cerība uz 5. Zemgales pulku ...»

No tā brīža manam pulkam tika uzlikti ļoti nopietni un negaidīti uzdevumi.

«Es pieprasīju rezerves. Man apsolīja ap pīkst. 10 atsūtīt divus bataljonus no 10. Sibīrijas pulka. Abus šos bataljonus es aizsūtīšu jums. Paugat iztriekties cauri otrai vācu tranšeju līnijai un nodrošināt mūsu stāvokli.»

Es uzrādīju brigādes komandierim, ka 7. un 8. pulki pa lielākai daļai pavisam negaidīti ievilkti tranšeju kaujās pirmajā vācu līnijā un ka tāpēc vajaga pievilkt lielu daudzumu rezervju priekš operācijas attīstīšanas.

Pēc pīkst. II manā rīcībā atnāca 10. Sibīrijas pulka trešais bataljons, pēc pusstundas — otrais. Abi bataljona komandieri kā sarunājušies griezās pie manis ar pieteikumu, ka viņi atveduši tikai pusi no bataljona, citi palikuši ceļā, katram strēlniekam esot līdzi tikai sešdesmit patronas, bez tam visi esot briesmīgi noguruši, priekš atpūtas un sagatavošanas vajagot vismaz trīs stundas. Pēc tam abi bataljonu k-ri paziņoja, ka viņu zaldāti nekādā ziņā neiešot uzbrukumā. Daži pat pa ceļu nākdami esot raudājuši.

Es piesaucu pie telefona palkavnieku Auzānu, pasacīju viņam abu bataljonu k-ru ziņojumu un piezīmēju, ka tādus bataljonus nevar turēt par rezervēm, nekādu uzdevumu viņi neizpildīs un ka tāpēc es no abiem minētiem bataljoniem atsakos un lūdzu tūliņ viņus atvilkt uz aizmuguri, tādēļ ka šī sibīriešu kaitīgā uzvešanās var palikt par lipīgu sērgu.

Pēc kāda laika palkavnieks Auzāns lika aizvest abus bataljonus uz aizmuguri pie sava štāba un pēcāk deva pavēli tre-

šajam 10. Sibīrijas pulka bataljonam kopā ar vienu no 6. latviešu pulka bataljoniem iet caur Tīreļpurvu palīgā 8. pulkam. Pēc tam es nospriedu savienoties ar tām 7. un 8. pulka rotām, kuras, tranšeju kauju vezdamas, tuvojās no Tirejpurva puses Krastiņu mežam, un kopā ar viņām uzbrukt otrai vācu tranšeju līnijai.

Šis manevrs izdevās labi. Vācieši bij izsisti un bēga uz Mangaļu muižas pusi. Pulkstenis varēja būt ap piecpadsmitiem, kamēr gāja kaušanās pa otru vāciešu tranšeju līniju; astotās rotas trešais un ceturtais vzvodi tika ievilkti kaujā ar vāciešiem, kuri izlīda no Mangaļu muižas puses iz savām tranšejām un darīja spiedienu uz Krastiņu meža pusi. Pusstundu sebāk tika paziņots, ka ap divām vai trim vāciešu rotām esot sakopojies mušu kreisā flangā un ka viņu nodoms esot ielauzties Krastiņu mežā. Es tūliņ devu pavēli otram bataljonam ietriekt vāciešus atpakaļ viņu tranšejās.

Iesākās sīva kauja starp krievu un vāciešu aizžogojumiem, kurā vāci tika uzvarēti un atsviesti savās pozīcijās.

Pa šī kautiņa laiku es dabūju šāda satura rakstisku pavēli no ģenerāļa Misiņa:

«5. Zemgales pulks tiek piedalīts 1. latviešu brigādei. 1. latviešu brigādei ir pavēlēts ieņemt un aizstāvēt mūsu tranšeju pirmo līniju. Es pavēlu 5. Zemgales pulkam tās vāciešu tranšeju daļas, kuras viņš ir ieņēmis, nodot 10. Sibīrijas pulka trešam bataljonam, pēc kam ieņemt krievu pirmo tranšeju līniju vienas verstes garumā, skaitot no Krastiņu kanāla (no Tirejpurva malas) uz Mangaļu muižas pusi, kur saiet kopā ar 3. latviešu pulka flangu.»

Es pa telefonu pieprasīju palkavniekam Auzānam, ko nozīmē ģenerāļa Misiņa rīcība. Palkavnīeka Auzāna štābā nebija. Atbildēja viens no adjutantiem, ka latviešu operācija esot atzīta par neizdevušos, ka no pīkst, septiņpadsmitiem abas latviešu brigādes esot piedotas 3. Sibīrijas divīzijai zem ģenerāļa Trikovska komandas un ģenerālis Trikovskis esot pavēlējis visus latviešu pulkus atvest no vācu tranšejām uz mūsu pozīcijām, pie kam norādītās vāciešu tranšejas pirmā līnijā nodot 10. Sibīrijas pulkam un 1. latviešu brigādes ieņemtās — 9. Sibīrijas pulkam.

Bez tam adjutants paskaidroja, ka augstākā priekšniecība ļoti baidoties, ka vācieši, pāriedami kontratakā, neizdzenot mūs no Krastiņu meža un nesagrābjot visu to milzīgo artilēriju, kura tur atrodas. (Pēcāk mēs dabūjām zināt, ka krievu ģenerāļi domājuši latviešu pulkus galīgi iznīcinātus un ka, saņemdams šādu ziņojumu, ģenerālis Rad ko esot atdevis pavēli sagatavot visu vajadzīgo priekš Rīgas evakuēšanas un pieprasījis vairāk divīzijas palīgā.)

Sīs dienas rezultāti pierādīja, ka man bija pilnīga taisnība, kad centos pieradīt, ka no tās operācijas plāna, kurš tika no latviešu brigades komandieriem pieņemts, nekas labs neiznāks.

Лр pīkst. 18 Latviešu divīzijas stāvoklis bij šāds:

1) i. brigāde bij izkaisīta pa mežu un tādā veidā nāca atpakaj;

2\ 2. brigādes pulki bij komandieru rokās, bet brigādes operācijai nebij nekādas kopības ar divīzijas priekšnieka operatīvo rīkojumu saturu.

Ap pīkst. 21 stāvoklis palika pavisam nelāgs:

1) 1. brigāde tika izsviesta no vācu tranšejām;

2) 2. pazaudēja sakarus ar saviem pulkiem.

Par kaujas lauku un Rīgas stāvokli valdīja pilnīga nesaprašana.

Ap pīkst. 19 sibīrieši izmainīja S. Zemgales pulka rotas no mums ieņemtās vāciešu tranšejās. Man gaļu muižas apkārtnē 1. brigādes vietu ieņēma 9. Sibīrijas pulks.

7. un 8. pulkus aizvest atpakaļ nebij tik viegli, izrādījās, ka viņus papriekš vajadzēja meklēt: 2. brigādes štābs nezināja, km un kādā stāvoklī abi pulki atrodas.

23. decembra operācijas galīgi izbeidzās ap pīkst. 21 ar lielisku skandālu priekš sibīriešiem. Abi pulki, ieņēmuši vācu pozīcijas, pēc latviešu aiziešanas likās uz auss, daži krietni iedūšojās ar tiem dzērieniem, kurus bij atraduši pretinieku noliktavās ...

Sis skandālais gadījums nekur līdz šim nav aprakstīts, bet mēs stāvokļa noskaidrošanas dēļ esam spiesti kā aculiecinieki viņu noskaidrot.

Ap pīkst. 21 es pārstaigāju kaujas lauku, gribēdams pārliecināties, vai visi kritušie un ievainotie ir aizvesti. Man līdzi nāca pulka adjutants un pulka kapelmeistars Valle un divi strēlnieki.

Mēs bijām ap 150 soļu no tām vācu tranšejām, kurām vajadzēja būt Sibīrijas pulka rokās, kad piepeši no Mangaļu puses izdzirdējām briesmīgi stipru ložmetēju un flinšu uguni un rokas granātu sprāgšanu.

Apstājāmies un sākām uzmanīgi klausīties. Pēc manām domām, vāci ir izgājuši no savām blindāžām un uzkrituši

9. Sibīrijas pulkam; ka vajaga gaidīt, jo drīz tas pats var notikt arī te, un ka izdevības gadījumā vācieši var pārnākt visā frontē kontrataka.

Es redzēju, ka moments ir ļoti nopietns un ka jaiet pie telefona ziņot brigādes štābam, lai ir gatavs.

Bet mēs nepaspējām labi pagriezt vācu tranšejām muguru, kad no tuvākās blindāžas, kura nesen bij zemgaliešu rokās, atklāja uz mums ložmetēju uguni un tika izlaistas divas raķetes: zaļa un sarkana. Pieplakām pie zemes.

Tagad bij redzams, ka jau arī te vācieši bij ieņēmuši savas agrākās pozīcijas. Bet kur bij 10. Sibīrijas pulka zaldāti?

Pa šo laiku uguns no Mangaļu puses palika vēl trakāka, dzirdējām urrā un citādus kliedzienus. Uzmanīgi klausīdamies, dzirdu, ka tur sten un vaid pa krieviski, bet lādas pa vāciski; nāku pie slēdziena, ka sibīriešiem iet plāni.

Ar lielām mokām līšus mums izdevās atkļūt atpakaļ līdz mežam.

Pa telefonu izsaucu palkavnieku Auzānu, kurš, noklausījies manu ziņojumu, izteica kategoriski domas, ka mēs maldoties, jo viņam esot skaidri zināms, ka visu pirmo vāciešu tranšeju līniju no Tīrejpurva līdz tai vietai, kuru pārrāva 1. brigāde, esot vācieši atstājuši un tur atrodoties 9. un

10. Sibīrijas pulki.

Tas bija jauns pierādījums, ka štābi nekā nezināja, kas notika kaujas laukā.

Kas notika pie Krastiņu kanala?

Brītiņu vēlāk Ieradās pie manis vienas 10. Sibīrijas pulka rotas komandieris — no tām rotām, kuras bij ieliktas par garnizonu vāciešu tranšejās zemgaliešu vietā, — un izstāstīja, kas noticis.

Sibīrieši esot pa daļai izklīduši vāciešu noliktavās, pa daļai sākuši vārīt tēju, pa da|ai likušies gulēt. Redzēdami to, vācieši atnākuši no Mangaļu puses, uzkrituši sibīriešiem un pa lielākai daļai aizveduši gūstā. Viss tas bij izdarīts lielā klusumā un izveicīgi, bez viena vienīga Šāviena.

Kas notika Manga|u apkārtne?

Pa novakari 1. latviešu brigādes pulki aizgāja krievu pozīcijās. Viņu vietā ģen. Trikovskis atsūtīja 9. Sibīrijas pulku, kurš nometās Manga|u muižas tuvumā, viņpus vāciešu tranšejām.

Ap pīkst. 22 pie manis ieradās no Mangaju puses divi 9. Sibīrijas pulka oficieri un izstāstīja, kas tur noticis.

Abi šie oficieri žēlojās uz latviešiem, ka viņi esot aizgājuši un pametuši sibīriešus vienus pašus; viņi izstāstīja, ka ļaudis, pa dienu noguruši, esot ieņēmuši vācu nometnes un sākuši — citi vārīt tēju, citi likušies gulēt, citi — uzdzīvot. To ieraudzījuši vācieši, kuri sēdējuši pirmās līnijas blindāžās, salasījušies kopā, apgājuši sibīriešiem apkārt no Skangaļu puses un, uzkrizdami no muguras, daļu saņēmuši gūstā, bet citus triekuši taisni uz Manga|u muižas pusi. Sibīrieši glābdamies drāzušies cauri Mangajiem un ieskrējuši tur vāciešu tranšejās, kurās atradās vēl ložmetēji un veseli aizžogojumi. Sibīrieši, nevarēdami tikt cauri, tikuši pa lielākai dajai te nonāvēti.

Ar šo epizodi nobeidzās kaujas darbība Latviešu divīzijas uzbrukuma frontē.

Kas notika 7. un 8. latviešu pulkos?

No augšā minētā redzējām, ka no katra pulka liela daļa tika Ievilkta tranšeju cīņās, un tas bīj dabiski. 7. un 8. pulki nevarēja iet uz priekšu pa kailu purvu, jo viņi būtu apšaudīti no muguras puses no pirmās vācu tranšeju līnijas.

23. decembra rītā palkavnieks Gopers un palkavnieks Avens pirmo reizi satikās ap pulksten 9 Tīreļpurvā, vāciešu aizmugurē.

Pēc īsas sarunas viņi aizgaja katrs uz savu pusi. 7. pulks mazos bariņos, rindā viens pakaļ otram gāja uz priekšu pa vienu teku; ļoti dziļais sniegs neatļāva iet kaujas kārtībā. Vēlāk palkavnieks Gopers izteicās, ka, ja viņam pretim būtu stājusies viena vācu rota ar paris ložmetējiem, tad viņa pulks būtu ticis iznīcināts.

Tomēr izrādījās, ka 7. pulkam nebij iespējams 23. decembrī iesākt uzbrukumu Kalnciemam, jo viņš bij galīgi izklīdis, vlens_bataljons kapitana Vītola vadībā veda tranšeju kauju pirmā līnijā, otrs bataljona komandieris, kapitans Manguls» ievainots, citi bij izklīduši gan izlūku, gan apsardzības dienestā, tā ka pulka komandierim pie rokas gandrīz nekā nepalika rezervē.

8. pulks, t. i., piecas rotas, ietriecās mežā uz Grābju pusi un, uzkrizdams te vāciešu aizmugurei, nogāja līdz pašām Grābju mājām.

No augšminētā redzam, ka 23. decembrī visgrūtākais un visasiņainākais darbs krita uz 5. Zemgales un 8. Valmieras pulkiem. Bet šie upuri nebij velti. Tikai tamdēļ, ka 5. Zemgales pulks ieņēma vāciešu tranšejas, 7. un 8. pulki varēja uzturēt brīvu satiksmi ar štābu un aizmuguri, nokļūt līdz Grābju mājām un Kalnciema mežam un palikt tur līdz ziemsvētku naktij, tādēļ ka pirmās līnijas tranšeju garnizoni attāluma dēļ nevarēja viņiem tikt klāt no aizmugures. Bez šaubām, ja 2. brigades latviešu pulki būtu izrāvušies tikai cauri vācu aizžogojumiem, tad viņi būtu atgriezti no savas aizmugures un galu galā atdzīti atpakaļ savos ierakumos, tāpat kā tas notika ar 1. latviešu brigādi.

Kas notika citas uzbrukuma frontes daļas?

Atbilde īsa: krievu karaspēki uzbrukumā negāja un sacēla bruņotu dumpi pret saviem virsniekiem.

Vislielākais dumpis bij sacēlies 14. Sibīrijas divīzijā, Alojas frontē; te 55. pulkā varu bij sagrābis kāds apakšoficieris. Vēlāk bija karalauka tiesa; vairāk desmitus zaldātu notiesāja uz nāvi; vēl vairākus aizdzina uz katorgu.

Pret Ložmetējkalnu atrodošās 3. Sibīrijas divīzijas daļas (11. un 12. pulki) arī nevarēja izlīst no ierakumiem.

Stāvoklis Rīgas frontē naktī uz 24. decembri augstākos štābos tika skaitīts par ļoti kritisku.

Vispirms lielu iespaidu atstāja latviešu pulku neveiksme, otrkārt — dumpja izcelšanās dažās krievu divīzijās.

Bet frontē domāja citādi. Te bij skaidri redzams, ka vāciešiem nav itin nekādu rezervju un ka viņu spēku pietiek tikai priekš pirmās līnijas aizstāvēšanas. Tādēļ tuvākās dienās nekādas briesmas Rīgai nedraudēja.

Bij redzams, ka uzbrukuma plāns bij izstrādāts nepareizi 1)' astoņiem latviešu kailiem pulkiem tika uzkrauts uzde vums, kas bija pāri viņu spēkiem; 2) nebij aprēķināts latks, kurš vajadzīgs, lai varētu ar kauju no Mangaļu rajona ap iet Tīrejpurvam apkārt — gar Grābju—Ogļu—Vītiņu—Le-diņu un Silenieku mājām un uzkrist vācu Ložmetējkalnam no muguras puses; 3) nebij aprēķināts, kādi priekš tam va jadzīgi spēki; 4) nebij ņemtas vērā pirmās tranšeju līnijas un aizsargašanas taktika no vāciešu puses; 5) nebij ņemts vērā, ka plašāku operāciju nevar izvest cauri, ja štābi un aizmugures iestādes ir atgrieztas no tiem karaspēkiem, kuri ved kauju; 6) augstākā priekšniecība nesaprata, ka no paša rīta vajadzēja grūst uz priekšu visas rezerves un it īpaši kavalēriju.

Tagad atlikās darīt vienu no diviem: vai nu atvest atpakaļ latviešu 2. brigādes pulkus no Tire]purva un skaitīt operāciju par izbeigtu, vai sūtīt palīgā 7. un 8. pulkiem krietnas rezerves un turpināt operāciju līdz Ložmetējkalna ieņemšanai.

Tomēr vajadzēja pārdomāt, ka īstā sacīkste ar to tikai iesāksies, ka vācieši pārsviedis mums pretim vienu otru labu divīziju un uzsāks kontruzbrukumus un ka caur to būs ierautas kaujās pat tās rezerves, kuras Ziemeļfrontes virspavēlniecība turēja priekš citiem nolūkiem. Bez tam vajadzēja saprast, ka itin nekā neiemantojam, Ložmetēj kalnu ieņemdami; pavisam otrādi — mēs būsim ielīduši tādā pat maisa, kādā tagad atradās 7. un 8. latviešu pulki. Pēc Ložmetējkalna ieņemšanas tikai tiks paplašinātas pozīcijas uz vakaru pusi līdz labā Lielupes krasta — Ogļu—Vītiņu—Peku— Kaģu—Neinu un Krieviņu māju apkārtnei.

Tātad stratēģija diktēja operāciju izbeigt, bet citi augšā pievestie apstākļi — operāciju turpināt.

Pēdējie bij toreiz stiprāki, un viņiem bij jāņem pārsvars.

Ložmetējkalna ieņemšana

Atminēsimies, ka ģenerālis Trikovskis pavēlēja atvest latviešu pulkus atpakaļ savās tranšejās.

Palkavniekam Auzānam izdevās pierādīt šādas pavēles neapdomību, un ģenerālis Radko Dmitrijevs atzina ģenerāļa Trikovska rīcību par nepareizu un viņu atcēla.

No 24. decembra rīta operācija tika atdota palkavnieka Auzāna rokās. Viņam tika piekomandēti 16. un 3. Sibīrijas pulki un pavēlēts ’ziemsvētku naktī uzsākt no jauna uzbrukumu priekš Ložmetējkalna ieņemšanas.

Operācijas plāns bij Šāds:

16. Sibīrijas pulks uzbrūk Ložmetējkalnam no Tīreļpurva puses.

53. Sibīrijas pulks un 5. Zemgales latviešu pulks aiziet pie

7. latviešu pulka un kopā ar viņu uzbrūk Ložmetējkalnam no aizmugures, no Ogju—Vītiņu—Lediņu—Silenieku māju

puses.

Palkavnieks Auzāns un viņa stabs pie 5. Zemgales pulka.

Uzbrukums bij nolikts pulksten divos ziemsvētku nakti.

Ģenerālis Radko bij nospriedis izdarīt trīs stundu ilgu artilērijas sagatavošanu, pie kam bija nolikts laist kaujā visu artilēriju, kurai vien bij iespējams ņemt līdzdalību.

24. decembrī ap pīkst. 20 mēs gājām vācu pirmai tranšeju līnijai cauri. Pie aizžogojumiem tikām no vāciešiem pamanīti.

Tūliņ no visām pusēm tika griezta uz mums artilērijas uguns, bet no Krastiņu kanāla puses no divstāvu blindāžas sāka kraukāt ložmetēji.

Ātri izgājuši cauri vācu tranšejām, gājām rindā viens pakaļ otram uz 7. pulka vietu. Vairāk reizes bijām piespiesti ložmetēju un artilērijas uguns dēļ apstāties un likties gar zemi.

Vāciešu uguns nekādu sevišķu zaudējumu mums nepadarīja. Bijām pusceļā, kad iesākās mūsu artilērijas uguns. Troksnis bija briesmīgs, laikam tādu Rīgas fronte vēl nebija dzirdējuse. Ložmetējkalns un visa apkārtne drebēja no tā metāla smaguma, kurš katru acumirkli gruva no gaisa.

Ap pīkst. 24 jau 5. un 7. latviešu un 53. Sibīrijas pulki stāvēja gatavi iesākt uzbrukumu.

53. Sibīrijas pulkam bij pavēlēts uzbrukt pār purvu uz Vītiņiem. Zemgales pulkam un četrām 7. puika rotām bij pavēlēts ņemt vairāk vāciešu aizmugurē uz Oglēm—Vītiņiem. Viena 5. pulka rota palika brigādei rezervē.

Ap pīkst, pusdiviem nobeidzās artilērijas uguns.

Pulksten divos iesākās strēlnieku pulku uzbrukums.

16. sibīriešu strēlnieku pulks ieņēma Ložmetēj ka Inu bez kadas pretešķības no vāciešu puses. 5. Zemgales pulks un 7. Bauskas pulka rotas aizgāja līdz Vītiņiem un nesatika neviena vāciešu zaldāta.

53. Sibīrijas pulks tāpat gāja uz priekšu viņam noteiktā kārtībā. Šim pulkam dažus zaudējumus padarīja mūsu artilērija, kura, nesaprotams, kamdēļ, pīkst, divos iesāka apšaudīt vāciešu aizžogojumus tanī vietā, kur sibīriešiem bij jāiet cauri.

Zināma lieta, ka tagad uz Ložmetējkalnu devas visādas karaspēka daļas, kuras vien bija tuvumā. Vācieši visur devās gūstā, pretošanās nekur nebija. Mūsu artilērijas uguns iesākumā vācieši bija dabūjuši pavēli atstāt Ložmetējkalna pozīcijas, pāriet Kalnciema pozīcijās, pāriet Lielupi un salasīties Mūrnieku un Kalnciema pozīcijās.

5. un 7. latviešu pulki, gaismai austot, tika atvesti brigādes rezervē.

Tā tika ieņemts Ložmetējkalns un visa viņa apkārtne. Ieskaitot Tīrejpurvu līdz Lielupei—Kaģiem utt.

25. decembra rītā ieradās 3. latviešu pulks un dabūja pavisam nesaprotamu uzdevumu: iet uz Sileniekiem pa to pašu

ceļu, pa kuru nesen priekš tam bija atnākuši atpakaļ 5. un 7. latviešu pulki, tā kā bij sagājuši kopā ar 3. Sibīrijas divīzijas avangardu, kurš bij atnācis no Silenieku puses.

Acīmredzot vajadzēja tagad visus latviešu pulkus gāzt Jelgavai virsū, bet priekš tam vajadzēja jau naktī sākt pievilkt pie Kalnciema frontes artilēriju un kavalēriju, kura tagad bij astoņas verstis aizmugurē un neatnesa mums nekāda labuma.

25. decembri vajadzēja izlietot aktīvu operāciju ziņā. Latviešu pulkos, kā ari dažos krievu pulkos bij lieliska sajūsma, Vāciešiem rezervju nebija.

Bet par šo lietu mūsu augstākie pavēlnieki iesaka domāt tikai 28. decembrī, kad vācieši jau paspēja pievilkt no Daugavpils rezerves.

3. latviešu pulks tika sūtīts uz Sileniekiem, lai latviešiem būtu kādas tiesības uz tiem bagātajiem kara ieguvumiem un trofejām, kuras atradās Silenieku apkārtnē.

Vai tas bij vajadzīgs?

Karā ir daudzreiz tāds stāvoklis, ka tiem pulkiem, kuri iet priekšgalā, it īpaši labi kāvušies, nav ko ierakstīt trofeju grāmatā; tanī pašā laikā vājākie pulki, iedami iepakaļis pa uzvarētāju pēdām, paceļ trofejas, saņem gūstekņus, kuru baros pieskaita visus ievainotos un bez dzīvības guļošos.

Tā tas bija arī te.

23. decembrī latviešu pulki, varonīgi cīnīdamies, padarīja vāciešiem lielus zaudējumus; 24. decembri viņi palika vācu aizmugurē un naktī uz 25. decembri izdarīja uzbrukumu dziļākā pretinieku aizmugurē, caur ko viss rajons; Grabji— Skudras—Ogles—Parupji—Kaģi—Neini—Krastiņu mežs — bij atgriezts no vācu pozīcijām.

Šis apstāklis kopā ar artilērijas uguns iespaidu pamudināja vācu priekšniecību atdot pavēli savējiem: aiziet Lielupei pāri caur Parupjiem un salasīties Mūrnieku—Kalnciema rajonā, lai izdevīgā brīdī kopā ar pienākušām rezervēm iesāktu aizstāvēt ceļu un Jelgavu.

Latvieši cīnījis kā varoņi, pirmās rindās, viņi izspēlēja savu lomu nopietni, ar cienību, kā džentlmeņi, raudamies uz priekšu pie slavas kroņa, kuru viņi paši ar savām rokām uzlika sev galva. Tādēļ nekādu asistentu pie trofeju dalīšanas mums nebij vajadzīgs sūtīt. Mēs labi zinājām, ka krievu ģenerāļu starpā bij tādi, kuri latviešu nopelnus centās pamest ēnā. Tāds bij ģenerālis Tr., 3. Sibīrijas divīzijas priekšnieks. 25. decembrī viņš saimniekoja pa Ložmetēj kalnu un piesavinājās visas trofejas savai divīzijai, it kā viņi būtu tās atņēmuši pretiniekam. Bet mēs labi zinām, ka ģenerāļa Tr. daļas,

11. un 12. Sibīrijas pulki, kuri stāv ej a pretim Ložmetēj kalnam, nekustējās ne no vietas ne 23., ne 24., ne 25. decembri. Līdz tam laikam, kad viņu priekšā vairs nebija neviena pretinieka zaldāta. Galu galā Tr. savā oficiālā aprakstā par Lož-metējkalna ieņemšanu ziņoja augstākai priekšniecībai, ka «латыши оказали услуг)', как знатоки дороги и местности». Janvāra mēneša beigās no Mogiļovas Galvenā Mitekļa tika atsūtīts uz 12. armiju ģenerālštāba palkavnieks Stupins, lai izmeklētu ģenerāļa Tr. nedarbus.

25. decembra netikumi

Spēku ziņā mēs bijām nesalīdzināmi pārāki par vāciešiem, kuriem stipras rezerves vēl nepienāca. No 23. decembra rīta niusu stāvoklis palika daudz labāks: ar Ložmetējkalna ieņemšanu mums radās plaša aizmugure, sākot no Krastiņu meža līdz Lielupei. Tagad mēs varējām pievilkt aizmugures administratīvos orgānus un artilēriju un iesākt pārlabot mūsu stratēģisko stāvokli, kurš bij ne visai teicams.

Mūsu pozīcijas tagad vilkās no Krastiņu meža gar Tīreļ-purva austrumu malu, iegriezdamās drusku mežā, tāļāk līdz Kalnciema mežmalai, gar Oglēm, pa Lielupes labo krastu līdz Pekām. Mūsu jauniegūtās pozīcijas šinī rajonā izstiepās lokveidīgi pavisam līdz 17 verstīm garumā. Līdz 23. decembrim mūsu pozīcijas vilkās pa taisnu līniju no Krastiņu meža uz Kaģiem, pavisam 6 verstis, priekš šo 6 verstis garo pozīciju aizstāvēšanas bij vajadzīgi divi pulki, bet tagad vajadzēja vismaz trīs reizes tik daudz, tāpēc ka mēs ielīdām maisā, jo bijām pretinieka iežņaugti no trim pusēm: no Manga] u, Kalnciema un Lielupes pusēm. Sis pēdējais apstāklis paveļoši diktēja turēt tuvumā lielas rezerves. 25. decembrī te bij desmit pulki, bez tam tiem mūsu karaspēkiem, kuri stāvēja Tīreļpurva austrumu un dienvidus daļās, bij jāstāv uz kaila purva, audekla teltīs («palatkās»), caur ko ļaudis tika apsaldēti (pēcāk 38. divīzijas pulki pa lielākai daļai apsaldēšanās dē| tika evakuēti) un cieta lielus zaudējumus no pretinieka puses. Tāds stāvoklis bij neciešams. Vajadzēja vāciešu pozīcijas pret mūsu jauno pozīciju spārniem atstumt atpakaļ.

Priekš Šā mirkļa vajadzēja iesākt plašas operācijas taktiskos nolūkos.

Bet tāda vajadzība nebij savā laikā paredzēta. Augstākā priekšniecība 24. decembrī runāja šā:

— Šonakt ieņēmām Ložmetējkalnu, 26. nostiprināsimies — un tad sāksim svētkus svinēt

Bet iznāca pavisam citādi.

Vāciešu pretuzbrukumi no Klīves muižas puses ap pīkst. 11 pieņēma visai sīvu raksturu. Vienu brīdi viņiem izdevās no Skudru māju puses pavisam tuvu pierauties pie brigādes štāba un apšaudīt viņu ar ložmetēju uguni, bet 8. latviešu pulks viņus aiztrieca. Vāciešu uzbrukumi atkārtojās visu dienu, beidzamais bij ap novakari.

8. un !. latv. pulkiem uzbrūkošie vācieši tika galīgi sakauti un aiztriekti uz Klīves muižas pusi Artilērija dauzījās visu dienu, it īpaši vakarā, un nerima līdz pusnaktij.

Tomēr 25. decembrī štābos nebij skaidrībā ar irontes stāvokli. Ģenerālis Tr. atsūtīja palkavniekam Auzānam vēsti, ka «Особая дивизия», pāriedama uzbrukumā gar Lielupes kreiso krastu, esot ieņēmuse Mūrniekus; lai latvieši arī darot labu spiedienu uz Klīves muižu. Tanī pašā laikā bij zināms, ka «Особая дивизия» vēl sēd savos ierakumos.

Lai noskaidrotu stāvokli, palkavnieks Auzāns pavēlēja organizēt īpašu kara nodaļu, pa trim rotām no katra pulka, priekš rekognoscēšanas, ar nolūku izskaidrot, cik Tr. piesūtītām ziņām ir taisnības.

Par šīs nodaļas priekšnieku labprātīgi izvēlējos es. Izrādījās, ka vācieši bij jau diezgan stipri nokārtojuši savas pozīcijas Skan gaļu un Klīves muižas pusē, Kalnciema priekš-tilta pozīcijās, Kalnciemā atradās vācieši. Mūrnieku apkārtnē viss bij klusu. Redzams bij, ka Tr. cīņas ir izdomātas.

Bet Ogļu māju apkārtnē tika gatavots kaut kas ārkārtīgs: mežs bija pilns ar kavalēriju, 16. Sibīrijas pulks sagatavojās no šejienes uzbrukt Kalnciema tiltam.

Satikām pazīstamu kavalērijas pulka komandieri un pal-kavnieku Bangerski, kurš izstāstīja man sekošo: uz ģenerāļa Trikovska pavēli, 16. Sibīrijas pulkam ir jāiesturmē Kalnciems un tilts pār Lielupi, viņam palīdzēšot oficieru kavalērijas skolas pulks, iedams atakā no Ogļu māju puses, un ka pēc tam, kad Kalnciems un tilts tikšot ieņemti, visa kavalērijas divīzija iztriekšoties cauri uz Kurzemi un sākšot uzbrukt vācu aizmugurei. Sis kavalērists pateica, ka Mūrnieki un viņu apkārtne esot mūsējo rokās. Pēc īsas sarunas ar palkavnieku Bangerski, kurš bij pie kavalērijas par štāba priekšnieku, mēs aizgājām uz Kalnciema pusi,

Tādas runas izklausījās jocīgas; Mūrnieku apkārtne mū-sējo rokās, Kalnciems vāciešu rokās un viņu starpā aizsalusi Lielupe, kurai varēja tikt pāri kā pa sauszemi! Kāpēc mūsējie no aizmugures neuzbrūk Kalnciemam? Kāpēc uzbrukums jādara no frontes puses? Šinī brīdī mēs redzējām, kā uz laukuma, drusku uz ziemeļiem no Skudru mājām, iznāk no meža 16. Sibīrijas pulks -..

Viņš bij Sastādīts kaujas kārtībā, bataljons bataljonam blakus, rota paka) rotai. Redzēdams to, es steidzīgi nosūtīju oficierī pie sibīriešu komandiera, lai tas apturētu savu iešanu Btakā līdzšinējā kārtībā pa tik līdzenu un baltu sniega pārklātu laukumu, jo Kalnciemā un viņa apkārtnē visur jau bij pretinieka pozīcijas ar ložmetējiem.

Nepaspēja zemgaliešu oficieris aizkļūt līdz pulkam, kad pulka komandieris jau deva komandu — «иа плечо, направление на Кальицемский мост — вперед, r атаку!».

Vairāk tūkstoši |aužu lauzās uz priekšu, apturēt viņus ne-Ы] Iespējams. Vācieši tūlīt viņus ieraudzīja un sāka apšaudīt. Pulks pagāja mums garām. jMēs bijām četri cilvēki.) Tādu skatu redz tikai vienreiz dzīvē, un viņu nekad nevar aizmirst; sibīrieši izturējās zem uguns braši, ka uz parādes; visas līnijas kārtībā, virsnieki gāja pa priekšu, zeme drebēja no tūkstošu soļiem,., «Bravo, bravo, varoņi sibīrieši!» saucu es Viņiem, tad, apgriezies uz savējiem, piebildu: «Vislabākais SibTrijās pulks pēc četrām piecām minūtēm tiks no vācu ložmetējiem iznīcināts.»

Sibīrieši jau pārgāja pāri tiem smilšu pauguriem, kuri pie čeja no Oglēm uz Grabjiem. Sniegā gulēja nošautie un vārtījās ievainotie.

Šinī acumirklī mēs ieraudzījām, ka drusciņ pa labi cēli un braši jāja uzbrukumā kavalērijas skolas pulks; viņš turējās taisni uz Kalnciemu. No sākuma eskadroni jāja teciņus,

pēc tam rikšus---tājakais moments sakrita kopā* ar

sibīriešu galu . =.

Pielaiduši sibīriešus pie Kalnciema tuvāk kā pusversti, vācieši grāba viņus ložmetēju ugunī no trim pusēm. — Nošautie krita bariem,.. Neskatoties uz to, veselie traucās uz priekšu ,,, Tomēr vāciešu uguns ņēma virsroku.

Kalnciemā sibīriešiem ielauzties neizdevās... Pa lielākai daļai viņi tika iznīcināti. Mazs bariņš atrada glābiņu Skudru māju mežā. Mēs painteresējāmies par šī pulka zaudējumiem pēc tādas atakas. Izrādījās, ka zaudējumi bij tik lieli, ka pēc šī uzbrukuma pulks tika savests piecu rotu sastāvā (bija sešpadsmit rotas).

Vētrai līdzīgi rāvas uz Kalnciemu kavalērija, nepiegriezdama nekādu vērību vāciešu ugunij. Dažas sekundes. ,, un mūsu varoņi bij ielauzušies Kalnciemā.

Dzirdējām šaušanu.., Bet arī te nebij panākumu, dažas minūtes vēlāk no turienes nāca ārā joņiem viens pēc otra pa divi, pa trīs veseli palikušie kavalēristi; daudz zirgu bij bez jātniekiem, daudz jātnieku bez zirgiem. Veselie skriešus, daži klibodami, daži rāpdamies — drāzās visi atpakaļ uz Ogļu mežu. Kavalērijas masa pēc tam turēja par gudrāku atiet pie Sileniekiem.

Tagad vairs nebij šaubu, ka ģenerāļa Tr. ziņas par Mūrnieku apkārtnes ieņemšanu bij fantāzija.

Kāda nozīme varēja būt šīm atakātn? Viņās bij briesmīgi nokavējušās. Viņām vajadzēja būt 23. decembri. Tagad viņas pārvērtās par ļaužu izkaušanu.

Ap novakari 1. brigādes pulki ieņēma 2. brigādes pozīcijas. Bija pavēlēts 2. brigādes pulkus atvest rezervē, iekar telējot viņus Lediņu, Silenieku un Bļodnieku māju rajonā, un dot pulkiem gaidīto svētku svinēšanu.

Bet uz to nebij drošas cerības. 16. Sibīrijas un kavalērijas skolas pulku iznīcināšana padarīja lielu iespaidu štābos: gribēja redzēt šinī faktā vāciešu spēku biedinošu pieaugšanu. Bet, kā mēs redzējām, tas bij nepareizi. Te visādā ziņā vainīga bij krievu bezprātīgā taktika: tagad dienas laikā iet uzbrukumā tādā kārtībā, kurai bij vieta simts piecdesmit gadus atpakaļ. Pat Suvorova laikā tāda kārtība nebij derīga. Suvorovs mācīja: «Огни открывают победы».

16. Sibīrijas pulkam bija jāiet vairāk kā versti līdz Kalnciemam, un šo nāves lauku viņš gribēja pārlēkt vienā tīģera lēcienā un bez artilērijas palīdzības ieņemt labi nostiprinātās vāciešu tranšejas. Tas bij vairāk kā neapdomīgi. Par kavalērijas skolas pulku var teikt to pašu: ieņemt jašus nostiprinātu pozīcijul,,, Solaik tas ir pārāk grūti, un vēsturē tik maz tādu piemēru.

No lielas atpūtas nebij ko domāt. Vispirms mūsu pulkus briesmīgi dīdīja pārbaidītie ģenerāļi.

Bij jābūt gataviem pret vācu kontrataku. Bet pirmajam ap-stākļam bija daudz drudžaināks raksturs.

Sākot no 22. decembra vakara, neviens latviešu pulks nebij ticis pie atdusas pajumtā; jau trešo dienu un trešo nakti bijām apakš skaidras un salā stindzinošas debess. It īpaši sals pieņēmās 25. decembrī pēc pusdienas; vakarā un naktī bij ap 15°. Nakts bija skaidra un gaiša kā diena. Tīreļpurvā varēja redzēt gājēju verstīm tāļu. Šaušana tāpēc gāja visu nakti. Vācieši sevišķi apšaudīja cejus. Mums bij lieli zaudē* jumi. Visvairāk bija cietuši 5. Zemgales un 8. Valmieras pulki. Sevišķi valmierieši bij dabūjuši lielus zaudējumus

23. decembra rītā, triekdamies caur vāciešu tranšejām. Vis* pāri par 23., 24. un 25. decembri Zemgales pulkā bija ap 150 kritušu un ap 500 ievainotu, Valmieras pulkā ap 180 kritušu un ap 600 ievainotu. Visvieglāk nāca cauri 6. un 7. pulki.

1. brigādes zaudējumi bij gandrīz tikpat lieli.

Pirmie aizgāja rezervē 6. un 7. pulki, pēc tam 8. un pēdīgi 5. Zemgales pulks.

Zemgales pulkam bij pavēlēts lekortelēties Bļodnieku apkārtnē, tāpēc es pavēlēju iet cauri Tīreļpurvam taisni uz Sile-niekiem. 5. pulkam nāca līdz brigādes komandieris palkav-nieks Auzāns. Vācieši iesāka visai niknu artilērijas kanonādl. No Skangaļu māju puses sāka šaut smagā artilērija.

Es laimīgi izvedu pulku mežam cauri un atrados ap 300— 400 soļus no meža malas, iedams pulka priekšgala kopā ar palkavnieku Auzānu. — Uz reizi, kā pa komandu, izdzirdām artilērijas šaušanu no Skangaļu un Skudru mājām un Kalnciema. Pēc dažām sekundēm mēs pārliecinājāmies, ka tās baterijas šauj uz mums, tāpēc ka četri smagie lādiņi iegrāvās purvā kolonnas priekšgalā, pēc tam krita lādiņi no visām pusēm. Strēlnieki gāja pa vienu teku viens pakaļ otram. Tādā rinda trāpīt bij grūti, un es atkārtoju turēties uz Sileniekiem, kā pavēlēts. Jo tāļāk, jo artilērija trakoja vairāk. Varēja domāt, ka reti gaišā nakts un līdzenais, ar baltu sniegu pārklātais purvs deva vāciešiem iespēju turēt mūs viņu redzes apvārsnī, tomēr ne no tāda attāluma kā Skangaļi.’Skudras, Kalnciems. Bij skaidri redzams, ka artilērijas novērotājam vajaga būt mūsu tuvumā. Tikai jautājums — kur viņš atrodas.

Aizdomas bij lielas.

Jau pa dienu mūsu strēlnieki atveda divus vācu zaldātus, pārģērbušos 8. Valmieras pulka drēbēs. Abi runāja labi pa latviski.

Viņi paskaidroja, ka esot noķēruši divus 8. pulka strēlniekus, pārģērbuši viņus savās vācu zaldātu drēbēs — un paši kā latviešu strēlnieki iejaukušies mūsējo starpā.

Pēcāk izskaidrojās sekošais.

Pie tā blokhauža, kurā bij brigādes štābs, bij augsts artilērijas punkts. Pa dienu daudzi no mūsējiem kāpa tur augša paskatīties uz Jelgavu.

Izrādījās, ka novakarē tur bij uzkāpis vācu artilerists ar telefonu un ierīkojis atkal telefona satiksmi ar Skangaļu, Skudru un Kalnciema baterijām.

Šis gudrais un aukstsirdīgais cilvēks bij tas, kurš raidīja mums Tirelpurvā virsū tik lieliskas [lielas] uguns rēkas.

Tomēr es savu pavēli neatcēlu un no reiz uzņemtā ceja neatteicos. Cerēju, ka drīzumā pulks nozudis pretinieku arti-lēristiem no acīm un uguns beigsies, ka jo tāļāk uz priekšu būs labāki. Bet ne tā domāja palkavnieks Auzāns; viņam rādījās, ka būs arvienu sliktāki, un tāpēc viņš lika priekšā griezties atpakaļ uz mežu. Es teicu, ka tas nav pielaižams, tādēļ ka atpakaļ iešana novedīs pie nekārtības un panikas.

Ilgi nedomājis, palkavnieks Auzāns iekliedzās: «А я Вам приказываю вести полк назад!» — «Полком командую я, а ке Вы. Вперед!» bij mana atbilde.

«Назад!» kliedza Auzāns un devās atpakaļ uz meža pusi, aizvezdams sev līdzi tās rotas, kuras bija pie viņa tuvāk un nevarēja dzirdēt pulka komandiera komandu.

Lielākā pulka daļa, izrāvušies cauri artilērijas ugunij, nogāja uz Sileniekiem. Es ar saviem adjutantiem griezos atpakaļ salasīt tās rotas, kuras aizveda brigādes komandieris.

Tagad mums no jauna bija jāizraujas cauri tai ellei, kuru radīja vāciešu artilērija. Mēs bijām pavisam astoņi cilvēki un nevarējām nobrīnīties par to, ka vācieši bij atkal mūs ieraudzījuši un sāka uz mums šaut. Lādiņi Šņāca pa gaisu briesmīgi; vairākums no viņiem laidās mums pār galvām ļoti zemu. Viena zalve no četriem lielgabaliem bij it īpaši priekš mums draudoša. No šņākšanas varēja noprast, ka šoreiz nāk mums taisni virsū. Pēdējā momentā man likās, ka viens no šņācējiem mani sagrābj pie matiem un ar kājām paceļ gaisā. Nokritām visi gar zemi un gulējam bez kustēšanās. Man mute bij pilna ar dubļiem. Celties augšā nebij gudri, tāpēc ka nāca atkal mums virsū šņākdams vesels tracis.

Sākām viens otru saukt pie vārda ... Bijām tikai seši. Veseli bijām visi, bet galvā un ausīs bij liels troksnis, bez tam smagie lādiņi iesitās zemē taisni mūsu vidū un izsvieda no purva tādu daudzumu dub|u, ka nosmērēti bijām briesmīgi.

Gājām tāļāk, ceļā jokojāmies un pārspriedām, kā kurais bijām pārdzīvojuši traci.

Mežā mēs uzgājām palkavnieku Auzānu, pie viņa bija visa zemgaliešu izlūku komanda. Auzāns bij briesmīgi uzbudināts.

Nekad nezaudēt jautrību ir varbūt viena no manām labākām rakstura īpašībām; tā arī tagad, kad Auzāns sapīcis kliedza: «Kur ir mana brigāde?» — es viņam atjokojos: «Var, Var! atdod manus leģionus,»

Šinī brīdī no Silenieku puses mēs ieraudzījām ārkārtīgi daudz raķetu gaisā un izdzirdām ložmetēju troksni. Palika pavisam šausmīgi. Varēja domāt, ka Ložmetēj kalnam ir uzbrukuši no Lielupes puses un uzkrituši 3. Sibīrijas divīzijas pulkiem. Tas viss bij pielaižams, tāpēc ka 3. Sibīrijas divīzijas pulki bija pavisam pazaudējuši kaujas spējas. Vēlāk izskaidrojas: sibīriešu posteņi, kuri stāvēja pret Sileniekiem pa Tīrelpurva malu, bija noturējuši zemgaliešus par pretiniekiem, atklājuši lielgabalu uguni un sākusi laist raķetes. Iesākās asa saruna. Palkavnieks Auzāns kliedza skarbā balsī: «Jūs esat vainīgs, ka te nav mana brigāde.» — «Kāda brigāde tagad var būt te, kad divus pulkus jūs atlaidāt agrāk un mans pulks tagad jūsu dēļ saraustīts daļās, tādēļ ka jūs maisījāties citu darīšanās. Bez tam, te esmu es pulka komandieris, te ir mans štābs, te ir mana izlūku komanda, te tuvumā laikam ir tas rotas ar ložmetējiem, kuras jūs atrāvāt no pulka.»

«Jūs esat vainīgs, bet ne es!» kliedza Auzāns un iesāka šņukstēt, varēja redzēt, ka viņš ir pavisam nokusis un palicis nervozs.

Es centos apmierināt viņu, pierādīdams, ka mums visādā ziņā izdosies izsisties cauri un ka pašlaik nekādas briesmas nedraud. Galu galā Auzāns pavēlēja visiem mums iet viņam līdz pa to ceļu, kuru viņš domāja par drošāku nekā to caur purvu, kur gāja zemgalieši.

Apgājām Tīreļpurva dienvidaustrumu daļu pa smilšu kalnu. Vāciešu artilērijas uguns klusēja; bet, tikko mēs nonācām tāļāk, uz kalnu, \a viņa iesāka krākt no Skangaļu puses pa mums ar smagajiem. Viss kalns drebēja. Lai glābtos no uguns, vajadzēja meklēt blindāžas, bet tādu bij maz; ar lielām mokām, ne mazākām kā purvā, mēs tikām viena blindāžā, kur sastapām visu tās kara nodaļas štābu, kurš veda tik varonīgu un tik neizdevīgu uzbrukumu uz Kalnciemu. Se bij 16. Sibīrijas strēlnieku pulka un kavalērijas skolas pulka komandieri. Te mēs izzinājām par šā uzbrukuma bēdīgajiem iznākumiem.

Pie mums bij 40 strēlnieki un četri oficieri. Tagad palkavnieks Auzāns palika pavisam nemierīgs. Neskatoties uz to, ka viņš savas pozīcijas bij atdevis 1. brigādei, viņam likās, ka bez viņa lieta ies nelabi. Viņš sāka meklēt 1. latviešu pulka štābu, kuram te vajadzēja būt. Galu galā viņu uzgāžam un satikām palkavnieku Karlsonu, kurš izstāstīja, ka no viņa pulka esot maz kas palicis pāri.

Priekš palkavnieka Auzāna tas bij diezgan. Ilgi nedoma-jis, viņš pavēlēja man personīgi kopā ar viņa četriem oficieriem un izlūku komandu ieņemt ierakumus smilšu kalnā pret Tīreļpurvu, pret Og]u mājām. — «Cik ilgi mums būs jāsēd šais ierakumos?» prasīju es. «Pīkst, četros es jums atsutīšu maiņu,» atbildēja Auzāns.

Sis bij pēdējais palkavnieka Auzāna rīkojums. Ar to nobeidzis viņa loma ziemsvētku operācija.

Paņēmis līdz ap divdesmit strēlnieku, palkavnieks Auzāns aizgāja, pateikdams, ka iešot uz ģenerāļa Trikovska štābu.

Sals bija stiprs, kopā ar asu vēju. Sēdēt kalnā tādā aukstumā ilgi nebij iespējams. Vissiltākā vieta te bij sniega kupenā. Prieks posteņu pārmainišanas nebij ļaužu. Bez tam mēs bijām nolikti pozīcijās tā, ka bij jāskatās uz Rīgas pusi. Mūsu priekšā bija viss Tīreļpurvs.

Tāda palkavnieka Auzāna rīkošanās nebij pavisam saprotama. Kamdēļ viņš pavēlēja pulka komandierim ar 16 cilvēkiem palikt ierakumos un neatļāva iet uz priekšu pulka nomešanās rajonā, kur bij mana īstā vieta?

Uz manu pieprasījumu palkavnieks Auzāns atbildēja: «Jums ir paklausīgs pulks, un jūsu rokās katrs zemgaliešu strēlnieks ir vairāk kā citi divdesmit.»

Vāciešu pusē likās esam pavisam rāmi, bet artilērijas uguns nāca uz mums no divām pusēm: no Kalnciema un no Skangaļiem. It īpaši nikni strādāja lielgabali no Skangaju puses: viss smilšu kalns un Tīreļpurva milzīgais līdzenums stenēja no smago lādiņu sitieniem; pa mežiem un purviem dārdēja barga atbalss.

Ierakumi bija nelāgi: pāris pēdas dziļš grāvis ar tikpat lielu no sniega uztaisītu bruslvēru [uzbērumu] nevarēja dot ne glābiņu no uguns, ne aizvēju no sala un vētras. Bez tam laiku pa laikam bij jāizšķipelē no ierakumiem sniegs, kurš tika nemitīgi caur puteni piedzīts.

Laiku pa laikam dzirdēja no posteņu puses atkārtojam zemgaliešu lozungu: «Esat kā vīri!» — «Esat kā vīri, esat kā vīri, esat kā vīri!...» atsaucās no ierakumiem tie, kuri vēl nebij nosaluši. Pēc manas pavēles postenim pēc katrām desmit minūtēm bij jāuzsauc: «Esat kā vīri!» So katram zemgalietim tik daudz izteicošu lozungu. Katram, kurš nebūtu dzirdējis pa labi un pa kreisi Šo lozungu atkārtojam, bij jā-pārllecinājās, vai kaimiņš nav nosalis.

«Pusčetri, pēc pusstundas iesim uz Trenčiem,» es pateicu strēlniekiem, iebāzdams kājas dziļāk sniegā. Uz Trenčiem? — Dažs labs nodomāja varbūt, ka ir pārklausījies, tāpēc ka mušu nomešanās rajons bija starp Vismaņu un Bļodnieku mājām ieradīts, kur nebij nekādu svabadu zemnīcu; TrenČi bija veselas sešas verstis aizmugurē, bet tur bij labas zemnīcas ar krāsnīm, tur varēja pāris dienās labi atpūsties. Pīkst, četros, pasaucis adjutantu, pavēlēju; norakstīt saimniecības pārzinim, ka šodien un ritu katram strēlniekam jādod ēst, cik katrs grib, bez kādas aprobežošanas, kam vajadzīgs, tiem izdot jaunas drēbes un zābakus. Pulks salasīsies Trencos un ieņems tās pašas zemnīcas, kurās bija pirms uzbrukuma, un paliks tur šodien un, ja iespējams, ari rītu. Pie BJodniekiem paeglē iedzīt mietu un pakārt telefona aparātu: te būs mans štābs. Izrādījās, ka dažiem strēlniekiem un tāpat arī man nebij iespējams paiet: kājas bija pavisam sastingušas no sala, un tāpēc vispirms bija jāiegriežas 1. pulka palīdzības punktā, kur Dr. dansons laipni sniedza mums pirmo palīdzību. Vairāk cilvēku bij aizmiguši mūžīgā miegā sniega kupenās.

Gaismā devāmies uz Silenieku pusi. Glābdamies no vācu artilērijas uguns, mēs iesprukām kādā vācu blindāžā un tur, iededzinājuši uguni, ieraudzījām uz krēsla sēdām dziļā miegā ... palkavnieku Auzānu. Pārliecinājies, ka nemaldos, es jokodamies uzmodināju viņu ar vārdiem; «Itin kā Zauls alā, vai nebūs jānogriež viņam svārku stūris.»

Pirmais mēģinājums ieņemt Mangaļu—Skangaju apkārtni no Ložmetēj к aina puses

Ziemsvētku operācija nepiederēja pie tām klasiskām operācijām, kad stādītā mērķa sasniegšana uzvarētāja stāvokli nostiprina. Nebūt ne. Priekš tā nācās izdarīt vēl diezgan lielu kara darbibu. Tas ir pirmais pierādījums, ka Ložmetēj-kalna ieņemšanai pašai par sevi nebij nekādas taktiskas nozīmes.

Tāļāk vajadzēja noteikti pieņemt vienu no diviem: vai — pirmais — atiet atpaka| pie Bjodniekiem vai — otrais — uzsākt jaunu uzbrukumu un atsviest vāciešus vismaz līdz līnijai Mangaji—Kllves muiža un pārsviesties uz Lielupes kreiso krastu, ieņemt Kalnciema tiltu un nostiprināties Mūrnieku apgabalā. Pirmais priekšlikums priekš Rīgas frontes komandējošām aprindām nebij pieņemams.

Atlikās otrais. Bet priekš tam vajadzēja iesākt plašu uzbrukumu pa abiem Lielupes krastiem.

Pirmais, ko vajadzēja sagaidīt no šī uzbrukuma, bij — steidzoša vāciešu rezervju pārsviešana uz Rīgas fronti priekš kontratakām pret mums. Vajadzēja sagaidīt, ka kara darbība pieņems vēl sīvāku un asiņaināku raksturu kā līdz šim.

Līdz šim mums bij jāved gandrīz tikai tranšeju kaujas, tāpēc ka vāciešiem nebij rezervju un viņi mekleja spēku ekvivalentu, atdodami priekšroku kara tehnikai: lauku inženierijas mākslai, ložmetējiem un artilērijai.

Tuvākā nākotnē vajadzēja sagaidīt, ka parādīsies kaujās vācu rezerves.

Priekš pirmā operācijas perioda Rīgas frontes pavēlniecības rīcībā bij diezgan spēku, bet priekš tāļākiem nolūkiem bij «mūsu spēciņš ļoti vājš». Un vājības cēloņus vajadzēja meklēt vispirms garīgā pusē: krievu karaspēki, kaut gan viņu bij diezgan daudz, savā lielākā daļā nekur nederēja. It īpaši nevēlamā stāvoklī atradās 3. Sibīrijas divīzija, kuru komandēja ģenerālis Tr. No dūšīgajiem sibīriešiem viņā bij palicis likai nosaukums. Šai divīzijai nu tika piedalīti seši latviešu pulki: visa 1. brigāde un 5. un 6. pulki.

28. decembrī 3. Sibīrijas divīzija un 5. un 6. latviešu pulki manā pavēlniecībā bij savilkti Lediņu—Vītiņu māju apkārtnē, un viņiem bij pavēlēts darīt spiedienu uz Mangaļiem no Ti-reļpurva puses.

Kā redzams, 28. decembrī mēs sākām otrreiz iesturmēt no Ložmetēj kalna puses tās pašas vāciešu tranšejas, kuras 23. decembrī latvieši bij pārrāvuši, bet kuras tad nebij atzītas par vajadzīgu ieņemt un iznīcināt. Bet 23. decembrī, kad mēs iesākām uzbrukumu no Krastiņu meža puses, vāciešiem nebij itin nekādu rezervju; tas bij redzams no tam, ka 7. pulks, būdams divas dienas vāciešu aizmugurē, divas verstīs no Kalnciema, 23. un 24. dec. nebij aiztikts ne no vienas vāciešu kara dajas: vācieši sēdēja tikai pirmās līnijas tranšejās.

Tagad mums stāvēja jau pretī daži vāciešu pulki, kuri bija pārsviesti šurp no citām frontēm. Pamazām vācieši sāka nostiprināt savu fronti un dot enerģiskus pretsitienus.

28. decembrī palkavnieks Auzāns ar 7. un 8. latviešu pulkiem tika aizsūtīts gar Parupjiem uz Lielupes kreiso krastu palīdzēt 43. korpusam nākt uz priekšu. No visiem augšā minētiem sagatavojumiem nekas neiznāca. Vācieši visur jau bija diezgan stipri dot mums tādus pretsitienus, kurus mūsu nogurušiem spēkiem nebij iespējams pārveikt. 28. un 29. decembra krievu uzbrukums bij vairāk līdzīgs simulācijai; uz priekšu krievu pulki nevarēja tikt, bet šaudīja un mīdījās uz vietas. No Mangaju un Skangaļu ieņemšanas nebij ko domāt.

Kreisajā Lielupes krasta negāja labāk. Te varēja tikai uz kādu laiku palūrēt tās vāciešu pirmās lfnijas tranšejas, kuras viņi bij atstājuši, atkāpdamies uz otrās līnijas apcietinājumiem pie Parupjiem. Sos pēdējos Ieņemt krievi nevarēja. Arī 7. un 8. latviešu pulku pūliņi te būtu bijuši velti. 8. pulks bij pēc lieliem zaudējumiem 23. decembra kaujā palicis maza sastāvā. 7. pulks, kā zināms, līdz šim cieta vismazākos zaudējumus. Tādēj palkavnieks Auzāns pavēlēja šim pulkam pārraut «.bez viena vienīga šāviena» vāciešu aizžogojumus pie Pārupjiem. Bet šī pulka komandieris palkavnieks Gopers pec personīgas rekognoscēšanas pārliecinājās, ka tas ir neiespējams un nevar būt vairāk nekas kā |aužu nobendēšana. Pēc asas un kategoriskas sarunas ar Auzānu par to lietu palkav-niekam Goperam bij jāatstāj pulks, un viņš no brigādes aizbrauca. Ložmetējkalna mēs sastapāmies, un Gopers, man tu izstāstījis, piezīmēja: «Sirdsapziņa neatvēl izpildīt tādas pavēles.»

«Un kas pie jums te notiek?» prasija Gopers. — «Ari daždažādas blēņas,» atbildēju es.

30. decembrī ģenerālis Tr.t pārliecinājies, ka viņa divīzijai nav nekas iespējams pret vāciešiem, pieprasīja priekš savas divīzijas un priekš latviešiem atpūtu, atvedot viņus rezervē.

Augstākā virspavēlniecība nolika, ka Rīgas frontē operācijas esot jānobeidz; priekš mūsu pozīciju nostiprināšanas bij izsaukta no rezerves 38. divīzija.

31. decembrī 3. Sibīrijas divīzija un 1. latviešu brigāde tika aizvestas rezervē: sibīrieši uz Majoriem, 1. latv. brigāde uz Torņkalnu; 5. Zemgales pulks pamests pozīcijā Ložmetēj-kalnā; 6. Tukuma pulks nosūtīts uz pozīcijām pie Krastiņu meža,

5. un 6. pulki bija piedalīti 38. divīzijai, kura Ы] ģenerāļa Dovbor-Musņicka vadībā.

Lielupes kreisā krastā arī nekādu panākumu mums nebij; beidzot krievi atgāja savos ierakumos, 7. un 8. pulki aizgāja rezervē uz Sloku.

Otrais mēģinājums ieņemt Manga|u—Skangaļu apkārtni no Ložmetējkalna puses.

Kautiņš 12. janvārī 1917. gadā

Kā augšā minēts, 38. divīzijas uzdevums bij nostiprināt krievu stāvokli Ložmetējkalna un Tīreļpurva apkārtnē. Priekš tam viņa bij stipra diezgan. Bet tomēr, nepaļaudamies uz šīs

divīzijas spēkiem, ģenerālis Radko pavēlēja 5. un 6. latviešu pulkus paturēt pozīcijās. Tikai 5. janvārī abi pulki tika atsvabināti un aizsūtīti rezervē uz Jaundubultiem.

Krievu pozīcijas iesākās no Krastiņu meža un vilkās gandrīz pa pašu mežmali gar kanālu uz Skudru māju pusi, pec tam pagriezās uz Oglēm, uz Lielupes labo krastu, gar kuru nonāca līdz Peku mājām. Tādas pozīcijas līniju aizstāvēt bija pavisam grūti. It īpaši grūti gāja tiem krievu pulkiem, kuri stāvēja pozīcijās gar Tīreļpurva austrumu malu: viņu aizmugure piekļāvās Tīreļpurvam, un zaldāti te dzīvoja audekla teltīs, pavisam atklātā vietā, tāpēc vāciešu artilērija viņus nežēlīgi izkāva. Bez tam laiks bija ļoti auksts. Te stāvēja 152. pulks, kurš bij cietis tik briesmīgi lielus zaudējumus.

7. un 8. janvārī vācieši, pāriedami uzbrukumā no Skangalu puses, šā pulka atliekas pa daļai iztrenkāja, pa daļai saņēma gūstā; 9. janvārī, pāriedami uzbrukumā no Kalnciema puses, vācieši atsvieda 38. divīziju pie Sileniekiem un sagatavojis nākošās dienās aiztriekt krievus no Ložmetējkalna.

Armijas štābā tas sacēla briesmas, štābiniekiem atkal likās, ka būs jāzaudē Rīga. Lai glābtu mūsu stāvokli, tad bij pavēlēts sūtīt visā ātrumā uz Sileniekiem 3. Sibirijas divīziju, piedalot viņai 5. un 6. latviešu pulkus, savienojot abus manā vadībā.

10. janvārī vācieši jau bija ieņēmuši pozīcijas starp Ledj-ņiem un Sileniekiem. 38. divīzijas pulkiem nebij vairs nekādas kaujas nozīmes: lielākā daja bij gūstā, citi apsaluši un demoralizēti. Ņemot to vērā, bij pavēlēts 38. divīziju (pareizāki sakot, viņas atliekas) atvest aizmugurē uz Bēnūžiem, Trenčiem un Zasulauku.

Bet 3. Sibīrijas divīzija kaujas ziņā bij tāda pat nespēcīga kā 38. divīzija, un no tā varēja paredzēt, ka viss kaujas grūtums atkal būs jānes latviešiem. Tā arī iznāca: 5- un 6. latviešu pulki abi tika ielikti pirmās līnijas pozīcijās, kuras vēl bija jāuztaisa.

No visa tā redzams, ka krieviem vajadzēja sēdēt mierīgi un nocietināt savas pozīcijas starp Lediņiem un Sileniekiem, un atmest katras domas uz kādu ziemsvētku uzbrukuma panākumu paplašināšanu, tāpēc ka 12. armijas karaspēka stāvoklis to neatļāva. Acīm redzams bij, ka pēc Tīreļpurva atstāšanas mūsu taktiskais stāvoklis palika labaks, tāpēc ka tagad šis purvs ar savu vairāk kā trīs verstis plašumu labāk apsargāja Ložmetējkalnu no kreisās puses, nekā to varēja padarīt gar Skangaļu mežmali (Tīrejpurva austrummalu) uztaisītās pozīcijas, ,

Bet ne tā domāja Štābos; augstākā priekšniecība pavēlēja atsviest vāciešus atpakaļ un mūsējiem ieņemt tās pašas pozīcijas, no kurām tika izdzīta 38. divīzija.

Tagad iiksim vērā to, ar kādiem spēkiem ģenerālis Radīto gribēja izdarīt tādu lielu un niknu asiņainu darbu. Vispirms tika rēķināta 3. Sibīrijas divīzija. Bet mēs jau redzējām, ka viņa bija pavisam nederīga: pulki bij galīgi iziruši un ugunī iet negribēja. Par to mēs pārliecinājāmies 28. un 29. decembra neizdevīgos uzbrukumos.

Bez tam šīs divīzijas priekšnieks ģenerālis Trikovskis ne-Ы] spējīgs vadīt divīziju kaujā. Tr. bij viens no tiem ģenerāliem, kuri bij spējīgi miera laikā savus zaldātus apģērbt, paēdināt un uz mācības plača labi izdresēt priekš parādes. Uz divīziju nekādas lielas cerības nelika. Kā arvien tas bij, tā arī Šoreiz bij nolikts ievilkt šinī uzbrukumā latviešus: visu

1. brigādi un 5. un 6. pulkus — un uzvelt latviešiem visu kautiņu smagumu un atbildi.

Atkal reiz «krusttēvs» mums savārīja driģenes. Bet Šoreiz tas nāca pavisam negaidīti.

ļjzbrukums

Sis uzbrukums nāca pavisam negaidot priekš mums. Kaujas pavēle bij saņemta 5. un 6. latviešu pulkos ap pusnakti, un uzbrukums bij jāiesāk pīkst, piecos,

1. latviešu brigāde bij tik steidzīgi izsaukta no Rīgas, ka viņa iesāka uzbrukumu taisni no ceļa. Nekādas sagatavošanās uz šo uzbrukumu nebij: artilērija pavisam nebij gatava pabalstīt uzbrucējus. 12. janvārī pa kaujas laiku mēs redzējām bateriju komandierus, kuri meklēja priekš savām baterijām novērošanas punktus.

1. latviešu brigādei ģenerāļa Misiņa vadībā tika pavēlēts no Ložmetējkalna puses pāriet uzbrukumā caur Tīreļpurvu uz Skangaļiem.

5. un 6. latviešu pulkiem manā vadībā tika pavēlēts kopā ar 11. Sibīrijas pulku pāriet uzbrukumā no Silenieku puses gar Kalnciema lielceļu uz Ledīņiein—Vītiņīem—Oglēm— Skudrām—Skangaļiem.

12. Sibīrijas pulkam bij pavēlēts iet uzbrukumā no Ložmetējkalna pāri Tīrejpurvam taisni uz Skudrām.

9. sibīriešu puikam bij jāpaliek mūsu pirmajā tranšeju līnijā.

10. Sibīrijas pulks bij tik lāļi iziris, ka priekš kaujas viņš bij atrasts par nederīgu.

Uzbrukums iesākās pīkst, piecos 12. janvārī bez viena vienīga Šāviena.

Sī kauja mums, latviešiem, paliks ilgi atmiņā. Sī kauja bija viena nn visgrūtākām un asiņainākām Rīgas frontē.

Kautiņam nebij gala mērķa; uzbrukuma plāns bija sastādīts pavisam ārprātīgi. Vēlāk, pa revolūcijas laiku, 12. armijas izpildu komitejā bij iesākta izmeklēšana pret šās operācijas iesācējiem ar nolūku vilkt viņus tribunāla priekšā.

Pīkst, piecos 1. brigāde ar 3. un 4. pulkiem pirmajā līnijā iesāka uzbrukumu. Abi pulki icstriga TIreļpurva dziļajā sniegā un tikai ar lielām mokām virzījās uz priekšu. Gaismā vācieši ieraudzīja uzbrucējus un iesāka pret viņiem visniknāko artilērijas un ložmetēju uguni. īsā laikā 3. pulks, kurš gāja taisni pa purva vidu, bij kā slaucīt noslaucīts, vāliem vien ļaudis gulēja mūžīgā varoņu miegā: oficieri un strēlnieki.

Drusciņ pa kreisi gāja 4. pulks. Viņa liktenis bija tāds pats.

Abi pulki, nenokļuvuši līdz vāciešu aizžogojumiem, tika pa lielākai daļai iznīcināti; atliekas ar tumsu atvilkās atpakaļ Ložmetējkalnā.

1. un 2. pulki nebij spējīgi stāvokli uzlabot.

12. Sibīrijas pulks bij izklīdis un nekādu dalību uzbrukumā neņēma.

Lai Izkļūtu ārā no ķezas, tad šī puika komandieris salasīja ap 70—80 cilvēku štāba kapitana F. vadībā un deva vi ņam uzdevumu iel uz priekšu uz Skudrām. Kur palika F., to mēs zināt nedabūjām.

11. Sibīrijas pulks Iesāka uzbrukumu, bel drīz bēga atpakaļ no vāciešu uguns.

Vairāk pa labi no sibīriešiem, pa abām Kalnciema lielceļa pusēm, gāja uzbrukumā 5. un 6. latviešu pulki. Abiem pulkiem bij labi panākumi. Taisni pīkst, piecos abi pulki uzbruka vāciešu pirmās līnijas tranšejām. Isa Iaikā bij pārrauti drāšu aizžogojumi, un vācieši, izsisti no tranšejām un blindāžām, nevarēja turēties prelim.

5. Zemgales pulks izdarīja uzbrukumu no Silenieku puses gar Kalnciema lielceļu uz I.ediņiem. Iztriekuši vāciešus no pirmajām tranšejām, zemgalieši no divām pusēm sturmēja tranšejas Lediņu apkārtnē, ieņēma tās un sāka triekt vāciešus uz VItiņu pusi.

6. Tukuma pulks, Izsitis vāciešus no pirmajam tranšejām,

devas uz priekšu pa mežu slarp Lediņlem un smilšu strēmeli pie Tireļpurva malas.

Līdz rītam abu pulku stāvoklis bija ciešams. Bet pēcāk zemgaliešu labais flangs tilta apdraudēts ar vāciešu uguni no Lielupes kreisā krasta, un tukumiešu kreisajam flangam vācieši sāka uzkrist no Tirejpurva puses, tāpēc ka sibīrieši, kuriem bij jāiet uzbrukumā pa kreisi no lukumiešiem, kā jau minēts, nebij spējīgi izpildīt savu kaujas uzdevumu.

Tā|āk vajadzēja tikt uz priekšu soli pa solim. Mūsu artilērija palīdzēja, cik viņai tas bij iespējams. Smagā artilērija nevarēja ņēmi līdzdalību tāpēc, ka viņai laikā nebij pievesti lādiņi. Ko darīja pa šo laiku sibīrieši?

Lai zinātu katrā brīdi, kas notiek pie sibīriešiem, tad jau no paša iesākuma es nosūtīju pie katra viņu pulka savus oficierus, asistentus, kuriem vajadzēja uzraudzīt, kas tur notiek, un laiku pa laikam darīt man to zināmu.

Pateicolies tādai satiksmei, mēs labi zinājām, kas notika sibīriešu pulkos, kā arī i. latviešu brigādē. No asistentu ziņojumiem es uz reizi novēroju, ka uz sibīriešiem nav ko gaidīt. Та tas arī iznāca.

12. pulks izklīda kaujas iesākumā.

Ar 11. Sibīrijas pulku iznāca šada ķeza: no sākuma viņš gaja uz priekšu, bet, ienācis vāciešu ugunīs, sāka bēgt atpakaļ, virsniecībai nebij iespējams apturei bēgļus, un galu galā šis pulks ieradās tai vietā, kur viņš bija priekš pīkst, pieciem, t. i., Krieviņu mežsarga māju apkārtnē. Zemākai virsniecībai neizdevās ievest pulkā kārtību. Tad tika izsaukts uz pozīcijām divīzijas priekšnieks ģenerālis Trikovskis.

Ari šis nekā nevarēja padarīt.

Vāci no pīksi, diviem iesāka ar smago artilēriju nikni apšaudīt visas mūsu pozīcijas līdz tāļākai aizmugurei. Ar iebai rlītiem cilvēkiem tādos apstākļos ir ļoti grūti tikt cauri.

Redzēdams, ka viss ir vciii, ģenerālis Trikovskis pavēlēja izsaukt uz Ložmetējkalnu divīzijas priesteri, kurš ieradās pozīcijās pilnā lērpā, ar krustu rokā.

Redzēdami to, viena daja no 11. Sibīrijas pulka zaldātiem palika uzticami savam uzdevumam. Godājamais divīzijas priesteris izrādījās daudz stiprāks kā augstākā virsniecība.

Ģenerālis Trikovskis pavēlēja ģenerālim Zvaškcviēam izsaukt pie telefona mani un pateikt, ka 1. latviešu brigāde jau esot ieņēmusi Skangalus, ka 12. Sibirijas pulks jau esot izgājis cauri Tīreļpurvam un atrodoties pie Skudru mājām, ka

11. Sibirijas pulks arī ejot uz priekšu, bet ka 5. un 6. pulki esot palikuši citiem pakaļ.

Zinādams labi stāvokli visos pulkos, es atbildēju ģenerālim Zvaškevičam, ka viņa ziņas ir nepatiesas, un pieprasīju, no kurienes nāk tādas tenkas. Ģenerālis Zvaškevičs atbildēja, ka viņam šīs ziņas pienākušas no 3. divīzijas štāba.

Es pieprasīju, lai vainīgie plānprātiņi tiktu saukti pie kārtības.

Ģenerālis Zvaškevičs atbildēja: «За что купил, за то продаю.»

Ap pīkst, desmitiem 11. Sibīrijas pulks priestera klātbūtnē sāka iet uz priekšu un tika pat pāri krievu pirmajai tranšeju līnijai, bet te viņš tika ņemts ložmetēju ugunī no Tīreļpurva malas smilšu kalniem un — bēga atpakaļ uz Krieviņu mežsarga māju pusi, kur galīgi izklīda un kautiņā līdzdalību vairs neņēma.

Ap pīkst, četrpadsmitiem kautiņā palika tikai 5. un 6. latviešu pulki; un uz viņiem vien krita tālākais operācijas smagums.

Sakāvuši pirmo latviešu brigādi Tīrejpurvā, vācieši grieza pret 5. un 6. latviešu pulkiem visu savu artilēriju un sāka savilkt uz Vītiņu pusi visas brīvās rezerves priekš pretuzbrukuma. Iet uz priekšu mums vieniem pašiem tagad nebij ko domāt. Tagad vajadzēja apdomīgi izvilkt abus pulkus no kautiņa.

Bet tāda operācija dienas laikā zem artilērijas uguns un pretinieku ložmetēju tuvumā bij neizvedama cauri bez lieliem zaudējumiem. Es nolēmu šo operāciju izdarīt pa novakari.

Tamdē| izdevu pavēli 5. un 6. pulkiem tāļāku uzbrukumu nobeigt un iekārtoties tā, lai mazāk ciestu zaudējumus.

Ar mūsu artilērijas palīdzību no Ložmetējkalna un no Slokas puses izdevās uz kādu laiku nospiest vāciešu uguni un apturēt viņu pretuzbrukumus — no Vītiņiem pret 5. Zemgales un no Tīreļpurva puses uz tukumiešu kreiso flangu. It īpaši draudošs bij vāciešu uzbrukums no Tīreļa puses: viņi varēja uzkrist 6. pulkam no aizmugures. Tāpēc tukumiešiem bij nosūtītas palīgā divas rotas no Zemgales pulka un pastiprināta mušu artilērijas uguns pret Tīrejpurvā pusi.

Tanī laikā, kad tika izdarīti augšā minētie rīkojumi, no vāciešu puses iesākās artilērijas darbība priekš pretuzbrukuma sagatavošanas. No Kalnciema un Skangaļu pusēm nikni strādāja smagās artilērijas baterijas, daudz lielākā skaitā kā līdz Šim. Varēja redzet. ka pretinieks ir atvedis daudz artilērijas un tagad iesāka divkauju ar mūsu baterijām, kuras līdz šim bij stiprākas. Vairākas vācu vissmagākās baterijas apšaudīja Lediņu un Silenieku apkārtni ar nedzirdētu niknumu un padarīja šeit iešanu pavisam neiespējamu. Mūsu (5. pulka) štābs bija ierīkots vienā pretiniekam atņemtā blokhauzī. Drusciņ pāri pīkst. 15 viens no vācu smagajiem lādiņiem ieskrēja taisni pa logu manā blindāžā; atsities uz palodzi, lādiņš sprāga un izkrāca savas ellišķīgās iekšas taisni mums virsū. Acumirklī viss bīj pārvērsts ugunī un karstumā._ Es biju atsviests pie blindāžas dibena un uz laiku pazaudēju samaņu, praporščiks Nciburgs tika saraustīts no lādiņa šķembelēm, vairāki oficieri un strēlnieki sadragāti un ievainoti. Pateicoties Zemgales pulka ārsta Birznieka dūšībai, visiem tika sniegta palīdzība.

Uz pusstundu telefona satiksme no štāba ar bataljonu un baterijām tika pārtraukta.

Vāciešu spiediens no Tīreļa puses uz tukumiešu kreiso flangu arvienu palika intensīvais; bez tam izrādījās, ka vācu artilērija bija izsituse 9. Sibīrijas pulka rotas no krievu pirmās jerakumu līnijas pie Tīreļpurva, kuru bij sagrābuši vāci un sākuši apšaudīt tukumIešūs no aizmugures.

Tāds stāvoklis neblj nevienu minūti ciešams, tādēļ es pavēlēju 6. latviešu pulka komandierim kapitanam Krustiņam ar^ spēju grūdienu no aizmugures puses iztriekt vāciešus no krievu pirmās līnijas.

So visai grūto pavēli tukumieŠi izpildīja slaveni, neskatoties uz to, ka tika apšaudīti no vāciem no priekšas, no kreisā flanga un no muguras. Kapitans Krustiņš prata iztriekt viņus no Tīreļpurva, kur lielākā daļa no tiem tika iznīcināti no mūsu artilērijas un ložmetējiem. Par šo varoņa darbu kapitans Krustiņš tika paaugstināts palkavnieka činā. No sibīriešiem atstātos ierakumus ieņēma tā paša 9. Sibīrijas pulka bataljons.

No Vītiņu puses vācieši vairāk reizes lauzās uz Zviguju pusi, bet katru reizi tika atsisti atpakaļ.

No visas vācu pēcpusdienas darbības bij redzams, ka viņiem ir aktīvs gala nolūks: vismazākais, atnākt vakarā savās pozīcijas, no kurām viņi bij šorīt izsisti.

Pie Tīreļpurva, kā mēs redzējām, viņi pat bij izdevīgā brīdī ieņēmuši krievu pozīcijas. Vajadzēja sagaidīt, ka uz Silenieku pusi var notikt negaidīts nakts uzbrukums. Tādā gadījumā uz sibīriešu pretimturēšanos nebij ko gaidīt.

Lai paralizētu tādu varbūtību, es pavēlēju 5. Zemgales pulkam pa novakari slepeni atiet pie Lediņiem, ieņemt tur noslēptās pozīcijas un, ja vācieši nāks uz priekšu, pielaist viņus klāt un satriekt ar ložmetēju uguni,

So uzdevumu vareni Izveda cauri otrā bataljona komandieris poručiks Jānis Briedis, par ko tika apbalvots ar zelta zobenu.

Ar tumsas iestāšanos artilērija frontē apklusa, bet turpināja dauzīties tikai pa aizmuguri.

Ap pīksi. 18 no Vītiņu puses pa abām Kalnciema lielceļa malām vācieši sāka iet uz priekšu uz Lediņu pusi. No sākuma viņi gāja biezas stripās, rezervju pavadībā, bet, nonākuši pie Zvigujiem un neatraduši tur vairs pretinieka, apstājās uz neilgu laiku un izlaida gaisā raķetes, ka ceļš svabads, pēc kam sagāja grupās un, tuvinādamies lielceļam, drāza kolonnās uz Lediņiem, nemanīdami, ka, pieplakuši pie zemes, no turienes uz viņiem jau sen glūnēja zemgaliešu ložmetēji.

Vācieši varēja būt no mums — labais vācu flangs ap 180, kreisais ap 250 soļu, kad bataljona komandieris deva pavēli atklāt uguni no 8 ložmetējiem un ap 1000 flintēm no trim pusēm...

Satriekti, vislielākā nekārtībā vācieši ar lieliskiem [lieliem] zaudējumiem bij piespiesti bēgt atpakaļ uz Vītiņiem.

So momentu izlietoju es, lai atvestu zemgaliešus pie Sile-niekiem.

Pīkst, bij 19. Līdz pusnaktij nikni strādāja vāciešu artilērija.

5. un 6. latviešu pulkiem ģenerālis Tr. pavēlēja paliki turpat pozīcijās: 5. pulkam Siienieku apkārtne, 6. starp Neinu un Peku mājām. Abiem pulkiem vajadzēja būt gataviem katru bridi atsist vāciešu negaidītu uzbrukumu. Izrādījās, ka

3. Sibīrijas divīzijas pulks bij pavisam demoralizēts.

Abi pulki, 5. un 6., palika zem manas komandas. Mans štābs bija pie Sileniekiem. Sis bija pēdējais mēģinājums ieņemt Mangaļu un Krastiņu meža apkārtni no Ložmetēj-kalna puses.

Sis kautiņš maksāja latviešiem lieliskus [lielus] zaudējumus. It īpaši cieta 1. brigāde.

Ļoti nožēlojami bija, ka jau otru reizi 1. brigādei bij jāiet izdzīt vāciešus no Mangaļiem un Skangaļiem, tas viņai nemaz negribēja izdoties: 23. decembrī, kā atminamies, 1- brigādes pulki pārrāva vāciešu tranšejas Mangaļu apkārtnē, aizgāja iīdz Skangaļiem un — tika atsviesti atpakaļ krievu pozīcijās.

12. janvārī no jauna 1. brigāde dabūja pavēli ieņemt Man-gaļus un Skangaļus no aizmugures, no Ložmetēj kalna puses, un — tas viņai atkal neizdevās.

Abos gadījumos oficieri un strēlnieki parādīja vislielāko dūšibu, kādu tikai var Iedomāties pie vislabākā karaspēka. Bet galīga panākuma nebija.

Tas pierāda, ka mērķi tika stādīti nepareizi un ka taktika ari bi] nepareiza.

Par to atbildīgi bij augstākie priekšnieki. Neizdevusies

12. janvāra kauja galīgi pierādīja vāciešiem krievu nespējību uz lieliskiem [lieliem] stratēģiskiem uzņēmumiem. Jau 23. un

24. decembra nolikumi parādīja, ka Rīgas fronte ir maz krietna karaspēka; pāri par katru kritiku stāvēja latviešu pulki. Bet, dienu no dienas būdami kaujās, viņi tika briesmīgi izsisti.

38. divīzija pierādīja, ka arī svaigi spēki separātos taktikas uzņēmumos nevar nekā paliekama dot: pirmā 38. divīzijas uzstāšanās bij pavisam neizdevīga. Tagad vajadzēja gaidīt, ka, ņemdami to visu vērā, vācieši ar tādiem pat pusspēkiem, ar artilērijas palīdzību, gribēs atdabūt atpakaļ tās pozīcijas, kuras bij viņu rokās līdz ziemsvētkiem.

13. janvāri abi pretinieki nostiprināja savas pozīciias, laiku pa laikam šaudīja artilērija. Mūsu baterijas strādāja slikti. Pēcpusdienā iniciatīva pārgāja vāciešu rokās; priekš novakares viņu artilērijas darbība bij griezta uz mūsu pirmo tranšeju līniju, no kurienes tiem izdevās vairāk reizes izdzīt sibīriešus, bet katru reizi es dabūju no ģenerāļa Tr. pavēli iekortelēt viņa malačus alpakaj ierakumos ar visādiem līdzekļiem.

13. janvāris priekš mums bij morāliski grūta diena. Šodien mēs pārdzīvojām vakardienas nelaimi, mums nebīj cerības, ka uz priekšu ies labāki. Prātā nāca smagas domas. Tirej-purvā un Lediņu mežā gulēja vairāk simtu drošsirdīgāko oficieru un strēlnieku. Tireļpurvs un apkārtējie meži varētu izstāstīt par jaunās latviešu paaudzes varoņu darbiem, kas te bij nolikuši savu karsto sirdi un varonīgo drosmi.

Ko dabūja latviešu tautas vēsture priekš savas nākotnes par tiem tūkstošiem nokauto un sakropļoto savu labāko dēlu?

Latviešu jauna paaudze bij izklaidēta pa visām Krievijas frontēm; tagad, salasīta Rīgas froniē, viņa tika izkauta. 1915. gada latvieši tika izdzīti no Kurzemes, kuru tad ieņēma Vācijas kolonisti. No visām pilsētām strādnieki tika evakuēti kopa ar fabrikām uz Krieviju.

Ja Vācija būtu palikuse par uzvarētāju pasaules karā, tad tie latvieši, kuri blļ izgājuši no Latvijas, nekad nebūtu griezušies atpakaļ uz dzimteni, kurā priekš viņiem būtu tikai sagatavotas lodes un karātavas. Vācu elementi ņirgājās Rīgā, ka latviešu tēvzeme būšot ietaisīta pa daļai Vidzemē un

I.atgalē, bet it īpaši lieliski Sibīrijā. Mēs zinām, ka daudzi latvieši, saskubināti no dažādiem aģentiem 1917. gadā, pameta Vidzemi, Latgali un posās jau laikus projām Urālu kalniem pāri.

Kas bij sagaidāms nākotnē? Cara Krievija no vecuma čīkst un grab; viņa satrūdējusi no sava carisma. Krievijā būs revolūcija: Krievijā būs dzīves atjaunošana. Un Latvijā? — Latvijas nāvi Latvija ir saraustīta.

l atvieši izklīdināti pa Eiropu un Āziju, viņu jaunā paaudze tiek iznīcināta Rīgas frontē divu trīs stūrgalvīgu un pus-prātīgu ģenerāļu ambīcijas dēļ.---—

Un kas uz priekšu? Atkal jauni kautiņi. Un kādus panākumus mēs varējām no viņiem gaidīt? Ka tiks ieņemti Man-gaji un Skangaļi un noārdītas tur vāciešu tranšejas?

Redzams, ka te vajadzēja atsūtīt priekš aktīvu kautiņu izvešanas labākus ģenerāļus un labākus karaspēkus. Bet tādu nebij. — Krievija bija apnikuse karot, krievi bij pieradinājušies pie pozīciju kara: te varēja dauzīties ar artilēriju, te varēja nodarboties ar pretinieku aizžogojumu pārraušanu. Stabi gribēja sēdēt mierīgi un dabūt Šinas un goda nozīmes savā laika.

Mēs redzējām, ka 23. un 24. decembrī krievu pulkos sacēlās dumpis, kad no viņiem prasīja iet briesmās. Vai cara Krievijai bij iespējams vest lāļāk karu? Vai karš vairs bij tas galvenais process, kurš nodarbināja simts piecdesmit miljonu cilvēku sirdis un prātus, kā tas bij kara iesākumā? Nebūt ne. Krievijas prāti jau bij aizņemti no cita.--—

Krievijas iedzīvotājiem vēsture pavēlēja no verdziski padevīgiem palikt par īstiem pilsoņiem. Bet šo pārmaiņu spēja izdarīt vienīgi — revolūcija. Ne mūsu varā bij noteikt, kad viņa būs, bet mēs cerējām, ka viņa būs. Mēs bijām pārliecināti, ka šis Ir vienīgais ceļš, kurš izvedīs nosirmojušo un Izčākstējušo Krieviju pie jauna un zaļojoša vēstures laikmeta robežām.

Mēs ticējām, ka Krievijas revolūcijas procesā mums, latviešiem, ir ļāspētē zināma loma: mēs cerējām un gribējām caur revolūciju sasniegt Latvijas atsvabināšanu no nenormāliem Krievijas absolūtisma pinekļiem. Mēs gribējām atbrīvot Krieviju un caur Krievijas brīvību gūt brīvu un neatkarīgu Latviju.

Un priekš tam mums, mūsu latviešu strēlnieku pulkiem, vajadzēja būt spēcīgiem skaitā, miesā un garā. Bet zīem-svētku un visas pēdējās kaujas tam strādāja pretī: ļaudis tika izkauti, sakropļoti, papildinājumu palika maz. Latvieši sāka zaudēt cerību un nenāca labprāt papildināt mūsu pulkus.

Tādas un tamlīdzīgas domas un jutās joņoja katrā latvietī, kurš saprata laika grāmatu — un, viņu lasot, mācēja paredzēt nākošo nodaļu un pēdējās lappuses saturu.

14. janvāra vakarā mēs saņēmām frontes virspavēlnieka telegrammu par 12. janvāra uzbrukumu. Sī telegramma bij šāda satura: virspavēlnieks izteica savu apbrīnošanu Rīgas frontes karaspēku parādītai dūšībai 12. janvāra kaujās. Vēlreiz sibīrieši esot parādījuši, ka viņi ir sava nosaukuma cienīgi. Tāpēc virspavēlnieks izteicot savu sirsnīgu pateicību sibīriešiem oficieriem un malačiem zaldātiem («молодцам — солдатам») un---latviešiem arī.

Iedomājieties vien — — un latviešiem arī!! Cik lieliski [ļoti] vajadzēja 3. Sibīrijas divīzijas štābā sagrozīt 12. janvāra notikumu faktisko pusi. Te redzam, ka ģenerālis Tr. bij sibīriešu kautiņa fotogrāfijas vietā nosūtijis augstākai priekšniecībai — lmmerbilla brilies.

14. janvāra artilērijas divkauja

13. janvāra vakari, pārrunājot pa telefonu ar ģenerāli K.

šis dienas notikumus, es aizrādīju, ka mums ir milzīgi zaudējumi no pretinieka smagās artilērijas un ka vajaga visādā ziņā pretinieka artilērijas spēku padarīt mazāk kaitīgu. Ar ciliem vārdiem, es gribēju teikt — ja krievi nav spējīgi vest uzbrukumu, tad atliek kauties caur artilēriju.

Ģenerālis K. to bij sapratis vajadzīgā ziņā un apsolīja

14. janvārī laist vaļā visu artilēriju Ložmetējkalna frontē.

Pīkst. H1 iesāka kauju mūsu baterijas ar ļoti niknu sparu. Kā gaidījušas šo divkauju, vāciešu baterijas tūliņ krāva uz mūsu baterijām un štābiem. .To tālāk, jo uguns no abām pusēm palika niknāka un nonāca līdz apogejam ap pīkst. !4, Kalnciema—Skangaļu—Bļodnieku—Parupju apkārtnē simtiem smagu un vieglu lielgabalu krākdami vēma ārā lādiņus, nolaizīdamies ar pelēki melnām liesmainām mēlēm.

Vācieši laida darbā deviņcollīgās haubices [īsstobru lielgabalus], no mūsu puses strādāja divparismitcollīgle smagie lielgabali. Pamazām pārsvars nāca mūsu rokās: viena pēc otras vāciešu baterijas bij piespiestas apklust lielo zaudējumu dēļ.

Pats par sevi uzmācās jautājums: kāpēc 12. janvārī netika izlietots mūsu artilērijas spēks, kamdēļ viņa nenāca palīga mums pie uzbrukuma?

14. janvārī mūsu artilērijas pārsvars pieradīja, cik palaid-niecīgi krievu štābi sagatavoja operācijas: 12. janvāri deva darbu kājniekiem, 14. — artilērijai. 15, un 16. janvārī bij klusums.

Vēlāk izrādījās, ka vācieši bij nolikuši 15. janvārī iesākt uzbrukumi:, bet 14. janvāra artilērijas divkaujā viņiem bij jānotērē tik daudz artilērijas materiāla, ka vajadzēja divas dienas priekš parka papildināšanas.

Vācu uzbrukums 17. janvan

Mums bija zināms no gūstekņiem, ka vācieši gatavo lielu operāciju, kurai par mērķi tiek stādīts — dabūt atpakaļ pa ziemsvētkiem pazaudētās pozīcijas Ložmetējkalnā.

Kalnciema—Mūrnieku— Reņu—Skangaļu un Parupju apkārtnē bij noliktas smagas baterijas; bij pārsviesta uz Kalnciemu viena divīzija (rādās, 28. div.) no franču frontes, vēi ne visai papildīta. Skaita ziņā krievi bij daudz stiprāki, bet kaujas spēju ziņā vāciešiem bij virsroka.

Vāciešu operācijas plāns mums nāca priekšā tāds: ar artilērijas uguni iznīcināt krievu tranšejas un viņu aizstāvētājus un ar kājnieku ataku no Tīreļpurva un Ledīņu māju puses parraut krievu fronti, pēc tam no abām pusēm uzbrukt Sile-nīeku rajonam; pēc Silenieku rajona ieņemšanas — Iet taisni gar Kalnciema lielceļu uz Bļodnieku pusi.

Krievu priekšniecība tādēļ ari piegrieza Silenieku apkārtnei visu Vērību un turēja priekš viņas aizsardzības 5. un 6. latviešu pulkus. Abi pulki bij manā vadībā.

Krievu stāvoklis

Ap 17. janvāri krievu stāvoklis bija iāds. Pirmā tranšeju līnija gāja, no Kuiļu mājām sākot, pa ieleju starp Lediņiem un Sileniekiem līdz Tīreļpurvam un gar Tīreļpurva malu uz L< žmetejkalnuļ pie Tīreļpurva malas esošais smilšu masīvs bij krievu rokās. Sim smilšu masīvam bij ļoti liela taktiska nozīme: no viņa aizmugures mēs varējām pārredzēt visu apkārtni slarp Parupjiem—Lediņiem—Vītiņiem, Kalnciemu, Skudrām, Skangaļiem.

Sis kalnam līdzīgais smilšu milzums bij kā radīts dabisks cietoksnis, kura uzdevums bij aiztaisīt ieeju uz Ložmetējkalna apkārtni no Kalnciema puses.

Tikpat liela nozīme bij šīm kalnam pret mums, ja viņš nāktu vāciešu rokās.

17. janvāri ši kalna dēļ notika asiņainas kaujas. Kā visiem zināms, 17. janvāra operācija vāciešiem neizdevās, viņi tika atsisti. Tomēr galu galā viņi paturēja šo kalnu savās rokās ar artilērijas uguni, kurai bija izdevies piespiest sibīriešus aizbēgt. Atbalstoties uz šo kalnu un viņa apkārtni, vācieši sāka attīstīt savu uzbrukuma plānu, iedami ar saviem galvenākiem spēkiem uz Sileniekiem, kur 5. latv. Zemgales strēlnieku pulks ap pīkst. 11 viņus nāvigi sakāva un atsvieda at-рака] līdz krievu pirmajai tranšeju līnijai. Pēc pusdienas lika atsūtīti 1. latviešu brigādes pulki un 303. krievu kājnieku pulks. Līdz pusnaktij kaujoties, šiem pulkiem izdevās izspiest vāciešus no pirmās krievu tranšeju līnijas, bet augšā mīnēto kalna cietoksnī izraul no vāciešu rokām mūsējiem neizdevās.

Krievu karaspēka grupēšana tranšejas

No Kuiļu mājām līdz Kalnciema lielee|am, drusku pāri pēdējam, pozīcijas ieņēma 176. Kobrinas pulka ceturtais bataljons: kreisāk, kalna cietoksni līdz Tīreļpurva malai ieņēma

11. Sibīrijas pulks; pa kreisi no pēdējā, gar Tīreļpurva malu, Ieņēma 12. Sibīrijas pulks.

Rezervē stāvēja: tuvāk pie tranšejām 5. un 6. iatviešu strēlnieku pulki manā vadībā. 5. Zemgales pulks — Sīlenieku apkārtnē: otrais bataljons pa abām Kalnciema lielceļa pusēm — 200 soļu no krievu pirmās tranšeju līnijas; pirmais bataljons: viena rota pie Sileniekiem un trīs rotas tuvāk pie bijušās vācu pirmās tranšeju līnijas.

6. latv. Tukuma pulks stāvēja atstātās vāciešu blindāžās starp Neinu un Peku mājām. Я Sibīrijas pulks (ap divu bataljonu lielumā) stāvēja — viens bataljons gar Lielupes krastu no Kuiļu līdz Peku mājām, otrs — starp Neinu mājām un Vismaņiem. Pirmā latviešu brigāde — Ložmetējkalna un mežsarga māju Nr. 1 apkārtnē.

303. un 304. pulki pie Bļodniekiem.

Tuvāko rezervju nozīmē vissvarīgākā vieta piederēja

5. latv. Zemgales pulkam un tad 6. Tukuma pulkam.

Ar speciālu no ģenerāļa Tr. dotu pavēli man bij kategoriski pavēlēts, ka vācieši drīkst tikt Sileniekos tikai pāri 5. un fi. latviešu pulku līķiem. Izpildīt tādu pavēli nācās visai Krūti; vispirms tādēļ, ka Silenleltu apkārtnē Ы] zemnīcas-lilindāžas tikai priekš viena pulka, otru vajadzēja turēt ap versti, skaitot pa satiksmes ejam, aizmugurē, t. i., daudz lā-ļ.-ik kā no vācu tranšejām līdz Sileniekiem. Bez tam tām rezervēm, kuras ieņema pozīciju pie Sileniekiem, bij jākaujas uz divām pusēm: uz Lediņu pusi un uz Tīreļpurva pusi.

Manā rīcībā no rīta bij alstātas iris bruņotas mašīnas: divas ar ložmetējiem un viena ar ložmetējiem un lielgabalu.

Krievu pirmā tranšeju līnija nebij visai stipra: bij ierakumi, blindažas un drāšu aizžogojumi; no smagās artilērijas uguns glābšanās gandrīz nemaz nebij.

It īpaši grūtā stāvoklī bij 5. latviešu Zemgales bataljons |pulks], kurš staveja pie Kalnciema lielceļa, dienvidos no Sileniekiem. Te nebij ne blindāžu, ne citas kādas pajumtes; strēlnieki ierīkojās grāvjos pie ceja, kurš nāk no Liepu meža: ieraka bedres un pārklāja viņas ar audeklu («palaikam»). Sals bija liels.

No artilērijas nebij nekāda apsarga. Šeit abi pulka bataljoni mainījās savā starpā katru dienu, tāpēc ka vairāk kā dienu un nakti nebij iespējams te izturēt.

Operācijas iesākums

17. janvārī pīkst, divos vāciešu artilērija iesāka apšaudīt ar smacējošās gāzes lādiņiem mūsu aizmuguri. Vispirms viņi grāba rokā mūsu vezumniekus un štābus Bļodnieku un Trencu apkārtnē. Vēlāk pamazām ģiitīgās [indīgas] baterijas savu uguni tuvināja no aizmugures puses Ložmetēj kalnam, un ap pīkst. 6 liels daudzums nāvīgo ķīmisko iādiņu krita Silenieku apkārtnē.

Tanī pašā laikā vāciešu smagās un citas baterijas iesāka uguni pa krievu pirmās un otrās līnijas tranšejām, kā arī apšaudīja visus ceļus, kuri veda no Rīgas puses uz I.ožmetēj-kalnu.

Pīkst, trijos mēs saņēmām pavēli no 3. Sibīrijas divīzijas staba, ka visiem mūsu karaspēkiem vajaga būt gataviem atsist vāciešu uzbrukumu.

Mēs bijām gatavi.

Vāciešu artiiēristi strādāja vē! varmācīgāk nekā 14. janvāri. It īpaši nikni vāciešu pavēlniecība raudzījās uz krievu pirmās un otrās līnijas tranšejām starp Kalnciema lielceļu un Tīreļpurvu un uz Silenieku apkārtni.

Ap pīkst, deviņiem viss 11. Sibīrijas pulks un 12. Sibīrijas pulka labais flangs atstāja savas pozīcijas un devās uz Krie-viņū mežsarga māju pusi.

Ap to palu laiku arī no Lediņu māju puses pa abām Kalnciema lielceļa malām vācieši pārgāja uzbrukumā; Kuiļu māju apkārtnē viņiem izdevās izdzīt sibīriešus no tranšejām un iebrukt krievu aizmugurē, no kurienes viņi sāka darīt spiedienu uz Silenieku pusi.

Ar Zemgales pulka 7. un 8. rotu un vienas bruņu mašīnas palīdzību te vācieši tika atsisti atpakaļ uz Lediņiem.

Tāpēc ka krievi bija — vairāk, kā pielaižams, — satricināti no vācu uzbrukuma, es pavēlēju Zemgales pulka 7. un 8. rotām ieņemt pie Kalnciema lielceļa krievu pirmās līnijas pozīcijas, pēc kam mūsu stāvoklis te palika drošs gandrīz līdz pašam vakaram.

Pavisam citāda aina bij 11. un 12. Sibīrijas pulku frontē. Kā jau augšā minēts, sibīrieši bij atstājuši savas tranšejas zem vāciešu artilērijas spiediena. Abi pulki pavisam sagruva.

Ap pīkst. 10 krita 11. pulka komandieris palkavnleks Pimenovs, kurš, gribēdams savu pulku morāliski pastiprināt, bij ielicis savu štābu starp pirmo un otro krievu līniju un turpat atnesis pulka karogu. Pēc zaldātu aizbēgšanas no pirmās līnijas palkavnieka Pimenova štābs atradās pašā priekšā un krita pirmais vāciešu rokās. Apsargājot pulka karogu, pal-kavnieks Pimenovs tika nodurts no vācu zaldātiem.

Pulka Štābs krita pa daļai gūstā.

11. pulks sāka atkāpties. Nezināms, no kurienes viņiem bij pienākuse pavēle atkāpties līdz Bļodniekiem. Dažas rotas zem rotas komandieru vadības gāja mums garām uz aizmuguri. Tātad visa piūsu fronte no Tīreļpurva līdz Kalnciema lielceļam tika atdota vāciešiem, kuri nelika sevi ilgi lūgties viņu ieņemt.

Pēc pīkst. 10 no smilšu kalna cietokšņa puses vāci sāka nākt uz priekšu; galvenie spēki nāca taisni uz Silenie-kiem.

No abām pretinieku pusēm artilērijas uguns strādāja tikai pa tāļo aizmuguri. Mežā bij gandrīz kā klusums, tādēļ ka, salīdzinot ar to elli, pie kuras mūsu ausis bij pieradušas no pīkst, diviem, flinšu šāvieni neko nenozīmēja un uz viņiem neviens negrieza vērību. Bataljons pēc bataljona bez flinles Šāviena noteiktiem, cietiem soļiem vācieši virzījās uz priekšu.

Tas darīja lielu Iespaidu.

.Cik lieli bij vāciešu spēki, kuri gāzās uz Silenieku pusi, na-teikt grūti. Bet pēc mūsu domām varēja būt četri līdz seši bataljoni.

Viņi vairs nebija tāju no tās vietas, kur bija mans Štābs. yalrāk reizes pulka adjutants poručiks Balodis Ienāca blin-(iāžā un ziņoja, ka pretinieks nav vairs tālu.

Tas man bij labi 2ināms. Iznācu no blindāžas un vēroju vāciešu tā jumu un spēkus un zemgaliešu garastāvokli.

Garastāvoklis bij jautrs.

Es redzēju, ka katram ir vēlēšanās kauties. Kaujas lauks bij mušu rokas: mēs viņu labāki zinājām nekā tie vācu pulki, kuri паса uzbrukumā.

Manās rokās bij tranšejas.

Tādēļ es varēju pat neizdevīgā gadījumā novilcināt kauju līdz vakaram un tad pa tumsu atkāpties vecās krievu tranšejās pie Vismaņiem un Bļodniekiem, kuras tanī brīdī jau bij

3. Sibīrijas strēln. divīzijas pulku rokās. Bez tam es ļoti uzticējos savam slavenajam Zemgales pulkam un biju pārliecināts, ka mežā kaujā zemgalieši visāda ziņā ņems virsroku pār truli iedresētiem vācu zaldātiem.

Bez tam tik bezgalīgi skaisti kaujas apstākļi nāk ļoti reti priekšā kara vēsturē. Tikai klasiskās civilizācijas eposā var atrast kaut ko līdzīgu.

Te vajadzēja iestāties divkaujai, no kuras izvairīties jau ir — negods.

Es redzēju, ka visi kāri skatās uz mani. Atspiezdamies uz nūju, es iznācu redzamā vietā un parādīju ar roku: — Uz priekšu!---Tūlīt Iesākās attiecīga intensīva darbība.

Pavēlēju pa telefonu 6. pulka komandierim kapitanam Krustiņam vest puiku uz Sileniekiem.

Man pie rokas bij vēl viss pirmais Zemgales pulka batal jons. Bataljona komandierim tika pavēlēts izdalīt rotas tā, lai vācieši ieietu uguns maisā. Pie katras rotas bija divi ložmetēji. Bruņotām mašīnām tika pavēlēts atbraukt pa lielceļu uz Sileniekiem un apsargāt štābu.

Otram bataljona komandierim tika atdota pavēle griezt visus brīvos spēkus pret to vāciešu kolonnu, kura nāca uz Slien iekīēm. 4

Atdevis šīs pavēles, sāku nopietni vērot pretinieku, kurš arvienu vairāk tapa redzams starp kokiem.

— Zili kā vārnas! — dzirdēju no strēlnieku puses.

Kapitans Krustiņš, gribēdams drīzāk notikt pie manis, bij dažas rotas izvedis no Peku māju puses taisni uz līdzenumu, lai īsākā ceļā ietu uz Sileniekiem. Bet vāciešu artilērija bija to ieraudzijuse un iesāka tukumiešus apšaudīt, kamdēļ vi*

gīem bij jāiet atpakaļ pa satiksmes ejām, caur ko tukumiešu ierašanās pie Sileniekiem nokavējās.

Priekšējie pretinieka bataljoni jau bija ne visai tālu no mūsu štāba. 1. un 3. rotas iesāka ložmetēju un fiinšu uguni, pēc viņām arī citas rotas. Dažās minūtēs no ši bataljona palika uz vietas lieta daļa nošautu un ievainotu; citi, cik varēja, raudzīja meklēt pieslieties pie kokiem gan stāvus, gan guļus, daži sāka šaut; tanī pašā acumirkli 6. rota ieradās vāciešu flangā un grieza virsū uguni no diviem ložmetējiem un flin-tēm, caur to paralizēdama pretinieka iešanu uz priekšu: šie bataljoni ari apstājās un sāka meklēt aiz kokiem apsargu no lodēm, daži sāka šaut.

Pa mežu viss ļardzēja un vārījās.

Vācieši svaidījās no vienas vietas uz otru, kamēr neiesāka bēgt, pamezdami nošautos un ievainotos. Pa viņu pēdām devās uz priekšu pirmais 5. Zemgales pulka bataljons un aizdzina vāciešus līdz krievu tranšejām.

Tātad galvenā virzienā vācieši bija nāvīgi sakauti.

tia «krusttēvs» nepazaudēja I.ožmetējkalnu 17. janvārī, par to viņam jāpateicas 5. latviešu Zemgales strēlnieku pulkam.

Ģenerālis Radko Dmitrijevs to arī atzina.

Kopā ar galveno grūdienu uz Sileniekiem dažas vāciešu grupas gāja gar Tīreļpurva malu taisni uz I.ožmetējkalnu un vienu daļu no viņa sagrāba savās rokās, atsviezdamas atpakaļ 12. Sibīrijas pulku. Bel Ložmetējkalnā vācieši sadūrās ar 3. latviešu pulku un 303. krievu pulku un tika atsviesti atpakaļ.

Ap pīkst. 13 vāciešu uzbrukums bija galīgi atsists, bet viņi turēja savās rokās pusi no 11. Sibīrijas pulka frontes kopā ar smilšu kalna cietoksni, arī laba daļa no 12. Sibīrijas pulka labā flanga pozīcijām bij viņu rokās. Mēs varējām redzēt, ka vācieši ieņemtās krievu tranšejas enerģiski pārtaisīja priekš aizstāvēšanās uz mūsu pusi.

Pēc ši laika iesākās konlratakas no 1. latviešu brigādes pulkiem. Tikai ap pīkst. 16 vācieši vēl vienreiz mēģināja pāriet uzbrukumā no Lediņu puses uz Silenieku un Kuiļu mājām. Pēc artilērijas sagatavošanas vācieši enerģiski nāca uz priekšu un, ieņēmuši Kuiļu māju apkārtni, sāka doties no šās puses uz Sileniekiem. Viņiem preti es izsūtīju divas Zemgales pulka rotas, trīs bruņu mašīnas un vienu 6. Tukuma pulka bataljonu; pēdējam tika pavēlēts iet no Peku māju puses gar Liepām uz Kuiļu māju pusi, uz vāciešu kreiso flangu.

Pie Šī vāciešu uzbrukuma likvidēšanas Ievērojamu lomu spēlēja bruģu mašīnas (auto). Viena bruņu mašīna ar lielgabalu palika uz ceja stūra (Kalnciema lielceļš un ceļš uz Liepām), divas nobrauca pa ceju uz Liepām un ielauzās vāciešu kājnieku vidu — īsā laikā, Šaudamas uz visām pusēm, padarīja sfvim apkārt tukšu vietu. No meža vāciešus izdzina zemgalieši, no Кифет viņus aiztrieca Lielupei pāri pirmais tuku-miesu bataljons. Pie novakares vācieši bija galīgi sakauti un .■izdzīti uz Lediņiem.

5. un 6. latviešu pulku zaudējumi bija ārkārtīgi lieli: visu laiku bija jābūt zem artilērijas uguns un divas reizes jāiet visniknākā kontratakā.

No trim bruņotām mašīnām viena tika sadragāta no vācu artilērijas, otra, kaudamās līdz pēdējai patronai, beidzot krita vāciešu rokās, bet pirms tam tika no mūsējiem saspridzināta ar piroksilinu. Trešā izturēja kautiņu un nāca laimīgi atpakaļ.

Sis bija pirmais un pēdējais gadījums, kad Rīgas frontē tika laistas kaujā bruņu mašīnas. Mēs varam liecināt, ka viņas ar lielāko godu izpildīja savus pienākumus.

Griezīsimies pie notikumiem no Ložmetējkalna puses.

Te notikumi saistīti vienā virkne no 17. janvāra pēcpusdienas līdz 18. janvāra rītam. Ap 17. janvāra pusdienas laiku jau bija redzams, ka vāciešu uzbrukums ir neizdevies. No Silenieku puses, Kalnciema lielceļa apkārtnē, viņi bija briesmīgi sakauti un atsviesti, tāpat arī no Ložmetējkalna puses aizdzīti. Bij redzams, ka priekš tādas lielas operācijas, kādu viņi bija iesākuši, viņiem pietrūkst spēku. Tādēļ vāciešu priekšniecība nolika palikt mierā ar taktisko panākumu — minimumu: viņu rokās bij nākusi visa Ložmetējkalna—Tīreļ-purva—Ogļu—1Vītiņu—Lediņu—Parupju—Peku—Neinu apgabala redute [slēgts zemes nocietinājums] — augstais smilšu kalns, un to viņi gribēja paturēt visādā ziņā; lai šī cietokšņa stāvoklis būtu vē! drošāks, tad vācieši bija savas pirmās tranšejas ierakumus sākuši nostiprināt krievu pozīciju otrā līnijā. Ja tavs vāciešiem būtu Izdevies, tad mums būtu bijis jāatīet atpakaļ, vismaz līdz bijušai (līdz ziemsvētkiem) vāciešu pirmajai līnijai — gar Pekām—Neiniem—Krievi -ņiem—Ložmetēj kalnu — un tur jāuztaisa mūsu pirmā līnija. Tāds stāvoklis nebija ciešams, viņu vajadzēja labot; visādā ziņā vajadzēja dabūt atpakaļ augsto smilšu kalnu.

Sis uzdevums bija uzlikts L latviešu brigādei kopā ar 303. un 304. pulkiem.

Priekš novakares, iedami uz priekšu gar Tire]purva malu un pa mežu, augšminētie pulki enerģiski uzkrita vāciešiem un iztrieca viņus no krievu otrās līnijas, kuru no rīta bija atstājuši sibīrieši.

Sis 1. latviešu brigādes uzbrukums sakrita vienā iaikā ar vāciešu uzbrukumu no Lediņu puses pēcpusdienā.

Pēc tam tika mēģināts vairāk reizes ieņemt augsto smilšu kalnu. Ģenerālis Radko Dmitrijevs pavēlēja to panākt, lai maksā ko maksādams. Bet — viss bij velti. Ap pusnakti 1- latviešu brigādes pulki, 303. pulks un 11. un 12. Sibīrijas pulki ieņēma bijušo otro krievu tranšeju ilniju un tālāk tikt nevarēja, tāpēc ka viņi, kalnam tuvojoties, tika apšaudīti no trim pusēm ar ložmetējiem un sešcollīgajiem mīnmetējiem.

Vienīgais līdzeklis ieņemt šo cietoksni bij — smagā artilērija. Un ir ļoti jābrīnās, ka augstākā krievu priekšniecība neatrada diezgan lādiņu priekš tam.

Armijas komandieris ģenerālis Radko Dmitrijevs nelīkās miera. Viņš visādā ziņā gribēja izraut šo kalnu no vāciešu rokām un tāpēc pavēlēja vest palīgā 38. divīziju un 18. janvāri pīkst, piecos sviest viņu uzbrukumā.

38, divīzijas uzbrukums

Mēs redzējām, kā 38. divīzija, galīgi sadragāta no pretinieka ieročiem un no sala, lū. janvāri lika aizvesta rezervē. Pagājušo septiņu dienu laikā ļaudis varēja tikai izgulēties, bet divīzijas kaujas nespēcība palika tāda pat, kā bijusi.

Šai divīzijai vajadzēja tagad parādīt, ka viņa var padarit to kara darbu, kurš nebij pa spēkam 1. latviešu brigādei, 303. un 304. pulkiem un 3. Sibīrijas divīzijai.

Kaujas pavēlē bija teikts, ka 38. divīzija iešot uzbrukumā relzā ar visām karaspēka daļām, kuras atrodas Ložmetēj-kalnā.

Ap pīkst, diviem es dabūju pavēli no 38. divīzijas priekšnieka ģenerāļa Dovbor Musņīcka, ka 5. un 6. latviešu pulkiem esot jāiet uzbrukumā kopā ar 38. divīzijas pulkiem, pīkst, četros jābūt Kuiļu māju apkārtnē un piecos bez viena vienīga šāviena jāuzkrīt vāciešiem uz Lediņu pusi.

Tai pašā pavēlē bija teikts, ka 38. divīzijas pulki iešot no Kalnciema lielceļa puses un, izgājuši krievu tranšejām cauri, ņemšot pa kreisi un uzkritīšot augstajam smilšu kalnam no aizmugures.

Tanī pašā laikā citām karaspēkā da|ām ari vajadzēja iel uz priekšu.

Stundu vēiāk ģenerālis Dovbor-Musņickis izsauca pie telefona mani un pasacīja, ka 5. un 6. latviešu pulkiem paveicis palikt Siicnieku apkārtnē un viņiem jāizpiida tas pats uzdevums, kurš bīj līdz šim,

Ap pīkst, četriem ģenerālis Dovbor-Musņickis pa telefonu pieprasīja man, kādi 38. divīzijas pulki jau esot atnākuši pozīcijās.

Neviens 38. divīzijas pulks vēl nebij parādījies.

Ap pīkst, pieciem ģenerālis Dovbor-Musņickis pieprasīja

to pašu.

Ari tagad neviena viņa pulka vēl nebija.

Ap pīkst, pusseptiņiem atnāca 150. pulka komandieris patkavnieks Martsons ar savu adjutantu, bet bez pulka, kurš, kā viņi teica, esot vel ceļā; pulkā esot ap 600 cilvēku. Komandieris ar savu adjutantu aizgāja uz pozīciju pusi izmeklēt vietu priekš pulka, bet ceļā adjutants tika nāvfgi ievainots no artilērijas šķēpeles. Ap pīksi, pusastoņiem atnāca pozīcijās 149. pulks, arī 3 p 700 cilvēku; pēc tam parādījās 151. pulka daļas. So pulku komandieri izteica domas, ka neesot iespējams dzīt viņu ļaudis ugunī. Saute jau bija uzlēkusc, un no uzbrukuma bez viena vienīga šāviena nebiļ ko domāt. Citas karaspēka daļas, nesagaidījušas laikā 38. divīziju, gaismai austot bij jau pamazām aizgājušas aizmugurē.

Neatlika nekas cits kā 38. divīziju ielikt tais ierakumos, kurus izdevās atņemt vāciešiem 17. janvārī pēc pusdienas.

Augstā smilšu kalna cietoksnis palika vāciešu rokās.

Ar to nobeidzās Rīgas frontē tā operācija, kura bija iesākta 23. decembrī 1916. gadā.

25 asiņaina kautiņa dienas! Mēs bijām iemantojuši no vāciešiem divas kvadrātverstis lielu zemes gabalu, kurš Rīgas fronti tikai apgrūtināja: priekš viņa aizstāvēšanas tagad vajadzēja te turēt veselu divīziju, līdz ziemsvētkiem te vajadzēja tikai divus pulkus.

Taktiskā cīņa mūsu stāvoklis palika pavisam nelabvēlīgs: mēs bijām ielīduši uguns maisā — vācieši apšaudīja mūs no trīs pusēm — no Skangaļiem, Kalnciema un Pārupjiem.

Pēc smilšu kalna cietokšņa atņemšanas vācieši varēja skatīties cauri mūsu aizmugurē līdz pašiem Bļodniekiem.

No 23. decembra sākot, latviešu pulki bija cietuši milzīgus zaudējumus. Cik atminamies, pavisam latvieši pazaudēja ap astoņi tūkstoši cilvēku. Pa šīs operācijas laiku visvairāk btj kautiņos 5, Zemgales pulks, pēc viņa — 6. Tukuma pulks

19. janvan 5. Zemgales pulka palika tikai 195 štiku un

6. Tukuma pulkā 240 štiku.

Vispārīgi ņemot, 2. brigādes pulkiem Ir katram sava vēsture. 1. brigāde strādāja kopā solidārāki.

21. janvāri pulki tika izvesti atpūtā.

No 18. janvāra Rīgas frontē iestājās klusums. Ziemsvētku operācija pārliecināja ģenerāli Radko Dmitrijevu, ka Rīgas fronte nekas nav panākams ne tikai stratēģiskā ziņā, bet pat taktiskā ziņā. Rīgas fronte bij Rīgas dēj, un šis apstāklis te bij noteicošais.

Bez tam pa šo operāciju laiku augstākā priekšniecība dabūja iespēju pārliecināties par īsto krievu karaspēku zemām kaujas spējām. Līdz ziemsvētku operācijai katrs ģenerālis turēja par pielaižamu uz papīra slavēt savu pulku, brigādi, divīziju utt., vai bij to slavēt vai ne.

23._un 24. decembra dumpis; lauku kara tiesa, notiesātie uz nāvi, 6. Sibīrijas pulka uzvešanās 23. decembrī, 12. un 17. janvārī, 38. divīzijas nespējība 18. janvārī sadabūt dūšu priekš uzbrukuma, 109., 110. un Sevišķu uzdevumu divīzijas stāvoklis un spējas — nāca gaismā. 12. armija kā tāda nebij vairs kaujas spējīga. Tagad ģenerālis Radko Dmitrijevs redzēja, cik milzīgi Rīga ir apdraudēta nopietna vāciešu uzbrukuma gadījumā.

So pašu var teikt arī par citām krievu armijām. Visas viņas jau bija iztērējušas savus labākos kadrus un papildinātas ar maz apmācītiem, vāji disciplinētiem tautas liesumiem. No senākajām tradīcijām pulkos palika tikai skaļš vārds, bet cieta satura un vīrišķības nebij. Bez šaubām, katrā korpusā varēja būt viens otrs labs pūlies, bet tas negrozīja vispārējo stāvokli. Krievu armijā nebija mugurkaula. Jau kara sākumā mēs redzējām tādas zīmes, par kurām vajadzēja jo dziļi pār domāt. No pirmiem kara darbības soļiem bija redzams, ka Krievija uz šo karu nav sagatavota, ka Krievija iesākusi karu pret Vakareiropas civilizētām tautām ar vislielāko vieglprātību. Uz to norādīja vispirms tas, ka krievi sāka doties gūstā veseliem korpusiem un pat armijām. Otrā (Samsonova) armijā tūkstotis cilvēku tika sagūstīti no vāciešiem, kuru bija daudz mazāk.

Pirmā krievu armijā dažas divīzijas pirmās kaujās padevās gūstā (72. divīz.). Karaspēka iesākās plašos apmēros

pašievainošanās nedarbi. Visi, kam tikai bij Iespējams, centās palikt aizmugurē. Ar ieročiem karot gāja «djerevņa»[1].

Kā simtiem gadu atpakaļ, tā arī šoreiz kara grūtumi bija uzlikti «djerevņai» un oficieriem. Senāk «djerevņa» nesa savu nastu nekurnēdama; bet Krievijas valdībai vajadzēja skatīties uz to kā uz laika dāvanu, saņemtu no tautas muļķības. Bet šoreiz «djerevņa» ieprasījās: Par ko? Kādu reālu interešu dēļ?

Nedabūdama atbildi no valdības, «djerevņa» pate pieņēma dabiskā ceļā lozungu: jo sliktāki, jo labākil — doties gūstā, bēgt no kara [1].. un mēs tapām par lieciniekiem nemūžam nepieredzētām lietām: divu un pus gada laikā krievu armija atdeva gūsta ap trīs miljonu ļaužu, desmitiem tūkstošu lielgabalu un milzīgu daudzumu kara materiālu.

Apbruņotā Krievijas masa miljoniem gāja pa to ceļu, kuru viņai rādīja viņas imanentais [piemītošais] masas prāts; klusu un zobus sakodusi, kā Bileama ēzelis [pacietības simbols Bībelē], Šī masa izcieta viņas bezprātīgu dīdīšanu, lai savā laikā atdarītu muti un parādītu zobus ...

Tas notika pēc revolūcijas iesākuma, kad visi materiālie un morāliskie līdzekļi palika paši par sevi nederīgi un tika atmesti un viņu vietā jauni, no revolūcijas radīti, vēl nebij ievesti.

Revolūcija Izcēlās 1917. gada februāra beigās. Zināma lieta, armija, kā tautas apbruņotā daļa, tika Ierauta revolūcijā vispirms. Bet tā laika revolūcijas vadoņi savādā veidā to izdarīja: gribēdami vispirms emancipēt zaldātus no reakcionārā oficieru korpusa, viņi atsvabināja armiju no disciplīnas. Tikai izdarījuši šo neapdomīgo darbu, viņi apķērās, kad Pavēle Nr. 1 jau bija zaldātu un oficieru rokās. Bija jau par vēlu; vecās Krievijas armija sen jau bija sagatavota nevienam neklausīt, kas gribēja viņu saukt pie kārtības. Tagad uz kara pavēlēm armija tūliņ atbildēja ar mītiņiem, ar rezolūcijām, ar virsniecības arestēšanu.

Armijā izcēlās sadursmes starp virsniecību un zaldātu masu politiskā ceļā... Armijas vietā palika divi apbruņoti nespēki: 1) virsniecība un 2) zaldātu masa.

Šie abi nespēki no sākuma ar briesmīgu grūstīšanos, zobus sakoduši, raudzījās viens otrā, izmērīdami viens otra vērtības pašreizējā momentā. Virsniecība bija vajadzīga priekš

kara vešanas, bet ar zaldātu masas palīdzību gribēja izvest dzīvē revolūciju.

No iesākuma rādījās, ka masa sapratis, ka tagad viņa sāks vest karu priekš savām interesēm: domāja, ka ar to būs dota atbilde uz līdz šim neizspriesto jautājumu: — Par ko? — Bet iznāca pavisam citādi. Masa nekā negribēja dzirdēt no kara,,. Viņai tik patika nobeigt karu — bez kontribūcijām un bez aneksijām..,

BIj redzams, ka — «mit RuBland 1st aus» far Krieviju ir cauri]. Tomēr Kerenskis iesāka krievu nogurušos un pavisam palaidušos spēkus no jauna iedīdīt kara «učiņā»... Galu galā no tā iznāca vislielākais skandāls un abu ne&pāku galīga sagrūšana. Pēc mūsu domām, nepareizi runā tie, kuri grib pierādīt, ka armiju esot sagrāvusi revolūcija. Nebūt ne. Tāda nekulturāla valsts kā Krievija nebij spējīga vest karu pret kulturālo Vakareiropu. Senākā Krievija varēja kā nekā apčamdīt Turciju un dažas Āzijas mazās tautiņas, bet pret civilizētām Eiropas tautām iet karā krievu tauta bij nespējīga.,, Kā šīlaika kara faktors krievu armijā bij nespēks jau no kara sākuma. To pieradīja miljoni padevušos gūstā, simti tūkstoši dezertieru un pašskrambotāju [pašsavainotāju] un miljoni tādu, kuri bija ierakušies tajā aizmugurē un no turienes taurēja: — Гром победы, раздавайся... — Tāda bij vispārīgā izredze no kara sākuma līdz oktobra lielinieku revolūcijai.

Oktobra revolūcija noteikti uzstājās ar lozungu: — Nost ar karu! — Gaiss palika skaidrs. Visa karotāju masa virzījās uz māju, gan uz savu roku, gan dibinādamas uz tautu pašnoteikšanos. Lielkrievi izklīda... Mazkrievi nogāja uz Ukrainu un tur formējās armijā, tatāri aizgāja uz Krimu un Kazaņu un tur saka formēties; tāpat darīja baltkrievi, poļi, igauņi, somi, kazaki un Kaukāza tautiņas. Visas mazās tautiņas, kuras bij līdz oktobra revolūcijai iepresētas Krievijas valstī, tagad dabūja iespēju iegūt brīvību un pat aiziet no vecās Krievijas sastāva un aizstāvēt savu politisko stāvokli ar ieročiem. Tāda varbūtība stāvēja Padomju valdības programmā. Galu galā visām mazām tautiņām parādījās nacionālas armijas. Tikai lielkrievi palika bez savas nacionālās armijas. Šis pēdējais revolūcijas process atnesa vecās Krievijas armijai pēdējo spērienu, pēc kura Krievijas frontes galīgi sagruva. Galīgi vecā krievu armija likvidējās 1918. gada februārī zem vāciešu uzbrukuma, pēc neizdevušās Brestļitov-skas. Zem vāciešu spiediena krievi bij aizsviesti visur ap 200—300 verstis, pazaudēja Ukrainu,

12. armija tika izsviesta no Baltijas. Vēlāk, pēc Brestļitov-skas miera noslēgšanas martā 1918. gada, vecā krievu armija bij jādemobilizē.

Tāds ir kara vēstures vispārējais prospekts no Ziemsvētku kauju beigām līdz 1918. gada pavasarim.

Latviešu str. pulki no revolūcijas sakuma lidz viņu demobilizācijai 1918. g. pavasarī

Bez šaubām, revolūcijas vētra darīja lielisku [lielu]

iespaidu uz latviešu pulkiem; it īpaši tādēļ, ka revolūcijas izvešana dzīvē atbalstījās uz apbruņotu spēku visā visumā, sākot ar fronti un beidzot ar dziļākām rezervēm.

Ja pirms revolūcijas latviešiem bij savs nacionāls kaujas lauks Rīgas frontē, tad pēc revolūcijas par viņu darba lauku palika visa plašā Krievija.

Latvijas liktenis bij cieši saistīts ar Krievijas likteni, tādēļ ka Latvija bij saraustīta gabalos: Kurzeme bij Vācijas rokas, Rīga — kam? — nebij redzams. Ka pēc revolūcijas, kad armija tika sagrauta, Rīga var katrā laikā krist vāciešu rokās, priekš tam nebij vajadzīgi speciālisti — nodevēji, kā domāja daži pēc Rīgas krišanas.

Ko mums vajadzēja vēlēties no jaunās Krievijas?

Vairākums vienojās tajās domās, ka mums, latviešiem, vajadzēja pabalstīt to partiju, kura atzina mazu tautu pilnīgu neatkarību no Krievijas. Mēs atbildējām skaidri un kategoriski: mēs prasām visu to mazo tautu, kuras bij iekarotas cara laikā, pilnīgu un absolūtu, un svabadu pašnoteikšanos, t. i., katra tauta pate nospriež savu stāvokli, ar vai pret Krieviju. Tā mēs domājām toreiz, un tas bija pareizi. Visas politiskās straumes parādījās pašā revolūcijas sākumā. Partijas programma nāca gaismā, un bij iespējams pašā revolūcijas sākumā Iepazīties ar nākošam varbūtībām.

Apmēram tādā ziņā aptvēra latviešu pulki revolūcijas problēmu.

Zināma lieta, viss būtu gājis daudz vienkāršāk, ja revolūcija būtu izcēlušās no miera laika apstākļiem. Tad visiem tiem elementiem, kuri neizprata revolūciju, būtu bijis Iespējams brīvprātīgi ieņemt neitrālu stāvokli.

Bet tagad bij karš, un pretinieks stāvēja ar nomērķētiem lielgabaliem Rīgas priekšā. Sis apstāklis radīja nopietnus apgrūtinājumus.

Zināma lieta, ka latviešu strēlnieku masa, sastāvoša vai-

rumā no kalpu šķiras, uzreiz pieņēma radikālāku rakshiruj viņš* pieslējās tuvāki revolūcijai nekā valsts darbībai, tas ir, karam.

Latviešu oficierus nekādā ziņā nevarēja nosaukt par reakcionāriem jeb konservatīviem. Viņi bija no pirmajiem, kas apsveica revolūciju. Bet viņi raudzījās uz notiekošo vispirms j о kara stāvokļa redzespunkta, no valsts darbības. Izejot no !: \ ieskata, oficieri stāvēja par to, lai tiktu turēta fronte un hi karaspēks netiktu sagrauts.

Latviešu pulku priekšgalā parādījās revolucionāra j’stāde — «Iskolastrels» (Latviešu strēlnieku izpildu komiteja)’.

No sākuma Iskolastrela priekšgalā stavēja veci revolūcijas darbinieki, kuri ar vislielāko nopietnību ķērās pie latviešu strēlnieku revolucionārās ideoloģijas radīšanas un kultivēšanas. Ar viņu kompetences izpalīdzību izdevās novērst latviešu pulkos tādu milzīgu izirumu, kāds notika uz reizi krievu pulkos. Vispārīgi varēja novērot, ka latviešu strēlnieki un oficieri nekad neaizmirsa, ka 12. armijā viņi tagad ir vienīgais karaspēks, kuram nebij viena alga, vai Rīga krīt vāciešu rokās vai ne. Ka vācieši uz Rīgu tīkoja, par to katrs bija pārliecināts; viņi gaidīja izdevīgu brīdi pārsviest tranšejas pāri Rīgas placdarmam uz Daugavas labo krastu. Ar krievu karaspēka sagraušanu Šis brīdis nāca tuvāk un tuvāk ..,

Mēs esam pārliecināti, ka nevar būt nekādas runas par Rīgas nodevību. Lasītājs to redzēs no i9., 20. un 21. augusta kauju apraksta. Vācieši ieņēma Rīgu tik lēti, kā viņi to nekad nevarēja iedomāties. Tādu, kuri vīrišķīgi un godīgi turējās vāciešiem pretim, bija ļoti maz. Gandrīz visi krievu pulki un daļa no latviešu pulkiem bij tik tāļu pazaudējuši duŠību un godu, ka turēja par labāko pienākumu pamest artilēriju, vezumus, bagātīgos kara materiālus un bēgt kā neprātīgi. Kur varēja, tur pat tika aplaupīti mierīgie iedzīvotāji.

12. armija tā izļurbojās [demoralizējās] cauri, ka kauns atminoties.

Tomēr ar jo lieliskāku apbrīnošanu vēstures rakstītāji ieraudzīs tos īsti slavenos un varonīgos pulkus, kuri, neskatoties uz to, ka Rīgas frontē viss ļardzēja un vārījās iziruma katlā, godīgi un vīrisķigi izpildīja savus zaldātu pienākumus. Pirmajā vietā stāv 5. latviešu Zemgales strēlnieku pulks* Cīnīdamies Mazās Juglas pozīcijās pie Skriptēm no pīkst, sešpadsmitiem 19. augustā līdz pīkst, astoņpadsmltiem

20. augustā, ciezdami daudz lielākus zaudējumus nekā Lož-metējkalnS, Zemgales pulka strēlnieki pierādīja, ka He lr cle-nīgi nest savu slaveno senču vārdu.

26 stundas no vietas zemgalieši cīnījās pret veselu vāciešu gvardes divīziju, kura bīj sešreiz lielāka par mums un bez tam tika pabalstīta no niknas vāciešu artilērijas no Ikšķiles puses.

Zemgalieši pazaudēja šinī kaujā 67% strēlnieku un 80% oficieru. Ja tagad ņemsim vērā apkārtējo kaujas stāvokli, milzīgo spēku pārsvaru vāciešu pusē, 26 stundu Ilgo cīņu lajku un reti augsto zaudējumu procentu, tad mums ir tie-siba apgalvot, ka jaunlaiku kara vēsture līdz šim vēl nezin tādu varonību, kādu parādīja 19. un 20. augustā 5. iatviešu Zemgales strēlnieku pulks. 8. latviešu Valmieras pulks pal-kavnieka Avena vadībā cīnījās pa labi no Zemgales pulka; valmierieši netika ņemti uzbrukumā no vāciešiem, tomēr viņi no i9. augusta pēcpusdienas līdz vēlam vakaram 20. augustā ieturēja savas pozīcijas un atkāpās tikai tad, kad tika pavēlēts.

No krievu daļām, kuras ar godu Izpildīja savu pienākumu, mēs varam uzrādīt 5. jātnieku divizionu, kurš no 20. augusta rīta līdz pīkst 16 dūšīgi cīnījās pret varmācīgo vāciešu smago artilēriju.

Dabiski, ka lasītajam ienāks domas, kādiem līdzekļiem 5, Zemgales un 8. Valmieras pulkos izdevās uzglabāt kaujas spēju no Iziršanas.

Tādēļ, ka šo pulku komandieri turēja par savu augstāko un neatņemamo pienākumu apsargāt — caur labu satiksmi starp oficieriem un strēlniekiem — disciplīnu viņu pulkos. Nedzirdēti asiņainās kaujas pie Jugl as upes 19. un 20. augustā 1917. gadā pierādīja, ka tādiem pulkiem bij zināmi panākumi. Te mums japiemln, ka latviešu oficieriem nevarētu pārmest, ka viņi būtu pazaudējuši savu senējo varoņu dūšu. Nekādā ziņā ne. Mēs tikai gribam teikt, ka oficieri, atdalījušies no strēlniekiem — kā tas notika I. latviešu brigādē, pēc tam kad šīs brigādes oficieri uzstājās pret saviem strēlniekiem pēc 17. maija Iskolastrela rezolūcijas, — vieni paši neko nevarēja padarīt. Oficieri bij tikai intelektuālais, vadošais faktors, materiālais un tehniskais kaujas faktors bij strēlnieki. Kaujas spēja uzglabājas, ja abi Šie faktori strādā kontaktā.

Kamēr lskolastrels bij nopietnu politisko darbinieku rokās, pat notikusē saskaldīšanās nebij daudz sajūtama praktiskā dzīvē: ar lielisku [lielu] taktu un apdomību sadursmes tika likvidētas.

Tā tas gāja gandrīz līdz jūlija mēnesim. No šf laika Isko* % īastrela iekšējā dzīve sāka zaudēt savu pirmā laikmeta raksturu. Solīdie politiskie darbinieki pa daļai iegāja plašajā revolūcijas darbā lielākos centros, pa daļai apkrāvās ar tik lielu darba daudzumu Rīgā, ka strēlnieku dzīve pozīcijās sāka tikt no viņiem aizmirsta.

Iskolastrelā sāka ņemt virsroku tādu elementu daudzums, kuri negribēja nekā zināt par karu, par kara stāvokli. Atbraukuši pozīcijās, viņi sāka sagraut pulkos pēdējo kārtību.

Viņu runās pirmajā vietā blj — neiet uzbrukumā, jo vāciešu proletārieši arī neiešot uzbrukumā pret Rīgu, tādā kārtā miers tikšot salīgts bez aneksijām un bez kontribūci-jam. So elementu vadībā iesākās latviešu frontē vissmieklīgākā brāļošanās: no mūsu puses gāja, kas gribēja, bet no vāciešu puses, kā vēlāk izrādījās, pārģērbušies zaldātu drēbēs unteroficleri un oficieri. Zināma lieta, pēdējie apstrādāja mūsu plānprātiņus, kā gribēja. Vāciešu parlamentāriem izdevās apstrādāt ne tikvien strēlniekus, bet pat dažu labu vairāk izglītotu cilvēku. Bieži varēja dzirdēt pozīcijās runājam, ka esot vienalga, kur paliekot Kurzeme — vai pie Vācijas vai pie Krievijas. Tā runāja Iskolastrela kreisā spārna priekšstāvji. Tādas runas darīja iespaidu, un daži latviešu slavenie pulki palika uz laiku par Nespēku.

Te mēs ņemam uz sevim drošību teikt, ka nekādā ziņā nevar apvainot visus latviešu pulkus. Bij tādi, kuri ar riebumu skatījās uz visām tām neprātībām, kuras notika pozīcijās, un a(klāti centās pierādīt vācu virsniecības viltību. Šajos pulkos uzglabājās kārtība un kaujas spējas. Bez tam latviešu virsnieki nemaz nebija vairs tie, kuri gribēja grūst savus pulkus no jauna ugunī. Viņi labi redzēja pa Ziemsvētku kaujām, ka krievu armija priekš kara vairs neder un ka latvieši vieni paši nekā panākt nevar. Latviešu virsnieki bij pārliecināti, ka Rīgu aizstāvēt ir iespējams tikai ar ieročiem, bet ne ar brāļošanos. Politiskie darbinieki domāja, ka caur brāļošanos izdosies dabūt vācu zaldātus uz savu pusi un ka vācu virsniecībai nebūs iespējams iedabūt savus zaldātus kaujā. Tā bij viena no visllelākām vieglprātibām, tādēļ ka vācu virsniecības rokās bija daudz līdzekļu pret to un pie viena no tiem viņa ķērās augusta sākumā. Ģenerālis Hindenburgs redzēja, ka 12. armija ir jau pavisam sapuvuse, un viņš pavēlēja: I) nobeigt visā Rīgas fronti brāļošanos; 2) 1os vācu pulkus, kuri bij apraduši ar brāļošanos, pārsviest uz Francijas fronti un viņu vietā no turienes pārvest citus; 3)' visus no krievu puses tuvojošos ar nolūku brāļoties — apšaudīt.

Tagad palikām gudril Bija redzams, ka vācieši gatavojas ieņemt Rīgu. Tagad vajadzēja kauj ass pēj īga karaspēka, kurš lūrētos vāciešiem pretī. Bet — spēki bija palikuši loti vāji.

Visa Rīgas fronte bij kļuvuse par Nespēku: viņā nebij ne mazākās disciplīnas, nedz kaujas spējas. Zaldāti pozīcijās dzīvoja kā miera laikos lēģeros [nometnēs]. 12. armija bij pārvērsta par sava vēdera kalpiem. Ne Krievijai, ne revolūcijai tai brīdī i2. armija kalpot nevarēja. Augstākā armijas iestāde — «Iskosols» (Zaldātu izpildu komiteja) arī bija sa-gruvuse un pazaudējuse savu senāko iespaidu uz armiju.

Kā krievu, tā latviešu kareivji negribēja klausīt nevienam, kurš aicinātu viņus vēl kauties. Zaldātu masa gribēja jo ātrāki jo labāk nobeigt karu bez kontribūcijām un bez anek-sijārn — un šīs paipalas un mannu viņi gaidīja no Vakar-eiropas proletāriešiem, kuri arī nobeigšot karu tikpat jauki un solidāri. Tāds bij vispārējais stāvoklis 12. armijā augusta mēneša otrajā pusē, kad vācieši bija jau sagatavojušies ieņemt Rīgu.

Rīgas krišana

Par to laiku, kamēr krievu pozīcijās plosījās nemieri oficieru un zaldātu starpā, vāciešu priekšniecība centās caur saviem spiegiem izzināt uz vissmalkāko mūsu stāvokli: kur mūsu smagās un vieglās baterijas, kādā stāvoklī mūsu tranšejas tin viņu aizsargātāji.

Savās pozīcijās vāciešu priekšniecība Ieturēja visstingrāko disciplīnu. No 1. augusta iesākās Rīgas frontē vajadzīgo rezervju savākšana priekš viņas ieņemšanas.

Vāciešu operācijas plāns bija vienkāršs: pie Ikšķiles pāriet Daugavai pāri, pēc tam, dodoties uz priekšu uz Skripti— Riekstiņiem—Ropažiem—Inčukalnu, aiziet 12. armijai aizmugurē, atgriezt viņu no savas komunikācijas un — saņemt gūstā? kopā ar to vajadzēja zināmā kārtībā darīt spiedienu uz Rīgu no Bauskas, Jelgavas un Slokas puses. Pret Ikšķili un Ogri stāvēja vairāk kā simts vāciešu baterijas, kuras varēja apšaudīt abus Mazās Juglas upes krastus, it īpaši Skrip-Ies apkārtnē. Lai pamudinātu bēgt no Rīgas ārā cik vien var vairāk latviešu iedzīvotājus, tad vāciešu priekšniecība bij nc-likuse iespert Rīgā no Ķekavas puses pārdesmit smagos lādi-uiis. Rīgas vācieši nebēga: viņi satika savus kompatriotns [tautiešus] ar puķēm un gavilēm.

Krievu karaspēks bija sadalīts šādā kārtā: 1) pret Ikšķili: * pirmā tranšeju līnijā 186. divīzija; viņai vajadzēja izturēt pretinieka galveno uzbrukumu. Divīzijas štābs bija Skriptā. Krievu pirmās līnijas tranšejas gāja gar Daugavas labo krastu.

Otrā tranšeju līnija gāja gar Mazās Juglas upes krastiem. Sī līnija nebija pavisam gatava;

2) pa labi, tuvāk uz Rīgas pusi, stāvēja 110. divīzija;

3) no Doles salas, Daugavas kreisā krastā, lidz Bauskas lielceļam stāvēja 109. divīzija. 186., 110. un 109. divīzijas sastādīja 43. korpusu. Korpusa štābs bij Ropažu muižā;

4) no Bauskas lielceļa līdz Jelgavas šosejai bij 2. Sibīrijas korpusa pulki;

5) Jelgavas šosejas apkārtnē stāvēja 1. latviešu brigāde;

6) pa labi no Jelgavas šosejas līdz Rīgas jūras līēam stāvēja 6. Sibīrijas korpusa pulki;

7) armijas komandiera rezerves bij:

a) 5. kavalērijas divīzija pret Ainažiem,

b) 2. latviešu strēlnieku brigāde:

1) 5. Zemgales pulks — Riekstiņu—Lautenhofas—Ropažu apkārtnē,

2) 6. Tukuma pulks Lielkangai u apkārtnē,

3) 7. Bauskas pulks — uz ziemeļiem no Ropažiem,

4) 8. Valmieras pulks — Ropažu stacijas apkārtnē,

5) Brigādes štābs — Ropažu muižā.

Pēc palkavnieka Auzāna aiziešanas par brigādes komandieri tika iecelts palkavnieks Lieigalvīs.

2. latviešu brigāde tika pārvesta augšā minētā apkārtne augusta 5.-8. dienās.

No pulku iedalīšanas jau redzams, ka S. Zemgales pulkam vajadzēja but gatavam katrā brīdī Iet no Riekstiņiem uz Skriptes pusi,

6- pulkam — uz Tīnūžu pusi,

8. pulkam — uz Stālu māju pusi,

7. pulkam — ieņemt brigādes rezerves stāvokli pēc kara stavokja prasībām.

Mēs pievedam otrās latviešu brigādes iedalīšanu smalkāki tamdēļ, ka viņas pulkiem iznāca izvest cauri vislielākos kaujas grūtumus. Pateicoties 2. latviešu brigādes pulku kaujas spējai, vāciešiem tika atņemta Iespēja ierakstīt savā kara vesture jaunu Sedanu*.

* Sedana — franču pilsēta, kur 1870. gada 1. septembrī vāciešiem izdevās aiziet frenču maršala Mak-Magona armijas aizmugurē. Iedzīt Sedans un saņemt visus gbsts,

12. armijas Štābs bija Rigā.

Jūlija mēnesī ģenerāļa Radko Dmitrijeva vietā par armijas komandieri tika iecelts ģenerālis Parskis.

Vāciešu virspavēlniecība bija nolikuse iesākt operāciju 19. augustā no rīta.

Ap Šo laiku krievu tranšejās dzīve gāja vislielākā nekārtībā. Zaldāti bij pametuši savas zemnīcas un pārgājuši augstākās vietās saulgozī, kur dzīvoja teltīs un bij redzami katram vāciešu baterijas komandierim.

Vāciešu uzbrukums nebij priekš mums negaidīts. Mēs zinājām, ka savilkts liels daudzums jaunu bateriju pret Ikšķili.

Kas notika pa to laiku Rīgā?

Reizā ar vecā režīma nosviešanu Krievijā ari sirmajā Rīgā tika nobīdīta pie malas tā nosūnojusē kārtība, kura jau simtiem gadu deva pārsvaru pilsētas pārvaldes darīšanās vācu elementiem, augstākai buržuāzijai un birokrātijas privilēģijām.

Bij jāievēl jauna pilsētas valde uz vispiašākiem demokrātijas noteikumiem. Pie balsošanas tika pielaists arī karaspēks: kā oficieri, tā zaldāti. Iesākās nikna sacīkste starp šķirām un nācijām. Te mēs dabūjām redzēt, cik miizīgi labi bij saorganizējušies vācieši un cik izklīduši bija latvieši.

Daži latviešu oficieri uzstādīja savu kandidatūru. Iskola-strels un Iskosols nāca asā naidā, tāpēc ka pēdējais negribēja pielaist latviešu strēlniekus pie balsošanas. 2 latviešu pūlies tika ierauts Rīgā priekš tskolastrela apsargāšanas. Iskolastrels spēlēja tad centra lomu, ap kuru apvienojās lielākā latviešu demokrātijās da]a.

Tomēr latviešu pulku nopelni Rīgas frontē*bij tik lieli, ka viņu interesēs sāka strādāt vairāki krievu pulki; saformējās lā nosauktais «kreisais bloks», kurā Iegāja tās karaspēka daļas, kuras stāvēja uz lielinieku (Padomju valdības) platformas. Jau tad bij redzams, ka latviešu nozīme atkarājas no viņu bruņotā reālā spēka. Jūlija mēnesi jau iesākās Rigā l.n p 12. armijas kara daļām sadursmes ar ieročiem; virsroku mina tā puse, kurā cīnījās latviešu strēlnieki. Galu galā plītētas pārvalde nāca latviešu rokās.

Pēc septiņsimts gadiem Daugavas krastā atskanēja lat-

viešu tautas valdošā balss. Simtiem gadu latvieši cīnījās Iegūt viņiem piederošās dabiskās domināta [vienvaldības] tiesības; tagad mēs jutāmies, ka esam saimnieki savās mājas.

Mēs esam pārliecināti, ka 1917. gadā pirmoreiz latviešu demokrātija ieguva savu galvas pilsētu — Rīgu — pateicoties tam, ka latviešu strēlnieku pulki parādījās pasaules kara vēstures skatuvē kā latviešu tautas spēka, enerģijas un vīrišķības simbols.

Ja, kaujās iedami, mēs dziedājām: «Tēvu zemes brīvestību pirksim mēs ar asinīm,» — tad lielo Ziemsvētku kauju asins straumju atvainošanu mēs redzējām latviešu demokrātijas solidārā cenšanās pēc lieliem mērķiem. Mūsu lozungs bija: «Latviju priekš Latvijas darba tautas». Mēs negribējām valdīt pār Latviju kopā ar tiem, kuri mūs līdz šim nospieda un nievāja, dižodamies mūsu priekšā ar savu fāterlandes [tēvzemes] augstdzimtību.

«Latviju prfekš Latvijas darba tautas» — šis lozungs palika no tā laika dārgs katram latvietim, un mēs redzējām, ka aizstāvēt viņu mēs varēsim vispirms ar ieročiem un pēc tam ar sacenšanos kulturālā darbā. Mēs toreiz skaidri redzējām, ka varbūt ilgi nepaliksim par saimniekiem savā galvas pilsētā. Katram bija saprotams, ka Vācijas ģenerēji stāvēja pie Rīgas vārtiem un ka viņiem nav grūti pāriet uzbrukumā un izputināt 12. armijas izčākstējušo fronti pa brīviem vējiem. Tādu varbūtību mēs savā ziņā pielaidām. Zināma lieta, mēs negaidījām nekādu palīgu no vācu proletariāta; tādus jokus mēs metām pie malas, tādēļ ka vācu proletariāts, vispārīgi runājot, nav vispirms vairāk nekas kā kazarmas produkts, bet mēs domājām, ka Vācijas valdība Berlīnē būs nākuse caur notikumiem Beļģija pie saprašanas, ka 20. gadu simtenī pasaules jautājumos nevar rīkoties tikai ar varmācību. Bet, ka redzējām, Berlīnes valdība deva priekšroku ma-teriāļiskiem panākumiem, palikdama uzticīga saviem aklajiem senlaiku lozungiem. Jā, Vācijas valdība 1917. gadā atņēma mums mūsu galvas pilsētu, tāpat kā viņa to izdarīja Beļģijā 1914. gadā, un parādīja caur to, ka viņa nav vairāk nekas kā senlaiku varmāka.

1917. gadā mēs atstājam Rīgu ar pilnu pārliecību, ka Vācija tiks sakauta pasaules karā un ka mēs griezīsimies tad atpakaļ un Izdzīsim no mūsu dzimtenes visus ģenerāļa Hin-denburga un «Brēmenes tirgotāju» pēcnācējus, un pārvērtīsim «Latviju priekš Latvijas darba tautas» šī vārda pilnā nozīmē. To mēs pierādījām 1919. gadā iesākumā.

Agra rīta, taisni pīksi piecos, Rīgas fronte tika Iztraucēta no miega caur tādu mūziku, no kuras viņa jau sen bija atra* dusi: vācieši atklāja artilērijas uguni no visām tām baterijām, kuras viņi bij uzstādījuši pret Ikšķili. Vairāk simtu smago un vieglo lielgabalu krāca gaisa no ugunīgām rīklēm sakarsēto metālu ar elllšķu troksni; no tālienes izlikās, ka tā ir milzīga nezvēra kaukšana, kura bija dzirdama līdz pašai Rīgai. Tādu artilērijas uguni Rīgas fronte no vāciešiem vēl nebija dzirdējusi. Pats par sevi saprotams, kādu iespaidu artilērijas uguns darīja uz izirušiem karapulkiem.

Brāļošanās bija atnesusi mums tikai postu un nelaimi, tādēļ ka vācieši, staigādami visu laiku pa mūsu pozīcijām, zināja labi mūsu stāvokli, viņu artilērijas uguns vispirms sita pa mūsu sāpīgākajām vietām.

Tūkstošiem lādiņu gāzās virsū krievu karaspēka bivuakiem un iztrieca no viņiem zaldātus acumirkli. Tālšaujamie smagie lielgabali raidīja savu uguni virsū mūsu baterijām, kuras tika sadragātas, un lādiņu noliktavām, kuras īsā laikā tika uzspridzinātās gaisā. Visvairāk uguns tika raidīta uz 186. divīzijas pulkiem, kuri ieņēma tranšejas Ikšķiles apkārtnē. Sīs divīzijas rezerves stāvēja līdz pat Mazās Juglas upei.

186. divīzija nebija spējīga izturēt tādu uguni, un viņas pulki bēga aizmugurē, atstādami Daugavu Ikšķiles apkārtnē bez kādas apsardzības. Ap pīkst. 8 pret Ikšķili vācu artilērijas uguns apklusa, ap pīkst. 9 viņiem jau bija uztaisīti trīs pontonu tilti, un, skāņi gavilēdami, vācu karaspēki sāka ieņemt Daugavas labo krastu. Nekādas pretimturēšanas no krievu pulkiem nebija.

Krievu artilērija dabūja izlaist tikai dažus desmitus šāvienus, un pēc tam artilēristl pameta savus lielgabalus un bēga 186. divīzijai pakaļ. Ap pīkst. 11 visa Ikšķiles apkārtne bija jau vāciešu rokās. Pēc pusdienas tika sūtīti pie Mazās Juglas upes 2. latviešu brigādes strēlnieki. Brigādes avangardā gāja 5. latviešu Zemgales pulks. Ap pīkst, sešpadsmitiem 19. augustā zemgalieši ieņēma pozīcijas pie Skriptēm, un tad iesākās viena no visniknākajām kaujām, kuru zemgalieši ar vislielāko varonību 26 stundas no vietas (no pīkst, sešpadsmitiem 19. augustā līdz pīkst, astoņpadsmitiem 20. augustā) veica pret veselu vāciešu gvardes divīziju.

Tagad paskatīsimies, kas notika pa šo laiku krievu štābos.

Ill

Pirmais jautājums, kurš mums jāizskaidro, ir tas: kā tas nāca, ka tik vēlu tika izsauktas rezerves?

Kā jau augšā minējām, 186. divīzijas pulki jau agrā rītā aizbēga aizmugurē un latviešu pulki tikai ap pīkst. 14 da-būj« pavēli iet uz Ikšķiles pusi. Zināma lieta, ja fronte būtu bijusi normālā stāvoklī, tad tāds fakts ir pietiekoši svarīgs, 3ai augstākā priekšniecība un štābi tiktu saukti pie atbildības. Bet toreiz bija citādi: mūsu pusē kārtība bija tik ļoti sagruvusi, ka tāda svarīga notikuma starpā ieāķējās vismuļķīgākie joki. 186. divīzijas štābs bij Skriptes mājās un palika tur līdz pīkst. 13, kad vācieši vairs nebija tāļu. Vēlāk izrādījās, ka Šīs divīzijas štābā nemaz nebijis zināms, kas notika Ikšķiles apkārtnē.

43. korpusa štābā '(šis štābs bij Ropažu muižā)' ap pīkst. 10 bij piesūtītas ziņas no Skriptes štāba, ka, pavisam negaidot, 186. divīzijas pulki varonīgi turoties ierakumos, neskatoties uz varmācīgo vāciešu uguni. Tādas ziņas bij nosūtītas uz 2. latviešu brigādes štābu (Ropažos), un tādā pat veidā pa telefonu Šīs ziņas tika pasniegtas katra latviešu pulka komandierim. No šīm labām vēstīm mēs bijām priecīgi pārsteigti, it īpaši tādēļ, ka vēl dažas dienas atpakaļ mēs domājām gluži pretēji par šīs divīzijas kaujas spējām un bez tam mums vēl bija daži iemesli domāt citādi. Lieta bij tāda: ar gaismas aušanu mēs ieraudzījām, ka krievi veselās rindās no Ikšķiles frontes nāk uz aizmuguri, ne tikai kājnieki, bet arī artilēristi, jāšus, ar nogrieztām streņģēm un vezumiem.

5. Zemgales pulka ārsts mau paziņoja, ka ap 200 krievu zaldātu laužoties virsū, lai izdodot viņiem apliecību, l<a viņi esot saģiftēti [saindēti] no smacējošiem lādiņiem. Pēc izteikumiem viņu pulki stāvējuši pret Ikšķili un ap Skripti. Viņu starpā bija zaldāti no 186. divīzijas pulkiem un no 130. Her-sonas pulka, kurš stāvēja pie Skriptes rezervē.

43. korpusa komandieris ģenerālis Boldirevs ar šīm prieka ziņām nobrauca steigšus uz Rīgu uz armijas štābu. Bet tur viņš tika briesmīgi pārsteigts no pavisam negaidītām ziņām, ka vāci esot jau ieņēmuši Ikšķili un labo Daugavas krastu. Pēcāk izrādījās, ka krievu pulki esot jau no paša rīta, tumsā, tik veikli un lokani aizmukuši aizmugurē, ka neviens to neesot pamanījis.

Uau no pīkst. 8 Ikšķiles tranšejas bij tukšas. šīs ziņas Rīga bija kā pērkona spēriens. Ka tik slikti iesāksies šī kauja, neviens negribēja ticēt, un tadē] Rīgā iesākās panika. Ap pīkst. 13 ģenerālis Boldirevs ar automobili kā zibens atskrēja pie Riekstiņiem, kur stāvēja otrais 5. Zemgales pulka

bataljons, un griezās pie bataljona komandiera, lai vissteidzīgākā kārtā ved latviešus uz Skriptes pusi un ieņem pozīcijas pfe Mazās Juglas upes.

Ģenerālis Boldirevs Izteicas, ka vienīgā cerība esot tikai uz latviešiem- Mēs pievedam šos sīkumus tādēļ, ka ģenerālis Boldirevs savā oficiālā kaujas aprakstā piemin latviešus pāris vārdos. Viņa aprakstā tikai tiek minēti 43. korpusa karaspēki, nesaucot viņus pie vārda. Latviešu nopelns tur nemaz nav attēlots, kāds patiesība viņš bija. Bet, kā redzēsim tāļāk, 43. korpusa divīzijām nav nekādu nopelnu šajās Rīgas kaujās, tāpēc ka 109. divīzija tāpat nobēga un 110. divīzija arī izklīda. Ģenerālis Boldirevs savā Ikšķiles kauju aprakstā izturas pret latviešiem ar tādu pat netaisnību kā ģenerālis Trikovskis savos Ziemsvētku kauju aprakstos, kur viņš atrada par vajadzīgu pieminēt tikai to, ka latv. pulki esot viņam piepalīdzējuši kā labi ceļu un apkārtnes zinātāji.

Toreiz izdevās latviešu priekšniecībai ģenerāļa Tr. nepareizību pārsūdzēt, un no Mogiļovas virspavēlnieka štāba tika atsūtīts palkavnieks Stuplns izdarīt izmeklēšanu un sastādīt Ziemsvētku kauju aprakstu visā taisnībā. Bet tagad, revolūcijas laikā, ģenerālis B. pat pārspēja ģenerāli Tr.; viņš izlietoja 2. Iatv. brigādes pulku varonību priekš sava korpusa reabilitācijas un savas karjeras nostiprināšanas tādā gaismā, kuru šī korpusa divīzijas nemaz nebija cienīgas. Galu galā par varonīgām cīņām pie Ikšķiles un Juglas upes ģenerālis Boldirevs tika paaugstināts par 5. armijas komandieri. Krievu oficiālā kara vēsturē caur tādiem nedarbiem latviešu strēlnieku pulkiem tika nolaupītas daudz slavenas lappuses. Vis-pari runājot, latviešu strēlnieku pulku stāvoklis bija diezgan grūts, tamdēļ ka mums nebija savu priekŠstāvju augstākos štābos. Mēs nevarējām nekad vest patstāvīgi kauju, mūsu pulkus arvienu sajauca ar krievu pulkiem, augstākie priekšnieki bija arvien krievu ģenerāļi, kuri uz mūsu rēķina taisīja sev karjeru visnekaunīgākā kārtā.

Ap pīkst. 13 tika atsūtīta kaujas pavēle 2. latviešu brigādes pulkiem. No visa tā mēs redzam, ka rezerves tika izsauktas tik vēlu uz Ikšķiles fronti dēļ 186. divīzijas Štāba nezināšanas, kas patiesībā notiek šīs divīzijas pulkos. Mēs esam pārliecināti, ka te nevar būt runas par nodevību, kādu toreiz daži gribēja pierādīt.

Par 186. divīzijas uzvešanos ne tikai mēs vien bijām pārsteigti; arī vācieši negribēja tam ticēt, ka visa fronte no Ogres gandrīz līdz Stopiņiem jau tukša.

Ja vācu ģenerāļi to būtu zinājuši, tad viņi būtu nākuši

uz priekšu aulekšiem ar kavalēriju un jau 19. augusta vakarā dzelzceļš no Rīgas uz Cēsīm būtu bijis viņu rokās, un 12. armijas karaspēkam pa daļai būtu palikuse iespēja izsprukt uz ziemeļiem gar jūrmalu. Bet vācieši nāca palēnām. Tikai ap pīkst. 16 viņu pirmie spēki sasniedza Mazās Juglas krastus. Kā redzējām, tam brīdī tur jau stāvēja latviešu strēlnieki, un tāļakais ceļš ienaidniekam bij jāiemanto ar grūtu kautiņu un lieliskiem [lieliem] zaudējumiem. Neskatoties uz galīgu krievu pulku Izirumu un bēgšanu, latviešu strēlniekiem bija duša iet uz priekšu, pretim uzvarai vai slavenai nāvei.

šis bij pēdējais gadījums Rīgas frontē, kad mūsu strēlniekos uzliesmoja vīrišķība. Zemgaliešu pulkā atskanēja neaizmirstamā slavenā kara dziesma: «Uz priekšu, latvieši, lai kaujā dodamies, lai asin’s plūst — mēs kausimies, līdz vācu vara lūsti» Gaisā plivinājās zemgaliešu karogs ar asiem vārdiem uzrakstītu lozungu: «Esat kā vīri!». Viss pulks pilnā sastāvā steidzās uz Ikšķiles pusi. Zemgalieši pārliecinājās, ka tas bija gudri darīts, ka viņi nepielaida savā pulkā disciplīnas zaudēšanu; pateicoties tam, neskatoties uz bēdīgiem apstākļiem, viņiem bija skaidra sirdsapziņa kā savas tautas, tā arī vēstures priekšā,

Postu un nelaimi mēs redzējām, Iedami uz pozīcijām. Visi, kam bija iespējams, muka uz Ropažu pusi. Vācu artilērija un saģiftetais gaiss nedeva iespēju palikt uz vietas. Sievas ar maziem bērniem uz rokām, vecīši un kropļi ar saviem «bērajiem» posas uz Ropažu pusi, dzīdami palikušos lopu bariņus. Sie iedzīvotāji posās ārā no uguns joslas tad, kad krievi jau sen bij aizlaidušies lapās. Visus krievu zaldātus, kurus satikām ceļā, vedām atpakaļ uz Ikšķiles pusi kaujā; otrā dienā, t. ī., 20. augustā, pašā kritiskajā momentā viņi par to mums labi atmaksāja, ka redzēsim tālāk. Aviācijas darbības nebij nekādas no mūsu puses, krievu lidotāji uzreiz iesāka posties ārā no Rīgas, bet ne pa gaisu, bet uz automašīnām pa zemes ceļu. Tāpēc vāciešu lidotājiem no paša kaujas iesākuma bij pilnīga svabadiba gaisā. So apstākli viņi arī centās izmantot. Jau no paša rīta 19. augustā viņi uzbruka Lautenhofas muižai, kur bij 5. Zemgales pulka štābs. Lielas lietas panākt viņi, zināms, nevarēja; viena bumba sabojāja trešajā rota ķēķi. Pāris lidotāju mašīnas uzklupa Ropažu muižai, bet arī bez panākumiem.

2. latviešu brigādes komandiera palkavnieka Lielgalvja dispozīcija pavēlēja visātrākā laikā visiem 2. brigādes pulkiem pilna sastāvā ieņemt pozīcijas Mazās Juglas upes abos krastos.

m

5. Zemgales pulkam vajadzēja ieņemt pozīcijas pie Skrlnles mājām abās lielceļa pusēs: pulka kreisais flangs pie Vilis* kalna, labais — pie Melmuguriem. 8. Valmieras pulkam —1 pa labi no zemgaliešiem līdz Stālu mājām. 6. Tukuma pul* kam — pa kreisi no zemgaliešiem — līdz Tīnužu muižai.

7. Bauskas pulks bija rezervē pie jaunā ceļa no Skriptes uz Riekstiņiem, mežā.

Brigādes štābs pārnāca sudmalās pie Riekstiņiem.

Ap pīkst. V2I5 pie Riekstiņiem mēs apturējām automobili, kurš nesās no Skriptes puses. Automobilī sēdēja 186. divīzijas štāba priekšnieks ģenerālštāba palkavnieks G. un divīzijas komisāri. Komisāri kliedza mums: «Товарищи, атакуйте, атакуйте! .. So ļaužu dūšība sacēla pie mums lieliskus [lielus] smieklus, staba priekšnieks pateica man, ka visa 186. divīzija nobēgusi aizmugurē un ka viņi paši esot gandrīz noģiftēti no smacējošiem lādiņiem.

Bez tam palkavnieks G. pateica, ka Ikšķiles frontē vairs nestrādājot neviena mūsu baterija un ka pie Skriptes salasoties 130. Hersonas pulka atliekas, bet citu nekādu karapulku pret Ikšķiles fronti neesot Par pretinieku viņš zināja pastāstīt, ka vācieši paspējuši jau pārsviest pār Daugavu kavalēriju un kājniekus un ka viņu vairākums koncentrējoties ap lielceļu no Ikšķiles puses uz Skripti.

Latviešu 2. brigādes pozīcijas sastāvēja no tranšejām, kuras nebij pa daļai vēl nobeigtas, bet pa daļai jau sagruvušas. Drāšu aizžogojumi arī vietām nebij nobeigti. Tomēr labu aizstāvētāju rokās šīs pozīcijas varēja skaitīt kā derīgu faktoru lauku karā, bet pret smago artilēriju viņām lielas vērtības nebij. So pozīciju stiprumu darīja tas apstāklis, ka viņas bij mežā un tādē] neredzamas no vācu novērošanas punktiem, kādēļ artilērija nevarēja taisni trāpīt ierakumos.

Pa Juglas kaujām — 19., 20. un 2L augustā — it sevišķi pirmo divu dienu kaujas grūtumi bija jāiznes cauri 5. latviešu Zemgales strēlnieku pulkam, pirmkārt, tāpēc ka centrālais vācu grūdiens nāca no Ikšķiles taisni uz Skripti zemgaliešu pozīcijās un, otrkārt, tāpēc ka zemgalieši bij spējīgi parādīt agrāko vīrišķību un kaujas spējas.

Centrālā loma šinīs kaujās piederēja 5. Zemgales pulkam, un tāpēc, no viņa darbības izejot, šo minēto dienu notikumi ir jāizpēta vēstures rakstītājam.

Pēc kara pavēles saņemšanas es devu pulkam laiku sagatavoties.

Bataljonu komandieri dabūja šādas dispozīcijas: pirmā bataljona komandieris kapitans Remers ar I., 3. un 4. rotām

un Kolta ložmetēju komandu — Ieņemt tranšejas pa labi no Skriptes lielceļa. 2. bataljona komandieris palkavnieks Ku-relis ar 6., 7. un 8. rotām un Maksima ložmetēju komandu — Ieņemt pozīcijas pa kreisi no Skriptes lielceļa.

2лип S. rotas — pulka rezervē pie etiķa fabrikas — manā personīga vadībā.

Pulka štābs — šķūnī netālu no etiķa fabrikas*

Pateicoties tam, ka strēlnieki un komandieri parādīja vajadzīgo enerģiju, zemgaliešiem izdevās laikā ieņemt tranšejas; tikai pie Vilīškalna 8. rotai pirms bija vācieši jaizdzen ārā.

Vis pāri, tā pozīcija, kuru bij jā aizstāv Zemgales pulkam, bij ap 3 verstis garumā. Ja ņemsim vērā, ka latviešu strēlnieku pulkos bija tikai divi bataljoni, tad nāksim pie slēdziena, ka šī pozīcija priekš tāda maza pulka bija par lielu.

6. pulks atnāca pozīcijās ap pīkst. 20, pulka sastāvs bij ļoti mazs (ap 30—40%), tādēļ ka citi bij atteikušies iet kaujā un aizgājuši uz aizmuguri.

Tūlīt izrādījās, ka no pulka rezerves vajadzēja atdot 5. rotu bataljona komandierim, tāpēc ka tukumieši atnāca ap vēlu vakaru un zemgaliešiem bi] jāieņem viena daļa no tukumiešu pozīcijām.

Visā kara laikā te nebij nevienas ne tikai baterijas, bet pat lielgabala, kuru varētu laist darbā. Visa mūsu artilērija bija jau vācu rokās. Tādu nedzirdētu skandālu neviens nebija gaidījis. Mūsu stāvoklis palika ļoti grūts. Bez artilērijas turēties pretim lieliskajām vāciešu baterijām — to nevarēja neviens no mums prasīt; uz tādu varoņdarbu varējām mēs iet tikai ar savu gribu. Pirmie mūsu kaujas soļi iesākās ar to, ka vācieši apšaudīja mūs ne tikai no Daugavas kreisā krasta, bet arī no tam baterijām, kuras viņi jau bija pārveduši pie Ikšķiles. Tagad mēs skaidri redzējām, ka mūsu vienīgais un uzticamais ierocis ir — mūsu vīrišķība un mūsu ložmetēji, flintes un rokas granātas. Mums vajadzēja sagatavoties uz visniknāko tranšeju kauju.

Mūsu stāvoklis tika paziņots augstākai priekšniecībai, kura deva palīgā visai brigādei vienu astoņcollu lielgabalu. 20. augustā, gaismā, manā pārziņā atsūtīja vēl divas jātnieku baterijas, bet katrai no viņām bija tikai četri simti lādiņu; tas bij briesmīgi maz. Pievest lādiņus no artilērijas parkiem zaldāti atteicas nāvīgās uguns dēļ.

Pa nakti es pavēlēju pievest cik tikai iespējams patronas un rokas granatas, pēc iespējas pārlabot tranšejas un uztaisīt

aizžogojumu joslā drāšu ķeburus («rogatkas»). Gandrīz visas zemgaliešu tranšejas bij drusciņ attāļāku no meža malas un tāpēc maskētas ar kokiem, caur ko padarītas neredzamas vācu artilērijai. Sī īpašība atnesa mums ļoti lielu labumu 20. augustā — tikai pateicoties tam, vācu smagajai artilērijai neizdevās Iznīcināt mūsu tranšejas kopā ar mums. Sliktāki blj labā flangā. Tranšejas tur bija kailā vietā un tika sagrautas. 1. rota, kura šīs tranšejas aizstāvēja, tika gandrīz līdz pēdējam cilvēkam iznicināta no smagās artilērijas.

Ap vakaru iesākās interesanta kauja, kura vilkās visu nakti un turpinājās visu nākošo dienu līdz vakaram.

Kas notika citās Rīgas frontes daļās?

Ikšķiles tranšeju bombardēšana bij dzirdama vismaz līdz Rīgai. Tie karaspēki, kuri dzirdēja pat no tālienes šo pustūk-stots lielgabalu kaukšanu, laikam nāca uz dažādām domām . *.

Vispārīgi varam teikt, ka 19. augustā no Bauskas lielceļa sākot līdz Rīgas jūras līčam pozīcijās bij klusums. Te vācieši neko aktīvu neuzņēma, un krievi nezināja, kas notiek tālāk, citās frontes vietās. Tikai 43. korpusa labajā flangā, no Doles salas un pa labi, kur stāvēja 109. divīzija, bija maza artilērijas uguns, ar kuras parādīšanos tur izcēlās provokācija.

Rīgā iesākās visnekārtīgākā veidā izbraukšana.

Tomēr jāsaka, ka moments bij masā dziļi sajusts, bet viņa nevarēja tikt skaidrībā ar to, kas notiek. Komitejas pirmās pazaudēja galvu un nekādā ziņā negribēja ticēt, ka brāļošanās vietā tagad būs jāved pulki uzbrukumā un jācīnās ar tiem Ieročiem, pret kuriem daļa jau bija iedzīvojušās lieliskā [lielā] īgnumā. Komandējošais sastāvs gaidīja brīdi savilkt « disciplīnu.

Armijas štābā visvairāk domāja par to, ka nekrist gūstā, un tādēļ centās jau laikus evakuēties no Rīgas. Iskosols izposās no Rīgas vispirmais.

19. augustā vēl nekur nekliedza par postu un nelaimi, kas tagad draudēja Krievijai. Visvairāk kļūdījušies bij revolucionārie spēki: bet tagad viņi visvairāk cieta klusu; frontes komandējošais sastāvs bij gatavs un ar vislielāko nopietnību ķērās pie karaspēka organizēšanas kaujas gatavībā, zaldātu masa sajuta, ka gods un vīrišķība sauc viņus pie ieročiem — bet maz bija tādu, kuriem pietika dūšas to pierādīt ar darbiem, kuri prasīja asinis un dzīvību.

Aizmugurē, Ropažu un Inčukalna apkārtnē, 186. divīzijas

komitejas un komandējošais sastāvs centās salasīt savus bēgļus, kuri bija te izklīduši. Bet savākt viņiem izdevās tikai tos, kuri nebij aizlaidušies par daudz taļu.

6. Tukuma un 8. Valmieras pulku frontēs bij pilnīgi klusums.

Citādi bij 5. Zemgales pulka frontē, kura aizsprostoja vācu galveno ceļu uz 12. armijas aizmuguri. Te nerimstoši norisi-tājās kaujas mūsu tranšeju tuvumā. Nevarēdami Izraut no n ūsu rokām pozīcijas Skriptes apkārtnē, vācieši gribēja katrā ziņā pa nakti nostiprināties patuvāk, iznīcināt mūsu aizžogojumus un, gaismā pāriedami uzbrukumā, pārraut Skriptes apkārtnē mūsu pozīcijas, uzkrist zemgaliešu aizmugurei un pie-soiest caur to mūs atstāt Juglas pozīcijas, kuras aizturēja ceļu vācu tāļākai iešanai uz priekšu. Zemgalieši stādīja par savu uzdevumu dzīt pretinieku atpakaļ uz Ikšķiles pusi un joslu starp mūsu pozīcijām un vāciem padarīt jo platāku, lai viņiem pie sturmešanas būtu jo grūtāki izrauties cauri šai uguns ielejai. Uzbrukumi un pretuzbrukumi no abām pusēm turpinājās visu nakti. Vācieši katrā gadījumā laida darbā artilēriju, neļaudami ar viņas palīdzību mums iziet no mežmalas.

Lielu palīdzību mums parādīja tas vienīgais astoņcollīgais lielgabals, par kuru jau iepriekš minēju. Viņš strādāja nemītoši. Artilērijas oficieris sēdēja mūsu tranšejās un komandēja šaušanu pēc vajadzības. Tā kā šis lielgabals bija mūsu vienīgā artilērija, tad viņam bij jāšauj pat pa tādiem mērķiem, kurus būtu labi apšaudījuse vieglā artilērija. Par piemēru: pa vācu vzvodu, ap 30—60 cilvēkiem, kuriem izdevās nostiprināties mūsu tranšeju priekšā. Ar rokas granātām viņus izsitot, mums tas būtu maksājis daudz ļaužu.

Bet astoņcollu lādiņš viens pats tādu grupu uzreiz likvidēja: pie labas mērķēšanas vācieši neizturēja vairāk kā divus lādiņus, pēc tam bēga ... Tranšeju priekšējo joslu apgaismot mums labi palīdzēja vairāki ugunsgrēki. Bija jābrīnās, cik taisni šāva šis astoņcollīgais lielgabals savus vairāk kā pieci pudi smagos lādiņus. Mums bij liels prieks, redzot, ka tomēr ir vēl dažs labs dūšīgs artilērists... šīs baterijas komandieris bija palkavnieks Egdesmans, man labi pazīstams no Kau-ņas, kur mēs kalpojām. Jātnieku baterijas iesāka savu uguni pīkst. 8-os 20. augustā, bet lādiņu viņām pietika, pēc vislielākās ekonomijas, šaujot reti un tikai tajos gadījumos, kad vajadzēja atsist vācu ataku, līdz pīkst. 16. Pievest lādiņus neizdevās, tāpēc ka nebij iespējams nevienu sadabūt rokā: visi bija aizbēguši tāļā aizmugurē, un piespiest viņus no

jauna Iebraukt uguns briesmās nevienam neblj Iespējams. Zināma lieta, katrs sapratīs, ka tikai to laiku apstākļi, kādus mēs pārdzīvojām 1917. gadā, varēja atjaut tādu artilēristu praktiķu, kāda bij toreiz mūsu frontē. Katrs līdzeklis bija labs, un Izlietot viņu vajadzēja tad, kad viņš bij ar mieru strādāt; pusstundu, stundu vēlāk varēja nākt morāliskā stāvokļa reakcija vai pat panika, un tad bij viss pagalam..» Bez tam, jau pate tā apziņa, ka arī no mūsu puses tiek vesta lielgabalu kauja, darīja labu iespaidu uz strēlniekiem, bez tam tāda varmācīga būšana kā astoņcollīgā lādiņa gāzlens nodrebināja visu apkārtni katru reizi, biedinādama vāciešus nebūt par daudz neapdomīgiem. Tas priekš mums bij liela lieta. Mums vajadzēja dienas kauju, kurā katra mūsu lode varēja ķert savu mērķi biezajās vācu rindās. Pēc pusnakts dažiem mūsu izlūkiem izdevās aizkļūt vācu aizmugurē un notikt līdz pašai Ikšķiles stacijai. Visur pa tumsu mudžēja vācu kājnieki; nākdami Daugavai pāri, viņi to izdarīja vislielākā klusībā. Baterijas tika uzstādītas ap Ikšķiles stacijas augstumiem un lielo smilšu kalnu (tā saukto Balkānu) tuvumā. Cik varēja noverot, tad, pārnākdami pār Daugavu, vāci izdalījās trijās grupās: viena, kurā bij vairākums, ar lielu spēku devās pa lielceļu gar Ikšķiles staciju, apgāja pa kreisi ezeru un pēc tam gar Kaparāmuriem devās uz Mazās Juglas pusi taisni pa lielceļu uz Skripti; otra daļa ieņēma Balkānus; trešā — uz Stopiņu pusi.

Visile]āku vērību vācieši piegrieza kaujām pie Mazās Juglas upes. Vienai izlūku nodaļai netāļu no Kaparārnura ezera izdevās aplenkt vācu bivuaku un dzirdēt, kā oficieri paskaidroja saviem zaldātiem, ka 20. augustā no rīta visa divīzija iesākšot uzbrukumu caur Skripti un tālāk uz Ropažiem un ka pie Mazās Juglas būšot laikam stva kauja. «Genossen, da stehen Letten: das sind nicht Russen!...» [«Kaujas biedri, tur stāv latvieši; tie nav krievi!.,.»] vairāk reizes atkārtoja oficieri, to dzirdēja mūsu izlūki.

Vairāk reizes mūsējo izlūku nodaļas sanāca sīvās sadur smēs ar vāciešiem mūsu aizžogojumu priekšā. Te ņēma virsroku latviešu intelektuālais spēks. Vācieši, kā kazarmu produkti, bija labi Iedresēti «učiņā», bet iepotētais pedantisms pamazināja vācu zaldātu pašdarbību un apķērību neparedzētos stāvokļos. Latviešu strēlnieki bij vispusīgi un plaši ap mācīti: pedantisms tika izlietots tik daudz, cik vajadzēja priekš pašdarbības un iniciatīvas attīstīšanas, tāpēc latviešu strēlnieki varēja vest intensīvu kauju kā masās, tāpat arī izdalīdamies mazās grupās, kur iniciatīva un pašdarbība bij

katra strēlnieka un virsnieka rokās. Šinī ziņā it īpaši augstu pakāpi blj sasniedzis 6. Zemgales pulks, un tagad pie Mazās Jugias katrs redzēja, cik lielu labumu tas mums atnesa. S. pulka štābs bij pāris simts soļus no tranšejām. Sis fakts pierāda, ka zemgalieši bija nolēmuši tranšejas pie Mazās Juglas aizstāvēt līdz pēdējam. Tā tas arī iznāca. Dažas dienas vēlāk, pārrunājot šīs kaujas notikumus, pazīstami un ne-pazistami ļaudis teica mums: «Laimīgi cilvēki, jums nebūs kauns skatīties laudim acīs.»

Kā arvīenu, tā arī šinī grūtā brīdī pulka štābā bija vislielākā kārtība, klusums un intensīva darbība. Katrs darīja tikai savu darbu un bij par to atbildīgs. Stabs bija ierīkots vecā etiķa fabrikas šķūnī. Nekāda aizsarga pret artilērijas uguni viņam nebija. Tamdēļ bij domāts vienu šķūņa galu ar mūra pirmo stāvu nostiprināt ar smilšu maišeļiem; bet, tā kā dakstiņu jumts un koka daļas varēja tikt aizdedzinātas pa kaujas laiku caur artilēriju, tad no šī nodoma bij jāatteicas. Tuvumā bij labākas akmeņa ēkas priekš štāba, bel mēs negribējām mainīt reiz izmeklētu vietu. Šķūnis bij redzams vācu lidotājiem, bet, tā kā līdz šim viņš vēl nebij no vācu artilērijas noārdīts un apkārtnē arī bija maz graujbedru, tas veda uz domām, ka viņam lielas nozīmes vācieši nepiedod. Es pavēlēju štābam palikt ie, bet visu apkārtni nomaskot ar kokiem un sūnām; uz rīta pusi viss bij gatavs: ceļi apstādīti ar kokiem, arumi un smiltis apklāti ar sūnām,' šķūņa sienas un jumts appušķoti ar visādiem zaļumiem tik mākslīgi, ka no tālienes šī ēka nebija atdalāma no zemes fona. Pulka komandiera telefons bij piekāris pie ārējās sienas. Pie telefona bija krēsls, mazs galdiņš un kastīte ar cigāriem. Laukums pref šķūni no strēlniekiem bija pārvērsts par parku un puķu dārzu, no augšas nomaskots ar zaļumiem.

Zināmā lieta, ka katra šrapneļa šķēpele vai lode varēja pēc patikas ierasties mūsu štābā, bet priekš lidotāju un artilē-ristu acīm tas nebij iespējams. — «Sī būs mūsu stiprā pils; tikai rītu jus pārliecināsaties, cik apķērīgi mēs bijuši...» noteicu. Patiesībā tā arī bija: vācu lidotāji visu dienu maisījās pa gaisu pār mūsu pozīcijām, uzrādīdami savai artilērijai, kur vajaga raidīt lādiņus, bet mūsu štābā netika iesviests neviens lādiņš, tāpēc ka lidotāji nevarēja no augšas mūs ieraudzīt.

Uz Juglas krastiem turpinājās sīva nakts sacīkste; flinšu šāvieni un rokas granātu sprādzieni bij dzirdami jo tuvāk uz gaismu, jo vairāk. Arī kritušo un ievainoto skaits auga. Kritušie tika apglabāti turpat pozīcijās, smagi ievainotos

novedām uz aizmuguri, viegli Ievainotie, dabājuši ārsta pa-lidzibu, no jauna gāja kaujā.

Garastāvoklis bij varonīgs.

Līdz pīkst. 9 bija bieza migla. Mēs visi bijām kājās un katru acumirkli gaidījām uzbrukumu. Pa nāld! vācieši bija pievilkuši pie mūsu pozīcijām lielus spēkus, un migla deva viņiem iespēju mums uzkrist negaidot, katrā vietā pēc savas izvēles.

No brigādes štāba pienāca lelefonogramma, ka ap pīksi. 12 pie Riekstiņiem atnākšot pirmie 24. divīzijas pulki, kuri būšot mušu rezervē, un ka likšot vēl piesūtīta artilērija.

Ap pīkst. 9 migla izklīda un gaiss palika reti skaidrs. Se un tur varēja redzēt pārejam prāvas vācu kolonnas; viņi staigāja pavisam atklāti, tāpēc ka mums artilērijas, ko apšaudīt, nebij. Gaisā parādījās paris desmitu vācu lidotāju, kuri arī darbojas, no mums netraucēti, tāpēc ka mūsu zenīta iielgabali bija atstāti no saviem artilēristiem 19. augusta ritā un krievu aviācija evakuējās uz Valkas pusi.

Vējš pūta no Daugavas puses mums acīs. No tā varēja novērot, ka vācieši laidīs darbā ģiitīgus lādiņus lielā apmērā, it īpaši tamdēļ, ka zemgaliešu tranšeju līnija bija nomaskota ar kokiem un vāciešiem nebij redzami lādiņu kritieni.

Tatad no Daugavas puses šoreiz nāca pret mums Ir vācieši, ir vēji — viss mums, zemgaliešiem, virsū, it kā mūsu vecā Daugavas māmuļa būtu pret mums sadusmojusies.

Vācieši sāka izsvaidīt pa mūsu pozīcijām šur un tur lādiņus no visādiem lielgabaliem; varēja redzēt, ka pretinieks piešauj mērķi, lai vajadzības gadījumā baterijas botu gatavas iesāki bombardēšanu. To pašu darīja ari mūsu astoņcollī-gais: bungoja un šņāca paretam. Patiešām humoristisks artilērijas orķestris: viens astoņcoliīgais lielgabals, 8 vieglie lielgabali, no kuriem četri spēlē un pārējie nolikti pie malas ---Izčibējusi saimniecība!

Ap pīkst. 10 vācu artilērija pa daļai pārnesa savu uguni uz aizmuguri, apšaudot ceļus... Vairākas smagās baterijas iesāka visniknāko bombardēšanu 1. rotas pozīcijās, kuras bij uz kaila lauka. Te īsā laikā tranšejas tika sagrautas un nodarīti lieli zaudējumi ļaudīm.

Ap pikst. 11 visā zemgaliešu frontē vācieši pārnāca enerģiskā uzbrukumā. No tām vietām, kur viņiem pa nakti bij izdevies pienākt uz 200—400 soļiem, vācieši no vietas metās uz priekšu, kliegdami: «Hurrai hurra!»... Bet acumirklī lielākai daļai bi] uz miršu jāpaliek klusu vai jāķepurojas pie

zemes un jāsten. — Mūsu strēlnieki darīja tuvumā varmācīgus darbus vāciešu iznīcināšanā. Pēc pirmām rindām tūliņ паса uz priekšu rezerves ieņemt vietu priekš nākošā uzbrukuma. Tajas vietās, kur bij mūsu tranšejām priekšā laukums, všcieši saka nākt uz priekšu no 800—1000 soļiem, gandrīz bez uguns. So liktenis bija tāds pats kā pirmo.

Ap pusdienu vācieši bija atsisti visā zemgaliešu fronte, ar lieliem zaudējumiem vācu pusē. Nošautie un Ievainotie gulēja vietām pat mušu aizžogojumos.

No šā uzbrukuma rezultātiem varēja redzēt, cik liels atturēšanas spēks ir ložmetējiem un flintēm varoņu rokās. Pavisam varēja rēķināt 5. Zemgales pulka tranšejās ap 1000 flinšu, 27 ložmetēju un 8 bumbmetēju. Sie ieroči deva briesmīgu, nāvējošu uguni.

1. rotas pozīcijās uzbrukuma nebij, bet vācu artilērija te bija jau iznicinājuse lielāko daļu ļaužu, tā ka man vajadzēja ņemt vienu rotu no Bauskas pulka un nosūtīt pirmai zemgaliešu rotai rezervē.

5. zemgaliešu pulka zaudējumi pa nakti un pie šī pirmā uzbrukuma atsišanas bija diezgan lieli; kritušo un grūti ievainoto starpā bija daudz oficieru. Bataljonu komandieri izskaidroja to tādā ziņā, ka vietu vietām rotu komandieri pašiniciatīvā dzinās vāciešiem pakaļ un, atpakaļ nākdami, tika apšauti no niknas vācu artilērijas.

Saņēmis tādas ziņas, es pavēlēju turpināt tranšeju kauju un dzīt bēgošo pretinieku ar uguni.

Ap pusdienas laiku es saņēmu no 2. latviešu brigādes štāba pavēli, ka brigādes fronte ar viņas rezervi nākot mana rīcībā.

8. Valmieras pulku vācieši visu dienu tikai apšaudīja ar vieglas artilērijas uguni, kājnieku uzbrukuma te nebija.

6. Tukuma pulku līdz pusdienai ari tikai apšaudīja; vācu kājnieku nodajas bija gan pretī tranšejām, bet viņu bija maz un no uzbrukuma atturējās.

Pa kreisi no tukumiešlem no Tīnūžiem līdz Ogrei stāvēja

21. korpusa divīzijas. Kājnieki te nebija vēl pavisam sairuši un artilērija strādāja krietni. Pa labi no 8. Valmieras pulka stāvēja 136. divīzija, ar labo flangu pie Daugavas, ar kreiso pie Stālu mājām. Ap pusdienas laiku vāci atsvieda viņus uz Rīgas pusi un sāka pārnākt pār Daugavu Stopiņu apkārtnē.

Es nosūtīju vienu oficieri uz brigādes štābu pārliecināties, vai patiesi būs pienākuši pirmie 24. divīzijas pulki pie Riekstiņiem.

Pa telefonu dabūju atbildi no brigādes štāba, ka apsolītās rezerves atnākšot vēlāk, bet ka manā rīcībā tiekot atdota 5. kavalērijas divīzijas 2. brigade, kura atrodoties starp Val-denrodi un Riekstiņiem.

Drīzumā no minētiem ksvalērijas brigādes pulkiem ieradās pie manis pa vienam oficierim un pa astoņiem ordināriešiern [raitniekiem] — zaldātiem.

Izskaidrojis viņiem mūsu stāvokli, es devu abiem oficie riem pavēli uzstādīt telefona satiksmi starp manu un viņu pulku štābiem, bet oficieriem palikt tepat mūsu štābā, lai vajadzīgā brīdī varētu izsaukt pulkus, kad un kur viņi būs va-jadzīgl.

No augšā minētā redzams, ka mūsu stāvoklis ap pusdienas laiku bija drošs un pacilāts, izņemot 1. rotu, kurai nācās neizturami grūti izturēt milzīgo artilērijas uguni, pret kuru viņai nehij ieroču cīnīties pretim.

Ат lielāko žēlumu lasīju ziņojumu no 1. bataljona komandiera kapitana Remera par 1. rotas iznicināšanu. 1. rota bija viena no vislabākajām rotām pulkā, viņa visa sastāvēja tikai no kurzemniekiem. Rotas komandieris ’poručiks Sebežs bija viens no visdūšīgākajiem un saprātīgākajiem oficieriem, kā- \

dus man gadījies redzēt savā diezgan lielā kaujas praktikā. Visļaunākais bija tas, ka pret 1. rotas fronti bija salasījušies ap trīs vācu bataljonu, kuri gaidīja tikai uz Izdevīgu bridi sagrābt 1. rotas pozīcijas un aizrauties uz Zīļu māju pusi, zemgaliešiem aizmugurē. Viņi nevarēja uz priekšu tikt tamdēļ, ka abas mūsu vieglās baterijas visu laiku nemitigl viņus apšaudīja, bet lādiņu mums bija tik mazā skaitā, ka abu bateriju uguns spēja vāciešus tikai nelaist uzbrukumā.

1. rotai palīgā es nosūtīju vienu *7. pulka rotu. Zināma lieta, ka norisinājās tikai pirmais cēliens traģēdijas sākumā.

Ap pusdienas laiku iesākās ļoti spēcīga vātu artilērijas darbība. Pa visu zemgaliešu pozīciju fronti un aizmuguri pretinieks laida darbā visas savās baterijas, kādas tik varēja sniegt mērķi. It īpaši nikni vācu baterijas spārdījās ar saviem lādiņiem Skriptes apkārtnē un ap Vilīškalnu. Tanī pašā laikā abām mūsu vieglām baterijām un astcņcollu lielgabalam uzkrita ar bumbām vācu lidotāji. Mūsu glābējs — astoņ-collīgais traktora lielgabals ap stundu atpakaļ nāca vācu artilērijas redzes aplokā no Balkānu kalna puses un drīz pēc tam, ķerts no vairākiem lādiņiem, tika padarīts nederīgs; daži artilēristi arī tika ievainoti.

Artilērijas uguns apsardzība vācu kājnieki grupējās no jauna mūsu tranšeju priekšā; bet, jo tuvāk viņi bija pienā-

}

kuši, jo lietāki bij viņu zaudējumi no mūsu ložmetējiem un flintem; kā jau augšā minējām, vācu artilērija nevarēja īsti trāpīt mūsu tranšejās, tāpēc ka tās bija nomaskotas ar kokiem.

Ap pīkst. 13 artilērija apklusa visā frontē, un piepeši visā frontē vācieši nāca uz priekšu, iesākot ar ķēdēm un beidzot ar rezervēm, kurām sekoja tranšeju lielgabali. SI uzbrukuma ' kārtība bija tāda, kādu mēs vairāk reizes redzējām lauku kara pēdējā momentā. Tas bij — furor teutonicus [teitoņu neprāts].

Zemgaliešu frontei tuvojās vairāk tūkstoši vāciešu spīdošās kaskās,_labi apģērbti un dūšīgos augumos... Uz reizi varēja redzet, ka badu cietuši viņi nav. Tā bija prūšu gvardes divīzija, kurai bija pavēlēts šovakar būt 12. armijai aizmugurē ... Droši nāca uz priekšu vācieši, simtiem viņu krita, un simtiem viņu sojoja pāri saviem kritušiem biedriem. Dažās vietās viņiem izdevās pārraut mūsu aizžogojumus un ierauties tranšejās, bet tur viņi atrada savu kapu.

Sis vācu uzbrukuma vilnis bij rēķināts uz izdevību: uz reizi bij ievesta kaujā visa divīzija. Bet mums arī vēl bija rezerves. 1. rotai palīgā tika nosūtīta zemgaliešu izlūku komanda.

No 7. Bauskas pulka bija izsauktas trīs rotas. No viņām laikā atnāca viena un tūliņ lika nosūtīta 5. pulka poručika Smita uzraudzībā uz Melmuguri 8. rotai palīgā.

Neskatoties uz visu vāciešu dūšību un lielisko spēku vairākumu, šis uzbrukums viņiem tomēr neizdevās: viņi tika atsisti ar vislielākajiem zaudējumiem. Bet viņu rokās bija varena artilērija, kurai bija spēks. Pēc laiciņa, kad vācieši bija atkāpušies no mūsu tranšejām, viņu artilērija no jauna iesāka savu darbību ar tādu pat niknumu kā agrāk.

Pēc maza laiciņa pārrautie telefoni bija izlaboti un varējām kļūt satiksmē ar visiem štābiem.

Bataljonu komandieri ziņoja par oficieru un strēlnieku varonīgo izturēšanos, par lielisko neredzēto kaujas sajūsmu, kura valdīja visā pulkā pēc vāciešu atsviešanas. Tomēr zaudējumi bija lieli;_vēl viena tāda cīņa — un mums nepietiks vairs ļaužu aizstāvēt mūsu pozīcijas, kuras bija jau bez tam par lielām priekš viena divbataljonu pulka.

Es pieprasīju brigādes Štābā, lai piesūta rezerves. Brigādes komandieris atbildēja, ka 24. divīzijas pulki atnākšot ar novēlošanos, bet ka viņu vietā mūsu rīcībā tikšot atdota visa 186. divīzija un viss 7. latviešu Bauskas pulks.

Pavisam citāds bija stāvoklis pa kreisi no Zemgales pulka, four stāvēja tranšejās 6. Tukuma pulks. Ap pīkst, 13 vāciešiem Izdevās pārraut tukumīešu fronti, pie kam 1. tukumiešu bataljons nolika ieročus un, pacēlis rokas gaisā, nodevās vāciešiem gūstā. Tamdēļ 6. pulka tranšejas, pa kreisi no zemgaliešu kreisā flanga, ap pīkst. 13 bij kritušas pretinieka rokas.

Lai ieņemtu 6. pulka pozīcijas pa kreisi no Vilīškalna, tur tika nosūtītas divas 7. pulka rotas.

Bez tam es sadabūju telefona satiksmi ar 21. korpusa štābu un lūdzu šī korpusa štāba priekšnieku sūtīt karaspēku uz Tīnužu pusi, darīt no turienes spiedienu uz vācu labo flangu un nedot viņiem iespēju doties uz ziemeļiem, uz Ropažu pusi, mums aizmugurē. 21. korpusa priekšnieks atbildēja, ka nevarot līdzēt, tāpēc ka viņa korpusa stāvoklis esot pavisam bēdīgs: kājnieki bēgot, turoties tikai artilēristi; viņš ieteica man griezties pie korpusa komandiera. Tagad bija redzams, ka zemgaliešu flangs bija |oti apdraudēts.

Lai nodrošinātu savu labo flangu, es nosūtīju pavēli caur abiem jātnieku oficieriem, lai abi pulki sagatavojas katrā brīdī pāriet kontratakā uz Zīļu māju pusi. Uz brigādes štābu tika nosūtjti ordinārieši, lai paskubinātu rezerves. Kā redzams, mušu stāvoklis palika arvien grūtāks. No brigādes štāba nāca pavēle pēc pavēles — turēties līdz beidzamajam, uzrādot, ka visa cerība uz 2. latviešu brigādi, ka, ja viņa neizturēšot, tad 12. armijas lielākā da]a tikšot sagūstīta. Mēs vēl varējām turēties savās tranšejās, mums bij dūša, mums bija ieroči.

Ikšķiles fronte, bez šaubām, bij visgalvenākā šinīs dienās. No mūsu stāvokļa atkarājās ne tikai taktiski rezultāti pie Juglas upes. 2. latviešu brigādes izturībai bij vislielākā stratēģiskā nozīme priekš visas 12. armijas. Ja latviešu strēlnieki 19. un 20. augustā nebūtu bijuši spējīgi iztufēt kauju ar vīrišķību, kādu viņi pierādīja 19. un 20. augustā, ja viņi būtu domājuši pie pirmiem artilērijas šāvieniem atstāt savas tranšejas, ja 2. latviešu brigādes pulku starpā nebūtu bijuši tādi, kas ar vislielāko pašaizliedzību, kā to darīja zemgalieši, zaudēja savu labāko dēlu dzīvības un asinis, tad 12. krievu armijai, kā to tagad visi atzīst, būtu bijis ļoti bēdīgs liktenis. Ar vienu vārdu sakot, ja 2. latviešu brigāde nebūtu vāciešus uz tik ilgu laiku piekaluse pie Daugavas krasta Ikšķiles apgabalā, tad 20. augusta vakarā vācieši būtu otru reizi pierādījuši, ka viņu ģenerāļi ir speciālisti iedzīt veselas simtu tūkstošu lielas armijas lamatās.

Tik lieliska nozīme bij Ikšķiles frontei kā priekš krieviem, tā priekš vāciešiem šinī operācijā.

Tai 12. armijas frontes daļai, kura stāvēja uz Daugavas kreisā krasta, nebij tik lielas nozīmes priekš krieviem pie Rīgas aizstāvēšanas. Priekš vāciešiem tie bija tikai taisni operatīvi virzieni, kuriem nebij pat atsevišķas stratēģiskas nozīmes.

Caur un cauri tās krievu pozīcijas, kuras gāja gar Daugavas kiastu, no Doles salas sākot, uz Olaini un tājāk līdz jūrmalai kopā ar visu apkārtni līdz pašai Rīgai, varēja palikt par tām lamatām, kurās vācieši gribēja iespundēt 12. krievu armiju, pārsviezdami pār Daugavu pie Ikšķiles savas divīzijas un pārraudami visus stratēģiskos ceļus, kuri bija vajadzīgi krievu armijai priekš atkāpšanās. Apskausimies, kas notikās 12. armijas frontes daļās 20. augustā. 20. augustā no agra rīta vācieši atklāja uguni abos Lielupes krastos pret Sloku un Ložmetēj kalnu. Te stāvēja krievu tranšejās Ložmetejkalnā 3. un pie Slokas 12. Sibīrijas divīzijas. Abas šīs krievu divīzijas pa revolūcijas laiku bija tik briesmīgi izlaidušās, ka viņas tika tāpat izbaidētas no tranšejām, ka tas notika ar 186. divīziju pret Ikšķili. Aculiecinieki vēlāk stāstīja, ka vācu uzmākšanās te bijuse tikpat negaidīta kā visur citur. Dažās vietās pulku komitejas esot mēģinājušas organizēt pretošanos, bet bijis maz panākumu, izrādījās pat, ka zaldāti bij «atmācījušies» šaut no ložmetējiem. Tātad 20. augustā vācieši pavisam brīvi nāca uz priekšu gar jūrmalu uz Daugavgrīvas cietoksni un no Ložmetēj ka Ina uz Āgenskalna pusi.

No Doles salas līdz Bauskas lielceļam krievu tranšejas ieņēma 109. divīzija. Sīs divīzijas 1. brigādes 436. un 437. pulki bij lielinieku komiteju rokās. 2. brigādes 438. un 439. pulki sastāvēja no maziniekiem. Visa vara oficieriem bija atņemta un atradās komiteju rokās, kuras sastāvēja no lieliniekiem un maziniekiem. Nekādā ziņā nevarēja nosaukt šo divīziju par izirušu; viņa bij labi organizēta. Visā divīzijā bija noteikta kārtība, bet šī kārtība nekādā ziņā netika pie-paturēta priekš divīzijas kaujas spēju uzturēšanas, kārtība un organizētais kājnieku daļu stāvoklis bija vajadzīgs un tika izlietots no komitejām priekš savstarpējas strīdēšanās. Revolūcijas darbības jautājumos kara daļas bij paklausīgas savam komitejām, tādēļ ka viņas nerunāja par kaujas vajadzību. Adas jautājums bija kategoriskais imperatīvs, no kura atkarājās pašu komiteju labklājība. Sī divīzija tika pavisam jocīgā kārtā izbaidīta uz Daugavas kreisā krasta, pēc tam

viņu nevarēja 2 nedēļu laikā sadabūt kopā. īsi runājot, tas notika tā: šis divīzijas komiteja par idejisku vadoni bij ieticis cilvēks, kuru neviens labi pat nepazina. Ar brāļošanās sākšanos viņš bija pārnācis no vācu puses un laiku pa laikam dzīvoja vietējā mežkunga muižā. Jau labu laiku priekš kauju iesākšanās šis tumšais subjekts bij sācis skubināt komitejas, ka esot laiks iesākt krievu armijas demokratizēšanu, ta ka, ja tas netikšot cauri, tad krievu oficieriem varēšot no jauna izdoties iesākt uzbrukumus Rīgas frontē, no otras puses tas došot iespēju vācu oficieriem piespiest savus zaldātus uzbrukt Rīgai, Tādas domas pavisam samulsināja gaivas vieglprātīgajām komitejām un sagatavoja iespēju šim subjektam ar savu gudrību un viltību atdot vācu rokās visas šīs divīzijas tranšejas, gandrīz visu artilēriju, vezumus un milzīgu daudzumu kara materiālu, kuri atradās Daugavas kreisā krastā.

Lieta iesākās tā: 19. augustā, izdzirduši artilērijas troksni no Ikšķiles puses, divīzijas komiteja tika sasaukta uz ārkārtēju sēdi, kurā piedalījās augšā minētais subjekts. Kā autoritāti un uzticību iemantojis līdzdarbinieks, viņš uzstājās ar paziņojumu, ka pie Ikšķiles krievu artilērija esot iesākuse bombardēt vācu pozīcijas, tādēļ ka krievu ģenerāļi un oficierī esot nolēmuši visādā ziņā iesākt uzbrukumu, un ka vāciešu artilērija atbildot tikai tik daudz, cik vsjadzīgs priekš viņu aizstāvēšanas. Lai novērstu veltīgu asins izliešanu, šis subjekts lika priekšā tūliņ arestēt visus augstākos virsniekus un stabus. Tāda rezolūcija tika pieņemta un dots rīkojums āres let divīzijas priekšnieku, brigādes un pulku komandierus un citus, kurus atradis par kaitīgiem. Dabūjuši zināt, ka viņiem draud arests, augša minētie virsnieki noslēpās un naktī no 19. uz 20. augustu aizhega uz Rīgu. 109. divīzija tika demokratizēta un nāca ievelētas virsniecības rokās. 20. augustā, kad tika dzirdams artilērijas troksnis no Ložmetējkalna un uc Slokas puses, kad visas kara daļas, sākot no jūrmalas līdz Bauskas lielceļam, sāka atkāpties zem savas virsniecības vadības, 109. divīzijas ārkārtēja sapulcē atkal uzstājies minētais subjekts un paskaidrojis, ka patiesi šodien esot iesākuši artiiērijas uguni vācu oficieri, tādēļ ka krievi esot iesākuši pirmie, bet ka nekas draudošs neesot, tādēļ lai divīzija l'.ilicKot mierīgi savās tranšejās- Pēc pusdienas, kad no Olaines puses jau visi pa daļai bij atkāpušies līdz Reibušai, divīzijas komiteja atklāja sēdi, lai nospriestu kopā ar ievēle-I ir in komandieriem, kas darāms. Nekādu lēmumu pieņemt nevarējuši, no korpusa štāba nekādas pavēles nevarēja dabūt,

tādēļ ka viņš atradās tāļu no divīzijas un satiksme ar pēdējo bija pārrauta. Bez tam demokratizētās divīzijas komiteja bij nolēmuse strādāt uz savu roku un nekādas pavēles no augstākās virsniecības nepieņemt. Komitejā bija jau atbraukuši daži locekļi no Rīgas, kuri redzējuši visu, kas tur notika, un zināja, ka vācieši jau pārnākuši pie Ikšķiles pāri Daugavai. Atkal ieradies nezināmais labdaris un pie apdullušajiem no bailēm divīzijas komitejas locekļiem uzstājies ar tādām runām: ka tagad viņš vairs neko nevarot darīt, krievu oficieri esot izprovocējuši vāciešu uzbrukumu, un tagad esot par vēlu dot pulkiem un citiem karaspēkiem kādas pavēles priekš atkāpšanās, tāpēc lai katrs mūkot pāri Daugavai jo ātrāk, jo labāk. Izcēlies lieis sajukums, un pamazām katrs komitejas loceklis aizlaidies uz savu pusi. Nezināmais labdaris savu priekšlikumu darījis zināmu pulkiem un haterijām, kuri, negribēdami krist gūstā, devās ar visvieglāko bagāžu uz tilta pusi pie Ķesteru mājām, pamezdami artilēriju, vezumus un kara materiālus. Aculiecinieki stāstīja, ka vācu artilērija esot palīdzējuse šiem vieglprātīgajiem cilvēciņiem ātrāk izklīst, apšaudīdama viņus no muguras, lai nedomā griezties atpakaļ. 20. augusta vakarā kreisā Daugavas krastā nekādas kaujasspējīgas krievu frontes nebij. Karapulki steidzās Daugavai pāri visneorganizētākā veidā: tie, kuri nāca cauri Rīgai, iesāka laupīšanu, kura ilga visu dienu. 21. augustā par 12. armiju kā tādu nevarēja būt nekādas runas. Te bij vairāk simtu tūkstošu ļaužu, kuri bij pazaudējuši kārtību. Armijas štābs klaidījās apkārt vilcienā starp Rīgu un Cēsīm. Augstākie štābi bija pavisam pazaudējuši iespaidu uz savām kara daļām. Patiesībā katrs atbildīgs cilvēks domāja vispirms par to, kā izvairīties no atbildības, ja vēlāk nāktu kāda izmeklēšana. Tādēļ kara pavēles rakstīja visos štābos, bet nezināja, kur un kam viņas piesūtīt. Par kara pavēļu izpildīšanu nevarēja būt nekādas runas.

Visi ceļi no Rīgas uz ziemeļiem bija kā bāztin piebāzti ar daždažādiem braucamiem veidiem. Te bija traktori, veseli un salauzti smagie un vieglie automobiļi, te bij artilērijas vezumi, vezumi ar sievām un bērniem ratos un ap ratiem. Brauca ne tikai pa ceļu, bet arī pa ceļa malām un taisni pa laukiem un krūmiem. Lādēšanās, kliegšana, raudāšana un vaimanas — ---krievu un vēl jo vairāk latviešu valodā ...

Nāca prāts domas: priekš kam Vācijai vajadzīga Rīga? Nekādas stratēģiskas nozīmes Rīgai priekš Vācijas nebija. Tikai pacelt Francijas frontē piekauto laupītāju atslābušo garastāvokli- — Par vēlu nākt uz Krieviju. Vajadzēja nākt

pašā kara sākuma, kad te bij stratēģiski objekti: Krievijas armija, valsts tehniskā kara bāze — Petrograda. Tagad, līzdami Krievijā un sagrābdami bez kāda aprēķina vienu teritoriju pēc otras, viegli varēja — aizrīties. Vācijas stratēģija vclrelz pierādīja, ka viņa nebij spējīga pasaules karu vest.

Latviešiem bija padarīta sāpīga rēta un mūžam neaizmirstama pārestība. Mēs labi zinām, ka visi vācieši sen jau ir hipnotizēti no domām, ka Baltija ir Vācijas kolonija, ka Baltija «ist unser» [«ir mūsu»]. Vecajā Krievijā pa cara laiku tādas blēņas varēja ienākt galvā. Tad pat Krievijas politika bij vācu, it īpaši Baltijas muižnieku rokās. Vāciešiem toreiz bij tiesība runāt, ka Krievija dzīvojot no viņu talantiem, ka viņi esot vēsturiska tauta, ka viņos esot pasaules gars ieperējies.

Tomēr tas viss nedeva tiesību Vācijas valdībai iznīcināt tautu, kurai ir zināma vēsturiska izturība, kuru vēsture iznesa caur septiņsimts gadu ilgu verdzību. Tagad caur Krievijas revolūciju latvieši bij dabūjuši brīvību, bet Vācija un vācieši bija tie, kas bij gatavi mūs ar kājām samīdīt.

Protams, jau tanī vēsturiskā stundā mēs sapratām, ka tiksim pārspēti. Bet mēs šo apziņu pieņēmām ar vīrišķību, kā varoņi, ar savām dzīvībām un asinīm pierādīdami, cik dārgs mums ir katrs Latvijas stūrītis. Visu ko var aizmirst, bet to, ka Vācija centās nožņaugt revolucionāro Krieviju, ka, ejot uz * šo mērķi, viņa samīdīja zem kājām Latviju, to viņai nepiedos neviens kulturāls cilvēks nemūžam. Vācu imperiālisti par to nedomāja. Viņiem pašiem bija nāve zobu galos. Vajadzēja kaut Krievijā revanšu meklēt.

Bet latviešu strēlnieku asinis plūda pie Juglas krastiem, viņas rādīja vāciešiem, ka mūsu krūtis pukst karsta sirds, pildīta ar mīlestību uz Latviju, ka mēs neizklīdīsim.,, ka mēs centīsimies nākt atpakaļ kā uzvarētāji.

Tādas domas nāca prātā un tādas jūtas kvēloja mūsu sirdīs ar jaunām cerībām.

Griezīsimies pie notikumiem Mazās Juglas pozīcijās.

Ap pīkst. 15, pēc briesmīgas artilērijas darbības, atkal visas baterijas uz reizi apklusa. Mēs gaidījām sturmi. Bet pēdējās vietā parādījās pavisam zemu pār mūsu pozīcijām vācu aeroplāns un aplidoja ķēdi no flanga līdz otram un atpakaļ, gribēdams izlūkot, vai latvieši bēg vai ne. Redzēdami, ka bēgļu nav, lidotāji deva signālu. Atkal iesākās artilērijas uguns. Pēc pusstundas atkal klusums un atkal aeroplāns par mūsu pozīcijām. Pēc tam atkal artilērijas uguns. Gūs-

tekni vakara mums stāstīja, ka pie pirmā uzbrukuma esot bijuši tik lieli zaudējumi, ka vācu priekšniecība bijuse spiesta laist artilēriju vaļa ar visu viņas spēku, lai sagatavotu kājniekiem vieglāk panākumus.

Ap pīkst, pusseptiņpadsmitiem artilērija apklusa un visā 5. Zemgales pulka frontē vācieši grūdās uz priekšu* Dažās vietās aizžogojumu vairs nebija, un. tur viņi uz reizi Ieradās mūsu tranšejās. Iesākas viena no vissīvākajām kaujām, kādu var tikai iedomāties. Pa lielākai daļai kauja notika pie mūsu tranšejām. Te no abām pusēm tika laistas darbā rokas granātas un štiki. 4. rotas komandieris kapitans Mucenieks saķērās krūtis ar vācu rotas komandieri, kurš bija savu rotu vedis uzbrukumā. Mucenieks, kaut ari tika ievainots, tomēr saņēma savu pretinieku gūstā. Vienā mūsu rotā bija gadījiens, ka mūsu strēlnieki dzina vāciešus atpakaļ, sadodami viņiem pa muguru ar ēdiena katliņiem un ar akmeņiem.

Pulka labā spārnā vāciešiem izdevās pārraut mūsu līniju. Te mūsu spēki tika galīgi iznicināti. Vācieši saka doties nz Siļu pusi. Viņiem pretim es sūtīju kavalērijas brigādi. Kreisā pulka flangā vācieši aizrāvās zemgaliešiem aizmugurē caur bijušām tukumiešu pozīcijām un devās uz Bērziņu pusi. Pēc kāda laiciņa mani ordinārieši atjāja no Valdenrodes puses atpakaļ un ziņoja, ka kavalērijas brigāde bēguse no turienes uz Ropažu pusi.

Lai ka nekā izpalīdzētos ar esošiem spēkiem, es pavēlēju divām 7. Bauskas pulka rotām kapitana Vītola vadībā iet kontrataka uz Siļu pusi un aizdzīt vāciešus atpakaļ, bet kapitans Vītols bēga aizmugurē kopā ar savām rotām. Uz Sīļu pusi tika sūtīti divi vzvodi no 2. zemgaliešu rotas, kura bij manā rezervē.

Centrā, pie Skriptes, vācieši atkal tika atspiesti atpakaļ ar lieliem zaudējumiem. No šī laika kautiņš turpinājās visā pulka frontē. Dažās vietās vācieši tika atsviesti, dažās viņiem izdevās uz ilgāku vai īsāku laiku palikt mūsu tranšejās. Zaudējumi 5. Zemgales pulkā bij tik lieli, ka uz katriem pārdesmit soļiem iznāca pa vienam kareivim. Vācieši pieveda frontē arvienu jaunas rezerves, kuras grūda cīņā, gribēdami tikt ātrāk uz priekšu. Lielākā daļa no tām 7. Bauskas pulka rotām, kuras tika sūtītas zemgaliešiem palīgā, nevarēja nu-kļūt līdz mērķim, tādēļ ka tika no vācu artilērijas notrenklas aizmugurē. Ap pīkst. 17 no brigādes štāba tika piesūtīta ziņa, ka zemgaliešiem esot sūtīti palīgā 743. un 741. krievu 186. divīzijas pulki un ka viņi drīzumā būšot paši pie Rick-

sliņiem. Tājāk brigādes komandieris atsūtīja pavēli, ka visas rezerves tiek atdotas mana rīcībā un ka man jānorāda, kuriem pulkiem kur jāiet kontratakā.

Es pavēlēju 743. pulku visātrākā maršā sūtīt uz Siju māju pusi kontratakā un pavēlēju, lai šo pulku ved personīgi ģenerālštāba kapitans Ozols, kurš bija pazīstams kā apķērīgs un dūšīgs cilvēks. 741. pulku es pavēlēju visā ātrumā sūtīt pa jauno kara ceļu no Riekstiņiem uz VilīŠkalna pusi. Augšā minētiem pulkiem ordinārieši nogāja pretim līdz Riekstiņiem.

Sarunājoties ar brigādes komandieri pa telefonu, es izsacījos, ka lielisko [lielol zaudējumu dēj 5. pulkā, nemītoši pieaugot vācu spēkiem, nav iespējams ilgi vairs turēties Mazās Juglas pozīcijās, vēl jo vairāk tādēļ, ka abos pulka flangos vācieši jau aizgājuši aizmugurē, kavalērijas brigāde no-bēguse un mūsu rezerves vēl tālu. Pēc dažam minūtēm brigādes komandieris pa telefonu paziņoja, ka korpusa komandieris ģenerālis Boldirevs atvēlot Zemgales pulkam atstāt Juglas upi tad, kad es atradīšot par neiespējamu šis pozīcijas tāļāk aizstāvēt. Uz šo sarunu es vēlreiz paskaidroju, cik ilgi 5. pulks ir cīnījies, cik lielus zaudējumus cietis, ka stāvoklis ir pavisam noskaidroti štābam paziņots; kādas palaidnības notiek apkārtējos karaspēkos. Ņemot vērā visu augšā minēto, es lūdzu kategorisku pavēli, cik ilgi mums vēl ir jākaujas Mazās Juglas upes tranšejās un kad mēs Уагяш ats'.āt šīs tranšejas ar apziņu, ka mūsu gods vēlāk netncs aizskarts. Bez tam vēl es piebildu: 5. Zemgales pulks jau 25 stundas stāv pretim 6—7 reizes lielākiem vācu spēkiem, kuriem nāk palīgā svaigas rezerves un vislabākā artilērija, ka mūsu baterijas pīkst. 16 izlaida beidzamo lādiņu un tagad no mūsu puses nedzird neviena artilērijas šāviena. Viena daļa no 6- latviešu pulka tranšejām jau no pīkst. 14 ir vācu rokās, tādēļ mums ir Jākaujas uz kreisā flanga pusi. Lielākā daļa 7. pulka rotu nevarēja izlauzties vācu artilērijas ugunij cauri un ietikt mūsu tranšejās, un daļa no Šī pulka ir jau aizmugurē. (7. pulka rota, kura blj piedota palīgā 8. rotai, turējās, kā nākas, būdamas gandrīz ielenktas, un atkāpās līdz ar 8. rotu, sedzot kopēji kreiso flangu un zemgaliešu otrā bataljona muguru. Kā mūsu 8., tā ir 7. pulka rota cieta smagus zaudējumus kā virsnieku, tā strēlnieku sastāvā.) 8. pulks tura savas pozīcijas stingri, un ar4iņu mums ir satiksme. Lielu vērību likt uz 743. un 741. pulkiem nevar. Šie ir tās pašas 186. divīzijas pulki, kuri 19. augusta rītā aizbēga no Ikšķiles pozīcijām aizmugurē. 5. Zemgales pulkā ir ļoti lieli zaudējumi oficieru un apakšoficieru sastāvā.

Es pieteicu kategoriski, ka es varu tikai darīt vienu no diviem: vai atkāpties ar godu uz kategorisku pavēli jeb palikt tranšejās un ar godu kauties līdz beidzamajam. Ņemot visu to vērā, es pieprasīju kategoriskas pavēles. Ap pīkst, pari par lfi atnāca kategoriska pavēle no brigādes komandiera, kura skanēja tā: «12. armijas komandieris ģenerālis Parskis pavēl Jums ar šīs pavēles saņemšanu atstāt tranšejas pie Mazās Juglas upes, ar Jūsu 5. Zemgales pulku un visiem citiem spēkiem, kuri atrodas Jūsu rīcībā, atiet līdz līnijai starp Bērziņu un Auļu mājam, kur ieņemt pozīciju.» Tanī brīdī, kad šī pavēle tika saņemta, stāvoklis zemgaliešu frontē bija īsti traģisks. Kauja notika pa lielākai daļai mūsu tranšejās un satiksmes grāvjos. Tie krievu zaldāti, kurus mēs noķeram pa ceļu un novedām sevim līdz 19. augustā, atstāja savu pozīcijas daļu pa labi no Skriptes un aizbēga uz mana štāba pusi; viņiem uz pēdām nāca vācieši un uzkrita manam štābam ar ložmetēju uguni. Pateicoties 2. rotas strēlniekiem un šīs rotas oficieriem Ozolam un Bebrišam — vācieši tika atdzīti atpakaļ.

Manā rezervē bija divi vzvodi no 2. rotas — 70—fiO cik veku. Visa pulka aizmugure tika apšaudīta no visām pusēm caur un cauri. Telefoni vairs nestrādāja. Pavēles bataljonu komandieriem tika nosūtītas ar ordināriešiem. Bataljonu komandieriem tika pavēlēts pamazām atkāpties, 1. bataljonam pa labi gar Skriptes ceļu un 2. bataljonam pa kreisi. Lai dotu bataljonu komandieriem iespēju izvest strēlniekus no tranšejām kārtībā, tad pavēlēju savai rezervei ieņemt pozīciju pie etiķa fabrikas un dot vāciešiem pretuzbrukumu. Tagad iesākas interesants kaujas moments. Sākot no 5. pulka štāba, visur zeme drebēja no vācu lielgabalu šāvieniem, abi pulka flangi bij apieti no vāciešiem, bet centrā, pāri simtu soju no Skriptes, vēl turējās 5. pulka štābs un 2. rotas atliekas. Pa visu šo dienu vāciešu vērība nebij griezta uz šo vietu, un neviens lādiņš nebij taisni mērķēts mūsu štābā, tādēļ ka viņš nebija ieraugāms ne no viena lidotāja, ne arī no vācu arti-lēristiem. No tranšejām Skriptes apkārtnē rotas iznāca kārtībā. Vācieši devās viņām tūliņ pakaļ un pavisam negaidot parādījās pulka štāba tuvumā — soļus 150—200 no mums. Tagad mums nebija vairs iespējams aiziet bez kaujas. Es pavēlēju tiem diviem 2. rotas vzvodiem, kuri bija man rezervē, kopā ar maniem adjutantiem, ordināriešiem un telefonistiem stāties kaujas rindās manā vadībā. Te iesākās ļoti dīvaina kauja. Vācieši bija ļoti noguruši un šāva uz mums ļoti slinki. No mūsu puses bija daudz mazāk spēku. Komandēšanu uzņemos es pats. «Tagad būs jauki, pēdējais šķēpa sitiens būs no mūsu puses,» es teicu. Ložmetēju nebija ne vienā, ne otrā pusē, bez tam dažiem artilērijas ordināriešiem bij jāšauj pat no revolveriem. Tomēr mums izdevās vāciešus atspiest atpakaļ pie Skriptes, pēc tam es pavēlēju sākt atkāpties. Kad bijām jau soļus 300 no pulka štāba, tikai tad vācu artilērija ieraudzīja mūs un no visām pusēm sāka ar artilēriju dauzīt to šķūni, kurā bija mūsu štābs. Vācu baterijas sāka mūs gaiņāt pa mežu, pa kuru mēs centāmies iet pa purvainām vietām, kur lādiņi nokrītot pa daļai nesprāga.

Ar šo epizodi nobeidzās viena no visasiņainākām kaujām, kādu tikai tika Б. pulks vedis līdz šim. Dažas dienas vēlāk, kad saskaitījām, cik kritušo un ievainoto, izskaidrojās, ka zaudējumi starp oficieriem sniedzas līdz 80 proc. un starp strēlniekiem līdz 67 proc.

Vācieši nāca uz priekšu diezgan lēni. Mums bija iespējams atkāpties un ieņemt augšā minēto līniju. 7. pulka komandieris Man guls dabūja pavēli ieņemt ar savu pulku pozīcijas no Skriptes ceļa līdz Auļu mājām. Pa kreisi no Skriptes ceļa iīdz Bērziņiem vajadzēja ieņemt pozīciju 741. pulkam. 5. Zemgales pulkam vajadzēja sastādīt rezervi. 743. pulkam tika nosūtīta vēlreiz pavēle steigties uz Siļu pusi kontratakā, lai atsviestu vāciešus atpakaļ pie Juglas un nedotu viņiem iespēju sagrābt 8. Valmieras pulku no aizmugures. Skriptes ceļmalā ordinārieši atnesa ziņu, ka abi gaidāmie 186. divīzijas pulki neesot vairs tāļu. Es ar saviem adjutantiem un ordināriešiem gāju 471. [acīmredzot 741.] pulkam pretī, lai personīgi norādītu pulku komandieriem viņu pozīcijas. Drīz mēs ieraudzījām, ka pa kreisi no Skriptes ceļa uz Sīļu pusi braši soļoja 743. pulks ģenerālštāba kapitana Ozola vadībā. Atjājuši vēl pusversti, mēs satikām 741. pulku.

Saule jau taisījās noiet. Es liku pulkam apstāties un izsaucu pie sevis pulka komandieri, bataljonu un rotu komandierus un pulka komiteju. Izskaidrojis, kādos apstākļos bija jakaujas 2. latviešu brigādei un cik nekrietni bija darījuši 186. divīzijas pulki, aizbēgdami no pozīcijām, es pavēlēju pulka komandierim ieņemt pozīcijas tā, kā tas viņam bij norādīts.

Šinī acumirklī kāds zaldāts pāris soļus no manis iesaucās: «Biedri, vācu kavalērija ir Jau mums aizmugurē!» Sis sauciens sacēla briesmas tuvākajās pulka rindās un pārgāja tāļāk visā pulkā. Izcēlās neredzēta panika. Provokatori sāka šaut gaisā. Simtiem ļaužu kliedza, lai nemūkot. Daži kliedza, lai nebēg, bet paši bēga pirmie. Iesākās vislielākā nelaime,

kāda tikai var būt kara laikā. Ap tūkstošu laužu, pavisam pazaudējuši prātu, drāzās atpakaļ uz aizmuguri ar ložmetējiem un vezumiem. Pēc nedaudz minūtēm ļaudis bij izklīduši pa mežu, bet pa ceļu joņoja dārdēdami dažādi pajūgi.

471. [741.1 pulka komandieris, sirms, nopietns cilvēks pal-kavnieka činā, bij palicis viens pats un, pagriezies pret mani, raudādams teica: «Полковник, вы видите? Что я могу сделать?!»

Es viņam devu padomu jāt pulkam pakaļ, mēģināt viņu salasīt Riekstiņu apkārtnē un ieņemt tur pozīciju, jo tagad vāciešiem bij svabads ceļš līdz pašai Lielās Juglas upei. 741. pulka panika bij pārgājuse arī uz 743. pulku, un arī šis pulks pa mežu drāza atpakaļ uz Riekstiņiem. Tagad mūsu stāvoklis palika daudz sliktāks, tamdēļ ka pie Bērziņiem jau parādījās vācieši un no Sīļu puses arī viņiem bija svabads ceļš. Tagad vajadzēja raudzīt apturēt vāciešus pie Lielās Juglas upes.

Abi pulki, kā jau augšā bija minēts, vislielākā nekārtībā bēga uz Riekstiņu pusi. Latviešu 2. brigādes štābs, dabūjis tadas ziņas, izsauca no Ropažiem to kavalērijas brigādi, kura bija no Valdenrodes aizšmaukuse, ieņemt pozīcijas pie Riekstiņiem un nelaist 741. un 743. pulkus skriet tālāk.

Tādas pavēles sekas bija tās, ka abi pulki, ieraudzīdami sev pretim kavalēriju un domādami, ka tie ir vācieši, atklāja uz viņu uguni. Kavalērija no savas puses atbildēja viņiem ar to pašu. Iesākas savstarpēja apšaudīšanās, kura ilga diezgan labu brīdi. Galu galā no Valdenrodes puses viena baterija atklaja uguni uz ahiem pulkiem un uz kavalēriju, apšaudot ar šrapneļiem visu Riekstiņu apkārtni. 10—15 šrapneļi padarīja lielu iespaidu uz abām pusēm, panika atjaunojās vēl briesmīgāk, kavalērija, tāpat arī 186. divīzijas pulki drāza garam Riekstiņiem uz Ropažu pusi, viņiem jiakaļ devās vezumi, ķēķī, štabenieki. *.

Saulīte jau sen bija nogājuse. Lielā kara darbība apklusa. No Mazās Juglas krastiem skrēja gaisā daudzums visvisādu raķetu. Karaspēkus bija ļoti grūti dabūt kopā un ievest satiksmi.

Zemgales pulks stāvēja pozīcijās pie Skriptes ceļa starp Auļiem un Bērziņiem un apšaudījās ar vāciešiem, kuri nepierādīja lielu gribu no jauna lauzties ugunī. Mežā bij drūmi. Garastāvoklis nospiests, bet sirdsapziņa skaidra. Ap pīkst. 20 Zemgales pulks atnāca pie Riekstiņiem un ieņēma tur pozīcijas kalnaja pie krogus ēkas. Tumsai Iestājoties, vāci uzkrita ar lielu sparu 8. Valmieras pulka kreisajam flangam

no Melrnuguru puses. Kā arvienu, tā arī tagad valmierieši bija gatavi parādīt vīrišķību. Pulka komandieris palkavnieks Avens uzkrita uzbrucējiem ar pulka rezervi flangā, un pec vairāk kā stundas ilgas sacīkstes viņam izdevās atspiest vāciešus uz Sīļu pusi. Pēc tam arī valmierieši tika atspiesti pie L. Juglas upes.

No M. Juglas puses vāci nāca uz priekšu diezgan lēni.

Bija jau vēls vakars, kad pie Riekstiņiem atnāca divi pulki no 24. divīzijas: 93. un 94. pulki. Abi pulki tika piesūtīti no frontes rezerves.

Patiesībā vajadzēja jautāt: kamdēļ šīs rezerves atnāca ar tik milzīgu novēlošanos?

Atbildi inēs dabūjām tūliņ uz vietas. Arī šie pulki bij tik iziruši, ka vismazākā nieka "dēļ ceļā notika panikas un dažādas trakošanas. Pēdējo reizi viņi tika aizrauti atpakaļ no 743. un 741. pulkiem, kad lielā mutulī visa šī kompānija aizlaidās gar Ropažiem.

Pie L. Juglas, no Valdenrodes līdz Liel-Kangariem, salasījās: 5., 6., 7. un 8. latviešu pulki un 93. un 94. pulki; aizmugurē maisījās 186. divīzijas pulki un viena kavalērijas brigāde. No Slokas, Jelgavas un Bauskas puses caur Rīgu posās uz ziemeļiem 12. armijas karaspēki vislielākā nekārtībā. Kaujas spēju ziņā viņiem bija izlietotu garaiņu nozīme. Visas šīs bandas, nākdamas uz ziemejiem, ieveda mūsu aizmugurē vislielāko nekārtību.

Uz kurieni gāja visi šie vairāk kā trīssimts tūkstošu cilvēku? Pa lielākai daļai gāja turp, kurp ved lielceļš. Dažādi provokatori izplatīja ziņas, ka visai 12. armijai esot pavēlēts visīsākā laikā sapulcēties Pleskavā.

Ap pīkst. 22 pienāca no 43. korpusa štāba 12. armijas komandiera pavēle, lca 21. augustā visādā ziņā jāatņem atpakaļ no vāciešiem M. Juglas upes pozīcijas.

Uzbrukumā būšot jāiet: 5., 6., 7. un 8. latviešu pulkiem,

93., 94. pulkiem un 110. divīzijai, uzbrukt no L. Juglas puses un izsist vāciešus no Mazās Juglas pozīcijām starp Melmu-guriem un Vilīškalnu. No Stopiņu puses uz Ikšķili iešot uz-hrukumā 136. divīzija un daži «nāves bataljoni» — ar labo flangu gar Daugavu. No Ogres puses uz Ikšķili, ar kreiso spārnu pie Dgugavas, iešot 21. korpusa divīzijas.

No šīs pavēles^nekas neiznāca, tamdēļ ka nebija zināms ne tikai, kur katra karaspēka daja atradīsies gaismā, bet pat nebija zināms, kur katrs atradās ap vakaru. j

Bez tam, pate par sevi šāda pavēle bija diezgan vieglprātīga. 19. un 20. augustā mēs varējām turēties bez artilērijas

pie M. Juglas tamdēļ, ka mūsu rokas bija tranšejas, bet atņemt'viņas pretiniekam bez artilērijas palīdzības un ar mūsu spēkiem?!...

No tam nebija ko domāt. Bez tam, tās divīzijas, kurām būs jāiet no Stopiņiem un Ogres puses gar Daugavas malu, nāks zem vācu artilērijas uguns no tām baterijām, kuras 19. un 20. aūguštā iznīcināja visu apkārtni līdz M. Juglai, un, bez šaubām, tiks pirmajā acumirklī iztrenkātas. Vienīgi uz priekšu iet blj spējīgi divi vai trīs «nāves bataljoni» un latviešu strēlnieki. Zināma lieta, kž sava mazuma dēļ viņiem nebija nekādas cerības uz izdošanos.

Tad vēl — mēs nezinājām, cik daudz karaspēku vācieši bij iespējuši pārsviest no otrās Daugavas malas, bet tomēr varēji pielaist, ka starp Stopiņiem un Ogri pretiniekam ir jau ne mazāk kā trīs—četras divīzijas pret mums, kuras tagad gavilēja par tām lielajām trofejām, ko krievi blj viņiem pametuši:

Tomer tāda pavēle tika dota.

Pa nakti pulki stāvēja pie M. Juglas tādā kārtība:

1) Kalnājā, pfe vecā kroga, pretim lielceļam no Skriptos — 5. Zemgales pulks;

2) ' pa kteisi — 94. krievu pulks;

3) tā]Лк — 7. latv. Bauskas pulks;

4) pret ceļu no Bērziņiem — 93. krievu pulks;

5) Latviešu brigādes štābs — sudmalās, bet gaismā aizbrauca uz Ropažiem;

6) 21. augustā gaismā 8. Valmieras pulks atnāca no Val-denrodes puses un ieņēma pozīciju pa labi no zemgaliešiem;

7) 6. un 7. latviešu pulki pa nakti bij aizvākušies aizmugure.'

Pa nakti šur un tur mūsu frontei uzbruka pretinieka patruļas.

Krievu pulki iesaka pamazām atstāt pozīcijas un aiziet aizmugurē, kur katrs gribēja.

Uzbrukumu neizdevās izvest. Vēlāk izrādījās, ka tas pats notika arī no Stopiņu un Ogres puses.

Ap pīkst. 7 no Skriptes un no Bērziņu puses piebrauca uz pusversti bruņotas mašīnas un sāka apšaudīt ar lielgabalu un ložmetēju uguni mūsu pozīcijas. Krievi galīgi izvācās no Saviem ierakumiem, un, viņiem pa pēdām iedami, vācieši Ierāvās mūsu aizmugurē.

7. latviešū pulks tapa izņemts no ierakumiem un aizvests rezervē. Tātad pozīcijās pie Riekstiņiem bija 5. Zemgales un

8. Valmieras pulki. Ap pusdienu labais 8. Valmieras pulka

flangs bija jāatsviež atpakaļ, tāpēc ka vāci jau nāca uz priekšu no Valdenrodes puses.

5. Zemgales pulkam biļ jāatsviež viņa kreisais flangs gar Ropažu lielce|u pret sudmalām un tāļāk, tādēļ ka pēc krievu aiziešanas vāci nāca uz priekšu no Bērziņiem uz Kalnmuižu.

Ap pīkst. 14 pēc artilērijas sagatavošanas vācieši pārgāja uzbrukuma visā frontē. No brigādes štāba jau Iepriekš bija aizrādīts, ka pēc L. Juglas pozīciju atstāšanas jāatiet pie Lautenhofas.

Pie Lautenhofas mēs satikām to kavalērijas brigādi (no 5. kav. divīzijas), kora 20. augustā bēga no Valdenrodes. Tagad viņiem bij pavēlēts iet uz Valdenrodes pusi un noskaidrot mūsu stāvokli līdz Rīgai,

Drīz pēc tam es dabūju pavēli atvest 5. Zemgales un

8. Valmieras pulkus uz Nītauri un ieņemt tur frontes aizmugures pozīcijas vai, kā viņas vēlāk saukāja, — Cēsu pozīcijas.

Ap pīkst. 17 mēs iznācām uz lielceļa pie Bideriem un ņe-tnām virzienu pa labi uz Nītaures pusi. Vācieši nāca mums paka] lēni un uzmanīgi. Mežmalā mēs satikām mūsu vecos paziņas: 186. divīzijas atliekas un visu 5. kavalērijas divīziju.

Tepat bija arī 186. divīzijas štābs un divīzijas priekšnieks ģenerālis Viktors Viktorovičs Viktorovs (līdz karam Eg-gerts). Ieraudzījis mani, Viktors Viktorovičs Viktorovs steigšus pienāca klāt un prasīja: «Vai jūs atminaties, ka mana divīzija aizvakar un vakar slaveni kāvās kopā ar latviešiem, vai jūs nevarat izdot man par to mazu parakstu?» Es biju ]oti pārsteigts par tādu pārgalvīgu jautājumu un atbildēju, ka aizvakar visa 186. divīzija aizbēga no tranšejām un ka vakar 743. un 741. pulki tāpat bēga. Te pienāca klāt 186. divīzijas Štāba priekšnieks ģenerālštāba palkavnieks G.

Ģenerālis Viktorovs piebilda, ka par 186. divīzijas pulku varonīgo kaušanos viņš jau esot nosūtījis raportu korpusa komandierim ģenerālim Boldirevam. Uz to es atbildēju, ka ļagad atliekas man nosūtīt pavisam citādu raportu prokuroram .Л

' Te mēs dabūjām zināt, ka 186. un 5. kavalērijas divīzijas uzdevums esot — atsist vāciešus pie Daugavas, ja viņi parādītu cenšanos doties uz ziemeļiem.

Pavēles jau var atdot visvaronīgākās, it īpaši tādā laikā, kad gandrīz neviens viņas negrib izpildīt.

Mēs gājām tāļāk.

Izrādījās, ka korpusa štābs ir jau tāļā aizmugurē, mes viņu panācām Allažos, bet viņa divīzijām vajadzēja, pēc kor«

pusa komandiera ģenerāļa Boldireva pavēles, lauzties uz Daugavas pusi.

Drīz pēc mušu ierašanās Allažos no korpusa štāba ieskrēja pie manis korpusa štāba adjutants un pieprasīja, lai dodot viņa rīcībā vienu rotu priekš korpusa štāba apsargāšanas. Kamēr turpinājās sarunas par šo lietu, korpusa štābs bij iesēdies automobiļos un aizlaidies uz tāļāku aizmuguri, uz Nītauri, kur mēs atkal satikāmies. Zināma lieta, ka korpusa štābs manevrēja atpakaļ ne bez iemesla.

Drīz ieradās ordinārieši, kuri bij atstāti pie 186. divīzijas štāba, un no viņu ziņojumiem izskaidrojās korpusa štāba aizlaišanās uz Nītauri.

Lieta iznāca tā: priekš saules noiešanas mežmalē, dienvidvakaros no Bīderiem, parādījās vācu kavalērija ap divi—trīs eskadroni un iesāka apšaudīt 186. divīzijas pozīcijas. Tuvumā esošais 5. kavalērijas divīzijas priekšnieks nolika ar reizi sviest vāciešiem virsu savu divīziju. Krievu kavalērija drāzis uz priekšu, viens pulks nopakaļis un pa kreisi priekšējam. Netā|u no Bideriem pirmā pulka komandieris, nezinādams, ka upīte tek purvainos krastos, visā marš-marša [komanda kavalērijā — «uz priekšu»] trakuma iesmērēja savu pulku līdz ausim muklājā, lielākā daļa zirgu un kavalēristu ķepurojās pa dubļiem! otram pulkam izgāja tāpat; trešais pulks ņēma pa kreisi un ieskrēja īstā nelaimē, te purvājs bija tik viegls, ka daudz zirgu noslīka; ceturtais pulks, būdams rezervē, palika uz vietas. Redzēdami krievus iegāzušos tādā nelaimē, vicu kavalērija nāca uz priekšu, nokāpa no zirgiem un sāka apšaudīt krievus ar ložmetējiem. Tie, kuri nebija vēl iestriguši, tikuši ārā no ķezas, drāza atpakaļ — un taisni 186. divīzijas pulkiem virsū, kuri pa patumsu pieņēma savējos par vāciešiem un iesāka atgaiņāties no savas kavalērijas ar ložmetēju un flinšu uguni. Iesākās neparedzēta panika: trakošana, šaušana, stenēšana un vaidēšana ... Sis ārprāts beidzās ar to, ka abas divīzijas aizbēga uz ziemeļiem, uz Inčukalna pusi... Tikko aprakstītais notikums bija pēdējais bleķis, ko 12. krievu armija padarīja pie Rīgas atstāšanas. 21. augusta vakarā visas krievu daļas jau bija uz Daugavas labā krasta un posās uz ziemeļiem.

Pēc 186. divīzijas un 5. kavalērijas divīzijas aizbēgšanas vācu kavalērija ieņēma lielceļu un pa daļai devās uz Inčukalna pusi, pa daļai uz Allažiem.

Jo tāļak mes gājām uz Nītaures pusi, jo vairāk redzējām visa tā lielā posta sekas, kuras bij izsauktas caur Rīgas krišanu. Uz ceļa, gar ceļmalam un uz laukiem pamestas nabagu

cilvēku grabažas. Šur un tur redzējām smilšu kalniņus, kur bij apglabāti nošautie un nogalinātie upuri. Vairākās vietās gulēja nosprāguši lopi, tās bija parādības, kādu briesmīgu razbainieka darbu strādāja pa lielceļiem vācu lidotāji, nosviezdami bumbas bēgļu ratos, sakropļodami pavisam nevainīgus cilvēkus.

Ceļā satikām daudz bēgļu, kuriem ieteicām nebēgt tāļak, het griezties atpakaļ uz mājām.

Pie vienām mājām sēdēja ceļmalā vecītis, mazs puika un suns. Izdzirdīs soļus un cilvēku balsis, vecītis paņēma klarneti un sāka pūst, bet puika dziedāja skaņā balsī līdz «Kas Dievam debesīs liek valdīt.-.». Te pieskrēja klāt mums sieviete un raudādama man žēlojās: gaisaskrējējl esot viņai rekvizējuši no vezuma priekš kara vajadzībām velosipēdu. Es apsēdos vecītim līdzās, puika apklusa, suns ņurdēja —

— No kurienes jūs Izbēgat?

— No Korzemes, no Korzemes... — iesaucās vecītis.

— Cik tev ir gadu? — prasīju puikam.

— Pa Miķeļiem būs divpadsmit, — atbildēja puikas vietā vecītis.

— Kā tevi sauc? — prasīju es, glaudīdams puikam izspūrušo matu cērpu.

— Miķi, — atbild puika.

Tālākā sarunā izrādījās, ka viņu radinieks esot iestājies Zemgales pulka 1. rotā un ka esot dabūjis pa ziemsvētkiem Jura krustu, bijis ievainots, un pēc tam viņi esot dzīvojuši pie Ķīšezera muižas zemes darbos, bet nekādas ziņas neesot vairs saņēmuši.

Bet mēs zinājām vairāk par mūsu varoņa nave kritušo biedri...

Pec liela brīža es pacēlu galvu, padevu komandu «в ружье!», pēc tam, atgriezies pie saviem jaunajiem pazīstamiem, teicu: «Vai zini ko, Miķeli, iestājies Zemgales pulkā, es tev došu fllnti, ieskaitīšu 1. rota, un, ja būsi drošs un dūšīgs, tad dabūsi ložmetēju, vecais tēvs arī nāks līdz, Dadzi (tā sauca suni) ar nepametīsim. Tevi iemācīsim dziedāt zemgaliešu dziesmas...»

Gājām tāļāk... Mūsu vidū bij trīs jaunie pazīstamie. Drīz mcs panācām artilērijas kolonnu, kurā, kā izrādījās, bij traktoru lielgabali un viņu starpā varonīgais astoņcollu lielgabals, kurš mums atnesa tik daudz palīdzības pie Mazās Jug-las. Tā kā mēs bijām pēdējie, kuri atkāpās pa šo ceļu, tad es pavēlēju pulkam iet artilērijas arjergardā, Varonīgajam

astoņcollu lielgabalam es pieliku īpašu goda karaulu [sardzi]) jaunākais zemgalietis Miķelis dabūja atļauju uzsēsties uz traktora. Sēdēdams ačgārni uz lielgabala, viņš jau dudināja: «Uz priekšu, latvieši, lai kaujās dodamies .,.»

Nītaure iegājām 23. augustā. Nītaures muiža, cik zinu no vēstures, ir viens no Visvecākiem bruņinieku perēkļiem. Te bīskaps Pidriķis uzcēla savā laikā vienu no pirmajām koka baznīcām. Muiža bij labi ietaisita, bet tagad viņa līdzinājās tirgus laukumam: visur dubļi, vezumi, bēgļi apakš ratiem, daži bija uzvilkuši spīles (teltis), un dažādas aizmugures iestādes, kuras ari bij atrikšojušas. Arī muižas apkārtne bij pārpildīta ņr bēgļiem; kā saimnieks, tā kalps stāvēja zem klajas debess, noguruši Viri drūmi raudzīdamies uz priekšu.

Bēdīgi bij sajust, ka latviešu tautai tādā vēsturiskā brīdī neblj autoritātes un vadošas baiss. Ko darija mācītāji? Vai viņi patiesi domāja, ka tādā priekš tautas kritiskā brīdī varētu būt diezgan vienu stundu svētdienā no kanceles neteikt sprediķi, pārpildītu ar Bābeles vaimanām. Vai nebij pirmais mācītāju uzdevums izskaidrot, ka nav nekāda iemesla bēgt, jo bēgšana bij līdzīga latviešu tautas iznīcināšanai?

l ielais pasaules karš un revolūcija uzdeva baznīcai asu un dziļu pārbaudīšanu. Un mēs varam teikt, ka tīaltijas mācītāji šinī pārbaudīšanā bij atrasti par viegliem, revolūcija nešķi-pelēja projām juridiskos baznīckungus. Mēs zinām, ka atradās mācītāji, kuriem bij drosme aizstāvēt reliģijas kulta augstumu un atrast kopjūtas ar tautu, dažkārt pat ar revolucionāriem darbiniekiem. Bet lielākā baznīckungu daļa gribēja skatīties uz šiem notikumiem kā uz nelietīgu darīšanu, pilr.u ar nepatīkamām varbūtībām.

Līdz šim Baltijā bij baznīckungi, kuri skaitīja par savu galveno uzdevumu būt par tradicionālā dieva advokātiem līdz beidzamajam acumirklim. Tagad šis beidzamais acumirklis art jau vēstures krātuvē. Patiesība jau 1905. gads atnesa oficiālās dogmatiskās luterāņu baznīcas nāvi. Jaunā paaudze jau no šī laika paiet vienaldzīgi garām baznīcai.

No baznīcas novēršas tadē], ka viņa nedod atbildi uz tiem dzīves jautājumiem, ko liek priekšā šidiena un rītdiena. Savu saturu baznīca ir izdzīvojusi, — to saprazdami, daži jaunie luterāņu mācītāji mēģina pievienoties jaunlaiku dzīvei, reliģijas mācības vietā sludinot ētiku un reliģijas dogmas uzskatot tikai kā etapu reliģijas un ētikas vēsturiska attīstības gaitā. Vecā paaudze turpretī mirs līdz ar savu baznīcu un līdz ar saviem dieviem.

Mūsu acu priekšā bij tūkstošiem nelaimīgu latviešu cilvēku.

kas izsviesti no savas pajumtes. Likās, ka likteņa Jaunā roka izsijāja Baltiju no latviešiem, un nebij kam strādāt tam pretī, nebi] kam pateikt taisnību. Ļaudis gaidīja padomu, apmierināšanu... bet pa lielākai daļai dabūja ko citu, negaidītu.

Rīgas krišanas laikā, vāciešiem uzbrūkot, bēga tikai latvieši, vācieši un baznīckungi palika atpaka|. Mēs nevarējām prasīt, lai vācieši bālu sajūsmināti par Krievijas revolūciju, bet latviešiem vajadzēja skatīties citādi. Mēs zinājām, ka mums būs nikni jāclnās un jānes lieli upuri.

Latvijas brīvību izcīnīja latviešu strēlnieks. Latviešu strēlnieks pabalstīja Krievijā Padomju valdibu, to valdību, kura atzina mazo tautu neatkarību. Šinī ziņā latviešu strēlniekam ir zināmi nopelni pie visām mazajām tautām: igauņiem, leišiem, baltkrieviem. Visu šo tautu neatkarība tika atzīta no Padomju Krievijas.

Daži varbūt brīnēsies, vai tik liels svars varēja būt vienai latviešu strēlnieku divīzijai: kādiem desmit pulkiem un pusotra simts lielgabaliem? Jā, varēja gan būti Tāpēc ka iS18. g. pirmā puse bi] tas laika sprīdis, kad latviešu divīzija bij vienīgā visā Krievijā, kas labi organizēta, apbruņota un sastādīta no revolucionāra gara cildinātiem viriem. Un tas nozīmēja sevišķi daudz tādā laikā, kad, pēc vācu feldmaršala fon der Golca vārdiem, mazas, bet varonīgas kara daļas var darīt lielas lietas.

Latvijas brīvību un neatkarību Iekaroja sarkanais latviešu strēlnieks.

Latvijas brīvība nāca no Maskavas. Krievijas valdība atzina latviešu sarkano strēlnieku nopelnus un simts piecdesmit miljonu svabadu pilsoņu vārdā padarīja mūsu mazo div-miljonu tautu par vēsturisku, neatkarīgu tautu.

Tādas asas krīzes brīžos kā toreiz prāti uzbudināti, nervi liesmoun sirds pirmā pārdzīvo ideoloģijas revolūciju ... Katram pūš savi vēji un pūš no visām četrām pusēm uz reizi. Tie, kuriem nav vadoņu, maisās apkārt. Tādā stāvoklī bij latviešu bēgļi Daudzi posās tājāk uz rītiem: uz Pleskavas, Vitebskas, Petrogradas, Smojenskas, Maskavas guberņām. Daudzi pat tika no apstākļiem grūsti līdz Volgas krastiem un pat pāri Urālu kalniem. —--

Ļoti bēdīgi bij dzirdēt, ka latviešu tautai pareģoja iznīcināšanu zem vācu papēžiem tajā brīdī, kad atkal reiz pēc simtiem gadu latviešu jaunatne stāvēja apbruņota un gatava cīnīties priekš savas tautas līdz beidzamai asins pilitei. Tajā brīdī mes bijām loti nelaimīgi. Pretinieks mums atņēma mūsu galvas pilsētu. Vecā, sirma Rīga pārgāja vācu rokās.

Ml

Kurzeme bij nožņaugta. Vidzemes dienvidus dajas jau vācu rokās. Cik tālu viņi tiks, līdz karaspēks nāks pie prāta un vīrišķības? Kas būs ar latviešu tautu, kas būs ar Latviju? ...

V?.cieši izrāva viņu mums tajā brīdī, kad krievu armija bij revolūcijas drudzī; Krievija bij bezgala izirusi, miljoniem jaužu, kuriem simtiem gadu nebij atļauts ne muti atdarīt, tagad revolūcija deva pilnīgu vārda brīvibu, simti miljonu jaužu, atsvabinājušies no verdzības, tagad runāja tikai par tiesībām, maz gribēdami zināt par pienākumiem un upuriem. —

Vajadzēja būt ļoti naivam cilvēkam, lai ticētu, ka lielā Krievija no šis slimības izveseļosies drīzumā. Simts piecdesmit miljoni cilvēku bij ierauti revolūcijas vētra, kura arvien vairāk pieņēmās spēkā. Augusta mēneša beigās jau varēja redzēt, ka šai revolūcijas vētrai izdosies saviļņot bangas no mākoņiem līdz padibenēm. Tas nozīmēja, ka Krievija nespēs karot un ka no kara ar Vāciju mēs tiksim izrauti kopā ar Krieviju. Vienīgais jautajiens, kad tas notiks. Tātad mūsu nākošais liktenis atkarājās no Krievijas iekšējās dzīves, no Krievijas nākošās iekārtas. Bet Krievijas iekšējā dzīve neatļāva ne iedomāties, ka revolūcija sastings, ka viņa arvienu vairāk neuzmodinās neaiztiktus tautas slāņus. Pavisam otrādi, vajadzēja domāt, ka Heliniecisma strāva, kuru mēs redzējām Rīgas frontē un viņas aizmugurē, pieņemsies spēkā un dabūs formālu ap veidojumu.

Lieliniecisms auga sevišķi ātri un augdams kuploja ne uz to pusi, kā to gribēja idejiskie lieliniecisma vadoņi. Pēdējie gribēja padarīt armiju lieliniecisku, uzturot viņas kaujas spējas. Bet zaldātu masa pieķērās lieliniecisma lozungam — Nost ar karu! — taisni matos un saprata, ka «nost ar karu» nozīmē braukt tūlīt uz mājām. Tāda propaganda izplatījās ierakumos vētrainā tempā ar lieliskiem panākumiem. Frontē tādu kustību nosauca par Iieliniecīsrnu, un šādas zortes [sugas] lieliniecisms vareni uzplauka. Krievu pulkos neviens nekā negribēja dzirdēt par aizstāvēšanos, no uzbrukuma nebij ko domāt! Aizmugures iestādēs pa lielākai daļai bij pavisam citādi ieskati un citāds garastāvoklis. Te nekas nebij pretī kara turpināšanai. Dzīve bij laba un ne bez izpriecām. Sākot no 1915. gada rudeņa, jau turpinājās pozīciju karš, t. i„ viena daja sēdēja frontē un no ierakumiem apšaudījās ar pretinieku, otra daļa bij aizmugurē, kur vadīja un apkalpoja pirmo daļu. Augstākos štābos un aizmugures iestādēs Dzīvoja ka pa zaļumballēm. Uz revolūciju viņi skatījās kā uz slapjdraņķi; tagad bij jāīzplēš tikai lietussargs.., Abu minēto daju lielums nebij vienāds. 12. armijā uz vienu frontes zaldātu aizmugures iestādē bij li cilvēku — 1:11. Taisnību runājot, ari kavalēriju vajadzēja pieskaitīt pie aizmugures iestādēm, tādēj ka viņa tranšejas neapkalpoja; pēc izrādījās, ka kavalērijas pulkos bij tāda pat ideoloģija kā citās aizmugures iestādēs. Ja pieņem šo, tad uz katru zaldātu frontē iznāk 12 aizmugurē.

12. armijā skaitījās pavisam 640 000 cilvēku, 43. korpusi vien skaitījās i26000. Tik daudz cilvēku intendantūrai vajadzēja paēdināt un apģērbt! 12. armijas frontes garums bij ap 70 verstis. Šai masai nebij nekādas kaujas vērtības.

12. armija bij līdzīga atstrādātiem garaiņiem — *--*

Imperiālistisko karu Krievija bij paspēlējusi — un rezultāti bij mūsu priekšā. Atkal Krievijai bij jāhūt gatavai stāties starptautiskās tiesas priekšā un noklausīties gatavu spriedumu. Varbūt daudziem nav saprotams, no kurienes nāca Krievijas armijas sabrukšanas cēloņi. Visas krievu armijas bij tādas pat, kāda bij 12. armija 1917. gada rudenī, un tamdēļ mēs varam runāt vispārīgi.

Bij pieņemts domāt, ka pie armijas iznīcināšanas bij vainīgi tikai lielinieki, ka viņu lozungs — nost ar karu — bij noteicošais sprādziens krievu zemestrīcē. Tā domāt nevar. Lielinieki nav vairāk vainīgi pie Krievijas armijas sagraušanas kā visas citas toreizējās politiskās partijas: mazinieki, kadeti, oktobristi utt.

Krievu armijas kaujas nespēju pirmatnējos cēloņus vajadzēja meklēt priekšrevolūcijas laika ideoloģijā. Ar ko citu var izskaidrot to, ka no paša kara sākuma krievi padevās gūstā veselām armijām? Ap i916. gada beigām bij padevušies gūstā vairāk par divi miljoni krievu zaldātu un oficieru. Turpretī no krieviem vāciešu bij sagūstīts tikai ap daži des-mittūkstoši. Jautājums izskaidrojas ar to, ka krievu tauta nezināja, par ko viņa karo, priekš kādiem augstiem civilizācijas mērķiem tauta nes tos briesmīgos upurus, kurus apēda artilērija, ložmetēji, flintes un ģiftlgās gāzes. Vecā krievu valdība nevarēja dot atbildi tautai uz vissvarīgāko jautājumu: kādēļ Krievija iesāka karu? Priekš kam mēs karojam? — Vecai Krievijas birokrātiskai valdībai nebij ko atbildēt. Un, ja nebij ko atbildēt, tad nebij ari kara lozungu, tad nebij ari uz priekšu vadošā stimula, un, ja tā nebij, tad masas psiholoģijā iestājās statisks stāvoklis, pasīva izturēšanās ņēma virsroku pār aktīvo sparu, un galu galā — indivīda un masas morāliska krišana.

Ko darīja vecā Krievijas valdiba, iesākdama pasaules

karu, lai lautas garīgo stāvokli paceltu, lai tautas apziņu apmierinātu par tiem briesmīgiem upuriem, kurus nesa Krievijas pus apbruņotais karaspēks? Atbilde: itin nekāl Pavisam otrādi, veca Krievijas valdība darija visu, lai nospiestu tautas kustību. Ko darīja vecā Krievijas valdība, lai Krievijas cittautu ideālus apmierinātu? — Nekāl Polijai visu armiju virspavēlnieks lielkņazs Nikolajs Nikolajevičs apsolīja kādas nekādas brīvības, kā uz aptieku svariem nosvērtas, bet Petro-gradā birokrātiskā valdiba pat tām bij pretī.

Ivo varējām gaidīt mēs, latvieši, no lielā pasaules kara uzvaras? Itin nekā. Varbūt to, ka mums būtu dota uz kādu laiku brīvība nodziedāt «Dievs, svētī Latviju», stāvot kājās utt. Nebūt nevar pielaist, ka vecās Krievijas valdība, 1914. gadā iesākdama karu, nezināja, ka viņa aizdedzina pasaules pulvera krājumu, ka ar to aktu iesākas vislielākais karš pasaulē, kādu nezin cilvēces vēsture, ka karā tiks ierauta visa valsts, ka nāksies apbruņot visu tautu un, kā sacīt jāsaka, aplaupīt šūpu|us un kapsētas. Ticams, ka viņa to zināja un saprata, bet cars Nikolajs un viņa ministri cerēja, ka ari šoreiz izdosies ņemt no tautas visu, ko var, bet tautai nedot nekā. Cara valdiba negribēja atteikties no savas neatbildīgās saimniekošanas, tādēļ nekādas uzticības tautā nebij ne pašam caram, ne viņa ministriem. Tauta gaidīja, ka 1914. gadā kopā ar armijas mobilizēšanas manifestu tiks dots manifests par_atbildīgas ministrijas ievešanu. Bet to nesagaidīja. Un tādēļ vispārējais lozungs, kuru klusumā nesa masas apziņa, bij: jo sliktāki, jo iabāki!

_ Uzvara tautai nekā laba nevarēja atnest. Masa sāka realizēt savu nodomu, atdodoties gūstā. Atteicoties no upuriem, masa palika egoistiska. Kairs glāba savu dārgāko mantu, kura uoderes pec kara, pec tada vai citāda kara gala iznākuma, — tas ir: dzīvību.

Ap revolūcijas sākšanās laiku krievu armija jau bij zemāk par ordināru. Mes redzējām Ziemsvētku kauju aprakstā, ka dažās krievu divīzijās 24. decembrī izcēlās apbruņots dumpis; ka dažas divīzijas klusu, ne vārda nerunājot, negāja uzbrukumā^ mēs redzējām, ka jau 1916. gada vasarā bij tas pals

7. Sibīrijas korpusā. Tikai vecais režīms piespieda turēt muti. Sairums karaspēka bij liels jau ilgi priekš revolūcijas. Revolūcija deva šai izčibējušai būšanai gala triecienu ar tādu sparu, kādu var dot tikai revolūcija. Sis trieciens notika pašā revolūcijas iesākumā ar tā saukto «Pavēli Nr. 1», kura, kā zināms, nepieder lieliniekiem, bet ir koalīcijas valdības produkts. Pavēle Nr. 1 atsvabināja no zvēresta nogāztai monar-

fiijai un iznicināja vecā režīma disciplīnu. Oficieri zaudēja savas tiesības būt par pilntiesīgiem virsniekiem. Sl fakta bij diezgan, iai armija galīgi izirtu.

Zaldātu masa bez disciplīnas bij ildzīga mākoņiem. No rīta nevarēja zināt, kāds vakarā būs zaldātu horizontā stā* voklis.

Bij tāds gadījums. Tanī laikā, kad dienvidos Kerenskis sagatavoja uzbrukumu, arī 12. armijas frontē gribēja izdarīt masu demonstrāciju, priekš kam tika no iesākuma laista aģitācija un pēc tam pieprasīts, kādi pulki grib labprātīgi piedalīties operācijā. Izsaucās trīs Sibīrijas strēlnieku pulki. Zināmā dienā viņiem bij parāde. No rīta garastāvoklis pulkos bij diezgan možs, bet uz parādes laukuma pulki atnāca tik nelabā dūšā, ka augstākai priekšniecībai nebij iespējams pieiet pulkiem pat klāt. No operācijas nebij ko domāt. Tāpat ar visiieiāko skandālu nobeidzās krievu uzbrukums Rīetum-frontē...

Tātad imperiālistiskais karš bij beigts, vecās Krievijas armija nodzīvoja savas pēdējās dienas.

Un kas lai notiek ar latviešu strēlniekiem? Vai par velti būs krituši tūkstošiem upuru Tīreļ purvā, Ložmetēj kalnā, pie Juglas upēm?

Uz šiem jautājumiem bij jādod noteikta atbilde.

Kādas varbūtības mēs varējām paredzēt nākotnes perspektīvas? Tās varbūtības, kuras mēs varējām paredzēt nākotnes perspektīvas, atradās Vakareiropas karalauka apstākļos. Te stāvoklis mainījās un jo tālāk, jo vairāk par ļaunu Vācijai. Francijas frontē piedalījās Amerika ar saviem varmācīgajiem tehniskiem un ekonomiskiem līdzekļiem. Sis apstāklis galīgi noteica tālāko pasaules kara raksturu. Tagad sāka karot vienīgi tehnika un ekonomika, kurā ziņā Vācija nevarēja turēt līdzi Antantei. Bij acīm redzams, ka viņai zināmā laikā būs japadodas un jānoliek ieroči. Un, ja tā, tad Vācijai būs jāizved viņas karaspēks no visām svešu valstu zemēm «nach Vaterland» [«uz tēvzemi»]. Tanī brīdī, kad tas notiks, Latvija paliks bez saimnieka, tādēļ ka latvieši ir izkaisīti, pa lielākai daļai, pa visu plašo Krieviju, daudzi vācu gūstā; Kurzemē un Vidzemē palikušie Ir neapbruņoti, un viņiem nebūs iespēja ņemt virsroku par vācu elementiem, kuri 6ij labi noorganizējušies dažādās šāvēju sabiedrībās, nebūs iespējams cīnīties pret baroniem, kuri būs apbruņoti no galvas līdz kājām, pret atpakaļ palikušām vācu armijas daļām. Bez šaubām varēja pielaist, ka vācu armija aiziedama labi apbruņos savus kompatriotus... Iesāksies sacenšanās varas dēļ. Lat

us

viesi nedrīkstēja būt vājāki par saviem pretiniekiem. Latviešiem vajadzēja salasīties un apbruņoties. Izšķirošais bridis tuvojās. Latvijai vajadzēja būt priekš latviešu darba tautas. Un to panākt bij latviešu strēlnieku vēsturiskais uzdevums. Latviešu strēlniekam tagad bij augsts, cēls un varonīgs darbs japadara priekš savas tautas. Mums vajadzēja būt daudz stiprākiem, nekā mēs bijām tīdz šīm. Mūsu astoņi pulki bez savas artilērijas un citam dajām bij nespējīgi ko lielisku panakt. Mums vajadzēja saformēties augstākā stratēģiskā vienībā.

Pēc Rīgas krišanas

Vāciešiem nebij iespējams galīgi izklīdināt 12. armiju un iztriekt viņu no Baltijas. Tie spēki, kurus ģenerālis Hinden-burgs bij savilcis pret Rīgu, bij vajadzīgi citās frontēs. Dažas dienas pēc Rīgas ieņemšanas iesākās pievilkto divīziju steidzoša pārvešana uz Francijas robežām.

Rīgas frontē pamestā spēka bij maz priekš operācijas attīstīšanas visiespējamā pilnīgumā. Vāciem bij jaieņem netāļu aiz Rīgas visīsākā fronte no Ogres uz Ropažiem un tālāk līdz Gaujai. Pa vienai divīzijai ar kavalēriju tika sūtīts pa Taurupes, Nītaures, Cēsu un Valmieras lielceļiem. Sie spēki bij par daudz mazi, lai tiktu tāļu uz ziemeļiem.

Augusta Deigās 1. latviešu brigāde atsvieda vāciešus no Inčukalna puses; tanī pašā laikā 2. latviešu brigādes fronte 6. Tukuma pulks kopā ar 5. Zemgales pulku atspieda pretinieku no Nītaures puses līdz Pelnei.

5. septembrī vācieši no jauna pārgāja uzbrukumā uz Nītaures pusi un agrā rītā ar divreiz lielākiem spēkiem uzkrita mūsu pozīcijām, kuras tanī brīdī ieņēma 5. Zemgales pulks. l\ā arvienu, tā arī Šoreiz zemgalieši bija gatavi saplūkties ar vāciešiem.

Kauju vadīju es. Pēc niknas, ap stundu Ilgas artilērijas uguns vāci iesāka uzbrukumu pa abām lielceļa pusēm. Mēs bijām gatavi dot vāciem «zemgalieša» spērienu. Un to viņi dabūja tā, kā nekad nebija gaidījuši.

Ap pusdienas laiku vāci ar lieliem zaudējumiem bij atsviesti līdz Māras upei,

Bez tam pārdzīvotais posts izdarīja latviešu pulkos dziļu reakciju. Tas bija par iemeslu tam, ka vairākus krievu pulkus drīzā laikā izdevās savest kārtība. Arī «nāves bataljoni» bij kauj ass pēj īgi.

šai kaujai ir taktiska nozīme, un tādēļ es viņu aprakstīšu sīkāki. Vācu sagatavojumi mums tika zināmi no tiem vācu zaldātiem, kuri tika šinī kaujā saņemti gūstā.

Pēc viņu vārdiem, vācu priešniecibas nolūks esmot bijis atsviest mūs atpakaļ uz Nītaures pusi un atnākt līdz Salmiņiem. Uzbrukums bij nolikts uz 5. septembri. Pīkst. 7 vajadzēja iesākt artilērijas uguni uz veselu stundu pa mūsu ierakumiem un rezervēm. Pīkst. 8 diviem kājnieku un vienam kavalērijas pulkam divu bruņu mašīnu pavadībā iesākt uzbrukumu pa abām lielceļa pusēm uz Nītauri.

4. septembra vakarā viss esot bijis sagatavots uz mata; visas pavēles atdotas, baterijas nomērķētas, karaspēks zināmās vietās. Virskomandiera štābs bij Mālpili. Naktī uz 5. septembri, kā arvienu, mēs bijām nomodā un kaujas gatavībā. Uz rīta pusi sacēlās tik bieza migla, ka pat uz desmit soļiem nekā nevarēja saredzēt. Tādēļ es pavēlēju pievilkt tuvāk pie frontes visas rezerves; 2 baterijām un visam pulkam bij jā-būt kaujas gatavībā, līdz kamēr nenoies migla. Mūsu rīcībā bij divas smagas un trīs vieglās baterijas, pavisam 20 lielgabali. 5. Zemgales pulka pozīcijas vilkās no Ezerkalnu mājām līdz Irdzāniem.

Pa labi stāvēja 110. divīzija, pa kreisi 36. divīzija.

Vācieši izveda kauju cauri, ka augšā aprakstīts. Taisni pīkst, septiņos 5. septembrī artilērija iesāka intensīvu uguni pa mūsu ierakumiem un aizmuguri. Cik varēja noģist, tad vāciem bij ap 16 lielgabalu. Ierakumos nekādu lielu zaudējumu mums nenodarīja, tādēļ ka migla nedeva vācu artllē-ristiem kontrolēt lielgabalu darbību; aizmugurē viņi mums nemaz nekaitēja, tāpēc ka mūsu rezerves bij pārvietotas uz frontes pusi, ko migla viņiem ari neļāva ieraudzīt. Bet vācu artilērijas uguns, atklāta tik nejauši, mums parādīja pretinieka nodomus; mums bija gaiši redzams, ka pēc tam vajaga sagaidīt ko nopietnāku — kājnieku uzbrukumu. Pret šo mēs jau bijām puslīdz sagatavoti, pievilkdami mūsu rezerves tuvāk pie frontes. Un bez tam es tūlīt ņēmu darbā citus līdzekļus.

Vispirms es stājos sakarā ar i 10. un 36. divīziju avangarda priekšniekiem un lūdzu atklāt artilērijas uguni uz Mālpils muižu un viņas apkārtni. Ap pīkst. 8 no Akenstakas puses atklāja uguni 12 lielgabali un no Irdzānu puses astoņi lielgabali.

Tātad no mūsu puses bij sakopoti četrdesmit lielgabalu ugunis pret vācu sešpadsmitiem.

Pīkst. 8 vācu kājnieki iesāka uzbrukumu noteiktā kārtībā

un (l'.-j uz reizi sagrābti no mušu četrdesmit lielgabalu

ugunim.

Migla bij pa lietākai da|ai izklīdusi, un mūsu arttlēristi varēja kontrolēt savu lielgabalu darbību,

Vācu rezerves tika izklaidētas ar lieliem zaudējumiem, bet viņu ķēdēm izdevās pienākt tuvāki pie mūsu ierakumiem.

Tagad iesākās tāda pat sīva kauja ar iožmetēju un flinšu ugunim un rokas granātām, Mūsu puiki bij pašlaik papildināti ar jauniem zaldātiem no rezerves pulka. Pārbaudījumu viņt izturēja krietni.

Pret Ķesteru muižu vāciešiem izdevās izrauties cauri mūsu tranšejām, bet savā laikā stājās viņiem preti mūsu rezerves un tie tika aizdzīti.

Ap pusdienas laiku kauja beidzās ar pilnīgu mūsu uzvaru. Mūsu tranšejās bij daži gūstekņi un viens ložmetējs. Mūsu Zaudējumi sniedzās līdz četrdesmit cilvēkiem.

Si kauja pierādīja, ka vācu metodisms ne katru reizi ir izdevīgs. Viņu sagatavošanās bij rēķināta uz skaidru laiku, uz dienas kauju. Nebij paredzēta migla, kura ieradās nejauši. Vāciem vajadzēja no savas programmas izmest miglas dēļ artilērijas uguni un uzkrist mums, tās pašas miglas dēļ, nejauši, iesākt kauju pīkst. 7 ar kājnieku uzbrukumu mūsu tranšejām ar rokas granātām un bajonetem [durkļiem], kā tas ir pieņemts nakts kaujā. Dažā ziņā tad mēs britu pārsteigti

Bez tam, to stundu, pa kuru vāci deva artilērijas uguni — no pllist. 7 līdz 8 —, viņi deva mums iespēju piinīgi orientēties kaujas stāvoklī un pievilkt pret Mālpili no 110. un 36. divīziju avangardiem artilērijas uguni. Tā krustuguns izspēlēja lielu lomu: viņa uz reizi izjauca vācu kara kārtibu divās daļās: rezerves tika atgrieztas un izklaidētas, bet pirmām ķēdēm bij javed kautiņš vienām pašām.

Pēc šis kaujas epizodes Nītaures frontē iestājās klusums. Cilās frontes daļās arī iestājās pozīciju stāvokļa kārtība.

Kas notika aizmugurē?

Vāciešu uzbrukums izsauca vislielāko sašutumu revolucionārās kara iestādēs. Tie, kuri nesen bl] pārliecināti, ka vācu zaldāti nedos iespēju vācu ģenerāļiem iesākt uzbrukumu pret Rīgu, tagad staigāja apkārt acis nolaiduši. Galvenais jautājums bij: ko sacīs zaldātu masa, vai vainīgie netiks saukti pie atbildības? Pret šo gadījumu bij pie laika ņemti līdzekļi.

flau vasarā tika izlaistas baumas, ka Rīga tikšot nodota vāciešiem, ka Rīgas liktenis esot jau nospriests----

Pēc Rīgas krišanas tika sastādīta īpaša komisija no Isko-sola un Iskolastrela priekšstāvjiem, kuriem tika uzdots isā iaikā izdarīt izmeklēšanu un atrast vainīgos.

Tie ļaudis, kuri bija šinī komisijā, nekādu dziļu sapratu par 12. armiju nevarēja dabūt. Viņi apbraukāja zināmās personas un pavirši nopratināja. Galu galā par vrinigu atrada pats sevi 12. armijas komandieris ģenerālis Parskis un aizgāja uz citu vietu. — «Атаману первая чарка и первая галка.» Ar to viss nebeidzās.

Zaldātu masa apmierinājās ar to, ka tagad vairs nedraud briesmas kļūt sagrābtai no kādas nebūt puses.

Petrogradā tika sasaukti priekšstāvji no visām armijām priekš demobilizācijas plāna izstrādāšanas. Sī vēsts ļoti patika krievu zaldātu masai. Krievu pulki bij palikuši pavisam mazi: daudzi krita gūstā Rīgā, daudzi bij tik tā|i aizlaidušies aizmugurē, ka vieglāki bij tikt uz mājām nekā atpakaļ uz fronti.

Oficieru nozīme slīdēja arvienu zemāk. Nevar teikt, ka pa šo laiku politisko darbinieku autoritātes būtu zaldātu masās lielas, Zaldātu masa bij sapropagandēta līdz beidzamam. Tik daudz īsā brīdī viņai bija teikts par tādiem jautājumiem, kurus dzirdēja pirmo reizi vienkāršs cilvēks, ka saprast, ko va jaga atzīt par labu un ko par ļaunu, bij neiespējams.

Vadošie politiskie centri armijā ari bij dezorganizēti caur iesākušos šķelšanos. Iskosols sadalījās dīvās daļās: lieliniekos un mazlniekos. Kamēr Iskosols bija Rīgā, virsroku ņēma mežinieki, bel tagad lielinieku skaits uzreiz pieauga. «Nost ar karuļu atkai palika par dienas lozungu. Sis lozungs nāca no lielinieku puses, bet viņi tomēr vēlējās turēt fronti. Masa ar to nebija mierā un meklēja izeju bēgšana no frontes uz aizmuguri.

Oktobra mēneša iesākuma fronte bij jau galīgi sašļukusi, un jo tāļāk, jo sabrukums pieņēmās lielākā mērā.

Kas tam bij par iemeslu? Toreiz runāja, ka vainīga esot bijusi lielinieku propaganda par kara beigšanu. Bet, ka es jau sacīju, lielinieki prasīja, iai ietur pulkā kārtību, lai tura fronti. Bet bij vienas sugas «lielinieki», kuri tikai savas ādas dēļ palika par lieliniekiem, kuri, gribēdami tikt ara no tranšejām uz aizmuguri, kliedza, ka viņi esot lielinieki.

Arī latviešu pulkos netrūka tādu palaidnieku, pāris cilvēku pat oficieru starpā. Visi viņi, palikdamies par «lieliniekiem», meklēja iespēju aizšmaukt no frontes uz aizmuguri, dzivot

Rīga. Tie nebij ne lielinieki, ne mazinieki, bet tikai palaidnieki. Zināma lieta, viņu iespaids pulkos bij mazs. Sevišķi pēc Rīgas krišanas, kad gandrīz katrs latviešu strēlnieks sāka pats saprast, kas notiek viņa acu priekšā.

Krievu armija, bez vārda runas, bij izčibējusi, bet krievu frontei deva sitienu pēc sitiena revolūcijas tāļākie gājieni, yispirms, kā jau aizrādīju, armija pēc politiskās ideoloģijas sadalījās divas dajās: frontē stipri pieauga lielinieeisms, aizmugurē turējās mazinieki. Abas šīs strāvas bij vienlīdzīgi stipras: ja frontei bij rokās ieroči, tad aizmugures rīcībā bij apgadāšana ar barību, apģērbu utt. Ar to rēķinājās, katrs saprata, ka organizācija ir vajadzīga, lai dzīvotu un nemirtu badā! Šinī ziņā viss spēks bij rokās aizmugurei — inten-dantūras iestādēm. To saprata — un mēģināja ielauzties in-tendantūras valstī. Intendanti |oti laipni atvēra savas magazīnas [noliktavas] un atklāja savas grāmatas komiteju priekšstāvjiem — lūgdami priekšrakstus, kā uz priekšu rīkoties.

Komiteju priekšstāvji paoda miltus, pašķirstīja grāmatas, nosmēķēja ēdamo un dzeramo, bet darbības aparāts bij jāpamet tajās pašās rokās. Ar aizmuguri nākt galā bij grūti: viņa bija un palika konservatīva. Novembra iesākumā fronte grieza pret viņu ieročus.

Pēc tam galīgu sabrukumu fronte dabūja pēc karaspēka demokratizēšanas. i917. gada vasarā Kerenska valdība atzina Ukrainas patstāvību de jure [likumīgij. Ukrainas politiķi tūliņ saka organizēt reālu apbruņotu spēku. Atrodošies frontē ukraiņu elementi saprata to tā, ka tagad būs īpaša Ukrainas fronte, tāda propaganda tika dzīta frontē. Ukraiņi sāka vākties no krievu daļām ārā un braukt uz Ukrainas fronti, t. i., uz mājām.

Oktobra vidū ukrainiešu aiziešana no krievu daļām pieņēma organizētu veidu: aizgājēji salasījās rotās, ložmetēju komandās, baterijās, eskadronos, pulkos... aizgājēji ņēma līdzi ieročus: flintes, ložmetējus, lielgabalus, aeroplanes. Kara materiāls tika dalīts proporcionāli aizgājēju un paliekošo skaitļiem.

No tam fronte sāka palikt caurumaina kā vecs žogs. Jāgriež vērība uz to, ka frontes ukrainizācija kā fakts deva otro un pašu nāvīgāko sitienu krievu frontei. Pirmo sitienu deva Pavēle Nr. 1.

Novembra mēnesī jau bij gadījumi, ka no tām divīzijām, kuras bij komplektētas no Ukrainas guberņām, atlikās tikai štābi.

Novembri iesākās kazaku aiziešana uz Donu, Urālu, Kaukāzu utt. Galu galā izkusa visa fronte. Lielkrievu elementi aizgāja pa vienam, katrs uz savu roku.

Minskas un Galīcijas frontē iznāca savstarpīga kaušanas starp ukrainiešiem un kazakiem no vienas puses un lielinieku pulkiem no otras puses. Lielinieku valdība gribēja atlaist uk-rainiešus un kazakus uz mājām bez ieročiem, ko labprāt negribēja pieņemt aizgājēji.

Uzvara atkarājās no gadījuma; virsroku ņēma tā puse, kura bij zināmā gadījumā stiprāka.

No augšā pievestā mēs redzam, ka vecā krievu fronte gāja pretim savai iznīkšanai.

Pēc Oktobra revolūcijas Iskosols tika no jauna izvēlēts. Rezultāts bija tāds, kā to varēja gaidīt: balsis sadalījās uz pusēm; fronte, t. i., lielinieki, dabūja 141 vietu un mazinicki, t. i., aizmugure, — 14i vietu.

iskolastrels tagad bij salicies kopā ar Iskosolu, lai nogāztu maziniekus.

Bet tāds vēlēšanu rezultāts nedeva juridisku pārsvaru nevienai partijai. 141 balss pro\ 14i balss contra. 12. armijas iekšēja dzīve izbeidzās kāda nebūt darbība. 12. armija palika tagad par dzīvu mironi, par dzīvnieku, kurš gulēja letarģijas miegā. 12. armijas mehānisms apstājās, viņas svārsteklis (маховое колесо) apstājās nāves punktā.

Ilgi palikt tādā stāvoklī nevarēja: viņš nesa mums ātrāki kā vēlams vecās armijas izklīšanu. Vajadzēja atkal mašīnu laist darbā, vajadzēja ratu grūst uz priekšu.

Pēc tā brīža apstākļiem bij vajadzīga autoritāte no frontes puses. Fronti vajadzēja turēt. Aizmugures iestādēm bez frontes nebij nekādas reālas nozīmes. Tā laika fronte maz ko nozīmēja, bet aizmugures iestāžu nozīme bija vēl daudz mazāka.

Iskosols galu galā sadalījās divās daļās: mazinieki pārcēla savas sēdes uz Valku, lielinieki -— uz Cēsīm; katrai pusei bij savs prezidijs.

Abas puses veda savstarpēju niknu ciņu. Maziniekiem nebija faktiska spēka un nebij politiskas perspektīvas. Kerenska vara, atrazdama iespaidu tikai aizmugures iestādēs, bij jau pavisam nošļukuse uz leju; vara sāka pāriet tas partijas rokās, kurai bij kategorisks iespaids uz fronti, un tāda partija bij — lielinieku partija.

Tāds stāvoklis 12. armijā palika līdz Oktobra revolūcijai,

Nebij šaubu, ka veco armiju tā frontē, kā arī aizmugures

reSērveš pulkos lieliniekiem bij jau izdevies sagrābt savās rokās. Bet tāļāk nāca jautājums: ko darīt ar šo armiju? Vecā armija bij bezgalīgi izirusi, kaujas spēka nozīmes viņai nebij nekādas tajā laikā. Dabīgs spriedums būtu — demobilizēt viņu. Daži tuvredzīgākie arī tā domāja. Bet te nāca otrs jautājums: kādā veidā likvidēt karu? Daži domāja, ka vajaga demobilizēt veco armiju un visādā ziņā salīgt ar Vāciju mieru, ar to izslēdzot Krieviju no pasaules kara. Та nolēma darīt. Bet tas bija viens no tuvredzīgākiem spriedumiem. Nepadomāja, ka bez armijas nekādu mieru ar Vāciju noslēgt neizdosies. Tam, kam kara beigās nav vairs armijas, tam jāatzīstas par uzvarētu, par sakautu, tām ir jāpadodas, tam jākapitulē, tam jāpieņem visi uzvarētāja priekšlikumi. To sāka sajust 1917. gada decembri Brest]itovskā, kad ģenerālis Hofmanis nozīmēja Krievijas rietumu robežas, kā viņš pats to gribēja. Krievijas priekšstāvji redzēja, ka ārprātīgi lielās vācu prasības parspēkot nav iespējams fle ar dialektiku, ne ar loģiku. Visjem bij redzams, ka ģenerālis Hofmanis pat skaita par labaku priekš Vācijas parakstīt miera noteikumus tad, kad vācu armija aizies vēl divi trīs simts verstis uz priekšu. No vienas puses, tad atdos vācu rokās visu frontē pamesto krievu artilēriju, ieročus un milzīgos kara krājumus, no otras puses — caur to Krievija būs atbruņota tik tāju, ka starptautisko karu atjaunot viņai nebūs iespējams, caur ko miera ilgumam būs dota ne tikai juridiska papīra nozīme, bet pārvērsta par reālu faktoru Vācijas stratēģijai par labu. Tā domāja vācu stratēģis ģenerālis Hofmanis. Un pretim strādāt viņa nodomam varēja tikai ar reālu spēku, ar armiju, kurai ir zināma kaujas spēja.

Vācijas stratēģija bij jau tad joti grūta: viņu sabiedroto armijas pavisam izčākstējušas un nekādu nopietnu spiedienu izturēt nevarēja, visas plašās frontes turējās uz vācu rēķina, Tādēļ pieci seši labi krievu korpusi pie robežām būtu devuši Krievijas diplomātiem to palīdzību Brestļitovska, kuras viņiem tur pietrūka. Decembra beigās sāka to saprast, bet tad bija par vēlu. Krievijas diplomātiem neatlika nekas cits kā pieņemt lozungu: Mēs nekarojam un mieru nenoslēdzam! Kā zināms, Krievija parakstīja miera līguma papīrus februārī Dvinskā, kad vācu stratēģa ģenerēja JHofmaņa rokās jau bij lieliski reāli panākumi: ap desmit tūkstošu lielgabalu, ap miljonu flinšu, ložmetēju un milzums kara materiāla, tūkstošiem kvadrātverstis auglīgas zemes ar nākošo ražu un galvenais — Krievija atbruņota. Tas bija pirmais un beidzamais Vācijas reālais panākums.

Un šis panākums bij lielisks, pavisam negaidīts, tādēļ ka Vācijas stratēģi gribēja'vispirms izslēgt no kara Franciju, kura bij daudz vājāka par Krieviju. Tagad iznāca otrādi: no kara izkrita Krievija, pavisam atbruņota un izirusi.,. Tas nozīmēja, ka šinī pasaules karā Krievija nebij vairs priekš Vācijas bīstama.

Krievi,gatavojās nobeigt karu un iet uz mājām. Bet kā bija ar latviešu strēlniekiem? Uz kurieni lai viņi iet? Vidzemnieki varēja aiziet uz mājām, bet kurzemniekiem bij jāmekle se-vim mājoklis svešumā. Tas nozīmēja — izklīst pa plašo Krieviju.

Latviešu strēlnieku korpusa formēšana

3a butu noticis, ka latviešu strēlnieki izklīstu, — Latvija nekad nebūtu nākusi latviešu rokās. Latvija nebūtu palikusi priekš latviešiem kā tagad. Vispirms, Krievijā laikam būtu pavisanī citāda valsts fizionomija un latvieši Latvijā būtu atkal nospiesti no vietējiem vāciešiem, kuri bija labi organizēti un apbruņoti. Visi vācu elementi bij organizēti «Schiitzert-Verein»os [acīmredzot domātas apsardzes vienības — Verein], katra barona muiža apbruņota. Vācu karaspēks aiziedajns pameta saviem kompatriotiem artilēriju un karā materiālus. Bez tam, kā mēs zinām, pat Latvijas dibināšana notika zem vācu ģenerāļu uzraudzības, kuri, zināma lieta, latviešiem būtu atļāvuši vaidēt latviešu valodā. īstos vācu nodomus mēs redzējām 1919. gada rudenī, kad ģenerāļi Bermonts un fon der Goics atņēma iatviešiem Kurzemi un ielauzās Latvijas galvas pilsētā — Rīgā.

Mēs nebūt negribam teikt, ka visu šo varēja paredzēt jau

1917. gada rudenī. Nebūt ne. Tomēr paredzēt varēja trīs lietas: 1) ka Krievijas revolūcija atnesīs mazām tautām brīvību; 2) ka Vācija pasaules karā tiks sakauta un viņas karaspēkam būs jāatstāj visas svešās teritorijas; 3) ka pec vācu karaspēka aiziešanas no Latvijas Latvija paliks uz laiku bez iikumīga saimniekā — latviešiem, tādēļ ka latvieši kara apstākļos bija izklīdināti pa malu malām un neapbruņoti. Tādējādi latviešu tauta varēja uz visiem laikiem paspēlēt savu vēsturisko iomu. «Latvija priekš latviešiem»^— bij mūsu lozungs visu laiku, no cīņām Ložmetēj kalnā iīdz grūtajam 1917. gada rudenim. Lai izvestu cauri šo lozungu, latviešiem vajadzēja but stipriem in corpore [visiem kopāļ, nevajadzēja izklīst svešumā, vajadzēja būt apbruņotiem, lai zināmā vēs-

tūristā brīdī ierastos Latvijā kā valdošs un pavēlošs spēles. Vajadzēja saprast, ka jaunā valstī pirmos vēsturiskos soļus vajadzēja nodrošināt un pabalstīt caur reālu spēku. To labi saprata Latvijas vācu elementi un ar vācu ģenerāju palīdzību bija gatavi sagrābt varu savas rokās. Tas nebija nemaz tik grūti izdarāms, tādēj ka Kurzeme un Hienvidvidzeme jau bija viņu okupācijas pārziņā, un tur viņi bija pilnīgi saimnieki.

Izraut šo varu no vāciešu rokām, modināt nospiestas tautas cerību — varēja tikai ar apziņu, ka mēs esam spējīgi atkarot savas tautas vēsturiskās tiesības. Mums vajadzēja katrā ziņā nejaut izklīst mūsu strēlnieku pulkiem: vajadzēja viņus savilkt vienā strēlnieku korpusā. Pie ši darba es ķēros jau 1917. gada rudenī. Septembra beigās nobraucu uz Valku meklēt atļauju formēt Latviešu strēlnieku korpusu, sastāvošu no divām divīzijām, pavisam astoņi strēlnieku pulki; vajadzīgi bija: artilērija, kavalērijas brigāde, lidotāji uti., viss pēc sibīriešu strēlnieku korpusa štatiem. Armijas štābā mans priekšlikums tika saņemts ar lielu labpatikšanu. Armijas komisārs Stankevičs izteicās pat, ka pie latviešu strēlnieku korpusa formēšanas vajagot ķerties visā drīzumā. Annijas štāba ģenerālkvartīrmeistars izteica šaubas, vai latviešiem nepietrūkšot augstākā komandējošā sastāva. Vispār apsolīja artilēriju, kavalēriju, inženieriju utt. — visu, kas vajadzīgs. Steidzīgi tika izstrādāti vajadzīgie priekšdarbi un nosūtīta telegramma Kerenskim dēj atļaujas. Bet uz šo atļauju mēs gaidījām velti: viņa neatnāca.

Kerenskīs negribēja dot atjauju iormēt latviešu korpusu tādēj, ka latviešu strēlnieki bij izvēlējušies par savu idejisko vadoni Ļeņinu.

Tā bija milzīga tuvredzība no Kerenska. Caur to viņš pierādīja, ka viņš nesaprot revolūcijas gaitu visā visumā. Mēs redzējām, ka revolūcijas sairumā bija koalīcijas valdiba, kura sastāvēja no lielburžuāzijas un demokrātiem. Pēc tam demokrāti paīika stingrāki un, atsvieduši lielburžuāziju, tuvinājās lieliniekiem kā proletariāta priekšstāvjiem ar Ļeņinu priekšgalā. Loģiski domājot, vajadzēja pielaist, ka nāks laiks, kad lielinieki paliks stingrāki, un ka Ļeņins centīsies stāties revolūcijas priekšgaiā, ievelkot revolūcijas darbībā visu plašo proletariāta milzumu.

Tagad jaulāsim: kāda ideoloģija bija latviešu strēlniekam tuvāka — Kerenska vai Ļeņina?

Latviešu strēlnieku pulkos bija gandrīz tikai kalpu un citādi mazturīgu vecāku dēli. Tie bij jaudis, kuri lidz pašai re-

volūcijai bija vergu kārta. Atminēsimies tikai to, ka līdz revolūcijai Latvija bija deramdienas. Tādā deramdienā kalpa cilvēks tika apskatīts no visām pusēm tikpat kā darba lops: cik viņš var celt un cik nest. Katru Jurģa dienu kalpam atbrauca pakaļ, iekrāva viņa grabažas ratos un veda pie jauna kunga, kurš atkal apskatīja: cik viņš var celt un cik nest.

Latviešu kalpiem, vispāri ņemot, no 45. dzīvības gada spēks gāja mazumā, un tirgus cena par viņu arī krita. Latviešu gājēju kārtas cilvēka dzīves ceļojums bija vienkāršs: kalps, puskalps un pagasta nabags.

Latvija bija zeme, kur vēl uzglabājušās verdzība un vislielākā cilvēka nicināšana. Latviešu tautas lielākā da]a dzīvoja kā gāju putni, viņiem nebija savas zemes, kur tie būtu varējuši iekārtoties ar savu dzīvi pēc savas gribas uz ilgāku laiku. Jāatzīst, ka pēdējā laikā priekš kalpiem bija samērā daudz darīts materiālā ziņā. Peļņa bija diezgan laba. Bet tas pakāpiens, kuru ieņēma latviešu gājēji sabiedriskā dzīvē, bija visai niecīgs un pat nicinoši zems. Bet tanī pašā laikā tautas izglītība tapa arvienu augstāka un augstāka. Attīstības ziņā latviešu kalps bieži vien stāvēja augstāk nekā tas barons, pie kura viņš kalpoja; starpība bija tikai tā, ka barons nesāja melnas, bet kalps nātna biksas. Tāda apziņa bija kā morāliska nasta uz tautas pleciem, kuru bij nepieciešams novelt izdevīgā gadījumā. No seniem laikiem Latvijā bieži atkārtojās visniknākie zemnieku dumpji, kuri tika apspiesti bez žēlastības. Reformu un stāvokļa uzlabošanas vietā dabūja nagaikas un karātavas. Pēdējā un vislielākā sacelšanās pret valdību bija 1905. gadā, un, cik bēdīgi tā nobeidzās priekš latviešu gājēja, to atminējās katrs latviešu strēlnieks. Gandrīz katram latviešu strēlniekam un oficierim bija bēdīgas atmiņas no tām mežonībām, kuras pastrādāja Latvijas baroni kopā ar krievu ģenerāļiem pie latviešu tautas mazturīgām^ aprindām. Katram bija piemiņā nošautais vai pakārtais tēvs, māte, brālis, tuvāks radinieks vai draugs. 1917. gadā revolūcija norisinājās kara laikā, kad latviešu proletārieši visi bija apbruņoti. Tie, kuriem pēc 1905. gada aizliedza mājā turēt pat tuteņus priekš cūku kaušanas, 1917. gadā, būdami frontē, turēja savās rokās flintes, ložmetējus, rokas granātas; viņu rīcībā bija artilērija — un visu to viņi negribēja izlaist no rokām. Ar vārdu sakot, kara apstākļos revolūcija uz reizi atdeva visu varu apbruņotai proletāriešu masai. Tas ir fakts. Laiks pats no sevis novadīja šo masu pie Ļeņina, un Ļeņins deva viņai tikai ideoloģiju. Un ko varēja prasīt no latviešu strēlnieka?... Viņam vajadzēja būt

tadam, kādu vēsture viņu atvadīja līdz revolūcijai, un darīt to darbu, kuru viņam uzdeva revolūcijas izbīdītie apstākļi: 1) censties paturēt iegūto varu un 2) patstāvīgi noteikt tautas nākošo modus vivendL

Pie Kerenska valdības mums neizdevās dabūt vēlamo atļauju, neatsacījās kategoriski, bet arī nedeva noteiktu pavēli. Septembra beigās 2. latviešu brigāde tika pārsviesta no Nītaures frontes pret Ainažiem. Brigādes štābs bij Irgu muižā. 1. brigāde palika Cēsu frontē. Iskolastrels dzīvoja Cēsīs, viņa autoritāte pēc Rigas krišanas bij stipri sašķobīta. Kopējas intereses strēlniekus tuvināja virsniekiem. Tas pats par sevi saprotams. Latviešu virsnieki bij cēlušies no tādas pat mazturīgo jaužu kārtas kā strādnieki, un tādē| savstarpēja uzticība varēja iestāties drīz.

Ar lielu prieku strēlnieki uzņēma vēsti par latviešu strēlnieku korpusa formēšanu; sen jau to gaidīja. Tagad it īpaši tas bija pašā laikā, tamdē] ka masa dzīvoja ar tām domām, ka drīz mēs dabūsim Rīgu atpakaļ, ka drīz būs jāiet uzbrukumā. Tādu aģitāciju veda Iskolastrels un sastapa pilnīgu kontaktu pie virsniekiem un strēlniekiem.

Pēc Oktobra Revolūcijas es tiku pārcelts uz Mogiļovu, Galvenā Mitekli, par Revolucionārā karalauka štāba operatīvās nodaļas priekšnieku. Ieņemot tādu atbildīgu posteni, man bija iespēja izdabūt Armijas Virspavēlnieka pavēli par Latviešu strēlnieku korpusa formēšanu. Pavēle tika dota

18. decembrī 1617. gadā. Šinī pašā pavēlē par Latviešu strēlnieku korpusa komandieri tiku iecelts es, atstājot mani Revolucionārā karalauka štāba.

Tagad iesākās enerģiska darbība. Vajadzīgie rīkojumi priekš materiālās puses un finansēšanas tika doti no Mogi-jovas, no Revolucionārā karalauka štāba, 12. armijas štābam priekš izpildīšanas.

Latviešu strēlnieku korpusam vajadzēja sastāvēt no divām strēlnieku divīzijām ar smago un vieglo artilēriju, vienu kavalērijas brigādi un citām daļām.

Pēc Oktobra Revolūcijas par frontes turēšanu vairs nevarēja būt ne runas: pulld, baterijas, štābi, transports — sāka galīgi sagrūt.

Bez šaubām, ari no latviešu pulkiem daži aizgāja, bet lielākā daļa palika pulkos; bez tam pienāca klāl daudz artilē-ristu, kavalēristu, sapieru utt. Pamazām latviešu pulki tika izvilkti no Baltijas uz citām Krievijas daļām. Par piemēru: i. un 4. pulki janvāra sākumā tika izsaukti uz Rogačevas

fronti pret poļu korpusu; 2. un 3. pulki — Zieme|u Kaukāzā;

5.» 7. un 8. pulki — Baltijā; 6. pulks —• Petrogradā.

Smagā artilērija formējās Tērbatā. Vieglā artilērija — pie katra pulka.

Kavalērijas daļas salasījās dienvidos pie 2. un 3. pulkiem.

Kā redzams, latviešu pulki bij joti izklīdināti, tomēr viņus apvienoja apziņa, ka viņi pieder vienai apvienībai: par 1. divīzijas priekšnieku tika iecelts Manguls, par 2. divīzijas priekšnieku — Avens. Tā izpildījās galu galā visu latviešu virsnieku un strēlnieku vēlēšanās: redzēt latviešu pulkus savienotus vienā stratēģiskā apvienībā. Toreiz mēs runājām, ka nāks laiks, kad mēs ar maziem spēkiem darīsim lielas lietas. Pasaules karā Vācija tiks sakauta. Mums, latviešiem, vajaga būt stipriem, lai tai brīdī varētu griezties atpakaļ uz Latviju, izdzīt no turienes svešiniekus un padarīt — «Latviju priekš latviešiem».

Latviešu strēlnieku darbība no Oktobra Revolūcijas līdz vācu uzbrukumam 1918. g. pavasarī

Pēc Oktobra Revolūcijas 6. latviešu pulks tika izsaukts uz Petrogradu, kur apsargāja gaivenām kārtām Taurijas pili. Tanī pašā laikā tika izsaukti uz Petrogradu no katra latviešu pulka strēlnieki un virsnieki, no kuriem tur tika sastādīts

9. latviešu pulks Smoļņas institūta apsardzībai. Abi šie pulki no pirmajām oktobra dienām ir Krievijas Padomju valdības visuzticamākā apsardzība. 6. latviešu pulks spēlēja zināmu lomu pie Satversmes Sapulces padzīšanas. Pēc ziemsvētkiem ar! 7. pulks tika izsaukts uz Petrogradu.

2. un 3. pulki tika izsaukti uz Donas apgabalu un Ziemeļu Kaukāzu pret ģenerāli Korņilovu un Kaļedinu. Te abi pulki izturēja vairākas kaujas, līdz 1918. gada pavasarī tika izsaukti uz Maskavu.

1. un 4. pulki tika izsaukti uz Rogačevas fronti pret ģenerāļa Dovbor-Musņicka korpusu.

5. un 8. pulki palika Baltijā, apkalpojot korpusa formēšanās vajadzības.

Rodas jautājums: kamdēļ latviešu pulki tika tā izkaisīti pa visām Krievijas malām? Ko varēja divi latviešu pulki padarīt Donas apgabalā un Ziemeļu Kaukāzā?

Pēc mūsu domām, viņi nozīmēja tur to pašu, ko otri divi

latviešu pulki Petrogradā. Galvenais bija tas, ka latviešu strēlnieku pulki bij pastāvīgi savā psiholoģijā, bija droši kareivji un apzinīgi pilsoņi. Uz viņiem kā uz tādiem varēja paļauties, viņiem varēja uzticēties. Petrogradā latviešu strēlnieku pulki garantēja valdību no visām nejaušībām. Karaļa ukā virsniecība uz latviešu strēlniekiem varēja droši balstīties grūtā brīdī: viņi bij visuzticamākās rezerves, visdrošākie un dūšīgākie priekškareivji.

Visā visumā iatviešu strēlnieku darbībai bija tā vēsturiskā nozīme, ka viņi karoja pret reakciju, viņi bija gatavi katrā brīdī griezt pretim krūtis un ieročus tiem speķiem, kuri centās ievest Krievijā atpakaļ veco režīmu.

Latviešu strēlnieki aizstāvēja Krievijā Padomju valdību tādēļ, ka viņa atzina visu mazu tautu tiesības uz patstāvību, pat līdz izstāšanai no Krievijas sastāva. Latviešu strēlnieki cīnījās priekš brīvās Latvijas. Lūk tie motīvi, kuri izskaidro mums, ka latviešu strēinieki, savā masā nebūdami ne noteikti lielinieki, ne komunisti, tik karsti aizstāvēja lielinie-cismu Krievijā. Un tas bija pareizi. Mums, latviešiem, vajadzēja pabalstīt Krievijā to partiju, kura atzina mūsu brīvību un patstāvību. Un tāda bij Krievijas lielinieku partija. Citas Krievijas partijas negribēja nekā dzirdēt par mazo tautiņu neatkarību. Daudzi nezin līdz šim laikam, kāda nozīme priekš latviešu strēlnieka ir lozungam: Brīvā Latvija. Latviešu strēlnieks savā masā bija un palika nacionālists šī vārda vislabākajā nozīmē. Sis bija tas stimuls, kurš iedvesa iatviešu strēlnieku sirdis varonību — izturēt ciņu par Krievijas atjaunošanu līdz beidzamajam. Latviešu strēlnieki saprata labi, ka, ja Krievijā atgriezīsies reakcija, līdz ar to Baltijā visa vara nāks reakcionāru rokās. Tādēļ, cīnīdamies pret krievu reakciju, latvieši izcīnīja brīvību Baltijai, likdami pamatu brīvai Latvijai.

Krievu buržuāzijas un inteliģences aprindas sākumā latviešu strēlniekus salīdzināja ar senlaiku «landsknehtiem», kuri uz attiecīgu laiku nopirkti priekš zināmas pakalpības, vai arī ar viduslaiku bruņiniekiem, kuri klejoja no viena feodāla barona pie otra, izraudzīdamies sev par saimnieku to, kurš deva labāki ēst, dzert un līksmoties. Bet drīz viņi pieredzēja, ka latviešu strēlnieki ir idejiski cīnītāji par nabagu ļaužu interesēm, par Revolūciju.

Tagad revolucionārais karš Krievijā ir izbeidzies. Pie pēdējā sitiena dienvidos ģenerālim Vrangeiim piedalījās arī Latviešu divīzija. Tagad iatviešu strēlnieki ar skaidru sirds-

apziņu un augsti paceltu galvu var braukt uz Latviju, kuras brīvības dēj viņi tik daudz cīnījušies, izturēdami visasiņainākās kaujas. Latviešu strēlnieki griezās uz savu dzimteni kā uzvarētāji, kā brīvības un latviešu slavas nesēji. Jā, tagad katrs redz, ka viņu priekšā ir varoņi, drusciņ augstāk par pūli stāvoši godīgi, savam pienākumam uzticīgi pilsoņi, bet nc žandarmi, ne «landsknehti», ne apkārtblandoņi bruņinieki.

Drusku ilgāk būs jāuzkavējas pie 1. un 4. pulka kara darbības Rogačevas frontē. Te pirmo reizi redzam vēsturē gadījumu, kad poļi un iatvieši satiekas kaujā kā pretinieki. Nevaru pielaist, ka poļi būtu gribējuši uzstāties kā Krievijas revolūcijas nomācēji. Poļi paši bija simts piecdesmit gadus Krievijas verdzībā; tāpat kā latvieši viņi zināja vecās Krievijas režīma skorpionus. Kā poļiem, tā latviešiem bij jaciņas Jaunās Krievijas labā pret Vecās Krievijas reakcionāriem spēkiem. Bez tam janvara mēnesī 1918. g. poļu un latviešu priekšā stāvēja ar paceltu zobenu Vācija, kuru tai laikā jau bija aprij use visu Poliju un lielāko daļu no Latvijas. Kā redzam, poļi un iatvieši stāvēja savu divu visniknāko ienaidnieku priekša, pret kuriem viņiem bij jātur kopēja fronte, bet, neskatoties uz to, tomēr bija jāsakrusto ieroči. Tāda epizode diezgan reta vēsturē. Viņu var daždažādi izprast, it īpaši tamdēļ, ka dokumentālu materiālu priekš arhīva revolucionāros karos nav gandrīz pavisam.

Lieta bija tāda.

No decembra beigām miera sarunas Brestļitovskā pieņēma pavisam nevēlamu priekš Padomju valdības virzienu. Padomju valdība centās miera līgumu cik iespējams ātrāk vest galā. Padomju valdības priekšstāvji netirgojās daudz par visādiem sīkumiem. Padomju vaidība redzēja, ka Vācija tiks sakauta pasaules karā; ka sakautās Vācijas krišanas laikā starptautiskie apsolījumi zaudēs savu svaru. Tādēļ Padomju valdības priekšstāvji, vedot ar Vāciju miera sarunas, raudzījās uz Vāciju kā uz dzīvu mironi, kura dienas jau skaitītas. Tomēr Padomju valdības priekšstāvjiem, neskatoties uz viņu dziļdomīgo taktiku, neizdevās miera līgumam dot vēlamo virzienu ātruma ziņā. Vācijas intereses prasīja citādu taktiku. Vācijai vajadzēja ne tikai mieru ar Padomju valdību. Vācijai vajadzēja izvest cauri tādu politiku, kura dotu pārliecību, ka mieru paturēt bus spiesta ne tikai Padomju valdība, bet arī tādas valdības, kuras varētu revolūcijas apstākļos rasties pēc padomju varas gāšanas. Bez tam Vācijai vajadzēja padarīt Krieviju pavisam nespēcīgu līdz pasaules kara beigām, lai ar maziem līdzekļiem varētu piespiest Padomju Krie-

viju izpildīt miera līguma noteikumus. Vācijas intereses prasīja Krievijas atbruņošanu. To izvest bija ļoti viegli, tamdēļ ka krievu karaspēks, izklīzdams uz mājām, pameta visu artilēriju, ložmetējus, flintes, kara materiālus piefrontes joslā, un vācu fronte, paejot uz priekšu 2U0—30Q verstis, to visu varēja sagrābt savās rokās. Vācu stratēģija un vācu diplomātija to saprata un strādāja pilnā kontaktā: vācieši centās nolīdzināt miera parakstīšanu tik ilgi, kamēr viņu fronte būs jau 200—300 verstis dziļāk Krievija, lead viņu rokās būs lielākā da|a krievu lielgabalu, ložmetēju, flinšu u. c. kara materiālu, ar vārdu sakot, kad viņu priekšā stāvēs atbruņotā Krievija.

Padomju valdība saprata, ka vācieši novilcina laiku, bet jautājums, vai viņa pietiekoši saprata, kādēļ vācieši to dara. 3a Petrcgradā tolaik būtu sapratuši vācu gala mērķi, tad tur būtu pavisam citādi rīkojušies ar vecās armijas demobilizēšanu, kura tika iesālda priekš Krievijas visnevēlamākā kārtā: armijas demobilizēšanu iesāka ar vecāko gadu atlaišanu kā kājniekos, tā arī artilērija. Nebij ņemts vērā tas, ka artilērija pasaules kara nesa vismazākos zaudējumus un ka artilērijā bija tikai vecākie gadi, bet kājniekos viņu nebija nemaz, bij tikai jaunākie iesaukumi. Tagad iznāca tā, ka kājniekos nebija ko demobilizēt, bet no artilērijas aizgāja visi un aiziedami atstāja lielgabalus vāciešiem. Milzīgi daudz bateriju palika bez viena artilērista. Tādēļ nebija ko domāt no šaušanas, pat nebija kam aizvākt lielgabalus aizmugurē; ar kavalēriju, transportiem, inženieriju un interidantūru iznāca tas pats, tādēļ milzīgi ieroču krājumi un kara materiāli krita vācu rokās.

Tani pašā laikā, kad Petrogradā tik nepraktiski ķērās pie armijas demobilizēšanas, Padomju Krievijas diplomāti no Brestļitovskas pieprasīja frontes nostiprināšanu. Decembra beigās Padomju valdības priekšstavis .fofe griezās ar vēstuli pie štāba Mogiļova, lai pastiprinājoL fronti, ka tas esot vienīgais līdzeklis pamazināt vācu apetīti un paātrināt miera līguma noslēgšanu. Fronti mis varējām nostiprināt tikai caur artilērijas darbību, bet, kā to redzējām, lielgabali bija, bet artilēristi aizgāja projām.

Ko neko daudzmaz spirgtāku domāja sadabfit aizmugurē, rezerves pulkos. Uz turieni tika sūtīti aģitatori Bet nekas nelīdzēja. Aizmugures rezervēs bija jaunākie gadi, kuri zināja tikai vienu lozungu — nost ar karu. lekškrievijā bija daži citi formējumi, kuri labāki varēja derēt pret Vāciju, — tie bija: poļu korpusi, Vitebskas, Srnoļenskas, Brjanskas ra-

jons, ģenerāļa Dovbor-Musnicka vadībā un viens čehoslovaku korpuss, Tambovas—Penzas—Tulas rajonā. Bija nolemts abus šos korpusus aizsaukt uz Rietumu (Minskas—Bobruis-kas) fronti. Poļu korpusam tika ierādīts sapulcēties Rogače-vas—Bobruiskas—Zlobinas rajonā. Dovbor-Musņickis iesāka sava korpusa pārvešanu 1917. gada beigās. Visas pavēles tika dotas no armijas virspavēlnieka Kriļenko. Poļu korpuss bij demokratizēts, to izdarījis pats ģenerālis Dovbor-Musņickis.

Kad lielākā korpusa daļa jau bija pārvesta, virspavēlniekam Kriļenko iešāvās prātā, ka poļu korpusā demokratizācija neesot izvesta cauri diezgan radikāli, tādēļ ka virsnieki amatos neesot tikuši ievēlēti no zaldātiem, bet iecelti no augstākās priekšniecības. Kriļenko atdeva pavēli, lai poļu korpusa zaldāti ievēl priekšniecību un ieved komitejas. Dovbor-Mus-ņiclds atteicās to darīt, motivēdams ar to, ka tādējādi korpuss Liks novests pie iznīkšanas. Starp Dovbor Musņicki un Kriļenko iesākās asa telegrammu maiņa. Galu galā Kriļenko pavēlēja pārējos ešelonus nelaist no Krievijas ārā. Dovbor-Musņickis pieprasīja, lai Kriļenko atceļ savu pavēli, piedraudēdams, ja tas nenotiks līdz zināmai dienai, skaitīt sevi prel Krieviju karastāvoklī. Kriļenko izlaida pavēli, ka Dovbor-Musņickis sacēlies pret likumīgu valdību un ka tāpēc viņš skaitāms ārpus likuma. Augšminētā rajonā Dovbor-Musņickis bija jau sakopojis divas kājnieku divīzijas, vienu kavalērijas brigādi un divas baterijas. Dcvbor-Musņicka štābs bija pie Bobruiskas. Artilērija bija pamesta Vitebskas apgabalā. Trešā divīzija nāca kājām no Roslavļas puses uz Rogačevu. Bez tam Dovbor-Musņicka spēki pastāvīgi palielinājās ar tām poļu daļām, kuras viņam pienāca no Dienvidrietumu frontes.

No minētā korpusa da]u grupēšanas varam redzēt, ka Dovbor-Musņickis nebij spējīgs, nebij sagatavots vest karu ar Krieviju: viņš bija padarījis vislielāko kļūdu — pametis artilēriju tāļā aizmugurē. Drīz pēc kara pieteikšanas Dovbor-Musņickis ieņēma ar vienu divīziju Rogačevas pilsētu un dzelzceļa staciju, nelaizdams uz ziemeļiem pa dzelzceļu nevienu vilcienu ar pārtiku priekš Rietumu un Ziemeļrietumu krievu frontes, kurās caur to izcēlās milzīgs bads: pārtikas tiukums bija ne tikai karaspēkā, bet arī pie iedzīvotājiem. It īpaši liela bada katastrofa bija Vidzemē.

Sis incidents sakrita kopā ar momentu, kad Mogiļovā darīja visu iespējamo, lai pastiprinātu fronti, un tādēļ ģen. Dovbor-Musņicka rīkošanās nodarīja mums lielu postu. Galu

galā izcēlās savstarpēja kaušanās gandrīz Brestļitovskas durvju priekšā. Vācijai tas atnesa vislielāko labumu: vācu stratēģi redzēja, ka pie nākošā uzbrukuma no krievu puses pretošanās nebūs — tādēļ to var iesākt ar maziem spēkiem. Tāds stāvoklis bija pirmās janvāra dienās 1918. gadā.

Dovbor-Musņickis nelaida cauri pārtikas vilcienus. Tas bija par iemeslu tam, ka pēdējie zaldāti aizmuka no frontes — un Bobruiskas frontē viss vācu uzbrukuma smagums krita uz Dovbor-Musnicka korpusu un uz tiem sarkaniem spēkiem, kuri ar viņu tikko kāvās.

No sākuma Padomju valdības spēki zaudēja vienu kauju pēc otras, un ap 10. janvāri ģenerālis Dovbor-Musņickis atsvieda mūsējos līdz Mogiļovai, kura sāka steidzīgi evakuēties. Pēc tam par virspavēlnieku pār visiem karaspēkiem pret Dovbor-Musņicki tiku iecelts es. Reizē ar mani atbrauca 1. un 3. [pareizi — 4 ] latviešu pulki un vairākas smagās baterijas.

Poļi cīnījās dūšīgi. Viņiem bija liels pārsvars kājniekos un kavalērijā. Bet artilērijas mums bija sešreiz vairāk. Pirmā lielā kauja bij uz līnijas: stacija Toščica — sādžas Verhņaja un Ņižņaja Toščica. Šinī pirmajā lielā operācijā 1. latviešu pulks izdarīja lielisku maršu, aiziedams no Novaja Bitovas puses pa Rogačevas traktu poļiem aizmugurē, caur ko Dovbor-Musņickis bija piespiests atkāpties pie Rogačevas pilsētas. Tas notika ap 20. janvāri. Pie Rogačevas Dovbor-Musņickis ieņēma vecās armijas stipri nocietinātās pozīcijas starp Dņepras un Drutes upēm no Ozerņices sādžas līdz Sapoļjes sādžai. Dov-bor Musnieka pozīcija no frontes bija gandrīz neieņemama: viņu aizsargāja trīsdesmit soļu plata drāšu aizžogojumu josla, divas tranšeju līnijas, nostiprinātas ar ložmetējiem un ar tranšeju lielgabaliem. Rogačevas apkārtnē mums pretim stāvēja abas poļu divīzijas. Bez tam no Propoiskas pilsētas puses nāca uz Rogačevas pusi trešā Dovbor-Musnicka divīzija; kavalērijas brigāde ieņēma Drutes upes līniju no Cigirinkas līdz TeriČevai. No tā redzams, ka mana aizmugures satiksme ar Mogiļovu bija ļoti apdraudēta. Vispāri ņemot, mūsu stāvoklis bija ļoti grūts. Mums vajadzēja censties pēc drīzas uzvaras, k.uuēr irošā poļu divīzija vēl ir tāļu. Uzvarēt varējām tikai tanī gadījumā, ja izdosies sakaut Dovbor-Musņicka Rogačevas grupu; ši grupa bija vistuvāku pie mums, un viņu es biju izvelējis par nākošā uzbrukuma objektu; kautiņam vajadzēja notikt divu trīs dienu laikā, kamēr sarkano spēku aizmugure vēl nav apdraudēta no Propoiskas puses. Uzbrukums bija nolikts, cik atceros, naktī uz 28. janvāri. Mēs ne-

drīkstējām novēloties. Pēc pēdējām kaujam manā rīcībā bija ap trīs tūkstoši zaldātu, 3fi lielgabali un 82 kavalēristi.*

Ar tādiem spēkiem uzbrukt dienas laikā nebij ko domāt Panākumus, ja viņi varēja būt, solīja tikai nakts kauja Pēr izstrādāta plāna, uzbrukumu vajadzēja izdarīt pīkst. 4

19. Sibīrijas strēlnieku pulks, ar četriem viegliem un diviem smagiem lielgabaliem, dabūja pavēli maršēt uz Madaru—Svo

* Mana karaspēka sp.stavs nebij liels, bet viņš biļ bezgalīgi savāds, sastādīts no daždažādiem vecās armijas atlikumiem tm revolūcijas laiks formējumiem.

Vislabākais un kaujas spējīgākais biļ 1. laivlešu strēlnieku pulks, kura bij uzglabājušās visa krietnam kara pulkam vajadzīgā kārlība.

4. latviešu strēlnieku pulks bij pārvērties par revolucionāro kaujai priekšpulku.

Slnī pulkā viss bij dibināts uz kolektīviem pamatiem.

Pulka priekšgalā stāvēja ne viens pulka komandieris. kā tas visur pieņemts, bet divi komandieri ar vienādām tiesībām, abi komandēja nemainīdamies dien no dienas kopā.

šenremiešu kara vēsture zina tādu augstākas komandējošas vara? ierīkošanu: Romas karaspēka priekšgalā stāvēja divi kor.sull, mainīdamies dienu no dienas; tc tomēr bij uzglabāts atbildības princips.

Bet 4. latviešu strēlnieku puiks gāja tāļāk: viņš turēja divus puika kem and Ierūs, atsvabināja katru par sev! no atbildības, kuru uz krāva savai paša mugurai.

Sl puika strēlnieki bij savā ziņā priekšzīmīgi disciplinēti: viņi atzina vispirms savas pulka komitejas autoritāti, augstak par kuru bil tikai puika sapulces lēmums. Kaujas pavēles tika izpildītas līdz beidzamam. Ārpus kaujas un tiešu dienesta uzdevumu izpildīšanas strēlnieki skaitīja sevi par absolūti svabadiem pilsoņiem.

Zināma lieta, ka tāda kāra organizācija un tāds iekšējais režīms bij par cēloni dažādiem neparedzamiem apstākjiem, tādēļ ka masas psiholoģiskās parādības viņos neatrada katrai kara dajai vajadzīgo pašaprobe-žošanos.

Ar vienu vārdu sakot, te nebij kara disciplīnas, te bīj masas kaprīze, kas daudzreiz Izpaudās nevēlamā virzienā. Man atmiņā šāds notikums.

16. janvāri šis pulks kopa ar dtām kara nodaļām dūšīgi slurmēja poļu pozīcijas pie TcŠčicas stacijas, ejot kolonnā taisni pa dzelzceja līniju visvairāk nostiprinātam pretinieka pozīcijām virsu...

Poļu ložmetēji nodarīja lielus zaudējumus, mūsojle tika atsviesti iīdz Staraja Biliovas pilsētai.

Te tika sasaukta pulka sapulce Izmeklēt pulka komandieru darbību kautiņā, tādē] ka daži strēlnieki bij izdzirdējuši komandieru savstarpējo strīdu, kurš esot vainīgs par neizdevību un iieiajiem zaudējumiem.

Abi komandieri, nenogaidījuši bargās sapuices spriedumu, aizbēga tiz aizmuguri un ielikās slimnīcā.

Puika sapulce nosprieda nolikumu aizmirst, bet aizbraukt uz Moglļovu un izrīkot dejas vakaru.

Tāda pulka sapulces rezolūcija bij atnesta pie manis, pie kam deputā-cija apstiprināja ar goda vārdu, ka katra laikā pec manas pavēles pulks būs atpakaļ uz pozīcijām.

Gandriz katram sarkangvardu pulkam bīj savi Ieskati un sava ētika

Priekšniecība bil vēlēta.

rovo—Vikovo—Dimitrovkas sādžām^ 4. latviešu strēlnieku pulks, ar četriem viegliem un diviem smagiem lielgabaliem, — ne Staroje Selo uz Rudeņķa—Semenkoviči—Košari; Somijas strēlnieku pulkam, ar četriem viegliem un diviem smagiem lielgabaliem, uzbrukt no Madaru puses poļu pozīcijām pie Ozer-ņicas sādžas. 1. latviešu pulkam, ar astoņiem viegliem un četriem smagiem lielgabaliem, — no Staroje Selo puses.

Drutes upes kreisa krastā no HomiČiem līdz Konoplicas sādžai stāvēja dažādas partizānu nodaļas ar Četriem lielgabaliem.

Uz Treslas upes kreisā krasta no Tamarijas sādžas puses īpaša partizānu nodaļa no 16 jātniekiem un 24 kājniekiem ar diviem lielgabaliem. Izejas punkti pīkst. 4 bija:

19. Sibīrijas pulkam — Vikovo,

4. latv. pulkam — VeriČevo,

Somijas strēln. pulkam — Madari,

1. latv. pulkam — pret frontes pozīcijām.

Atsevišķā instrukcijā bija teikts, ka uzhrukumu vajag iesākt pīkst. 4 ar vislielāko artilērijas uguni, lai paradītu pretiniekam, ka viņš ir apiets no visām pusēm, un tādējādi piespiestu viņu atstāt RogaČevu bez tāļākām kaujām. Instrukcijā bija aizliegts apšaudīt pilsētu un sādžas. Bez tam īpaša partizānu nodaļa — 126 kājnieki un 16 kavalēristi — dabūja pavēli apiet Rogačevu no austrumu puses, pīkst. 4 ielauzties pilsētā, uzkrist divīzijas štābam un pārraut visu telefonu un telegrāfu satiksmi, vārdu sakot, izdarīt pilsētā lielu troksni.

Viss augšā minētais kaujas plāns tika izvests dzīvē uz mata. Pīkst, četros 36 lielgabali reizē atklāja uguni no trim pusēm. Tanī brīdī partizāni ielauzās pilsētā, bet divīzijas štābam uzkrist neizdevās, tāpēc ka viņš ar joni aizbēga, kanonā-dei sākoties. Tehniskā satiksme tika izpostīta.

Artilērijas kanonādei no visām pusēm bija lielisks iespaids. Pēc gūstekņu paskaidrojumiem, poļi domājuši, ka viņi ir jau ielenkti un tiks sagūstīti, tādēļ bijuši dikti priecīgi, kad pārliecinājušies, ka lielceļš no RogaČevas uz Sabotje-Paboļevu vēl esot svabads ...

Gaismai austot, mēs bijām pilnīgi uzvarētāji. Mūsu rokās bija vairāki tūkstoši gūstekņu un dažādas trofejas. Mūsu zaudējumi bija ne vairāk kā pussimts cilvēku.

Te jāpiezīmē, ka neviens lādiņš nebij kritis ne pilsētā, ne sādžās un neviens privāts cilvēks nebij ievainots. Zināma lieta, tads nakts uzbrukums, kurā izdošanās pilnīgi bij dibināta uz artilērijas uguni, pieder pie tā nosauktiem «tri-

kiem». Revolucionāros karos viņiem var but raison d’etre [attaisnojums], tāpēc ka disciplīna ir slābana, karaspēki slikti apmācīti un virsniecībai nav vajadzīgā respekta priekš štīku kaujas izvešanas.

Dovbor-Musņicka karaspēks ieņēma pozīcijas piecpadsmit verstis no Bobruiskas, pie Olas upes. — Otrā dienā pēc Ro-gaČevas ieņemšanas latviešu pulku komitejas sasauca pulka sapulci un izveda cauri rezolūciju, ka ar dzelzceļa atsvabināšanu latviešu pulku uzdevums esot izpildīts un ka яг poliem kauties viņi vairāk negribot, tādēļ ka poļu tautai, tāpat kā latviešiem, esot jāsalasās, lai izcīnītu savu atsvabināšanu. Toreiz visa vara bij pulka komiteju rokās, un viņām strēlnieki klausīja vairāk nekā virsniecībai.

No Petrogradas nāca viens pēc otra dekrēti par armijas demobilizēšanu. Baterijas pozīcijās palika bez artilēristiem; no sākuma trīs lielgabali, tad divi, tad viens, un beidzot nebija kam lielgabalus iepakot vagonos; tas pats bija ar ložmetējiem .. . Tanī pašā laikā, kad Petrogradas dekrēti izārdīja uz pēdējo beidzamos bruņotos spēkus frontē un nctā|u no В rest-ļitovskas Kriļenko veda karu ar Dovbor-Musņicki, Padomju valdības diplomāti paģērēja bruņotu spēku pabalstu. Bet pie tādas nekārtības — no kurienes varēja nākt tas pabalsts? Jaunās republikas valstsvīri bija piemirsuši, ka politikai un stratēģijai ir jāstrādā pilnā kontaktā.

Lai nobeigtu karu daudzmaz sev par labu, vajadzēja būt stipriem. Padomju valdībai vajadzēja laba karaspēka. Taisnību sakot, krievu frontēs varēja atrast dažu labu pulku, bateriju, eskadronu, kuri nebija vēl galīgi pazaudējuši kaujas spējas, bet visā visumā vecā armija bija iziruse; bet tas pavisam nenāca no pārliecīgiem kara pūliņiem, no fiziska noguruma. Tas nebija. Krievu armija divus gadus veda pozīciju karu, sēdot tranšejās. Priekš tādas kara darbības nebij vajadzīga liela miesas spēku patērēšana. Sanitārais stāvoklis karaspēkos bija ļoti labs, intendantūra apgādāja ar visu vajadzīgo kārtīgi. Tādēļ krievu armijas iziršanas cēloņus vajadzēja meklēt tai demoralizācijā, kuru atnesa tranšeju kara bezdarbība. Ar citiem vārdiem šalcot — slinkumā. Krievu armija bija piekususe ne no pārpūlēšanās, bet no slinkuma, kā fronte, tā aizmugure. Tas bija ilga pozīciju kara rezultāts. Citādi nevarēja būt. Sēdot tranšejās, zaldātos un virsniecībā Ieauga pavisam jauna psiholoģija: atturēties no riskantas un pūliņu pilnas aktīvas kara darbības. Intelektuālie spēki gribēja mieru un mazā darbībā noteiktu rezultātu. Griba bija palikuse gļēva un izturība vāja. Par tēraudam līdzīgiem,

klints cietiem raksturiem varēja tikai fantazēt. Maz bija tādu virsnieku, kuri daudz gribēja, daudz varēja, kuri būtu gatavi nest lielu atbildību.

Gļēvulība iestājās kā tranšejās, tā arī augstākos štābos. Augstākos štābos dzīvoja grezni un bagāti, dzīvībai un ve* selībai nebija nekāda riska. Viss pozīciju kara grūtums bija uzlikts pulka komandierim; viņš bija pirmais strādnieks un pirmā atbildīgā persona. Uz pulku komandieru rēķina ģenerālmajori tika paaugstināti par ģenerālleitnantiem, uz viņu sviedru un prātu rēķina ģenerālleitnanti tapa par «pilnajiem ģenerāļiem». No pasaules kara sākuma lidz beigām pulka komandieris bija ir par stūra akmeni, ir par Bileama ēzeli...

No 1916. gada pavasara krieviem bija vairāk reizes izde-vībajzrauties no tranšeju karastāvokļa, atjaunot lauku kara operācijās un dzilies pec galvenā stratēģiskā mērķa panākšanas. No 1916. gada krievu frontes priekšā stāvēja pretinieks, kurš blj vēl vairāk iziris nekā krievi. Tāds pretinieks bija Austrija. To mēs redzējām 1916. gada maija mēnesi, pie ģenerāļa Brusilova uzbrukuma Galīcijas frontē. Austrieši bēga vai devās gūstā.

No pirmās uzbrukuma dienas ģenerāļa Brusilova fronte palika bez pretinieka — vairāk kā divsimti tūkstoši austriešu nodevas gūstā. Tas nāca pavisam negaidīti. Krievu ģenerāļiem vajadzēja parādīt enerģiju un dūšību. Austriešus varēja kā ar slotu noslaucīt no kara skatuves. Visi ceļi uz Vīni bija vaļā.

Krievu karaspēka garastāvoklis bija pacilāts. «Uz priekšul Uz priekšu!» — sauca zaldāti, viņu virsnieki un pulku komandieri. — «Lēnāk, lēnāk»---dudināja ekselencētīe

veči, pīdamies nopakaļus štābos. Gala rezultāti iznāca pavisam negaidīti. Austriešu vietā ieradās vācieši un likvidēja nelaimi. Krievi bija piespiesti no jauna vest pozīciju karu. To pašu var teikt par ziemsvētku uzbrukumu Rīgas frontē. Uz reizi izrādījās, ka vāciešiem nav nekādu rezervju. 23., 24.,

25., 26. decembrī ceļš uz Jelgavu, uz Dvinskas aizmuguri bija vaļā. Vajadzēja tikai Iet uz priekšu droši. Vajadzēja vilkt uz fronti mūsu stratēģiskās rezerves visas uz reizi. Mēs būtu attriekuši vāciešus toreiz vismaz līdz Mēmeles upei, būtu devuši iespēju drāzties uz priekšu visai Ziemeļrietumu frontei. Bet krievu ģenerāļi maz gribēja un maz sasniedza. It kā viņi butu bijuši par slinkiem izslieties visā augumā un sagrābt Fortūnu, kad viņa uzsmaidīja. — Miesa bija nobarojusies, gars izlaidies un sapņoja par mājām. Vācijas ģenerālštābs

negribēja atdot iniciatīvu krievu rokās, un to viņš panāca galvenām kārtām caur pašu krievu atturīgo kara darbību.

Līdz ar revolūcijas virzīšanos uz priekšu valsts vara mainīja savu ideoloģiju un savus piekritējus. No sākuma koalīcija, tad Kcrenska valdība, pēc oktobra dienām lielinieki. Līdz ar revolūcijas gājienu armija aizgāja arvienu tāļāk un tājāk no tiem pamatiem, uz kuriem bija dibināta viņas audzināšana. Zaldātu apziņa galu galā bija dezorganizēta līdz pēdējam. Viņi uzklausīja tās baisis, kuras no viņiem mazāk prasīja un deva vairāk cerības uz iešanu mājās.

Tādēļ 1918. gada sākumā atklāti un vispārīgi runāt par pozīciju turēšanu nebija vērts.

Bez tam, dažas komitejas radīja frontē lielu dezorganlzā-ciju. Nesagaidot dekrētus no Petrogradas, viņas jau palaida zaldātus uz mājām. Tā, piem., 3. korpusa komiteja jau decembra beigās demobilizēja visu korpusu. No 21. korpusa bija palikuši tikai divīzijas štābs un vāģi.

7. armija bija atvesta četrdesmit verstis no frontes, bet transports un artilērija pamesti 20 verstis no frontes. īpašā armijā bija tas pats. (Sai armijai vajadzējis dot Nr. 13, bet cars Nikolajs šo numuru negribējis ievest armiju kārtībā, tādēļ licis viņu nosaukt «Особая армия».)'

Artilērija, ložmetēji, flintes, kara materiāli tika pārdoti pretiniekam. Viena smaga artilērija kopā ar visiem transportiem un parkiem bija pārdota austriešiem par četrdesmit tūkstošiem rubļu. Ložmetēju atdeva par pudeli konjaka.

Tika pieņemti visstingrākie līdzekli, lai apturētu tāļāku frontes iznīkšanu. Daži armijas komandieri tika nodoti tiesai.

3. korpusa komiteja visā sastāvā pakļuva zem tiesas. Bet tas neko nelīdzēja. Disciplīnu ievest vairs nebija iespējams. Tranšejas palika tukšas un pa pusei sagruvušas. Viens no krievu diplomātiem, braukdams uz BrestJitovsku, apskatījis krievu un vācu tranšejas, izsacīja laikrakstā izbrlnēšanos, ka vāciešu tranšejas esot kārtībā, visur zaldāti, bet krievu tranšejas sagruvušas un tikai dažās vietās posteņos stāvējuši oficieri, zaldātu nebijis redzams.

Tāds stāvoklis bija tanī brīdī, kad politika sauca palīgā stratēģiju. Bet — bija par vēlu. Tā bija saucēja balss tuksnesī.

No visa augšā minētā tagad būs saprotams tas kritiskais stāvoklis, kurā, nenovēršamu apstākļu spiesta, atradās Padomju valdības diplomātija Brestļitovskā. Mēs ne varējām karot, ne salīgt mieru. — Jo tuvāk паса miera sarunu krīze, jo gaišāk bija redzama tā vieglprātība, ar kuru Dovbor-Mus-ņickis un Kriļenko bija ielaidušies savstarpējā karā. Bija redzams, ka pec miera sarunu pārtraukšanas Dovbor-Musņic-kim un Kriļenko būs jāgriež ieroči pret kopējo pretinieku — vācieti, kurš, nākdams uz priekšu, aizķers pirms po|us un tad krievus. Tādos apstākļos no krieviem būtu bijuse pasaules vēsturē nedzirdēta neapdomība — palīdzēt vāciešiem sakaut poļus, pēc tam tikt pašiem no vāciešiem sakautiem.

Te vajadzēja meklēt kādu nebūt izeju mums par labu. To sapratām mēs, to saprata arī poļi. Tā kā poļu stāvoklis bija daudz sliktāks par mūsu, tad viņi bija spiesti pirmie meklēt iespēju tikt ar mums sarunās. Tā arī notika. Februāra mēneša sākumā mēs saņēmām paziņojumu no Petrogradas, ka caur trešo personu ierosinājumu poļi lūdzot dot viņiem iespēju sākt sarunas ar mums un atsūtīt savus delegātus. Rogačevā Ieradās no poļu puses divi delegāti. Viens no viņiem bija Ļvovas universitātes profesors un otrs no Dovbor-Musņicka štāba (uzvārdus vairs neatminos). Sarunas tika vestas manā (virspavēlnieka) vagonā.

Poļu delegāti lika priekšā kopīgi griezt ieročus pret vāciešiem. Pirmajā sēdē principā tas tika pieņemts. Pēc tarn poļu delegāti izbrauca uz Bobruisku pēc taļākām instrukcijām. Pa to laiku vecās krievu armijas Galv. Miteklis un Revolucionārais karalauka štābs pārcēlās uz Orlu, uz kurieni steidzoši tiku izsaukts arī es.

Sarunas ar poļiem tika turpinātas, bet novest viņas līdz beigām neizdevās, tāpēc ka vācieši iesaka uzbrukumu un mūs pārsteidza.

Nebija ko dirnat krieviem vieniem pašiem turēties vāciešiem pretī, tādēļ ka tanī brīdī Rogačevas frontē stāvēja tikai abi latviešu pulki, trīs -četri lielgabali, nedaudz ložmetēju un vēl pāris simts cilvēku dažādās jaunformētās nodaļās.

Tas bija vienīgais krievu karaspēks no Minskas līdz Go-rneļai. Zināma lieta, viņam nekādas reālas nozīmes nevarēja būt, ]o vācieši bija daudzreiz stiprāki disciplīnā, skaitā un kaujas spējās. Vācieši dzinās ieņemt to demarkācijas līniju, kura vislabāki bija vēlama no viņu politiskajiem un stratēģiskajiem .iprēķiniem.

Dovbor-Musņicka korpuss tika no vāciešiem atbruņots pēc neilgas pretošanās.

1. un 4. latviešu pulki marta pirmajās dienās aizbrauca uz Maskavu.

Tā nobeidzās pirmais krievu—poļu karš. Vācieši pēc Brest-Jitovskas miera pārtraukšanas iesāka uzbrukumu. Krievu

НЩ

frontē tas iznāca ļoti negaidīti, kādēļ vāciešiem izdevās sagūstīt pat dažu armiju štābus.

Vācieši aizgāja Rietumu frontē līdz Dņepras upei, dienvidos ieņema Besarābiju, Ukrainu un Krimas pussalu. Ziemeļos demarkācijas līnija gāja no Polockas uz Pleš kavu— Narvu.

Krievi bija spiesti parakstīt mieru Dvinskā — nelasot cauri. Ne demarkācijas līnija, ne tās robežas, kuras novilka uz kartes ģenerālis Hofmanis priekš nākošajām Vācijas provincēm, tanī laikā nevarēja skaitīties par galīgi noliktām. Viņas bija atkarīgas: 1) no tālākās pasaules kara gaitas un 2)' no galīgiem kara rezultātiem.

Pirmais atkarājās no stratēģiskā, otrais no ekonomiskā elementa.

Stratēģiskā ziņā bez apdomas lielās Krievijas teritorijas sakampšana veda Vāciju pie kara spēju novājināšanās, tādēļ ka ieņemtajās teritorijās vajadzēja turēt daudz lielāku vācu karaspēku, nekā priekš tam bija agrāk jātur tranšejās. Ne austrieši, ne bulgāri, ne turki priekš politiskas okupācijas nolūkiem nederēja. Vispirms, tādēļ ka Vācija gribēja ieņemtās teritorijas izsūkt tikai priekš sevis; otrkārt, tādēļ ka ieņemtās teritorijās Vācijas valdība iesāka nodibināt jaunas valstis zem ķeizara Vilhelma protektorāta un šinī ziņā atbalstīties varēja tikai uz vācu zaldātiem. Tātad iznāca tā, ka Krievijas frontē tagad palika tikai vācieši, kas prasīja atraut no franču un Saloniku frontes daudzas divīzijas, caur ko tur vāci palika vājāki, bet viņu pretinieks, ar Amerikas iejaukšanos karā, palika arvienu stiprāks un stiprāks.

Ekonomiskā ziņā, bez šaubām, Vācija dabūja ļoti daudz visādu materiālu priekš kara un «fāteriandes» uzturēšanas. It sevišķi daudz pārtikas un dažādu materiālu vācieši izveda no Ukrainas un Baltijas. Tomēr viss tas, ko vācieši dabūja no ieņemtajām teritorijām, nevarēja dot viņiem ekonomisku pārsvaru pār saviem pretiniekiem. Ekonomiskā ziņā viss Jau-tājiens negāja tāļak par «fāterlandes» bada stāvokļa atvieglināšanu.

Tāļāk, ja ņemsim vērā vācu politisko darbību, tad redzēsim, ka viņa arī nepastiprināja tās saites, ar kurām gribēja saistīt iekaroto tautu simpātijas pie Vācijas. Vācija organizēja visas monarhistiskās valstis zem Vilhelma personīga protektorāta. Kurzeme, piemēram, bija pārvērsta par hercoga valsti, tāda pat hercoga valsts kļuva arī Ukraina ar hetmani priekšgalā. Pirmais betmanis bija krievu ģenerālis Skoropad-skis (vāci viņu saukāja par Snelpadski). Vidzemi Vācija

firī gribēja pārvērst par hercoga valsti. Visur tika simulēta tautas piekrišana Vācijas politiskajiem un administratīviem centieniem. Bet patiesība tautai neviens neprasija, ko viņa grib, un pat prasīt nevarēja, tamdēļ ka lielākā daja iedzīvotāju bij aizbēguši uz IekŠkrieviju vai atradās karalauka.

Ja Vācijai būtu izdevies nobeigt karu kā uzvarētājai, tad. bez šaubām, Somijas, Kurzemes, Vidzemes, Polijas, Baltkrievijas, Ukrainas priekšgalā būtu nākuši ģermāņu prinči, kādu «fāterlandē» ir milzums.

Tagad, ja ņemsim pārskatā visā visumā to, ko darīja ar Krieviju Vācijā sakarā ar Brestļitovskas miera līgumu, tad varam nākt pie noteikta slēdziena, ka vienīgais reālais Vācijas panākums bija tas, ka viņa atbruņoja Krieviju, atņēma tai iespēju no jauna iepīties starptautiskā Eiropas karā.

Viss cits, ko darīja Vācija ar Revolucionāro Krieviju, sakarā ar miera līguma caurskatīšanu, nāca Vācijai pašai par postu, nebija nekādu panākumu pasaules kara uzvarai par labu, ne stratēģiskā, ne ekonomiskā, ne politiskā ziņā.

Daudzmaz bija panākumu ekonomiskā ziņā, bet priekš pasaules kara galīga rezultāta tam nebija nekādas nozīmes.

Stratēģiskā un politiskā ziņā Brestas miers atnesa Vācijai mīnusu.

Te vēlreiz redzam vecu vecā kara likuma pārkāpšanu: ka svešu teritoriju milzīga sagrābšana nesaskan ar karalauku prasībām — gādāt vispirms par karaspēka ekonomizēšanu. Krievijas bezgaligi lielā teritorija jau ne pirmo reizi veduse maldos stratēģiju. Atminēsimies Cingishanu, Kārli XII un Napoleonu. Visi trīs viņi dabūja galu ne no Krievijas apbruņotā spēka; viņi iznīka dabiskā nāvē slāvu tautu apdzīvotos bezgalīgi lielos klajumos.

Ar Vāciju te iznāca kuriozums tajā ziņā, ka no kara sākuma 1914. gadā viņas ģenerālštābs negribēja iedziļināties Krievijas teritorijā. Viņi baidījās no t. s. sldtu stratēģijas, bet tagad, kara beigās, Vācijas karaspēks ienāca Krievijā tik dziļi, ka, ja tas būtu noticis kara sākumā, tad Krievijai būtu bijis jānoliek ieroči un jāsamaksā visiem kontribūcija.

Daži stratēģi turas pie tādām domām, ka pretinieks, ieiedams Krievijā, paliek mazspēcīgs, bet krievi atkāpdamies paliek stiprāki.

Tā ir tā nosauktā skitu stratēģija. Simts gadus atpakaļ tas patiesi tā bija. Atkāpdamās Krievija varēja savilkt kopā milzīgu armiju, skaita ziņā daudz pārāku nekā pretinieks. Ieroči bija vienkārši: štiks. Artilērijas maz. Par uzvarētāju palika tas, kuram kara laikā palika vairāk zaldātu zem karoga.

Cingishana, Kārla XII un Napoleona liktenī mēs redzam, ka tādā stratēģijā bij Krievijas glābiņš. Bet 1914. gadā bija pavisam citādi. Ar štiku vien šolaiku karā uzvarēt nevar, ne arī ar masas pārspēku. Kara likteni nenoteic masa, bet tehniskie kara līdzekļi. Valsts kara tehnikas spējām šolaiku stratēģija piešķir vislielāko nozīmi. Pasaules karā mēs redzējām, ka visa rūpniecība tika militarizēta: fabrikas, darbnīcas atdotas stratēģijas rīcībā. Krievijā kara tehnika bija ārkārtīgi zema un kara materiālu un artilērijas krājumi ļoti mazi; oktobra beigās 1914. gadā krievu armija bija liels trūkums patronu, lādiņu, flinšu, artilērijas utt., kara operācijas bija jāatliek līdz tam laikam, kamēr rūpnīcas izgatavos kara materiālus un šaujamos rīkus.

Bet katastrofa bija ne šinī iemeslā, kurš arī pats par sevi bija katastrofai līdzīgs. Katastrofa bija iekš tam, ka Krievijas kara tehniskā bāze bija Petrograda. Petrogradā bija lielākais vairums kara rūpnīcu, kuras izgatavoja flintes, lielgabalus, patronas, lādiņus, rokas granātas, intendantūras priekšmetus, vārdu sakot — Petrograda deva Krievijas karaspēkam 70% no visa kara materiāla.

Ja kara sākumā 1914. gadā Vācijas stratēģi būtu metuši uz Krieviju visus Austrijas spēkus, pusi no Vācijas spēkiem un floti —- Petrograda būtu kritusi, Krievijas tehniskā kara bāze pašā kara iesākumā būtu beigusi savu darbību, līdz ar to krievu karaspēks būtu palicis bez patronām, lādiņiem, flin-tēm, lielgabaliem.». Krievija būtu palikusi ar kailām rokam. — Un viņai būtu bijis jāatteicas no kara»

Petrograda, kā valsts tehniskā kara bāze, spēlēja visplašāko lomu, un ar viņas likvidēšanu Krievijai būtu bijis jābeidz karot. Tas nenotika. Petrogradas kara rūpnīcas strādāja ražīgi tāļāk, bet Krievija, sākot no 1915. gada, bija tikai spējīga stāvēt uz vietas un notērēt kara materiālu minimumu»

Tā vai otrādi, vācu stratēģu darbība pēc Brestļitovskas sarunām bija pietiekoši oriģināla, lai grieztu uz sevim kara notikumu pētītāju uzmanību. Vispirms bija redzams, ka Vācija cenšas sagrābt savās rokās bezgalīgi lielas teritorijas, kuru Ieņemšana un apsargāšana prasīja daudz vairāk vācu kareivju nekā imperiālistiskā kara frontes stāvoklis. Tā bija priekš stratēģijas miera līguma ļoti nevēlama izeja, caur kuru vācu stratēģija gribēja palikt stiprāka. Sis pēdējais apstāklis priekš Vācijas bija sevišķi no svara, tādēļ ka stratēģija bija tas vienīgais faktors, ar kura palīdzību Vācija varēja uzvarēt vai likt cerības uz uzvaru.

Ekonomiski un tehniski vācieši bija daudz vājāki par saviem pretiniekiem. Bet tagad bija redzams, ka miera līguma rezultāts bija tas, kurš šo vienīgo faktoru pamazināja un tādē| pamazināja Vācijas šanses [izredzes] uz uzvaru, kas nozīmē to pašu, ka miera līgums ar Krieviju pieveda Vāciju tuvāk pie bezdibeņa.

Stāvoklis 12. armijas frontē

Pēc Rīgas brišanas 12. armijas fronte patika arvienu plašāka. Par iemeslu tam bija las, ka vāci sāka ieņemt arī salas Baltijas jūrā. Vācu flote ienāca Rīgas jūras līci, tādējādi apdraudot Vidzemes rietumu piekrasti, kura bija pavisam slikti apsargāta. No Pērnavas līdz pašai Gaujas ietekai stāvēja krievu karaspēki — kavalērija un Turkestānas strēlnieku divīzija, bet šie krievu pulki bija pavisam iziruši. Labākā stāvoklī bija kavalērija, Turkestānas strēlnieku divīzija (taisnību sakot — tikai nosaukums bija tāds) nekā negribēja dzirdēt par kaujas darbību. Ēis divīzijas aizmugurē zaldāti izdarīja vislielākās razbainiecības, tādē| ka pārtiku un in-tendantUru nepiesūtīja un viņi badojās. Nebija ne maizes, ne galas. Iesākās lielos apmēros tā sauktās rekvizīcijas. Iedzīvotāji tika vienkārši aplaupīti no izsalkušajiem zaldātiem. Bez tam pārtikas krājumu palika latviešiem tik maz, ka drīz sāka trūkumu ciest art iedzīvotāji. Pie rekvizīcijām tika nolaupītas visādas mantas; tie, kuri gribēja savu aizstāvēt, tika nogalināti. Pie māju apsargāšanas ķērās latviešu strēlnieki, un, enerģiski rīkojoties, viņiem izdevās iztīrīt labu Vidzemes daju no bandītiem. 12. armijas aizmugurē iestājās ļoti drūms stāvoklis. Te iesākās tā sauktais mazais karš. Latviešu strēlnieki, 2, brigādes pulki, bija tie, kuri aizstāvēja kārtību un ķērās pie lautas apsargāšanas.

2. latviešu brigādē pa šo laiku, t. i„ pēc oktobra revolūcijas, bija notikušas lielas pārmaiņas komandējošā sastāvā. Brigādes komandieris palkavnieks Lielgalvis un brigādes štāba priekšnieks ģenerālštāba palkavnieks Zakariadze bija atteikušies no savām vietām. Par brigādes komandieri tiku iecelts es. par štāba priekšnieku kapitans Švede.

Brigādes Iekšējā dzīve tagad tika noteikta un vadīta no revolucionārās ķorrjitejas, kura bija katrā pulka un brigādes štābā. 2. brigādē oktobra revolūcija neatnesa tik ātru galīgu sagruvumu, kā tas notika pirmajā brigādē, kur virsnieki jau bija atdalījušies no strēlniekiem. Pēc oktobra revolūcijas

no 1. brigādes aizgāja visnopietnākie un enerģiskākie virsnieki — patkavnieks Gopers un Briedis, kuriem bija iespēfa zināmos politiskos apstākļos turēt strēlnieku masas kaujas spēju vēlamā augstumā. 12. armijas priekšgalā ari stāvēja revolucionārā komiteja. Armijas komandieri mainījās ļoti bieži. Ģenerāļa Parska vietā tika iecelts ģenerālis JuzefoviČs. Pēc JuzefoviČa aiziešanas tiku iecelts es, bet pēc tam tūliņ tiku aizsaukts uz Mogiļovas Galveno Mitekli augstākā vieta, pec tam nāca ģenerālis Novickis utt. Revolucionārās komitejas jaucās visās darīšanās, faktiski viņas palika par armijas diriģentiem jau novembra sākumā. Līdz ar to armijā —- it īpaši frontinieki, bet aizmugurē tie, kuriem bija sliktāka dzīvošana, — sāka noteikti atradināties no kaut kurām domām, kuras saistītu pie kara darbības, kaujas spēju vajadzības. Disciplīna izira pavisam. Krievi gāja uz mājām, cenzdamies aizvest līdz vairāk mantas. Latviešu strēlnieki caur savām komitejām dabūja iespēju dzelzceļa stacijās un uz lielceļiem uzstādīt «заградительные отряды» [aizsprosta vienības], kuri sāka visas lielās mantas ņemt nost aizgājējiem. Tas bija par iemeslu savstarpējai sadursmei. Aizgājēji, gribēdami izsisties cauri ar visām mantām, sāka salasīties lielākās kara daļās ar ložmetējiem un lielgabaliem. Aizmugurē iesākās savstarpēja kaušanās vislielākā nekārtībā, pilnīga anarhija.

Frontē uzplauka starptautiskā andele, kura izvērtās tik lielos apmēros, ka drīzumā krieviem bija savi aizžogojumi pavisam jānoārda un blindāžās jāierlko bufete ar siltiem uzkožamiem.

Vācieši uzpirka pārtikas vielas un pēcāk uzkožamo veidā kopā ar dzērieniem pardeva krieviem. Vāci piedāvāja visvisādas metāla lietas: nažus, dakšiņas, «blumīzerus» [«mutes ermoņikas»], revolverus, lampas, šķiltavas ... No krieviem prasīja pirmām kārtām pārtikas vielas: maizi, gaļu, bez tam drēbēs, zābakus, tad ložmetējus, lielgabalus, transporta vāģus, telefona aparātus, zirgus ... No vācu puses tirgojās sevišķi marketendcri [mārkitanti], zaldāti nenāca ārā no saviem ierakumiem, bet veicīgi strādāja pie tranšeju uzbūves. No krievu puses tirgojās zaldāti... Pēc armijas demokratizēšanas šis jaulājiens padziļinājās. — Tādai galīgai armijas sabrukšanai frontē un aizmugurē par iemeslu bija tas, ka Armijas Izpildu Komitejā turpinājās šķelšanās. Viena puse atradās Cēsīs — tā tika pabalstīta no frontes daļām, otra puse atradās Valkā pie armijas štāba un caur to turēja pašas armijas aparātu savā riclbā. Sarunas nevarēja vest pie vienošanās, tādēļ ka Cēsīs bija lielinieki, bet Valkā mazinieki. Po-

litiskie darbinieki gatavojās izšķirt konfliktu ar ieročiem. Kaujas spēku vairākums bija cēsīniekn rokās, un no turienes gaidīja iniciatīvu, bez tam Cēsu grupa strādāja valdošās partijas vārdā un tas viņai deva juridisku pārsvaru. Valkas grupas spēki nebij visai lieli: kavalērijas divīzija, trīs četri nāves bataljoni un četras bruņotas mašīnas.

Cēsu grupa noņēma no frontes divus krievu pulkus, 436. un 437., un divus latviešu pulkus, 6. un 7., un vienu artilērijas divizionu; ap 20. novembri šie spēki tika savilkti Valmieras apkārtnē.

Tuvākajās dienās varēja gaidīt savstarpēju kaušanos lieliskos apmēros. Vidzemei bij sagaidāmas posta dienas. Jau tā daudz ļaužu bij palikuši bez pajumtes, bez apģērba, bez pārtikas, bez lopiem. Latviešu tautas labums prasīja saudzēt ļaužu dzīvību un neizpostīt līdz beidzamam kulturālos simtgadējos darbus. Revolūcija tagad bij atdevusi visu darba ļaudīm, viss piederēja viņiem pašiem, tādēļ tautas intereses prasīja, lai saudzētu to, kas nav vēl nopostīts.

Bez tam vispārējais politiskais stāvoklis Baltijā bij ļoti bīstams vēl tādēj, ka šinī pašā laikā iesākās sadursmes ar ieročiem starp igauņu un latviešu strēlniekiem Tērbatā. Te par uzbrucējiem bija igauņi, kuri, atzīdami Tērbatu par savu pilsētu, dzina ārā latviešu rezerves pulku. Toreiz igauņi rīkojās patstāvīgi, zem Vācijas protektorāta. Savu patstāvību viņi bija gribējuši nodibināt, ieiedami priekšlaikus vācu orientācijā.

Igauņi nebija izklīduši pa visu Krieviju kā latvieši, igauņiem nebija bēgļu, neviena igauņu zemes daļa nebij okupēta no Vācijas; bez tam Igaunija nebija izpostīta no kara apstākļiem, tādēļ ka viņa bija no Rīgas frontes tāļā aizmugurē. Pavisam otrādi, dažs labs igaunis caur karu bija palicis bagāts, mazturīgo ļaužu stāvoklis bij samērā labs, kādēļ tautas masā sīkburžujiskie instinkti noslāpēja revolucionārā gara dzirksteles.

Sis pēdējais apstāklis bija it īpaši pa prātam Valkas Isko-sola grupai, kura redzēja igauņu karaspēkā savu rezervi, ko mums vajadzēja uzskatīt par visai biedinošu apstākli, tādēļ ka savstarpējais karš varēja dabūt negaidīti intensīvu raksturu.

Mums, latviešiem, nemaz nebija veļams pielaist tādu karu mūsu dzimtenes teritorijā, kura bez tam jau bija bezgala izpostīta. Tad, ņemsim tikai Baltijas apvārksni un prasīsim: kādu labumu varēja atnest igauņiem un latviešiem savstarpēju kaušanās? — It nekādu. Bez tam, nebija nekādu svarīgu

iemeslu priekš uzkrišanas latviešiem, kuri jau posās no Tēr-batas ārā uz Valku. Acīmredzot igauņi jau toreiz tīkoja uz Valku un bija nolēmuši Valku ar laiku sagrābt savās rokās, lai vācu ierašanās brīdī tas būtu fait accompli [noticis fakts] par labu Igaunijai. Vispāri ņemot, Igaunija pārdzīvotās revolūcijas vētras laikā aizvien ieņēmuse diezgan savādu pozīciju. Redzēdama, ka vācieši paliek Baltijā par kungiem, Igaunija: 1) aizsteidzās visiem priekšā un deklarēja sevi par neatkarīgu no Krievijas Republikas un tika no Vācijas atzīta; 2) igauņu tauta nekā nedarīja visu mazo Krievijas tautu atsvabināšanas [ietā; 3) igauņu tauta necīnījās pret Krievijas reakciju; otrādi, igauņi palīdzēja monarhistam ģenerālim .ludeņičam operācijas pret Petrogradu. Igauņi nesaprata toreiz, ka Krievijas mazo tautu neatkarība stāv sakarā ar Krievijas Padomju valdību, kura mazu tautu neatkarību atzīst, bet ne ar Krievijas monarhistiem, kuri mazu tautu neatkarību neatzīst. Bermonta operācija pret Rīgu to pierādīja bez kādām šaubām. Pec Rīgas ieņemšanas Bermonts būtu izsludinājis jaunu Latvijas verdzības vēstures iesākumu. Pēc Pel-rogradas ieņemšanas ģenerālis Judeņics būtu sagrābis savās rokās Igauniju. Tanī laikā, kad igauņi laida ģenerāli Jude-ņiču uz Petrogradu, latviešu strēlnieki kavās ar viņu, un. pateicoties tikai 5. latviešu strēlnieku pulka varonībai, Jude-ņičam neizdevās ieņemt Petrogradu.

Tagad pavisam savādi dzirdēt tādas lietas, ka igauņi vienā un tai pašā laikā palīdzēja ģenerālim Judeņičam operācijās pret Petrogradu un sūtīja latviešiem palīgā savus spēkus pret paīkavnieku Bermontu, kurš bija tāds pat monarhists kā Judeņics. Starpība starp viņiem bija tikai tā, ka ģenerālis Judeņičs bija krievu reakcionārās partijas vadonis, bet Bermonts — avantūrists.

Pirmā acumirklī rādās, ka igauņu tautas likteni vadīja tālredzīgi politiķi, kuri spēja intuīcijas ceļā atminēt nākotnes apvārksni un uzminēt ar laiku starptautisko problēmu. Bet tagad pašiem igauņiem jāatzīst, ka viņi bija tikai vēstures lutekļi. Igauņu politiķu reālā darbība neveda taisni pie gala rezultāta, kurš tagad ir gluži vienāds kā latviešiem, tā igauņiem. Kā Latvija, tā Igaunija tagad ir neatkarīgas republikas. Ka Latvija, tā Igaunija savu neatkarību dabūja no Krievijas Padomju valdības gluži vienādā juridiskā ce]ā. Bet latvieši palīdzēja Padomju valdībai nostiprināt Krieviju, cīnīdamies pret krievu reakciju, pret Kolčaku, Deņikinu, Jude-ņiču, Vrangeli, nolikdami tūkstošiem savas jaunās paaudzes dzīvību un veselību. Pēc Padomju valdības nodibināšanās

Krievijā par visniknākajiem mazo tautu pretiniekiem vajadzēja skaitīt krievu reakcionārus, kuri ne dzirdēt negribēja par mazo tautu brīvību. Tad Krievijas reakcionāri bija skaitāmi ka visu Krievijas mazo tautu un Padomju valdības kopējie pretinieki. Pret viņiem vajadzēja kopēji cīnīties.

Bet tolaik, t. i., 1917. gada rudenī, igauņi iesāka uzbrukumu ar ieročiem latviešu karaspēkam. Tā bija lieliska vieglprātība, tādēļ ka mēs, latvieši, bijām daudz stiprāki par igauņiem: mums bija vairāk nacionāla spēka, un bez tam mūsu ricībā bija krievu pulki no frontes. Uz igauņu pusi varēja toreiz pārsviesties viena krievu kavalērijas divīzija, trīs četri nāves bataljoni un 4— 5 bruņotas mašīnas, t. i., spēki, kurus bija savākuši ap sevi Valkas Iskosola grupa.

Abas puses bija gatavas uz kauju. Vienai pusei vajadzēja padoties, un tā puse bija Valkas grupa. Par igauņu apspiešanu nebij ne runas, bet vēlams bija, lai viņi savas tuvredzības dej toreiz neiekultos Šinī tracī, kurš varēja sacelt naidu starp igauņiem un latviešiem uz ilgākiem laikiem, kas bija pavisam nevēlami tādā vēsturiskā brīdī, kad no šo pašu mazo tautiņu solidaritātes atkarājās viņu kopējā vēsturiskā perspektīva.

No frontes puses operācija bija nodota manā vadībā, operatīvais štābs bija Valmierā.

Izstrādātais plāns bija šāds: 1) ar igauņiem panākt vienošanos miera ceļā; 2) piedabūt krievu kavalērijas divīziju, kura apsargāja Valku, lai viņa paliek neitrāla; 3) nāves bataljonus un bruņotās mašīnas izdzīt no Valkas.

Pirmo operācijas punktu izdevās izvest cauri sapulcē Tēr-bata, uz kuru tika steidzošā kārtā izsaukti delegāti no Ķeveles strādnieku organizācijām un no latviešu sociāldemokrātijas organizācijām.

Latviešu strēlnieki tūliņ atzina, ka viņi padosies savu delegātu lēmumam, un patiesībā atstāja savas kaujas pozīcijas.

Bet citādi tas bija ar igauņiem; zaldāti nolēma delegācijai paklausīt un nolikt ieročus, bet igauņu oficieri kategoriski pateica, ka viņi gribot latviešus pārmācīt.

Aģitācija darīja savu iespaidu uz igauņu zaldātiem; sāka nākt priekšā gadījumi, kuri taisnā ceļā veda uz disciplīnas un virsniecības autoritātes krišanu. Galu galā tie igauņu spēki, kuri bija Tērbatā, nāca igauņu strādnieku delegātu pārraudzībā.

Nolīguma rezultāts bija tas, ka latviešu strēlniekiem bija jāatstāj Tērbata, bet igauņu karaspēkam nebija jāatiet uz Valku.

Otro operācijas plāna punktu bija grūtāk izvest. Kavalērijas pulki vēl bija pilnā kārtībā, disciplīna tika ieturēta, virsniecības iespaids bija spēkā. Kavalērija skaitīja par savu pienākumu apsargāt armijas štābu; viņai bija apsolīts, ka pēc labas pienākuma izpildīšanas viņa netikšot sūtīta uz fronti ierakumos. Tas bija galvenais stimuls, kurš varēja uz ilgāku laiku attāļināt kavalērijas iziršanu.

Sarunās kavalērijas komiteju priekšstāvjiem tika dots apsolījums, ka armijas štābs netiks aizskarts, ka no armijas Štāba personāla neviens netiks arestēts. So sarunu reālais panākums bija tas, ka kavalērijas pulku priekšstāvji apsolīja būt neitrāli tik ilgi, kamēr mēs ievērošot mušu dotos solījumus. Pēc tam kavalērija izgāja no Valkas un apmetās pilsētas apkārtnē.

Kad augšā minetie panākumi jau bija sasniegti, iesākas trešā operācijas punkta izvešana dzīvē. Sarunas starp abām lskosola grupām tika pārtrauktas; gala rezultāts atkarājās no operācijas iznākuma.

Latviešu pulkiem tika dots sekošais virziens: 6. Tukuma pulkam ar vienu vieglo bateriju un diviem smagiem lielgabaliem bija jāiet uz Valku pa šoseju Valmiera—Valka.

7. Bauskas pulkam ar diviem lielgabaliem jāiet pa Šoseju līdz Eglei, tad jāņem pa labi uz Gailīšiem—Zīlēm—Brandiņiem— Stūjām—Lāčmujžu—Vingaujiem un jāieņem visi ceļi uz aus-trumiem un ziemeļiem no Valkas puses.

436. un 437. pulkiem ar divām baterijām bija jāiet no Zvī-guriem uz SViliņmuižu—Stālesmuižu, no kurienes iesākt uzbrukumu plašā frontē — Valka—Boze.

Pretinieks bija ieņēmis pozīcijas pie Sedas upes, pie Aunī-šiem, pie Gerķes—Liepkalniem.

Kavalērija stāvēja pa daļai Lāčmuižas—Stujānu—Ven-tes—Jaunzemju apkārtnē, pa daļai Vingauju—Mišas apkārtnē.

Tādas koncentrācijas gala nolūks bija — iespundēt pretinieku Valkā un piespiest viņu nolikt ieročus vai bēgt uz ziemeļiem.

Ieroču nolikšanu varēja panākt caur kauju. Valkas atstāšanu mēs varējām panākt caur manevru un caur pretinieka apiešanu no abiem flangiem un no aizmugures puses. Priekš mums vairāk vēlams bija panākt Valkas ieņemšanu ar manevru, piespiežot pretinieku bēgt uz ziemeļiem.

No augšā minētā mēs redzam, ka spiedienu darīt pret mums gribēja tikai nāvenieki un bruņu mašīnas, kādēļ abas minētās kara daļas bij izraudzītas par tuvāko uzbrukuma

objektu. Mūsu pulki devās uz priekšu veicīgi; otras dienas gājienā vakarā 6. Tukuma pulks jau stāvēja pie Sedas upes un nakts uzbrukumā atsvieda pretinieku pie Valkas. Citi pulki drusciņ novēlojās. Pēc tam no latviešu pulkiem tika Ievesti Valkā pa vienam, pa diviem cilvēkiem, un piepeši ap divas rotas strēlnieku ielenca Valkas Iskosola noda|u.

Priekš pilsētas aizstāvēšanas lielāka nozīme bija bruņotām mašinam-, tādu pretiniekam bija četras, no kurām dažas bija ar lielgabaliem.

Pret šīm mašīnām tika izlietots viens no tiem līdzekļiem, kuri dažreiz labi izdodas revolūcijas karos; imperiālistiskā kara tādam mēģinājumam nebūtu ne mazākā panākuma. Sis līdzeklis bija vienkāršs: es pavēlēju pretinieka bruņotās mašīnas izzagt. Tas arī izdevās. Atradām šoferus. Izlūki ziņoja, ka pa dienu visas četras mašīnas kaujas gatavībā atrodoties garāžā, kura tiekot apsargāta no viena posteņa.

Pec dažādiem mēģinājumiem izdevās divas bruņotās mašīnas dabūt mūsu šoferu rokās, izkrāpt no garāžas un iegāzt grāvī.

Pa to laiku 7. latviešu pulks apdraudēja ceļus uz austru-miem un ziemeļiem no Valkas un 436. pulks ieradās pie Valkas no rietumiem. Caur to nāves bataljoni bija piespiesti atstāt Valku un atiet uz pilsētas ziemeļu apkārtni.

Valkā ielavījušies strēlnieki ieņēma Valkas Iskosola grupas sapulces namu.

Pec tam Valkas Iskosola grupa redzēja, ka pretoties nav , iespējams, un izklīda pa savām iestādēm.

Vara bija koncentrēta Armijas Izpildu Komitejas (Iskosola) rokas.

Visa operācija bija dihināta pa lielākai dajai uz psiholoģiskiem pamatiem, kuriem revolūcija atklāj nepārredzamu apvarksni.

Svārstīgais garastāvoklis masā, nespējība orientēties tai liela notikumu un sarežģītu apstākļu daudzumā, kuru revolūcija ik stundas papildināja, — viss tas deva asprātībai un drošsirdībai nepārspējamu iespēju valdīt pār tradicionālās dzīves kustību. Revolucionāru masu pēc patikas var piedabūt atzīt melnu par baltu; katrā konkrētā gadījumā viss atkarājas no masas garastāvokļa un no stāvokļa iespaida uz masu. Tiem vadoņiem, kuri prot šos divus faktorus katrā brīdī pareizi saprast, tiem masa paklausa un padodas. Starptautiskā karā pa priekšu dzird tehniku un ieročus: gaisā aeroplāna dūkšanu, pēc tam lielgabalu kaukšanu, — un tad tikai pēdējā momentā redz pretinieks pretinieku. Revolucio-

nāros karos pavisam otrādi: pa priekšu iet aģitācija, sarunas, vārdu sakot, tas, ko krievi saprot zem nosaukuma «галлеж»: rezultātā nāk domu svārstīšanās un orientācijas pārmaiņas: ar ieročiem apgāzt atliek to, kas vel paliek uzticams tradīcijai vai arī aizsargā savas reālās intereses.

Valkas ieņemšana arī jāpicskaita pie tā sauktajiem «trikiem», kuri izvērtušies no revolūcijas apstākļa stāvokļa.

Pēc Iskosola iekortelēšanās Valkā 12. armijas štābā bija i7daritas dažas pārmaiņas augstākā personāla starpā. Armijas komandiera ģenerāļa Juzefoviča vietā tiku iecelts es; pēc manas pārcelšanās uz Galveno Mitekli nāca ģenerālis No-viclds, pēc viņa aiziešanas par Ziemeļrietumu frontes komandieri — ģenerālis Gunzadze, agrākais 97. pulka komandieris. Daži vecākie ģenerāļi arī tika atcelti un viņu vietā iecelti vietnieki no ģenerālštāba oficieru jaunākās paaudzes.

Iskosols ievietojās Valka un palika par 12. armijas valdošo orgānu.

Visas šīs pārmaiņas tika izdarītas bez arestiem un bez liekas asins izliešanas. Novembra beigās 12. armijā savstarpēja šķelšanās bija izbeigta.

De facto [īstenībā] 12. armijā nekādas varas nebija. Krievu kara daļas turēja taisnu līniju: uz mājām! Tam pretim strādāt nevienam nenāca ne prātā. To turēja par nevajadzīgu. Ar miera sarunu sākšanos Brestjitovskā krievu armija atkal iesāka sērgot [slimot] ar to, ka vācu armija mums neko ļauna darīt negribot. Domāja, ka karš ar Vāciju nobeigts, ka viņa mums vairs neuzbruks, tikai nevajag viņu kaitināt.

Bija tāds slmptomisks gadījums. No vācu puses turpinājās lidotāju darbība pār mūsu pozīcijām. Iskosolā nāca apspriešanā jautājums, kā mums izdevīgāki saprast vācu lidotāju vizītes — kā izlūku vai kā kaujas darbību. Tika nospriests, ka vācu lidotāju parādīšanas jāpieņem kā izlūku darbība un tādēļ viņu apšaudīšanu krievu baterijām vajaga aizliegt.

Iskosolā latviešiem nebija nekādas nozīmes. Latviešu strēlnieku pulku priekšstāvju politiskā un kareiviskā darbība koncentrējās Iskolastrelā, kurš savā darbībā sev piesavinājās absolūtu nozīmi. Iskolastrela svars 12. armijā palika ar-vienu lielāks, jo, krievu pulkiem aizejot frontē, par faktisko spēku priekšstāvjiem bija latviešu strēlnieku pulki. Armijas darbības jautājumu skatījās cauri Iskosolā, bet rēķināties vajadzēja ar Iskolastrela gribu.

Iskosolā darbībai arī nekādas valsts nozīmes nebija, tur palika tikai tie locekļi, kuri negribēja braukt projām. Islm-iastrelā bij dziļš iekšējs sašutuma. Visiem bija acīm redzams

vecās armijas gals,.. Viņai bija jāizklīst pa mājām; tāpat visiem bija redzams, ka miers jāsalīgst visādā ziņā. Bet ko lai dara ar strēlnieku pulkiem? — Šinī jautājienā Iskolastrelā nebija vienošanās. Lielāka dala gribēja, lai latviešu pulki tiekot atlaisti uz mājām, t. i., lai katrs iet, kur grib. Kurzeme un Dienvidvidzeme bija vācu rokās, uz turieni, zināms, ceļš bija cieti.

Lielākā daļa virsniecības turējās pavisam citādās domās. Viņi nekā negribēja dzirdēt par iešanu uz mājām vai izklī-šanu, bet ar loti svarīgiem motīviem pierādīja, ka vajaga latviešu pulkus pastiprināt, savienot viņus vienā strēlnieku korpusā, saformēt artilēriju, kavalēriju, aviācijas un citas karaspēku nodaļas. Tā domāju arī es, un, pateicoties tam, ka tiku Galvenā Miteklī iecelts augstā postenī, man izdevās dabūt atļauju ķerties pie latviešu strēlnieku korpusa formēšanas. (Virspavēlnieka pavēle no 18. decembra 1917. g.j Kā jau agrāk minēju, par korpusa komandieri tiku iecelts es. Viena Iskolastrela dala domāja līdz ar manim un strādāja kopīgi ar virsniecību pie latviešu strēlnieku apvienošanas. Bet pavisam negaidītais miera sarunu pārtraukums Brestā izjauca šo darbu ... Vācu karaspēks pārgāja uzbrukumā un izdzina no Baltijas pēdējās 12. armijas atliekas, kuras atkāpdamās galīgi izklīda.

Latviešu pulki aizgāja caur Pleskavu uz Bologoju. Isko-lastrels sadalījās divās daļās: viena daļa — 1. divīzijas priekšstāvji — aizgāja uz Maskavu, otra daļa — 2. divīzijas priekšstāvji — aizgāja uz Bologoju.

Iskosols pa daļai izklīda, pa daļai aizbrauca uz Ņižņijnov-gorodu demobilizēties.

Pēc miera līguma noteikumiem vecajai krievu armijai bija jā demobilizējas.

Tamlīdzīgā kārtībā likvidējās visas citas krievu armijas. Ap marta mēneša beigām Krievijā bruņota regulāra spēka vairs valdības rokās nebija: vecās armijas likvidējās, jauna karaspēka organizēšana stāvēja vēl priekšā. Vienīgais regulārais karaspēks, kurš bija labi organizēts un pieturēja disciplīnu, bij 1) Latviešu strēlnieku korpuss un 2) Cehoslovaku korpuss.

Latviešu strēlnieku korpuss marta mēneša beigās tika savilkts kopā šādā kārtībā:

1., 2., 4. un 9. pulki ar artilēriju un kavalērijas nodaļām Maskavā, 5. un 8. pulki ar vienu bateriju — Bologojā.

6. pulks ar vienu bateriju un kavalērijas nodaļu — Petro-gradā, 7. pulks — Veļikije Lūkos. 1. divīzijas štābs — Mas-

Itavā, 2. divīzijas štābs — Bologojā, korpusa štābs — Maskavā.

Marta mēneša beigās es, kā korpusa komandieris, ierados Maskavā.

Cehoslovaku korpuss atradās pa daļai pie Volgas, pa daļai Iekškrievijā, vispāri Samaras—Sizraņas—Penzas apkārtnē.

Kazaku karaspēki Donas, Kubaņas, Urālu utL apgabalos. Kazaku pulki un artilērija, kā iregulārā karaspēka priekš-stāvji, kā senāk, bija arvienu kara stāvokli. Kazaki varēja katrā brīdī izbīdīt vairāk desmitus jātnieku pulku un artilēriju; vairākums bija Donas kazaku pusē.

Augšā minētiem karaspēkiem 1918. gadā vajadzēja spēlēt katram savu zināmu lomu. Ne latviešu strēlnieki, ne Ceho-slovaki, ne kazaki nevarēja izvairīties no tās lomas, kuru vēsture katram bij sagatavojusi.

Latviešu strēlnieku korpusam, labi apbruņotam un organizētam, ar padomju ideoloģiju, bija lemts nostiprināt padomju varu Krievijā un būt gatavam, kā latviešu nacionālam karaspēkam, ieņemt Latviju pēc Vācijas sadragašanas pasaules karā.

Kazakiem, kā vienīgam no vecās armijas ar ultrakontrrevo-lucionāru ideoloģiju palikušajam karaspēkam, bija lemts būt par kontrrevolūcijas karaspēka fundamentu.

Vācijā un Latvija 1918. gadā

Vācijas vēsturisko stāvokli 1918. gadā noteica apstākļi starptautiskā kara laukā. Jo tāļāk iedziļinājās pasaule kara spēlē, jo mazāk šansu uz uzvaru viņa deva Vācijai un viņas sabiedrotiem. Toreiz daudzi politiķi un stratēģi domāja, ka miera salīgšana ar Krieviju atnesīs Vācijai lielas perspektīvas pasaules kara izejā. Bet tā bija liela maldīšanās. Protams, Krievija izgāja no kara; kā stratēģisks faktors pret I Vāciju viņa nobeidza savu spiedienu, kurš jau sen bija ļoti J mazs, revolūcija vēl viņa nozīmi pamazināja līdz nullei. Bet vecās, izirušās krievu armijas vietā nāca titāniskā lielumā pacēlusies Krievijas revolūcijas liesma, kura sāka sviesties uz rietumiem, pār Vācijas un viņas sabiedroto karaspēku stiķiem. Okupēdama Krievijas teritoriju, Vācija patc dzina savu karaspēku tuvāk revolūcijas vulkānam. Vienup neredzētā bagātība un dabas plašums, kādi vāciem likās Ukrainā un

ĪSI

Krimā, neaprobežotā kundzība ieņemtās teritorijās — otrup briesmīgā kara nasta un bezgalīgie upuri no Beļģijas krās-tiem līdz Āfrikai, kā uz sauszemes, tā uz jūras, nospiestā apziņa, ka Jākaro pret lielāko pasaules daļu ... No šādiem apstākļiem Vācijas karaspēks nevarēja palikt stingrāks: viņš bija padots tādiem pat psiholoģiskiem likumiem kā krievu karaspēks, kā latviešu strēlnieki. No sākuma prāti sāka svārstīties, no disciplīnas izzuda pamazām tradicionālais elements.,, Tikai paša iziruma procesā ir redzama dažādība.

1918. gadā krievu frontē {kura tomēr bija jātur pret revolūcijas liesmu) vācu stratēģija varēja kaut cik uzticēties vācu pulkiem, kurus skaita ziņā tomēr nevarēja pamazināt.

Visi minētie apstākļi paši no sevis jau pierāda, ka pasaules karā Vācija 1918. gada palika arvienu vājāka, pat neskaitot to, ka Amerika ienāca franču frontē.

Pēc tam kad ar Krieviju tika salīgts miers un iestājās drošība, ka viņš netiks pārtraukts, vācu stratēģija attīstīja visintensīvāko kara darbību pret Franciju. Vācu stratēģi sāka gatavoties uz Parīzes ieņemšanu. Drīzumā iesākās visasiņainākās kaujas ar milzīgiem upuriem. Priekš mums tas bija pierādījums, ka Vācija ātrā tempā iet savam galam pretī: Vācija pate sevi sadragāja. «Wir singen uns Tod» [«Mēs dziedam sev nāvi»] — žēlojās vācu zaldāti. To varēja jau paredzēt kara iesākumā, kurš priekš Vācijas un Austrijas bija ļoti neizdevīgs. Vienā un tai pašā laikā tika sakauti vācu karaspēki — Francijā pfe Marnas upes un Austrumu Prūsijā; Austrijas armijas lielajā Galīcijas kaujā bij sadragātas no Krievijas armijām. No tā jau varēja paredzēt, ka Vācijas stratēģiskais un starptautiskais stāvoklis palika arvienu sliktāks, jo tik slikts kara iesākums darīja lielu iespaidu uz Itāliju un Rumāniju. Patiesībā tas tā arī iznāca ... 1918. gadā Vācija vēl šaudījās apkārt pēdējās konvulsijās, Austrija bija jau pavisam iziruse.

Pēc kara Vāciju un Austriju sagaidīja ekonomiska katastrofa un pilnīga bezspēcība starptautiskā politikā. Vācija sagatavojās iestāties nespējnieku rindās. Tādēļ visām tām politiskajām mahinācijām, kuras Vācija izdarīja okupētajās teritorijās, bija tikai provizoriska nozīme, un tamdēļ varēja pielaist, ka pēc Vācijas sakaušanas pasaules karā okupētās teritorijas valstīs var nākt cita kārtība un pat pavisam pretēja tai, kuru bija Ieveduse Vācija, tādēļ ka Vācijas politiskā darbība bija dibināta uz represijām un daudzām mahināci-

jām. Tautas griba nemaz nebija ņemta vērā. Nav neltSdu pierādījumu, ka neatkarīgā Ukraina būtu vēlējusies pārvērsties par hetrnapa ģenerāla Skoropadska valsti, kurš ar Vācijas štiku palīdzību bija iekārtojies Kijeva. Pēc mūsu domām, nemaz nav ticams, ka nacionālas brīvibas alkstošie ukrainleši, tikko atsvabinājušies no Lielkrievijas monarhisma, būtu lūguši hetmani Skoropadski uzlikt šām kazaku «voļpi-ras» [«brīvības»] ligzdām no jauna absolūtisma vērzeles |lences], Tadam ar štiku palīdzību ievestam režīmam pēc vācu karaspēka aiziešanas vajadzēja krist. Kā mēs vēlāk redzējām, tas arī notika, Gandrīz tāpat bija ar Poliju. Baltkrievija un Lietavā vācieši nekā nesaprata darit. it īpaši ievērojams bija Baltijas stāvoklis.

Ukrainu Vācija gribēja tikai ekspluatēt priekš savām kara vajadzībām, bet ar Baltiju bija pavisam citādi.

Baltiju Vācija gribēja pataisīt par savu koloniju. Vācieši uz to sen jau tīkoja. Pēdējos pārdesmit gados Baltija tika pat koionizeta ar Vācijas emigrantiem. Krievu valdība, it īpaši Baltijas administrācija, uz to skatījās loti vienaldzīgi. Visvairāk šinī ziņā cieta 1.atvija. Pēc 1905. gada baroni ievilka no Vācijas vairāk tūkstošu kompatriotu, kuri pa daļai kā kolonisti, pa da|ai kā muižu dienderi dzīvoja visā plašā Latvija.

Latvieši tika spiesti emigrēt uz Krieviju. Sis vēsturiskais virziens dabūja savu gala spiedienu 1915. gadā pie vācu ka-laspēka ienākšanas Kurzeme, kad latvieši lika izklīdināti no savas dzimtenes ar krievu administrācijas palīdzību. Tā nebija nekas cits kā latviešu evakuēšana uz austrumiem. Krievijas administrācija, būdama baronu rokās, zināja, ko darīja: iztukšodami Kurzemi no latviešiem, baroni sagatavoja vietu priekš saviem kompatriotiem. .la Vācija būtu pasaules karu uobeiguse kā uzvarētāja, tad šiem baronu darbiem butu se-kojuse priekš latviešu tautas briesmīga vēsturiska katastrofa: latviešu tauta būtu palikuse Latvijā mazumā pret citam tautām. Pabalstīti no Vācijas, Latvijā virsroku būtu ņēmuši vācieši. Vācieši būtu palikuši par politiskās un sabiedriskās dzīves noteicējiem — no sākuma tikai Latvijā, pēc tam visā Baltijā.

Bet, kā mēs jau iepriekš minējām, Vācijai bija ļoti inaz šansu uzvarēt savus pretiniekus. Jau 1918. gada pavasari varēja noģist, ka pasaules kara iznākums tuvojas, ka viņš vairs nav jaskaita gadiem, bet mēnešiem. Pēc Vācijas krišanas Baltijai vajadzēja palikt brīvai un neatkarīgai. Varēja pare-

āzēt, ka pic Vācijas karaspēka aiziešanas vācu elements Baltijā savu simtgadējo kundzību pazaudēs. Latviešiem un igauņiem Vācijas sakaušana pasaules karā varēja atnest iespēju atspēkot sevim dzimtenē vēsturiskās tiesības, padarot Latviju priekš latviešiem un Igauniju priekš Igauņiem. Igauņi bija diezgan spējīgi uzstādīt šādu lozungu: viņi nebija izklīduši, viņu nacionālie spēki bija dzimtenes robežās. Bet pavisam citādi bija ar latviešiem, kuru dzimtenes robežās bija visai maz; liela daļa bija izklīduši pa Krieviju un Sihīriju kā bēgji, kā evakuēti ar fabrikām, kā kareivji Krievijas armijās un kā gūstekņi ārzemēs. Bez tam, latviešu tauta bija pavisam atbruņota, viņai nebija ieroču. Latviešu tauta nebija organizēta.

Turpretī ne tikai Baltijas vācieši, kā jau agrāk minējām, bija 'ganizēti dažādās strēlnieku, «zelbstšucu» un skautu sabiedi bās. Pat visi cittautiešu vāciešiem pieslējušies elementi bija labi saorganizēti un stāvēja ciešos sakaros. Vēl varēja paredzēt, ka vācu armija aiziedama pametīs lielus ieroču krājumus saviem kompatriotiem un ka daļa no vācu karaspēka paliks Latvijā vācu interešu aizstāvēšanai.

Bez tam. vajadzēja ņemt vērā, ka Vācijas krišana varēja radīt priekš Baltijas daudz neparedzēta. Baltija bija dārgs kodols priekš visas pasaules. Kurš no uzvarētājiem pasaules karā būtu atteicies uzlikt Baltijai no jauna okupāciju, lai vēlāk izlietotu viņu priekš ekonomiskas un tirdzniecības satiksmes attistīšanasl Baltijā varēja ierasties Anglija, Amerika, Francija, kā tas notika Murmaņā [Murmanskā], Ar-hangeļska, Odesā, Vladivostokā utt. Zināma lieta, ka Anglija, Francija un Amerika skatījās uz Baltiju pavisam citādākām acīm, nekā to darīja Vācija, kura Baltijā redzēja vispirms nākošo koloniju. Tas bija visbīstamākais priekš Baltijas iedzīvotājiem. Latvieši jau sen to saprata un tamdēļ atturējās no Vācijas mīlestibas. Bet drusku citādi domāja igauņi, kuri priekš vācu ienākšanas Baltijā deklarēja savu republikānisko patstāvību zem Vācijas protektorāta. Igauņi, dzīdamies pēc papīra jeb tā sauktās āe jure patstāvības, gribēja aizsteigties vēsturei priekšā. Daudz un dažādos gadījumos tas varbūt varētu atnest ko neko labu, bet toreiz, 1. i.,

1918. g. sākuma, apstākļi nerunāja tam par labu. Vācijas protektorātam varēja būt tikai īslaicīga vēsturiska nozīme, jo viņai neizbēgami bij būt pasaules kari par paspēlētāju. To vajadzēja saprast un rīkoties pēc tālākām vēstures problēmām. Anglija, Francija, Amerika u. c. lūkojās uz Baltiju, it īpaši uz Latviju, kā uz savu nākošo cpakhausu» (noliktavu),

kā uz bāzi priekš nākošās tirdzniecības attīstīšanas er Krle viju. Šinī ziņā Baltijai priekš Krievijas bija tāda pat nozīme, kāda savā laikā bija Holandei un Beļģijai priekš Rietumeiropas.

Lielvalstis uzvarētājas raudzījās it īpaši uz Latviju kā komersanti, kā uz ievērojamāko ostas pilsētu (Rīga, Ventspils, Liepāja) īpašnieci, un tādēļ viņu interesēs bij pabalstīt tādu etnogrāfisku stāvokli, kurš ir spējīgs pasaules kapitālismu apkalpot. Lielvalstīm labāk bija vēlams pārvērst Liepāju, Ventspili, Rīgu par tādu pašu komercijas bāzi, par kādu savā laikā bija pārvērsti Saloniki, Tong-Kong [acīmredzot Ilonkonģa], Tādēļ, ja lielvalstis būtu tikušas par Baltijas likteņa noteicējām, bez pašu latviešu iemaisīšanās, tad it īpaši Latvijas etnogrāfiskā fizionomija būtu pieņēmuša starptautisku kolorītu.

Par vadošo spēku būtu tie elementi, kuri tuvāk stāv pie komercijas un rūpniecības, tādi bija cittautiešu starpā, un ar tādiem būtu tikusc pārpludināta Latvija. Latvieši savā masā ir zemes rūķi, viņu darbība un nozīme būtu cieši saistīta ar zemi un mājām; pilsēta un vadoša nozīme Latvijas valsts dzīvē no viņiem būtu aizgājusi. Latviešu tauta būtu palikuse par ēzeli, kuram jāvelk malka un ūdens priekš citiem. Lai tas nenotiktu, Latviju vajadzēja no paša sākuma padari! par svabadu un neatkarīgu valsti, lai vēlāk, ja tas būtu vajadzīgs, latviešu tauta varētu runāt svabadas tautas vārdā.

Tādē| 1918. gada pavasarī jau varēja paredzēt, ka latviešiem vajaga sagatavoties parādīt spēcīgus nacionālus centienus.

Priekš tam vajadzēja organizēt nacionālu apbruņotu spēku. To panākt varēja tikai Krievijā, salasot pa visām malām izklīdušos latviešu jaunekļus un vīrus,

Pie šā darba 1918. gada pavasarī ķēros es. Pēc Brestas miera līguma noteikumiem vecās Krievijas armija bija jādemobilizē. Tn pašu vajadzēja darīt arī ar Latviešu strēlnieku korpusu. Vācijas priekšstāvniecība Maskavā pēc tā ļoti centās; galu galā tas arī bija jādara.

Bet mēs to izdarījām paši savā meldiņā. Vienā un tai pašā dienā Latviešu strēlnieku korpuss tika demobilizēts un pārvērsts par Latviešu strēlnieku padomju divīziju, kura sastāvēja no trim brigādēm, katrā pa trīs pulki (pavisam kopā deviņi pulkiJ ar artilēriju, kavalēriju uti., tātad latviešu strēlnieki no demobilizēšanas operācijas iznāca vairāk pastiprināti, kā bija korpusa sastāvā,

Krievijas kara stāvoklis 1917.—1918. gadu laikmetā

1917. gada heigas radīja cerības, ka imperiālistiskais karš būs beidzies. Miera sarunas Brestļitovskā bija iesāktas, un tas nozīmēja, ka viņas gribot negribot beigsies ar dokumentu parakstīšanu, tādēļ ka KSFPR bija bezgalīgi vāia kara ziņā. Miera līgšanas gala iznākums atkarājās ne no mušu diplomātu izveicības, ne no mūsu piekāpības pret vācu prasībām, bet no tam, kas notika karalaukā. Bez tam jāņem vērā, ka Pad. Republika bija iesākuse jaunu starptautisku karu ar Somiju, Kurai nāca palīgā tā pate Vācija, ar kuru Brestļitov-ekā tika vestas miera sarunas. Vācu karaspēks bija Somijā un kavās kopā ar somiem pret lielinieku sarkano gvardi.

Ko labu varēja dot Vācijai Brestas miers viņas austrumu frontēs, ja Somijā viņai tiek radīts jauns karalauks, kurš prasīs bezgala daudz karaspēka, ja karš pieņems intensīvu raksturu?

Priekš Vācijas miera līgumam vajadzēja atnest mieru visā krievu frontē. Vācijai vajadzēja pārliecību, ka Krievija starptautisku karu vairs nevedīs. Konkrēti runājot, Vācijai vajadzēja vispirms atņemt Pad. Republikai iespēju turpināt karu ar Somiju, lai glābtu pēdējo no iznīcināšanas. Priekš minēta mērķa sasniegšanas Vācijas stratēģijai vajadzēja apdraudēt Petrogradu no Narvas puses. Apdraudēdama Petrogradu no Nanas pases, Vācija darīja biedinošu spiedienu uz krievu Somijas frontes aizmuguri, bez tam piespieda republikas valdību aizceļot no Petrogradas un evakuēt no Petrogradas visdrīzākā laikā visas fabrikas... Visu to ņemot vērā, varēja paredzēt, ka Brestlitovskas miera līgums ņems citu virzienu, nekā to domāja mūsu diplomāti. Starpība bija tā, ka vācu pusē vadošais impulss bija stratēģijas rokas, bet krievu pusē — tika! diplomātijas ... Tādēļ Krievija ieradās Brestļitovskā kā nespēks, kuram jāpieņem tie noteikumi, kurus lika priekša laimīgais pretinieks. Regulāra karaspēka, kuram būtu starptautiska nozīme, Krievijā nebija, tādēļ vācieši varēja iesākt uzbrukumu katrā brīdī, nākt uz priekšu un darīt, ko grib.

Miera salīgšana ar Vāciju nozīmēja, ka Pad. Republikai ir jāsagatavojas uz karu ar Vācijas pretiniekiem. No tā redzam, ka kara nobeigšana ar Vāciju nekādu labumu atnest Krievijai nevarēja. Iesākt karu ar Antanti, nākošo pasaules kara uzvarētāju, bija pavisam neieteicami. Bez tam, visu to izpildīt, ko prasīja Vācija, nebija iespējams, neatdodot Krieviju vācu

ekonomiska verdzībā. Ar Vācijas prasībām varēja darīt tikai vienu: viņas savā laikā parakstīt — nekad neizpildīt un no jauna sagatavoties iesākt karu ar Vāciju, it īpaši ņemot vērā to, ka pa Brestļitovskas miera slēgšanas laiku Vācija faktiski turpināja karu ar Pad. Republiku Somijā. Te Vācija nāca palīgā somiem un zviedriem tādā pat veidā, kādā Anglija, Francija, Amerika, Itālija, Japāna nāca palīgā Krievijas reakcijai Murmaņas, Arhangeļskas, Vladivostokas, Odesas frontēs. Te mēs redzam pilnīgu vēsturisku analoģiju.

Zināma lieta, ka vislabākais prieks Pad. Rep. būtu bijis pavisam atteikties no miera sarunu problēmas ar Vāciju — karojot pret vācu karaspēku Somijā, iesākt viņu no jauna visā Vācijas frontē. To vajadzēja darīt 1918. gada sākumā, kamēr mums vēl bija fronte un ieroci.

No frontes karaspēks izklīda pa mājām ar tādu steigu, ka dekrētus par armijas demobilizēšanu nebija kam priekšā lasīt.

1918. gada sākumā Pad. Rep. valdības rokās nebija regulāras armijas; bija dažādas karaspēka atliekas, kuras dažādu iemeslu dēļ bija aizkavējušās frontē.

Somijā kāvās jaunsaformctā sarkanā gvarde, kurai ātrāk varēja dot kādu nozīmi starptautiskā dumpi, bet ne regulārā karā. Ar milzīgiem zaudējumiem karš pret Somiju bija paspēlēts un sakautās sarkanās gvardes atliekas atsviestas uz Pct-rogradu.

Ukrainā un Dienvidkrievija darbojās vairāki simti tūkstošu partizānu, kuru nodaļām nekādas nozīmes nebija. Februāra beigās, kad vācu karaspēks pārgāja uzbrukumā, visas šīs nodaļas tika izklīdinātas uz austrumiem, ap pieci simts verstis plašā frontē — no Krimas pussalas līdz Ukrainas ziemeju robežām, un uraganam [viesulim] līdzīgā mākonī devās no Dņcpras uz Volgas pusi. Aprīļa mēneša sākumā ap pusotra simta tūkstošu liels mutulis nolikās Zierneļkaukāzā, ap simts divdesmit pieci tūkstoši salasījās Caricinas pilsētas apkārtnē, ap septiņdesmit tūkstošu (Ziversa, Vikvldzes un Mironova vadībā) salasījās Balašovas un Kamiševas apkārtnē. Daždažādi formējumi darbojās Urālu kalnu, Sibīrijas un Turkestā-nas plašumos.

Marta menesī Iekškrievijā iesākas Sarkanās Armijas formēšana uz labprātīgas rekrutēsanas pamatiem, iestājoties armijā uz noteiktu laiku, kas deva iespēju visādiem sabiedrības noputojumiem, iestājoties karadienestā, dabūt rokā ieročus. Augusta mēneša sākumā vēl nebija saformēta neviena divīzija, kurai būtu kaujas nozīme. Komandējošais sa-

stāvs bija ļoti raibs, vispāri maz derīgs. Šādu armiju formēja zem augstākās kara padomes uzraudzības, kuras priekšgalā stāvēja bij. ģenerālis Bončs-Brujevičs. So armiju gatavoja priekš kara pret Vāciju, tātad viņai bija noteikta fronte uz Rietumiem,

Bet visam augšā minētam militarizētam mākoņam nebija nekādas starptautiskas nozīmes. No paša 1918. gada iesākuma Padomju valdībai vajadzēja gatavoties aizstāvēties pret Antantes valstīm un pret tiem krievu reakcijas elementiem, kurus Antante pabalstīja, kuri, atbalstīdamies uz konservatīvo kazaku masu, jau no 1918. gada sākuma darbojās ar vislielāko enerģiju un lietpratību, formēdami kontrrevolucionā-rus karaspēkus. Cik ļoti vāja bija Padomju valdība 1918. gada vasarā, pierādīja Čehoslovaku korpusa dumpis, kuru apspiest Pad. Krievija nebija spējīga. Neviena no tām kara daļām, kuras tika raidītas pret čehoslovakiem, neizrādījās par spējīgu izturēt kara eksāmenu. I<ā smiedamies Cehoslo-vaku korpuss izgāja no pašas Iekškrievijas centra, pārrāvās pāri Volgai, ielikās pretinieka fronte un grieza ieročus pret Padomju Krieviju.

Pirmiem neizdevīgiem kautiņiem ar čehoslovakiem bija biedinoša nozīme; jau toreiz vajadzēja saprast, ka republikas bruņotais spēks jāformē ar fronti uz austrumiem un ka va-,jaga steidzošā kārtā caurlūkot armijas uzbūves programmu, pārejot uz šolaiku regulārās armijas fundamentiem.

No austrumiem, no Sibīrijas puses, nāca pirmīe reakcijas spēki, kuru centrā iestājās čehoslovaki; Urālos kazaku apgabalā sacēlās kazaku pulki, Ziemeļkaukāzā ģenerālis Aļekse-jevs formēja lielus bruņotus regulārus spēkus. Donas kazaki bij pilna gatavībā iesākt karu pret Maskavu.

Ar lielu novēlošanos, 1918. gada rudenī, tika paredzēta tada armijas uzbūves programma. Tamdēļ iznāca, ka Pad. Krievija novēloja, salīdzinot ar reakciju. Padomju Krievijai nācās izvest savu bruņotu spēku formēšanu 1918. gada rudeni, tanī pašā laikā izcīnot asiņainas cīņas austrumos, dienvidos un ziemeļos pret Krievijas reakcijas un Antantes bruņotiem speķiem. Nu pārliecinājās, ka kontrrevolūcija ir gudri strādājusi, sākdama uz reizi formēt regulāru armiju, kad redzēja, ka Savinkova, Kolčaka, Aļeksejcva, Kornilova, Krasnova, Dutova rīcībā bija bruņots, kaujasspējīgs spēks, bet viņam pretim stāvēja tā sauktā «завеса» (aizklājs), derīga tikai pret kontrabandītiem.

Vienīgais regulārais un kaujasspējīgais karaspēks Pa-

domju valdības laikā bija Latviešu strēlnieku padomju divīzija, kura bija saformēta uz regulāriem pamatiem.

Latviešu divīzijā strēlnieki bija ieņemti uz vispārējiem karaklausības noteikumiem; iīdz kara beigām nevienam nebija tiesības no dienesta izstāties.

Dažādi vazaņķi netika Latviešu divīzijā Ieņemti. Komandējošais sastāvs pa lielākai daļai bija kaujās norūdīti oficieri vai apakšoficieri. Bez tam Latviešu divīzija bija saformēta pēc štatiem, kurus es speciāli izstrādāju šim nolūkam. Latviešu divīzija pēc savas uzbūves atšķīrās no krievu divīzijām, kuras tika toreiz formētas.

Vispirms, Latviešu divīzijā bija deviņi strēlnieku pulki, iedalīli trīs brigādēs, kavalērijas brigāde un visai stipra vieglā un smaga artilērija; aviācijas nodaļā bija ap divdesmit aparātu utt. Divīzija tika stingri vadīta un rūpīgi ar visu apgādāta.

Krievu divīzijās, kuras formēja augstākā kara padome, bija tikai seši pulki un maz artilērijas.

Vēlāk, kad es kļuvu par Krievijas bruņoto spēku virspavēlnieku, es apstiprināju priekš regulārās Sarkanās Armijas štatus pēc Latviešu divīzijas parauga, kuri tika izdoti 1918. gada novembri. Pirmā divīzija pēc Latviešu divīzijas parauga tika saformēta Ņižņijnovgorodā manā personīgā pārziņā. Frontēs visas divīzijas tika formētas pēc Latviešu divīzijas parauga.

Latviešu strēlnieku divīzijas vēsturiskā nozīme ir vispārīgi atzīta. Jau Rīgas frontē visa pasaule bij pārsteigta no latviešu strēlnieki] dūšības un varonības. Caur latviešu pulku varonību 12. krievu armija tika konsolidēta un ievesta kau-jasspējīgu armiju skaitā tik tāļu, ka viņai bija iespējams apturēt vāciešus uz diviem gadiem Rīgas vārtu priekšā. No savām pozīcijām vācu ģenerāli varēja raudzīties uz Rīgas torņiem, bet tikt pāri Daugavai nevarēja.

Latviešiem bija uzlikts no vēstures šinī pasaules katastrofas laikā izspēlēt prieks plašās un maz kulturālās Krievijas ceļa rādītāja lomu.

1918. gadā ienaidnieki nāca Padomju valdībai no visām pusēm virsū, valsts aparāta vēl nebija, valsts ideoloģiskā dzīvē tika izvesta nikna partiju sacīkste.

Tādā konjunktūrā mazam, bet varonīgam, dūšīgam un labi saorganizētam spēkam ir arvienu bijis iespējams spēlēt noteicošu lomu.

No tāda vēsturiska modus [Šeit — «parauga»] visās lielvalstis no seniem laikiem radās ideja turēt gvardi (piecus sešus pulkus) kā dinastijas karaulu.

Atminēsimies tiksi, kādu lomu prieki divīzijas 1905. gada revolūcijas laikā spēlēja Semjcnovas gvardes pulks — ap pāris tūkstošu ciivēku— Maskavā, kādu atbalsi tas deva visā Krievijā.

Atminēsimies, kādu lomu spēlēja Cehoslovaku korpuss (astoņi pulki) Savinkova un Kolčaka frontes organizēšanas lietā un pašā Kolčaka krišanā. Donas kazaki galvenā kārtā deva iespēju ģenerālim Aļeksejevam saformēt savu armiju. Oficieru pulki, kuru nebija nemaz daudz, darīja to pašu.

Ņemsim vēsturi. Pēters Lielais, atbalstīdamies uz saviem četriem gvardes pulkiem, sadragāja Krievijā bajāru reakciju, saformeja labu apbruņotu reguiāru karaspēku, nostiprināja savus reformatoriskos pasākumus — vārdu sakot, radīja jaunu Krieviju.

Tādu pat lomu spēlēja latviešu strēlnieku pulki 1917.— 1918. g. Padomju Krievijas ievešana. Aizrādīsim uz to, ka Krievijas Satversmes Sapulce tika izklidtnāta un vairs nesasaukta, tikai pateicoties tam, ka Petrogradā bija divi latviešu strēlnieku pulki, no kuriem 6. pulks ieņēma Tanrijas pili. Tas vēsturisks fakts. Tāpat ari Maskavā kārtība uzturējās, pateicoties latviešu pulku klātbūtnei. Te pieminēsim vēl, ka latviešu strēlnieki, no vienas puses, pabalstīja Padomju valdību, no otras puses, cīnījās pret Krievijas reakciju kā kopīgo pretinieku.

Daži grib noliegt to lielo vēsturisko nozīmi, kura, bez šaubām, pieder Latviešu divīzijai. Citu varoņdarbi tiek drīz aizmirstu Tos aizmirst visitrāki tie, kuriem pašiem nav ko ierakstīt vestures lapās.

Tagad apskatīsimies, kādā stāvokli atradās Padomju Krievijas pretinieki 1918. gada pavasarī. Oktobra revolūcija bija kzdarita ar kairinošu lozungu palīdzību. Par tādu lozungu bija — «Nost ar karu!». Ieroči tikai pastiprināja to, ko bija padarījusi aģitācija. Pēc oktobra revolūcijas Krievijā nāca Ļeņina valdība. Vecā armija karot vairs negribēja. Kcrenska valdība, kā zināms, gribēja karu turpināt kopā ar Franciju, Angliju u. c.

Ļeņina miera stāvoklis ar Vāciju un Austriju rādijā naidīgas^ attiecības starp Padomju Krieviju un Antanti, no kuras tada gadījumā varēja gaidīt ne tikai visplašāko pabalstu pret lieliniekiem, bet pat kara darbu kopību.

Pcc oktobra revolūcijas iesākās karš ar Somiju, kurš tika drīz nobeigts ar lielinieku sakaušanu, bez kādas noteiktas samierināšanās. Tāds rezultāts nozīmēja, ka zle,me|os no Pet-rogradas faktiski bija karastāvoklis un ka bija jāorganizē fronte Karēlijas šaurumā, kuram pretim stāvēja Somijas un Vācijas karaspēki. Sis fakts deva Vācijai nopietnu šausi — apdraudēt un darīt vajadzīgā brīdī spiedienu uz Petrogradn no Somijas robežu puses, turēt savu karaspēku divdesmit verstis no Ļeņina valdības rezidences.

Tā bija pirmā un ļoti nopietna Padomju valdības neizde-vība pilsoņu karā.

Šai neizdevībai sekoja citas, kuras nopietnības ziņā nebija

mazākas.

Vācieši ieņēma Ukrainu un Dienvidkrieviju, izdzīdami no turienes Padomju valdības karaspēku. Donas apgabalā un Ziemejkaukāzā ģenerālis Aļeksejevs mobilizēja visus kazaku spēkus un atsvieda Padomju valdības karaspēkus pret Volgu un Kaspijas jūru. Ukrainas, Donas un Ziemejkaukāza bagātības bija atņemtas.

Dienvidos pilsoņu karš, kurš bija iesākts pēc oktobra revolūcijas, arī tika paspēlēts. Aizsargādamies pret ziemeļiem ar Donas kazakiem un pret Kaspijas jūras pusi ar Kubaņas kazakiem, ģenerālis Aļeksejevs enerģiski nodarbojās ar bruņotu spēku formēšanu plašajā un visādām bagātībām pārpildītajā apgabalā: Rostova pie Donas—Veļikokņažeskaja— Stavropole—Jekaterinod а ra.

Ģenerāļa Aļeksejeva Štābs bija Jekaterinodara. Komandējošā sastāva bija liels daudzums. Zaldātus mobilizēja uz senākiem noteikumiem. Kara materiālus pieveda pa Melno jūru. Lielisku pakalpojumu reakcijai parādīja Donas un Kubaņas kazaki, kuri apsargāja ģenerāļa Aļeksejeva kara darbību Žie-meļkaukāzā; aizturēdami Sarkano Armiju Donas apgabalā, kazaki deva reakcijai iespēju salasīt savus spēkus, apmācīt un disciplinēt viņus.

Kazaku konservatīvisms bija tas stūra akmens, uz kura reakcija būvēja visas savas cerības. Kazaki bija arvienu kara gatavībā un varēja izvest uz karu lielu karaspēku: jātnieku pulkus, artilēriju, sapierus un pat kājniekus. Imperiālistiskā karā kazaki īpašu slavu neieguva tādēļ, ka jāšus ar pīķi rokā uzkrist sev līdzīgam pretiniekam iznaca retos gadījumos. Bet pilsoņu karā, kad bija jāaizsargā savas privilēģijas un sava pajumte, kazaki kāvās varonīgi.

No minētā redzam, ka 1918. gada pavasari dienvidos Padomju valdībai stāvēja pretī: 1) ī ikrainā Vācijas un hetmaņa Skoropadska karaspēki; 2) Donas apgabalā — Donas kazaki; 3) Kubaņas kazaki apsargāja līniju sākot no Donas upes kreisā krasta — gar Veļikokņazeskaju—Stavropoli.

Urā la un Orenburgas kazaki atradās ģenerāļa Dutova va

lsi

dlbā. Sibīrijas un Vidusāzijas kazaki savā visumā ari bija pret Padomju valdību

Atbalstīdamies uz Sibīrijas un Urāla kazakiem, Savinkovs iespēja 1918. gada pavasarī mobilizēt diezgan stiprus spēkus ap Sibīrijas dzelzceļu un jūnija mēneša sākumā pāriet uzbrukumā milzīgi lielā frontē, no Kaspljas juras līdz IJrālu kalnu ziemeļdaļai.

Arhangeļskas un Murmaņas frontes arī bija pretinieku rokās. Arliangeļskā — krievu reakcionāru un Amerikas karaspēki. Murmanskā — krievu reakcionāri un Anglijas karaspēki. Austrumsibīrija (Tālie Austrumi, Vladivostok») blj ja paņu rokās. Rietumu robežās no Ukrainas līdz Narvas upei stāvēja Vācijas karaspēki.

Mēs redzam, ka starptautiskie reakcijas spēki, kopā ņemot, bija aplenkuši Eiropas Krieviju no visām pusēm. Padomju valdībai uzkrist sagatavojās visa pasaule. Pret viņu stāvēja sekošo valstu karaspēki: Vācija, Austrija, Rumānija, Anglija, Amerika, Japāna, Francija un bez tam Krievijas reakcijas karaspēki.

Visiem Padomju Krievijas pretiniekiem bija kopējs politisks gala mērķis — iznīcināt padomju iekārtu Krievijā. Tik tālu bija visi vienis pratis.

Ect kādā ceļā to panākt un ko darīt ar Krieviju pēc tam — šinīs jautājumos nekādas skaidrības viņu starpā nebija un nevarēja būt. Pret Padomju Krieviju stāvēja blakus Vācija un Antante, kas Rietumeiropā veda savstarpēju karu; Vācija un Satversmes Sapulces piekritēji: Savinkovs, A]eksejevs, Du-tovs, Krasnovs — no kuriem Vācija vēlējās Krievijā redzēt monarhiju, het Satversmes Sapulces piekritēji bija gatavi ķerties viens otram matos, stāvēdami viens par absolūtu monarhiju, otrs par konstitucionālu, trešais par republiku, ceturtais — par to, kas iznāks ...

Šinī politisko centienu nesaskaņā bija Padomju valdības pretinieku nespēks.

Tomēr pie visa augšminētā piezīmēsim, ka visiem Padomju Krievijas pretiniekiem bija karaspēki, bet Padomju valdībai regulārā karaspēka tai laikā nehija.

lielinieku valdība netika toreiz iznicināta no ārējiem ienaidniekiem tādēļ 1) ka pēdējie dzinās savstarpēji viens otru iznīcināt un 2) ka Padomju valdībai izdevās diezgan izdevīgi nostiprināt savu stāvokli Eiropas Krievijas centrā — Maskavā.

Sis pēdējais apstāklis deva iespēju laikā nostiprināt valsts aparātu, centralizēt valsts varu un caur tn piespiest masu pie paklausības.

Ar to bija jau Joti daudz panākts, tamdēļ ka, atbalstoties uz masu un centralizēto valsts varu, valdība varēja izlietot valsts aparātu katrā ziņā priekš Padomju Krievijas aizstāvēšanas organizēšanas, dodot apgrozību visiem dzīviem un materiāliem valsts līdzekļiem vajadzīgā laikā un vajadzīgā vietā. Ar šo vēsturisko panākumu iesākās Padomju Krievijas starptautiskās nozīmes nostiprināšana, tādēļ ka tas deva iespēju iesākt sakaut vienu pretinieku pēc otra.

Padomju Krievijas iekšējais stāvoklis 1918. gada pirmā pusē

Oktobra revolūcija nebija politisko partiju strīdus rezultāts, radoša valsts darba saduršanas. Krievijas revolūcija notika kara laikā, tādēļ viņā liela nozīme bija karaspēkam. Ar karaspēka vairākuma gribu vajadzēja rēķināties, it īpaši pēc pazīstamās Pavēles Nr. 1. Armijas svārstīgo masu apstrādāja politisko partiju priekšstāvji. No viņiem ņēma virsroku tie, kuri labāki mācēja saprast masas vadošo gribu. Karaspēka masas gribu vislabāki saprata lielinieki. Lielinieki saprata, ka krievu armija karot jau sen negrib, tapat kā to negrib visa tauta.

Tā Krievijas Revolūcija atnāca pie sava Oktobra kā pie nākošā verststaba, kuru vajadzēja ceļā satikt voletis nolens.

Ka būtu iznācis, ja revolūcija būtu bijusi miera laikā, tas ir grūts jautājums, ko izšķirt nevar, bet kuru der dziji pārdomāt.

Lielinieki dabūja oktobra uzvaru kā kara laika revolūcijas apstādu dāvanu, un viņi ar drošu roku to saņēma. Lielinieku nākšana pie valdības nozīmēja pilsoņu kara iesākšanu, un, tā kā neviena politiska partija vēl nebija spēlējusi bankrotu jaunas dzīves radīšanas darba laukā, tad varēja jau no tam noprast, ka pilsoņu karš būs kopā arī politisko partiju savstarpēja izcīnīšanās.

Bija redzams, ka Krievijā pilsoņu karš būs briesmīgi liels un, iedziļinādamies līdz pašiem sabiedrības zemākiem slāņiem, beigsies ar viņu savstarpēju izcīnīšanos.

Ņemot visu to vērā, Padomju valdība bija spiesta atmest domas nodarboties ar sociālistiskās tēvzemes celšanas darbu,

bet no jauna gatavot lielgabalus un miljoniem lielu karaspēku.

Iekšējais stāvoklis nebija labvēlīgs šinī ziņā. Visā Lielkrie-vijā bija bads un pārtikas tik maz, ka uzturēt lielu karaspēku nebija iespējams. Visa Lielkrievija pārdzīvoja toreiz briesmīgu barības trūkumu, pievest gandrīz nekā nebija iespējams, tamdēļ ka Ukraina bija Vācijas rokās; Donas, Urālu un Orenburgas apgabalos bija kazaki, kuri nepielaida izvest no turienes pārtiku.

Pārtikas ziņā bagāti bija Volgas upes apgabals un Sibīrija, bet Izvest no turienes daudz ko nejāva dzelzceju stāvoklis. Pārtikas krājumu ziņā intendantūras stāvoklis bija ļoti bēdīgs. Kareivji dabūja pusmārciņu maizes par dienu un vienreiz dienā zupu. Zirgiem auzu un siena nemaz nedeva; zaļbarību sameklēja paši kareivji.

Apmāciba gandrīz nemaz nebija iespējama tik slikta uztura dē|.

Kavalērijā un artilērijā zirgi pa lielākai daļai apsprāga aiz bada.

Vienīgi labākā stāvoklī atradās latviešu strēlnieku pulki, kuri bija ar visu apgādāti un necieta trūkumu.

Februāra mēnesī, aizbraucot no Rogačevas frontes uz Maskavu, 1. un 4. latviešu pulki dabūja līdz no manis trīs vilcienus ar pārtiku un drēbēm. Mums Maskavā bija uzturs: konservi, milti, putraimi, tāpat drēbes, apavi — gandrīz priekš vesela gada.

Toreizējos bada apstāk{os tam bija lieliska [liela] nozīme. Pateicoties tādiem lieliem uztura krājumiem, mums izdevās savākt latviešu divīzijā krietnus cilvēkus un katrā daudzumā.

Mūsu krājumi bija tik lieli, ka 1919. gada sākumā daļa no viņiem tika pārvesta uz Rīgu; vēlāk, ar Rīgas krišanu, atlikumi - - ap seši simti tūkstoši konservu un liels daudzums dažādu drēbju un apavu — tika izvesti no Rīgas atpakaļ uz Novosokoļņikiem, bet te neizskaidrotu cēloņu dēļ visas minētās intendantūras atliekas krita par upuri ugunsgrēkam. Zināma lieta, ka pusbadā dzīvojošais un slikti apģērbtais krievu karaspēks ne ar visai lielu uzticību skatījās uz Padomju valdību. Pulki sastāvēja no brīvprātīgajiem, kuri pirmām kārtam meklēja labi paēst, labi apģērbties un nekā nedarīt. Vispārīgi ņemot, lielai daļai tā laika sarkanarmiešu bija tada ideoloģija, ka viņi esot iestājušies armijā karot pret Vāciju, ka pilsoņu kara līdzdalību viņi neņemšot.

Iznāca savādi: Padomju valdība formēja karaspēku, kurš varēja viņai pieteikt savu neitralitāti pat viskritiskākajā

brīdī. Tas bija viens no visbīstamākajiem simptomiem Padomju Krievijas iekšējā dzīvē.

Hābrmās, ka tādas lietas toreiz tika pielaistas. Vācija nekādā ziņā nebija Padomju valdības tuvākais ienaidnieks. Vācija nevarēja toreiz uzkrist Padomju valdībai, tamdēj ka, izdarīdama to, Vācija būtu uzsākuse jaunu kara lauku dziļā Krievija, uz kurieni būtu gājuši viņai pretim Anglija, Francija, Amerika un Japāna. Pasaules kara beigu cēliens priekš Vācijas bija — Rietumeiropa, Reinas upes fronte.

Padomju valdības tuvākais un bīstamākais ienaidnieks bija — kazaki, un tamdēļ vajadzēja uz reizi sākt formēt armiju priekš Padomju valdības iekšējās politikas vajadzībām ar fronti uz Donas, Orcnburgas, Urālu un Sibīrijas kazaku apgabaliem.

Revolūcijas laikā kazaki bija tāds pats ierocis reakcijas rokās kā cara laikā. Kazakiem bija privileģēts stāvoklis vecajā Krievijā; kazaki dzīvoja Krievijā labi. Pateicoties kazakiem, tika gāzti 1905. gada panākumi. Toreiz gvardes pulki nožņaudza revolūcijas kustību galvaspilsētās un kazaki citās Krievijas daļās. Tādu pakalpību vajadzēja atmaksāt, un cara valdība to darīja bagātīgi. Donas, Kubaņas, Urāla, Orenbur-gas, Astrahapas milzīgie apgabali bija atdoti autonomā kazaku rīcībā.

Pats par sevi saprotams, ka kazaki grihēja savas milzīgās privilēģijas paturēt uz priekšu, viņu dēj kazakiem bija ko cīnīties. Un, ilgi nedomājuši, кагяк! iestājās reakcijas pusē. Kazaku konservatisms bija tas fundaments, uz kura reakcija dibināja savu cīņas spēju pret lieliniecību.

I<ā Krievijas reakcija, tā Antante un Vācija to loti labi saprata un parādīja visplašākā mērā materiālu palīdzību.

Te bija novērojama Joti interesanta vēsturiska parādība: pret Padomju Krieviju divu savstarpēju pasaules kara ienaidnieku gribas stari pārlauzās vienā un tai pašā galvenā fokusā — Padomju valdības gāšanā.

Pretinieku pārsvars bija joti liels, 1t īpaši līdz Sarkanās Armijas pirmajām uzvarām pie Volgas septembra mēnesī. Šīs uzvaras padarīja Austrumfronti par Pad. Krievijas kara skolu šī vārda pilnā nozīmē. Pirmie Sarkanās Armijas pulki te dabūja kaujas praktiķu un uzvarā pārliecību, ka tā armijas formēšanas metode, kura te bija praktizēta, — ir pareiza. Sarkanā Armijā parādījās pulki, baterijas, divīzijas, armijas ar piemērotiem komandieriem. Bet tas notika 1918. gada dziļā rūcieni. Līdz tam laikam Padomju valdība pārdzīvoja dau-

m

dzus kritiskus iekšējās politikas un stratēģiskus momentus, Grūti atrast pasauies vēsturē līdzīgu stāvokli tam, kādā strādās Padomju valdība tanī laikā. No visām Četrām pusēm viņa blj aplenkta no ienaidniekiem, kuri tīkoja pēc Maskavas.

Padomju valdības rokās toreiz bija tikai Lielkrievija, citas vecas Krievijas daļas bija pretinieku rokās. «Uz Maskavul»—■ bija visu pretinieku lozungs. No visām pusēm pretinieki draudēja iei uz Maskavu.

«Uz Maskavu!» — tas bija reakcijas vadošais stimuls, ar kura palīdzību viņai Izdevās sacelt masu pret Padomju valdību Bet priekš katra no pretiniekiem ceļš uz Maskavu bija par tēju. Visiem reizē iet uz Maskavu pretiniekiem nebija iespējams, tādēļ ka viņi nevarēja savā starpā saprasties. Sis apstāklis deva Iespēju Padomju valdībai īstā laikā nokārtot savu iekšējo stāvokli — nobīdīt pie malas savus politiskos pretiniekus un caur to nostiprināt savas pozīcijas.

Šinī pēdējā faktā Latviešu strēlnieku divīzijas pulkiem Iznāca spēlēt ievērojamu lomu, sākot no 19!8. gada pavasara.

Līdz maija mēnesim Padomju valdība Maskavā bija kā aplenkta no saviem pretiniekiem; viņas rokās nebija tāda bruņota speķa, kas tos nobīdītu pie malas. Maskavā bija daudz un dažādas Padomju valdībai pretīgas [pretī stāvošas] resk-cionāras un «revolucionāras» organizācijas. So pēdējo centra atradās — anarhisti, kuri bija iekārtojušies pa lielākai da]ai greznās vasarnīcās (villas, особняки) kā pilsētas centros, tā arī ārpilsētās. Anarhistu organizācijas bija labi apbruņotas un visur rādīja visnopietnāko pretestību. Pat tagad vēl redzamas daudz skaistas ēkas, kurās toreiz bija anarhisti, sašaudītas, dažas pat noārdītas ar artilēriju.

Anarhistu galvenie ieroči bija ložmetēji, revolveri un rokas granātas. Pie šīm operācijām latviešu strēlniekiem bija diezgan nopietni zaudējumi — kritušu un ievainotu. Operācija turpinājās pusmēnesi. Krievu karaspēks toreiz bija tik maz disciplinēts, ka priekš tādām operācijām viņš nemaz nebija derīgs. Latviešu strēlnieki pie anarhistu organizāciju likvidēšanas un kārtības ievešanas Maskavā un citās pilsētās parādīja milzīgu disciplinētību un izturību.

Padomju valdiba varēja būt pārliecināta, ka viņas rīcībā ir dūšīgs, no godīgiem pilsoņiem sastāvošs regulārs karaspēks, kura garastāvoklis nesvārstās pēc kura katra aģitatora skaistiem vārdiem.

Latviešu strēlnieki domāja šodien tāpat kā vakar, un rītdien viņi atmodīsies ar pilnu apziņu, ka viņi būs savas dienas pavēlnieki. Latviešu strēlnieks zināja, ko viņš gribēja,

Padomju valdības pretinieki tanī laikā piegrieza vislielāko vērību Jatviešu strēlnieku pulkiem un viņu nozīmei krievu revolūcijā. Vispāri bija atzīta latviešu strēlnieku godīga un apzinīga uzvešanās visgrūtākajos apstākļos. Miljoniem cilvēku ir izglābuši dzīvību un mantu — pateicoties tai latviešu strēlnieku drošsirdībai, ar kādu daudzreiz rota vai vzvods ari tikai ar savu klātbūtni ieveda kārtību. Vēsis par latviešu strēlnieku ierašanos zibeņa ātrumā izplatījās pa pilsētām un sādžām, un tas bija pietiekoši, lai dažādi bandīti un laupītāji vāktos projām. Toreiz daudz plisētas tika sagrābtas no laupītājiem, kas bija iztriekti no Ukrainas pie vācu uzbrukšanas. Vietējā valdība bija tik vāja, ka viņai nebija iespējams turēties pretim tādām bandām, sarkanarmiešu daļas pa lielākai daļai pievienojās bandītiem vai aizbēga. No visām pusēm nāca pieprasījumi, lai sūtot latviešus pabalstīt Padomju valdības piekritējus; mēs nezinām gadījumu, k-ad latv. strēlniekiem tas nebūtu izdevies.

Latviešu strēlnieki visaugstāk stādīja savu pilsoņa un zaldāta pienākumu. Revolūcija padarīja latviešu strēlniekus par daudz Iabākietfi, kā priekš tam viņi bija, tāpēc ka Revolūcija deva iespēju latviešiem parādīt dzīvē savas labākās kulturāla cilvēka īpašības: godprātību, cilvēcību, dūšlbu un uzticību savam pienākumam. Latviešu strēlnieks nedarīja pāri, viņš bija visur nelaimīgo un grūtdieņu aizstāvis

Vārds «latviešu strēlnieks» nozīmēja: Padomju valdība un kārtība..

Runājot par latviešu strēlnieku, mēs zem Šī vārda saprotam Latviešu divīziju visā visumā, no zaldāta sākot līdz divīzijas priekšniekam.

1918. gada vasarā Latviešu divīzija bija sagrupēta pa visu Eiropas Krieviju, ieņemdama galvenos politiskos un stratēģiskos centrus.

Divīzijas štāte bija Maskavā.

L, 2., 3., 9. pulki, kavalērijas pulks un divi artilērijas divizioni bija Maskavā (viens 1. pulka bataljons bija Ņižņijnov-gorodā), lidotāju bāze ar 20 aparātiem — Ļubercos (20 verstis no Maskavas), 5. un 8. puiki un viena baterija — Bolo-gojā, 6. un 7. pulki — pa daļai Petrngradā, pa daļai Narvas un Pleskavas apkārtnē pret vācu uzbrukumiem. 4. pulks bija Sizraņas pilsētas apkārtnē pret čehoslovakiem.

Simbirskā, Tambovā un Vologdā bija pa vienam latviešu strēlnieku bataljonam ar bateriju un jātnieku nodaļu.

Atkārs kas—Križanovas—Ser dobs kas apkārtnē formējās trīs kavalērijas pulki ar jātnieku artilērijas divizionu.

Kreiso sociāMstu-revoluclonāru sacelšanās Maskavā un viņas likvidēšana

Kreisie sociālisti-revolucionāri Padomju valdībā sēdēja pie viena galda ar lieliniekiem.

Kreisie eseri arī bija Padomju iekārtas piekritēji. Bet lielinieku mērķis bija — Pasaules revolūcija caur Padomju Krieviju, kreiso eseru — Padomju Krievija caur revolūciju. Pats par sevi saprotams, ka pie tādas divējādas Ideoloģijas starp abām partijām ar laiku kopīgā darbā iznāca saduršanās visgalvenākajos principiālos jautājumos.

Starptautiskos jautājienos lielinieku partijai pēc Brestļitov-skas miera parakstīšanas bija pavisam noteikta līnija: miers ar Vāciju, miers ar visiem imperiālistiskā kara līdzdalībniekiem.

Kreisie eseri centās atjaunot kopā ar Antantl karu pret Vāciju un caur to iznīcināt Brestļitovskas miera līgumu.

Abām partijām bija piekritēji karaspēkā.

Hegemonija valsts darīšanās bija lielinieku partijas rokās. It īpaši simpfomātiska rīvēšanās starp abām partijām sākās jūnija beigās.

Lielinieki stingri turēja noņemto kursu un gāja uz priekšu drošiem soļiem.

Kreisie eseri gāja līdz laipodami un salasīdami spēkus. Jūlija mēneša sākumā Maskavā ievilkās kreiso eseru karaspēki, kuri savienojās ar visādām vietējām nodaļām. Kreiso eseru štābs ieņēma Trehsvjatskijas šķērsielu. Kreiso eseru nodaļas arvienu palika lielākas. Krievu pulkos gāja lieliska aģitācija pret lielinieku partiju. Latviešu pulkus centās izsūtīt no Maskavas dažādu iemeslu dēļ.

4. pulks tika aizsūtīts uz Volgas pusi pret čehoslovakicm.

2. pulks — izvests nometnē. Viens I. pulka bataljons steidzošā kārtā tika aizsutits uz Ņižņijnovgorodu.

Jūlija mēneša sākumā Maskavā iestājās tāds karaspēku stāvoklis, kurš palika draudošs priekš lielinieku partijas.

Es izteicu divīzijas komisāram Pētersonam domas, ka augšminētā karaspēku kombinācijā var redzēt noteiktu darbību pret valdības stāvokli Maskavā. No kurienes nāca tāda pretvaldības darbība, to neviens nezināja teikt Es kategoriski atteicos pamazināt I atviešu divīzijas spēkus Maskavā un tūliņ meklēju līdzekļus ievilkt izsūtītos pulkus atpakaļ.

Divos gadījumos izrādījās, ka vietējās valdības iestādes nemaz nebija lūgušas palīdzību no Maskavas.

Dažas dienas vēlāk divīzijas komisārs paziņoja man, ka

manas domas izrādoties pareizas, bet atteicas dot kādus nebūt tuvākus paskaidrojumus.

6. jūlijā tika nošauts Vācijas sūtnis Maskavā barons Mir-bahs; vainīgie pieteicās paši: tie bija — kreisie eseri. Tanī pašā laikā kreiso eseru pulki iesāka sacelšanos pret Padomju valdību — apdraudēdami Kremli, ieņemot tuvu apkārt stāvošās ielas un namus.

Izrādījās, ka dumpinieku starpā bija kara kolēģijas loceklis Prošjans un V. ārk. kom. priekšsēdētāja biedrs Aleksandro-vičs. Kā redzams, dumpja cēlāji bija no augstākām valdības aprindām, tādēļ izskaidrojās, ka visa sagatavošanās uz dumpi bija Izdarīta tik slepeni un veikli pašas valdības acu priekšā.

Tanī pašā laikā bija sacelšanās Jaroslavā; divas dienās vēlāk Austrumfrontes virspavēlnieks Muravjovs izlaida pavēli karaspēkam: pagriezt fronti pret rietumiem, — un pieteica karu Vācijai.

Daudz citās vietās, pilsētās un provincē, sakarā ar šiem notikumiem sacēlās nekārtības, vietējās Padomju varas gāšana un anarhijas iestāšanās.

Visnopietnākā nozīme piekrita Maskavai. No Maskavas dumpja iznākuma atkarājās, kādu raksturu pieņems šī momenta kustība visā valstī.

Kreiso eseru uzstādītais lozungs — «Karš pret Vāciju!» — pievilka lielu daudzumu Krievijas Iedzīvotāju, kuriem gribējās karot pret viņu tēviju uzvarējušo Vāciju.

Masa toreiz nesaprata, ka Vācijas stratēģi bija pietiekoši tālredzīgi, lai padarītu Krieviju nespējīgu no jauna iesākt starptautisku karu. Masa jutās pārsteigta tanī ziņa, ka lielinieki apsolīja kara beigas, bet nu iznāca tā, ka Vācijas frontē karš izbeidzās, bet pasu mājās karš tikai sākās.

Ja nu Vācija būtu iesākuse uzbrukumu no visām pusēm, tad, zināma lieta, viņai būtu izdevies ieņemt visu Eiropas Krieviju un ievest te savu kārtību, kura hūtu varbūt pastāvējusi līdz pasaules kara katastrofai...

Dumpi apspiest Maskavā bija vajadzīgs visdrīzākā laikā, tādēļ ka pilsētā bija liela daļa elementu, kuri gaidīja uz cīņas iznākumu, lai pievienotos uzvarētājiem.

Arī priekš lielinieku partijas būtu bijis slikti, ja dumpis būtu vilcies vairākas dienas, kā, piem., Jaroslavā; tādā gadījumā tādas Jaroslavas, lielākas vai mazākas, būtu radušās nezināmā skaitā citās Krievijas daļās un diezin kas galu galā būtu noticis ar pašu Maskavu.

Kā skatījās uz notikumu latviešu strēlnieki? Latviešu

strēlnieku starpā bija daudz tādu, kuri bēdīgām acīm raudzījās uz savu dzimteni, kurā saimniekoja vācieši, viņi ar lielāko prieku butu no jauna sākuši kauties ar Vāciju.

Bet latviešu strēlnieks bija lielu vēsturisku skolu cauri izgājis un no jauna nācis pie pārliecības, ka vajaga uzticēt saviem vadoņiem.

Latviešu strēlnieki zināja to gala mērķi, kamdēļ viņi bija sapulcēti stingrā un varenā Latviešu strēlnieku divīzijā.

Bez tam latviešu strēlniekiem, kā attīstītākiem un izglītotākiem cilvēkiem, bija saprotams, ka Krievijai no jauna iesākt starptautisku karu nav iespējams.

Es toreiz izskaidroju caur «Известия Народного Комиссариата no военным делам», kāpēc mēs nevaram karot ar Vāciju, un tas bija diezgan, lai strēlnieku masā nekāda aģitācija nebūtu iespējama.

Vispāri ņemot, bez latviešu strēlniekiem Maskavā bija loti maz tādu karaspēka da|u, uz kurām lielinieku partija toreiz būtu varējuse palaisties jpaļautiesļ. Karaspēka stāvoklis bada dēļ bij slikts, un aģitācija pret lielinieku partiju darīja tik lielu iespaidu, ka krievu pulki pateica, ka viņi ieņem neitrālu stāvokli.

No krievu pulkiem pie kreiso eseru dumpja likvidēšanas bija atrasts par iespējamu izsaulrt tikai vienu kājnieku instruktoru skolu, ap 80—90 cilvēku, un no artilērijas skolas divas baterijas.

Maskavas strādniecība savā masā Ieņēma neitrālu stāvokli. No Latviešu strēlnieku divīzijas ņēma dalību 1., 2., 3. un 9. strēlnieku pulki, inženierbataljons un divas baterijas.

Pretinieku pusē operācija bija Popova rokās; viņam pavisam bija ap divi tūkstoši štiku, 64 ložmetēji, viena smagā baterija, viena vieglā baterija un astoņas bruņu mašīnas, no kurām četras bija ar lielgabaliem. Bez tam, kā augšā mincis, viņu pusē pārgāja viens krievu pulks. Uz ielām bija izraktas tranšejas ar drāšu aizžogojumiem, uz jumtiem un balkoniem izlikti ložmetēji.

Vispār Popova pozīcijas bija joti stipras.

Pietikt klāt viņām vajadzēja pa šaurām Ielām, kuras Popova lielgabali turēja zem asas uguns.

Nākamībā Krievijas Revolūcijas vēsture mums pavēstīs visu to, kas notika Padomju valdības aprindās no 6. jūlija vakara līdz 7, jūlija pusdienai. Šinī brīdi mēs turam par

Iespējamu runāt tikai par to. kas Ir bijis saprotams visai pla* šai iedzīvotāju masai.

Kreiso eseru līderi 6. jūlijā pēc pusdienas aizgāja uz Treh-svjatskijas šķērsielu, ieņēma tur Morozova villu un izlaida proklamācijas. Proklamācijas tika izplatītas kazarmās un lēģeros, izkaisitas pa ielām.

7. jūlijā Latviešu strēlnieku divīzijas štābā Ieradās vesela deputācija vest noteiktas sarunas; tik tāju pat kreisie eseri turēja savu stāvokli stipru. Kreiso eseru līderi labi zināja, ka vienīgais solīdais un uzticamais atspaids priekš lielinieku partijas toreiz bij Latviešu strēlnieku divīzija, un to vip! gribēja dabūt uz savu pusi; cerības uz to viņiem deva tas, ka pirmo uzbrukumu viņiem izdevās atsist

Krievu karaspēks atteicās cīnīties valdības labā. Kā zaldāti, tāpat ari liela daļa iedzīvotāju domāja, ka ar Vācijas sūtņa barona Mirbaha nogalināšanu karš ar Vāciju Ir neizbēgama lieta.

No augšā minētā mēs redzam, ka Padomju valdība bija paralizēta. Spriedumu vajadzēja Iznest Ieročiem.

No sākuma tas skan varbūt savādi, ka maza kreiso eseru saujiņa spēja Ieņemt tik impozantu draudošu stāvoklī, ka varenai lielinieku partijai vajadzēja stāties pie barjera un iesākt divkauju... Faktiski tas tomēr tā bija, jo lielinieku politika plašas masās nebija saprotama. Lieliniekiem pieskaitīja badu, vācu ienākšanu Ukrainā un Dienvidkrievijā, Brest-ļitovskas mieru un razhainiecīgp kontribūciju ...

Kreisie eseri nevarēja dot Krievijai nekā labāka, tie bija tantasti un avantūristi, kuru riciba varēja ievesī Krieviju vislielākā postā. It īpaši Krievijas mazās tautiņas nevarēja nekā laba sagaidīt no kreiso eseru solījumiem. Vairāk dot mazām tautiņām, kā to deklarēja lielinieki, — nevarēja neviena politiska partija. Mums bija tas |otī labi saprotams; mēs bijām pārliecināti, ka vajaga pabalstīt tikai lielinieku partiju. Toreizējā sabrukuma laikmetā, kad politiski vēji pūta uz reizi no visām četrām pusēm, mūsu apņemšanās bija stingra: mums bija vēsturiska perspektīva. To saprata jau lielākā daja latviešu strēlnieku, — tādu, kuri šaubījās, nebija daudz. Zināma lieta, ka kreisie eseri labi zināja masas un karaspēka garastāvokli, tādēļ ka dumpinieku priekšgalā stāvēja V. ārk. kom. priekšsēdētāja pailgs kreisais esers Aiek-sandrovičs, kurš turēja savās rokās visas Iekšējās valstā kustības ziņas. Masas patiesa garastāvokļa zināšana tādos brīžos ir ļoti varens ierocis. Un šoreiz šis Ierocis bija kreiso

SOI

eseru rokās, caur ko viņiem izdevās sacelt dumpi pavisam negaidītā brīdī, kad kaujas gatavība bija viņu pusē.

Popovs bija savilcis savus apbruņotos spēkus pilnā gatavībā blakus Kremlim, kuru turēja zem artilērijas uguns.

Valdība no sākuma nebija pienācīgi Sapratuse stāvokļa nopietnību un tāpēc domāja likvidēt dumpi ar sarunām. Tikai ap vakaru izrādījās, ka stāvoklis ir nopietns, jo Popovs, nostiprinājies savā pozīciju centrā, sāka ieņemt blakus kvartālus.

Kaujai vajadzēja notikt Maskavas centrā, caur ko spēku vairākuma nozīme tika zināmā kārtā pamazināta. Viss atkarājās no komandieru izveicības.

Dažādu iemeslu dēj lielinieki bija novēlojusies, Pienāca vakars — un viņiem vēl nekas nebija darīts, lai strādātu pretim Popova darbībai. Bez tam lielinieki nevarēja nospriest, kam uzticēt karaspēka pavēlniecību tik kriliskā brīdī. Galu galā nosprieda, lai Latviešu divīzijas priekšnieks izstrādājot operācijas plānu, bet karaspēks lai nāktu citas personas rīcībā; taču tādu nevarēja atrast, jo neviens neuzņēmās atbildību par kautiņu lielpilsētas centrā. Ap vakaru es tiku izsaukts uz Aleksandra karaskolu. Tur mani iesauca pie Podvoiska un Muralova. Izstāstījuši man politisko un kara stāvokli, viņi lika man priekšā izstrādāt operācijas plānu un uzrādīt cilvēku, kurš būtu spējīgs izvest no manis Izstrādāto plānu dzīvē.

Es aizrādīju uz Latviešu divīzijas I. brigādes komandieri Dūdiņu, kurš arī tika atsaukts. Iepazinies ar stāvokli un ar to, kas jādara, Dūdiņš paziņoja, ka tāda operācija viņam nav pa spēkam, un lūdza atsvabināt viņu.

Bez tam izrādījās, ka Jāņu vakara dē| latviešu strēlnieki pa lielākai daļai izklīduši pa pilsētu un nav tik ātri sadabūjami kopā.

Man bij gaiši redzams, ka valdība man neuzticēja, citādi es nevarēju saprast to, ka Podvoiskis un Muraiovs nelika man priekšā uzņemties operācijas rīcību. Bija jau sebu [vēlu] vakarā. Stāvoklis arvien palika sarežģītāks.

Redzēdams fo, es paziņoju, ka ņemu pats karaspēka vadību savās rokās un ka atbildu par kaujas iznākumu; savu lēmumu es motivēju ar to, ka kautiņš būs jāved tikai latviešu strēlniekiem un ka komandierī, kuri nepazīst iatviešus, var novest pulkus ielu kaujās pie milzīgiem zaudējumiem un pat pazaudēt kauju. Sarunas, kā jau minēju, tika vestas Aleksandra karaskolas telpās. Pēc dažām sarunām pa telefonu ar Kremli Padomju valdība nosprieda nodot visu karaspēku m

manā vadībā, turot pie manis divus komisārus: Podvoiski un Muralovu.

Laiks bija pagājis, štābā nebija nekādu ziņu par Popova īsto stāvokli un darbību. Pat nezināja, kas notiek pilsētā. Izrādījās, ka Popovs bija iespējis sagrābt savās rokās centrālo telegrāfa staciju, caur ko kreisie eseri dabūja iespēju izplatīt savas proklamācijas provincē.

Ap pīkst. 2 mums izdevās savilkt tik daudz karaspēka, ka mēs varējām aprobežot Popova tājāknākšanu.

Ap pīkst. 4 atnāca no iēģera 2. latviešu pulks un viena artilērijas skolas baterija.

Tātad manā rīcībā bija:

1) 1, latviešu strēlnieku pulka viens bataljons — ap 200 cilvēku un četri ložmetēji;

2) 2. latviešu strēlnieku pulka dažas rotas — ap 220 cilvēku un divi ložmetēji;

3) no 3. latviešu strēlnieku pulka — ap 340 cilvēku un četri ložmetēji;

4) 9. latviešu strēlnieku pulks — ap 900 cilvēku, kurš apsargāja Kremli un nevarēja tikt ņemts no turienes;

5) vienas karaskolas kursi — 80 cilvēki;

6) ' viena latviešu baterija — 4 lielgabali;

7) divas artilērijas skolas — 4 lielgabali.

Pavisam 1440 cilvēki, 10 ložmetēji un 8 lielgabali.

Vairāk nekādu spēku ievilkt operācijā nebija atzīts par

iespējamu.

Latviešu pulki bija tik mazi, pirmkārt, tamdēļ, ka viņu ļaudis bija izkaisīti pa visu plašo Krieviju, un, otrkārt, tamdēļ, ka pēc Vācijas sūtņa barona Mirbaha nogalināšanas latviešu strēlniekiem bija jāieņem vissvarīgākie karauli Maskavā un pat jāpamet karauli savās kazarmās.

Ap pīkst. 24 es tīku aicināts uz Kremli pie Ļeņina.

Pirmais jautājums, kuru man Ļeņins deva, bija tāds: «Biedri, vai mēs izturēsim līdz rītam?» («Товарищ, Еыдер-жим до утра?»)

Padomājis acumirkli, es atbildēju, ka pārsteigti mes netiksim, bet, lai varētu dot kategorisku atbildi uz jautājumu, tad lūdzu papriekšu atjauju — apbraukāt pilsētu, ievākt ziņas par pretinieka darbību, uzzināt, kas notiek krievu pulku kazarmās un nometnēs; priekš tam man vajadzēja divas stundas laika. Ap pīkst 2 es apsolījos ierasties Kremlī un dot kategorisku atbildi.

Divu stundu laikā izdevās apbraukāt pilsētas centru; dažas priekšpilsētas bija kreiso eseru rokās. Pretinieks izrādīja dar-

ЫЪи uz ielām, bet tika no latviešu strēlniekiem atdzīts atpa-ka| uz Popova štāba pusi. Kautiņš gāja centrālās telegrāfa stacijas apkārtnē; te vienā sadursmē uz kāda laukuma viena

9. latviešu strēlnieku pulka rota bija tikuse sagrābta gūstā un aizvesta uz Popova štābu, Popovs atstājis tikai astoņus ķīlniekus un citus atlaidis. No atlaistiem strēlniekiem mēs izzinājām visu Popova stāvokli — ka viņi esot nolikuši iesākt uzbrukumu ap pīkst. 8, vispirms ieņemt kara komisariātu un pec tam aplenkt Kremli.

Kazarmās un lēģeros stāvoklis bija ļoti uzbudināts, tur kreiso eseru aģenti apstrādāja zaldātu masu, lai viņa uzstātos pret lieliniekiem. Viens pulks bija pārgājis Popova pusē, bet pulka komandieris Venglinskis ticis arestēts, citi pulki atsacījās no kautiņa. Zaldātu masa tomēr atteicās uzstāties ar ieročiem, zināma lieta, ne politisku motīvu dēļ. It īpaši krievu pulkos Maskavā bija sagājuši labprātīgi visi Hitrova tirgus huligāni un sabiedrības atiiekas, kuri tagad ar ieročiem rokā labāk bija gatavi laupīt neapsargātos pilsoņus nekā stāties stobram pretim. 7. jūlijā no visa Maskavas garnizona izsaucās nākt mums palīgā tikai 200 cilvēku, daļa no kuriem ceļā uz pozīcijām tomēr izklīda, citi novēlojās. Savāktās ziņas, ņemot vēra visus notikumus, sākot ar barona Mirbaha nogalināšanu, deva mums tiesības nākt pie tāda slēdziena: 1) ka Popovs nogaida cerībā ar iaiku pārdabūt uz savu pusi masu un 2) ka kreisie eseri ir politiskos soļos daudz kategoriskāki nekā kara darbos.

Pēc manām domām, tādam pretiniekam vajadzēja vienu labu spērienu — un viņš izklīdīs uz visām pusēm.

Pīkst, divos es ierados Kremli un uz Ļeņina jautājumu: «Nu, kādas ir jūsu domas?» — es atbildēju: «Šodien ne vēlāk kā līdz pīkst. 12 dienā visa Maskava būs mūsu rokās, mēs būsim pilnīgi uzvarētāji!» ...

Pretinieka stāvoklis mums bija labi zināms. Popova štābs atradās Trehsvjatskijas šķērsielā, Morozova villā, turpat bija visi kreiso eseru līderi. Karaspēks ieņēma Lielo un Mazo Trehsvjatskijas šķērsielas, Hitrova laukumu, Pokrovskas bulvāri, Varvarinskas laukumu un austrumdaļu no Varvarkas un lēni virzījās te uz priekšu, uz Kremļa pusi, ieņemdams vienu kvartālu pēc otra.

Mums izdevās atņemt pretiniekam divas bruņu mašīnas.

Ap pīkst. 9 Popovs pavēlēja iesākt Kremļa apšaudīšanu ar artilērijas uguni. No paša agra rīta uzkrita briesmīgi bieza rnigla, dažu soļu attālumā nebija iespējams atšķirt savējus no pretinieka.

Es pavēlēju pretinieku izlūku nodaļas atsviest visā frontē atpakaļ uz Popova štāba pusi. To izdevās izdarīt. Pateicoties miglai, daudz pretinieku posteņus un iziūkus izdevās saņemt gūstā. Ap pīkst. 5 es pavēlēju iesākt latviešu pulkiem koncentrētu uzbrukumu Popova karaspēkam, kurš savilkās minēto šķērsielu apkārtnē-

3. latviešu strēlnieku pulks tika izsūtīts no Tagankas puses pa Tagankas ielu—Jauzas tiltu uz Jauzas bulvāri.

1. latviešu puiks ar diviem lielgabaliem — pa Varvarku— Lielo Ivanovskijas šķērsielu—Lielo Trehsvjatskijas šķērsielu.

2. latviešu pulks — pa Cistoprudnija bulvāri ejot, ieņemt Pokrovskas kazarmas un no šās puses uzbrukt Popova štābam.

9. latviešu pulks — apsargāt Kremli un strādāt pret Popova spēkiem uz Iļjinlcas un Pokrovkas pusi.

Līdz pīkst. 10 pulkiem vajadzēja izpildīt: 3. — ieņemt Pod-kolokoļnoje un Voroncevo poļe; 1. būt uz līnijas — Mazā Ivanovskas—Kalpačņi šķērsielas; 2. — ieņemt Pokrovskas kazarmas un arestēt tos krievu pulkus, kuri gribēs uzstāties pret mums, un neatļaut Popovam sagrābt savās rokās minētās kazarmas.

Visi trīs minētie pulki izpildīja savu uzdevumu laikā un visteicamākā kārtā.

Krievu karaskolas baterijas pafika: viena pie Pestītāja dievnama (Храм Христа Спасителя), otra — uz Strastnaja laukuma.

17 lielgabala šāvieni

1. un 3. latviešu pulki bija 1. brigādes komandiera Dūdiņa tuvākā rīcībā. Es devu tāļāku rīkojumu:

atspiest Popova kareivjus pie viņa Štāba, ar artilērijas kar-teču noslaucīt no balkoniem un jumtiem ložmetējus. Latviešu baterijai tika dota pavēle pieiet klāt Morozova villai un satriekt ar artilērijas uguni kreiso eseru Štābu.

Abiem pulkiem bija ļoti grūti tikt uz priekšu, tādēļ ka ielas tika apšaudītas ar artilērijas un ložmetēju uguni. Tomēr, neskatoties uz visiem zaudējumiem, abi pulki ieņēma vienu kvartālu pēc otra. Popova karaspēks turējās pretim visa frontē un kāvās dūšīgi.

Kauja notika visā plašā apgabala no Lielās un Mazas Treh-svjatskijas šķērsielām līdz Kazaņas stacijai. Visdrošāk un noteiktāk uz gala mērķi gāja latviešu baterijas komandieris

MS

Edvards Bērziņš. Viņš bija uzstādījis vienu lielgabalu Iva-novskijas šķērsielā, bet otru viņa artilēristi bija ar rokām uzvilkuši uz paaugstinājuma pie Vladimira baznīcas, ap trīssimts soļu no Popova Štāba. No šīs vietas Bērziņam bija iespējams lielgabalu iemērķet taisni tās istabas logā, kura noturēja pašlaik sēdi Popovs un eseru valdība.

Taisni pusdivpadsmitos šis lielgabals laida vaļā šaušanu. Otrais lielgabals nevarēja šaut tamdē], ka jumti bija priekšā. Baterijas komandieris Bērziņš rīkojās tik veikli, ka pirmā granāta no Vladimira baznīcas puses trāpīja istabā, kurai blakus notika eseru valdības sēde; pēc pirmās granātas nāca otrā, trešā, ceturtā — pavisam septiņpadsmit.

Pērkonam līdzīgais sprādziens blakus istabā izjauca sēdi. nerimstošā briesmu atkārtošanās tik lieliskā mērā visus pār-baidēja, ka pats Popovs un visi eseru līderi bija spiesti bēgt no villas ārā, kopā ar visu štābu. Bēgļiem pakaļ tāpat pa jumtiem un balkoniem tika sūtīti vēl trīsdesmit pieci lādiņi. Redzēdami, ka pats Popovs un eseru līderi bēg, zaldāti pa kakiu pa galvu lēca no balkoniem un posās no jumtiem projām; vēl desmit šāvienu ar karteču, un visi, kas vēl minūti priekš tam gribēja turēties pretim, bēga paniskās bailēs, dodamies pa daļai uz Kazaņas stacijas pusi, pa dajai uz So-koļņikiem. Ar to viss dumpis bija izbeigts. Pulkstenis bija bez piecpadsmit minūtēm divpadsmit — Maskava bija Padomju valdības rokās, kura sastāvēja tagad tikai no lielinieku partijas priekšstāvjiem.

Nesen iznākušajā «Красная книга В. Ч. К-, том I.», kurā aprakstīts Šo kieiso eseru tiesas process, viens no Popova līdzdaiībnieklem, tas pats Bļumldns, kurš nošāva baronu Mir-bahu, pie nopratināšanas izteicies, ka latviešu artilērija esot šāvusi tik briesmīgi taisni, ka neesot bijis kur glābties. Te piezīmēsim, ka neviens privātcilvēks nebija nonāvēts, ne ievainots.

17 lielgabala šāvienil..,

Kāda lieliska [liela] vēsturiska nozīme šiem 17 lielgabala šāvienieml Kāds liels nopelns pieder Edvardam Bērziņam, kurš ar tādu dūšibu, pašaizliegšanos un asprātību izveda savu uzdevumu!...

Latviešu strēlnieku nozīme šinīs jūlija mēneša — kritiskās priekš Padomju Krievijas — dienās ir bezgalīgi liela. Mēs šaubāmies, vai pat iespējams šinī laikā kaut ko noteiktāku par to jau runāt. Kas būtu bijis jāpārdzīvo Krievijai, ja latviešu strēlnieki ar savu dūšību nebūtu ņēmuši operāciju sa-

vās rokās? Iedomāsimies tikai, ka tas notika viskrasākajā Revolūcijas brīdi, kad Padomju valdības locekļi nevarēja vairs uzticēties viens otram, tādēļ ka sacelšanās priekšgalā stāvēja tie, kuri atradās Padomju valdības augstākajos valsts dienestos. Tādos brīžos ir atvainojami visādi līdzekļi, kurus izlieto politiskās partijas savstarpējā cīņā, tādos brīžos visātraki pazaudē savu vietu cilvēku galvas. Tādos apstākļos ņemt atbildību savās rokās — nozīmē: Либо пан. либо пропал

Tādos brīžos spēlē noteicošu lomu īpaši talanti un drošsirdīgi cilvēki, kuri ir pārliecināti par savu soļu pareizo ceļu.

Tanīs dienās viss atkarājās no tā, kādai politiskai partijai izdosies paturēt savās rokās Maskavu. Tā partija, kura turēja savās rokās Maskavu, turēja savās rokās visu Krievijas revolucionāro nākamību, lai būtu viņa kāda būdama. Tolaik Padomju valdības rokās bija palikuse tikai tā sauktā Maska-vija jeb Lielkrievija. Liclkrievija stāvēja centrā viena pate ar Maskavu priekšgalā. Maskavai bija vislielākā nozīme kat-rējādā Krievijā, to labi saprata kreisie eseri. Tādā] viņi centās to sagrābt savās rokās. Ja tas viņiem būtu izdevies sasniegt un palikt te par kungiem, tad Krievijai tagad būtu citāda fizionomija: Krievija varbūt būtu jau monarhija, un viņas kārtības un brīvības simbols — kazaku nagaika.

1918. gada pavasarī Maskavā bija izplatītas baumas, ka lielinieku partija esot gatava atdot valdību citas kādas revolucionāras partijas rokās, bet, ka mēs dzirdējām, neviena cita politiska partija nebija spējīga stāties pie valsts stūres. Kas bija tolaiku kreisie eseri, cik daudz viņu bija? — Kreiso eseru parādīšanos politiskā skatuvē var salīdzināt ar viesuli vētrainā laikā. Nekādas patstāvīgas nozīmes viņiem nebija. Kreisiem eseriem pat nebija sava cilvēka, kurš būtu varējis stāties jauna politiska kursa priekšgalā. Neskatoties uz visu to, kreisiem eseriem bija toreiz lielas šanses sagrābt valdību savās rokās, tamdēļ ka 6. jūlijā Maskava nebija lieliniekiem labvēlīga, it īpaši kara ziņā: vienīgi latviešu strēlnieki turēja kursu stingri un negrozāmi, bet viņu bija ļoti maz. Kreiso eseru bija daudz vairāk, bet viņiem nebija laba komandiera un komandējošā sastāva. No tās sacīkstes, ar kuru bija saistīti beidzamie eseru pastāvēšanas brīži, mēs varējām redzēt, ka spēku vairākums spēlēja lielāko lomu: 6. jūlija vakarā, visu nakti no 6. uz 7. jūliju, apm. līdz pīkst, desmitiem 7. jūlijā. Pa šo laiku eseriem bija iespējams sagrābt savas rokās pat Kremli, ja viņi būtu bijuši tikai drošāki. Lielinieku valdības priekšstāvji 6. jūlija vakarā jutās sevi tik nedroši, ka šaubījās, vai nebūs jāaiziet no Kremļa. Priekš šī pēdējā gadījuma

bija izvēlēta jauna rezidences vieta — Nikolaja kazarmās, pie Hodinkas laukuma.

Kādu nedzirdētu pasaules vēsturē pašaizliedzību un drošsirdību parādīja tie astoņi Latviešu strēlnieku divīzijas arti-lēristi, kuri zem lodēm vilka un stūma to lielgabalu uz mau-rāja pie Vladimira baznīcas! — Iešaut pa logu taisni tur, kur jaunie «valsts viri» turēja sēdi... Ellīgie granātu sprādzieni ---un eseru klīšana uz visām pusēm, visu viņu

cerību un nodomu gals! — Par šādām cilvēku varonīgas pārgalvības labākām parādībām mēdz rakstīt balādes. Te Ir daudz kas priekš dzejnieka kokles, priekš operas kompozitora [komponista] sižeta, priekš visādiem augstākiem cilvēces gara darbības izpaudumiem.

17 lielgabala granātas ... Tās bija franču granātas — no Francijas pārsūtītas uz Krieviju — ar tā nosaucamiem «palēninātājiem» (замедлители), kuras tamdēļ sit cauri bieziem mūriem un sprāgst telpās iekšā ... Tāļredzīgais baterijas komandieris Bērziņš bija paredzējis šādu granātu vajadzību tajos apstākļos. Sie i7 lielgabala šāvieni bija kā signāls priekš nākošiem Padomju valdības panākumiem.

Atbalstīdamās uz savu nodrošināto stāvokli centrā, Padomju valdība iesāka attīstīt lielisku kara darbību pret kontrrevolūcijas spēkiem austrumos pie Volgas, dienvidos, ziemeļos un rietumos. Visu četru pasaules da|u frontēs par priekšgājējiem kautiņos bija — latviešu strēlnieki.

Visur ar savu piedalīšanos viņi atklāja uzvaras laikmetu.

Latviešu strēlnieku pulki Austrumfrontē

Sākot no jūlija mēneša otrās puses, Latviešu strēlnieku divīzijai bija jāattista ļoti intensīva darbība. Ja tagad prasītu, kur toreiz atradās Latviešu divīzijas pulki, tad mums būtu jaatbild, ka viņi bija izklaidēti pa visu to Eiropas Krievijas teritoriju, kura atradās Padomju valdības rokās Nekur viņi nestāvēja brīvā, visur priekš viņiem bija cīņas darbs, kurš prasīja lielus upurus. Iekškrievijā bija jāapspiež sacelšanās pret Padomju valdību, bet Volgas upes un Urālu kalnu frontē bija jāved ļoti asiņains kara darbs. Latvieši tika svaidīti no vienas vietas uz otru.

Krievu karaspēkam toreiz vēl bija maz kaujas spēju, un visur grūda briesmās Latviešu strēlnieku divīzijas kara daļas, ledzfļinājoties latviešu strēlnieku psiholoģijā, bija jābrīnās par to Izturību, dūšību, kura nekad nepameta viņus. Dziedāšos

daina un spēlēdama gāja šī vislabākā latviešu jaunatne savu ar grūtībām un slavu klāto ceļu.

Kur bija latviešu strēlnieki, tur skanēja latviešu dziesmas.

Kur bija latviešu strēlnieki, tur par viņu varoņdarbiem atskanēja slava malu malās.

Krievu buržuāzijas un inteliģences aprindās brīnījās un prasīja: priekš kam cīnās latvieši, kamdēļ viņi pabalsta ar saviem tik milzīgiem upuriem Padomju valdību? Šīs aprindas nevarēja saprast un apjēgt, ka latvju strēlnieks ar savu pašuzupurēšanos izcīna reizē ar to ari mazās Latvijas darba tautas brīvību.

Latvijas brīvība varēja nākt tikai no Krievijas Padomju valdības, cits viss atkarājās no pašas latviešu tautas. Tādā lielā vēsturiskā momentā kā tas, kuru mēs pārdzīvojam, katra tauta paliek pie tā, ko viņai ir bijusi dūša un prāts iemantot.

Tagad, raudzīdamies latviešu strēlnieku pagātnē, dažs iabs krievs, pakausi kasīdams, runā: jā, latvieši ir maza, bet varonīga, ievērības cienīga tauta, gods viņai un slava. Tādu morālisku ieguvumu pie mūsu varenajiem kaimiņiem mantoja latviešu strēlnieks ar savu pašaizliedzību.

Pēdējo laiku pasaules vēsture nezina gadījumu, kur cita kāda maza tauta ar tik lielu izturību un uzupurēšanos būtu izcīnījusi savu Brīvību kā latvieši.

Savā laikā Balkanu slāvu tautas — bulgāri, serbi un melnkalnieši — pārsteidza visu pasauli ar to varonību, ar kuru viņi pretojās turku varmācībām. Balkanu slāviem steidzās pretim milzīgā Krievijas monarhija, kura gāja panjvisjslā-visma priekšgalā. Ne bulgāri, ne serbi, ne melnkalnieši paši neizcīnīja savu brīvību un neatkarību; priekš viņiem to izdarīja, vispārējās slāvu idejas dēļ, spēcīgais kaimiņš — Krievija.

Pavisam citāds liktenis bija latviešiem, kuri simtiem gadu cīnījās pret imperiālistiskās Krievijas varmācību. Latviešiem bija pašiem jāizcīna sava brīvība no visādiem ārzemnieku elementiem un jāapsargā savu neatkarību no Krievijas reakcijas, pabalstot Krievijas proletariāta valdību, kura toreiz bija ļoti nestipra un visgrūtākos apstākļos strādāja savu revolucionāro darbu.

Pirmais reakcijas uzbrukums Padomju valdībai nāca no rītiem, no Sibīrijas, Orenburgas un Urālu puses. Tas noveda līdz kaujām milzīgā frontē, sākot no Ziemeļurālu kalniem līdz Kaspijas jūrai.

Neskatoties uz to, ka visam tam, kas notika toreiz Austrum-frontē, ir ļoti interesanta un liela politiska nozīme, mums to-

mēr nav iespējams šinī apcerējumā par daudz uzkavēties pie tiem vispārējiem jautājumiem, kuri var negaidīti paplašināt mūsu programmu. Mēs turēsimies tamdēļ tādās pārskata robežās, kuras dos mums iespēju apzīmēt un vispārīgi izskaidrot mūsu darba tiešo nolūku — latviešu strēlnieku vēsturisko nozīmi. Austrum frontē cīņa notika pret reakciju no Sibīrijas — reakciju, kura atrada atbalstu Cehoslovaku korpusā.

Latviešu strēlnieki cīnījās pie Volgas upes krastiem un Uralu kalnos Jekaterinburgas apgabalā.

Cīņas pie Volgas

Maskavas kreiso eseru sacelšanās viļņi visā ātrumā pārsviedās uz provinci, neskatoties uz to, ka centrā viņa bija tik ātri un radikāli likvidēta. Sacelšanās pret Padomju valdību iesākās Jaroslava un Austrum frontē.

Jaroslavā Padomju valdības pretinieki turējās ap divi nedēļas.

Pilsēta no lielgabalu uguns tika pa lielākai da]ai izpostīta un nodedzināta, pie kam vislielākos zaudējumus cieta privāt-cilvēki, kuriem nebija nekā kopēja ar politisko sacīksti.

Pavisam citādi notika Austrumfrontē. Maskavas notikumi te sacēla uz reizi visus lielinieku pretiniekus. Tā sacēlās krei-sie eseri, labie [labējie] eseri, kadeti un monarhisti; viņu centrā par vadošo kaujas spēku bija Cehoslovaku korpuss, kurš bija sagrābis savās rokās Slzraņu un Samaru.

Atbalstīdamies uz Sibīrijas kazakiem, kontrrevolucionārie elementi bija izdzinuši no Sibīrijas lieliniekus līdz Urāln kalniem.

Padomju valdības kara stāvoklis Rīta frontē toreiz bi[a tads:

Kā citās Pad. Krievijas robežās, tā arī pret Sibīriju un Orcnburgas un Urāla kazakiem stāvēja tā sauktais «aizklājs» (завеса) jeb valsts robežu apsardzība. Sis aizklājs bija grupēts pa lielākai daļai pie dzelzceļiem un lielceļiem. Pret Cc-hoslovaku korpusu cīnījis krievu pulki un sevišķās nodaļas un 4. latviešu strēlnieku pulks. Krievu pulki nemaz nebija apmācīti, disciplīna un komandējošais sastāvs bija ļoti slikti.

Galu galā visi šie spēki tika no čehoslovakiem sakauti un atgāja uz Penzas un Rusajevkas apkārtni. Cehoslovaki palika par uzvarētājiem pret Padomju valdības spēkiem un, ieņemdami Sizraņu un Samaru, noteikti pāriedami kontrre-

volūcijas pusē, saka izpildīt priekš Sibīrijas spēkiem avangarda lomu.

Vispāri, sibīrieši, Orenburgas un Urālu kazaki bija daudz spēcīgāki nekā sarkanie, kuriem nemaz nebij kavalērijas. Frontes formēšana tikko bija iesākta.

Par virspavēlnieku bija bijušais palkavnieks Muravjovs, kura štābs bija Kazaņā. Muravjovs pats bija no sākuma palicis par scc. demokrātu, vēlāk par soc. revolucionāru un pēdējā laikā pārgāja kreiso eseru orientācijā. Dabūjis ziņas par Maskavas notikumiem 6. jūlijā, Muravjovs izlaida pavēli pa Austrumfronti, ka Padomju valdība Maskavā esot gāzta, ka pie valdības esot nākuši kreisie eseri un ka Vācijai pieteikts karš.

Dibinajoties uz tādām ziņām, Muravjovs aizbrauca uz Sim-birsku un no turienes izlaida pavēli — pagriezt Austrumfronti pret Maskavu kopā ar sibīriešiem, Orenburgas un Urālu kazakiem.

Pēc šādas pavēles visa Austrumfronte, kura toreiz stāvēja linijā Tjumeņa—Cejabinska—Orska—Orenburga—Urajska,

iesāka strauji atkāpties uz Volgas pusi.

Simbirskā toreiz stāvēja viens latviešu strēlnieku bataljons ar vienu bateriju un vienu jātnieku eskadronu, kuri atteicās izpildīt Muravjova pavēli un piedraudēja viņu arestēt. Redzēdams, ka viss ir beigts, Muravjovs gribēja personīgi saaģitēt latviešu strēlniekus uz savu pusi, bet — tika nošauts.

13. jūlijā par visas Austrumfrontes virspavēlnieku tiku iecelts es un ierados 16. jūlijā frontes štābā Kazaņā.

No augšminētā v^ram redzēt, kāds milzīgs sagruvums tika ienests Austrumfrontē caur kreiso eseru sacelšanos. Visa fronte bija pilnā bēgšanā uz Volgas pusi; Sizraņa un Samara bija čehoslovaku rokās, viņiem sāka pievienoties visvisādu sugu reakcija, formēdama jaunus pulkus, baterijas un eskadronus; it sevišķi lielu vērību viņi lika uz flotiles formēšanu, priekš kam viņi izlietoja kuģus un baržas, apbruņodami viņus ar lielgabaliem un bruņām.

Pateicoties latviešu izturībai un dūšībai, mums izdevās uz kādu laiku paturēt mūsu rokās Simbirsku un tiltu pār Volgu.

Daudz labāks stāvoklis bija Ziemeļurālos, Krasnoufim-skas—Jekaterinhurgas frontē. Te ar lielu enerģiju un lietas prašanu darbojās Reinholds Bērziņš. Aizklāju sistēma arī te lika sevi just*, karaspēks — ap 16 tūkstoši — bija izklaidēts 900 verstu garfurni]. Zināma lieta, viņu vajadzēja visdrīzākā laikā pārvērst par armiju. Lai pastiprinātu Jekaterinburgas aizstāvēšanu, uz turieni tika nosūtīts viens 6. latviešu pulka

balaljons ar bateriju un jātnieku eskadronu. Drusku vēlāk uz turieni tika nosūtīts ari 7. latviešu pulks. No Krasnouflm-skas līdz Cistopolei bija grupa ap 3000 cilvēkiem. No Cisto-poles līdz Tetušiem nebija nekāda karaspēka. No Simhīrskas līdz Saratovai bija dažādi formējumi pret llrālu un Orenbur-gas kazakiem,

■ Visiem augšā minētiem formējumiem nebija nekādas kaujas nozimesj viņi nebija organizēti, nebija komandējošā sastāva, nebija visgalvenākā — disciplīnas. Politiskais stāvoklis bija ļoti nenoteikts: te nevarēja saprast, kurš bija lielinieks un kurš lielinieku pretinieks.

Pēc Muravjova avantūras komandējošā sastāva stāvoklis palika |oti grūts; disciplīna noslīdēja uz pēdējo, pie pirmajiem artilērijas šāvieniem iesākās bēgšana. Bija gadījums, kad pie aeroplāna parādīšanās bēga no pozīcijām vesels pulks. Rosīgi strādāja provokatori, kuri sarīdīja zaldātu masu pret komandieriem un kārtības piekritējiem.

Padomju valdības karaspēks bija noslīdējis uz viszemāko pakāpi. Ļoti maz bija tādu pulku, uz kuriem varēja daudzmaz palaisties. Frontes aizmugurē nebija nekādas kārtības. Dzelzceļu līnijas bija pārpildītas ar ešeloniem, kurus dzelzceļu administrācija stumdīja, kā kuram nāca prātā.

Pilsētās lielinieku valdība pa lielākai daļai bija nespēcīga: daudzās vietās viņa tika vairāk reizes nogāzta un ar karaspēka palīdzību no jauna ievesta.

Vairākums zemnieku bija pret lieliniekiem. Strādnieki — kā kur; Kazaņā, piem., viņi atteicās ņemt ieročus. Kazaņā, kur bija Virspavēlnieka štābs, stāvoklis bija pavisam savāds: valdība sastāvēja no kreisajiem eseriem; pilsētu faktiski sagrāba savās rokās divas bandas, no kurām viena otru gribēja atbruņot, lai viss laupījums nāktu vienās rokās. Viena no šim bandām piederēja kreisajam eseratn Trofimovskim, kurš bija pavasarī iznācis no Dienvidkrievljas. Viņam bija ap 700 cilvēku kājnieku un viens eskadrons jātnieku. Trofimovskis turēja savās rokās visu pilsētu, visas intendantūras noliktavas bija apsargātas no viņa zaldātiem, fabrikas un darbnīcas viņš laida darbā pēc sava ieskata. Personīgā rīcībā viņam bija sava bāze, kura sastāvēja no 82 vagoniem ar dažādiem proviantiem un mantām, un Kazaņas ostā divi kuģi.

Savā bandā Trofimovskis bija absolūts valdinicks. Priekš viņa nebija nekādu likumu, viņam atdeva godu kā senāk, disciplīnu viņš ieveda ar nagaiku un ar mērdēšanu badā arestantu vagonā, nagaiku nēsāja arvien aiz jostas. Banda biia glīti apģērbta un labi paēdināta. Vēlāk izrādījās, ka Trofl-

movskis uzturēja savu bandu no dažādām Dienvidkrievijas pilsētās iegūtām kontribūcijām. Kazaņā viņš darīja citādi: viņa zaldāti sagrāba bagātus pilsoņus, kurus Trofirnovskis turēja sevišķās arestantu telpās tik ilgi, kamēr pazīstami un radinieki neaizmaksāja par viņiem noteiktu naudas summu. Tie, kuri negribēja maksāt, tika nošauti. Pilsētas iedzīvotāji drebēja pie Trofimovska vārda. Otra banda sevi nosauca «Sociālistiskais matrožu bataljons». Šis bataljons sastāvēja no 600 cilvēkiem. Viņi bija ieņēmuši pilsētā visas labākās telpas un prasīja no valdības sevišķu algu un uzturu; uz pozīcijām iet atteicās. Matroži dzīvoja īsti pēc kungu modes: labi ēda, labi dzēra un «denščiku» [virsnieka raitnieksj vietā turēja sievietes.

Vēl Kazaņā bija «[Internacionālais] Ukraiņu [sociālistiskais] bataljons», kurā skaitījās ap 400 cilvēku; šis bataljons sastāvēja no dažādiem vazaņķiem, kuri bija izbēguši no Ukrainas pie vācu ienākšanas Ukrainā 1918. gadā. Uz pozīcijām iet šis bataljons arī negribēja.

Kazaņā bija iesākta formēt arī viena no tām divīzijām, kuras Augstākā kara padome sagatavoja priekš kara ar Vāciju, neviena pulka vēl nebija, artilērijā bija ap 500—600 cilvēku visādu vazaņķu un laupītāju. Artilērija bija pieņēmusi rezolūciju, ka viņa pilsoņu kara līdzdalību neņemot, jo gatavojoties karot ar Vāciju. Izlaišanās šai divīzijā bija tik liela, ka artilēristi paši negribēja vairs kopt savus zirgus un staļļus. Apmācības nenotika. Tie visi bija brīvprātīgie, iestājušies armijā uz pusgadu; pirmajā augustā visi taisījās iet uz mājām.

Šāds apbruņots spēks briesmīgi izlaupīja iedzīvotājus, neatnesdams nekādu labumu valstij.

Galā jāpiemin, ka Kazaņā bija vēl viena karaspēka daļa — «Serbu internacionālais bataljons», kas bija izformēts no serbiem, kuri kara laikā atradās Krievija, kā arī no Austrijas armijas daļu gūstekņiem.

«Serbu internacionālā bataljonā» bija ap 400 cilvēku. So bataljonu saformēja Austrumfrontes revolucionārās kara padomes uzraudzībā. R. k. padome šim bataljonam ļoti uzticēja, un tādēļ viņš bija iekortelēts pašā Kremlī par garnizonu.

^ Austrumfrontes štābs bija iekortelēts Ščetina viesnīcā. Tā bija liela Četrstāvu māja ar plašām istabām un kabinetiem un ar vairāk kā seši simti atsevišķiem numuriem priekš publikas. Izrādījās, ka Sčetina viesnīcu apdzīvoja ne tikai Austrumfrontes štābs, bet, uz pilsētas Izpildkomitejas pavēli, ari privāti cilvēki; par daudziem no viņiem nebija nemaz zināms,

ar ko viņi nodarbojas. Izrādījās, ka Austrumfrontes štābs atrodas Sčetina viesnīcā tādā pat kārta kā citi viesnīcas iemītnieki.

Tāds bija Austrumfrontes stāvoklis, un tāds stāvoklis bija Kazaņā tai brīdi, kad ierados es kā Austrumfrontes virspavēlnieks.

Kopā ar mani atbrauca uz Kazaņu Daniševskis kā politiskais komisārs pie virspavēlnieka.

Pirmajā frontes revolucionārās kara padomes sēdē izrādījās, ka pret šo kara padomi nav nekāda respekta ne irontē, ne Kazaņā; štābs sastāvēja pa lielākai daļai no Trofimovska piekritējiem. Pats Trofimovskis bija Muravjova līdzdalībnieks. Kazaņā spēks bija Trofimovska rokās, un līdz manai atbraukšanai lielinieki nebij droši, ka kaut kuru nakti nekristu Trofimovska nagos. Vienreiz to Trofimovskis jau bija mēģinājis izdarīt, tas bija tai dienā, kad Muravjovs Sirnbir-skā Izlaida augšminēto pavēli, — toreiz viņš bija aplencis Sčetina viesnīcu ar savu bandu un ložmetējiem, bet apšaudīt neuzdrīkstējies. No tā laika Austrumfrontes revolucionārā kara padome sēdēja Sčetina viesnīcā kā biokādē. Trofimovskis un citi bandīti uzdzīvoja pa pilsētu kā arendatori savā muiža.

No visa augšminētā redzams, cik maza autoritāte bija lielinieku partijai jūlija mēnesi provincē. Mums būs taisnība, ja teiksim, ka lielinieku partijas nozīme, kā valsts faktora, toreiz slīdēja arvienu zemāk un pēc Kazaņas krišanas līdz яг Jaroslavas sacelšanās likvidēšanas noilgsanu nosiīdēja gandrīz līdz nullei. Valstī kārtības nebīj nekādas. Izvirtība, gļēvulība, palaidnība un laupīšana bija redzamas visur. Un pāri par šim cilvēces izvirtibām lidoja tolaik lielinieki-ideaiisti.

Pats par sevi saprotams, ka vispirms vajadzēja nodrošināt štāba stāvokli Kazaņā. To varēja panākt, atsaucot uz Kazaņu ja ne lielu, tad dūšīgu karaspēka nodaļu, uz kuru atbalstoties varētu iztīrīt Kazaņu no pilsētu terorizējošām bandām.

Es devu pavēli steidzošā kārtā izsaukt uz Kazaņu no Rusa-jevkas pusrotu no 4. latviešu strēlnieku pulka un visu 5. latviešu strēlnieku pulku, kurš atradās toreiz Bologojā; pēc 4— 5 dienām šis pulks bija jau Kazaņā.

5. latviešu strēlnieku pulkā bija ap 400 štiku un četri ložmetēji; pastiprināšanas nolūkā viņam tika piedota viena smaga baterija. 5. latviešu strēlnieku pulks ieradās Kazaņā ap 20. jūliju. Ievērojamā loma, kuru latviešu strēlnieki bija spēlējuši Maskava un Simbirskā, bija padarījusi latviešus uz reizi nedzirdēti populārus Padomju valdības piekritējos.

Vēsts par latviešu strēlnieku Ierašanos Kazaņā izplatījās pa pilsētu zibeņa ātrumā. Latvieši radās kā bargs sodības ierocis Padomju valdības prlekšstāvju rokās, Iesākās kārtības ievešana štābā un ap štābu. Vispirms es liku priekšā visām privātpersonām izvākties no Sčetina viesnīcas divu dienu laikā, parejot uz tiem dzīvokļiem pilsētā, kurus viņiem ieradīs. Izrādījās, ka to nevarēja izdarīt bez dažādam pretrunām. Visas privātpersonas, kuras bija viesnīcā, uzdeva sevi par proletāriešiem, kurus neesot brīv dzenāt kā buržujus, kur gribot. Sevišķi liela stīvēšanās iznāca ar vienu zobārstu, kurš kategoriski atteicās posties ārā ar godu.

Kazaņas pilsēta tika deklarēta cietokšņa stāvoklī. Pa pilsētu un viņas apkārtni tika izsūtītas patruļas. Tanī pašā laikā pa pilsētas ielām defilēja Trofimovska kara daļas: kavalērija, kājnieki un viņš pats automobilī ar ložmetēju. Vairāk reizes dienā štābam gāja garām pretinieka spēki... Tuvāka viesnīcā, ielas otrā pusē, iepretim štābam, Trofimovskis noturēja sēdes ar saviem līdzdalībniekiem. Kādi nolūki viņiem bija, to mēs nezinājām. Deboši [grautiņi] un laupīšanas pilsētā nebeidzās..,

Ar 5. latviešu strēlnieku pulka Ierašanos Kazaņā es dabūju iespēju iesākt darbu pie Kazaņas nostiprināšanas, uzvedot tranšejas un saformējot uzticamu garnizonu pilsētas aizstāvēšanai.

Apzinādams savās rokās tik solīdu reālu spēku kā 5. latviešu strēlnieku pulks ar veselu smago bateriju, es bez kādām ceremonijām sāku ievest disciplīnu un kārtību visās garnizona kara da|ās un iestādēs.

Trofimovskīm ar viņa bandu, «Sociālistiskajam matrožu bataljonam» un «Internacionālam Ukrainas bataljonam» bija pavēlēts steidzīgā kārtā gatavoties uz pozīcijām.

Lai labāk ilustrētu, cik iiels izvirtums bija toreiz Pad. Krievijas iekšējā dzīvē, aplūkosim tuvāk visas trīs augšminētās kara dajas.

Trofimovskis atzina tikai personīgu atkarību no Muraviova. Kamēr spēks bija viņa pusē, viņš pārvaldīja Kazaņu kā savu satrapiju [despotiska administratora pārvaldīts apgabals]. Visi zavodī [rūpnīcas] un noliktavas bija viņa pārziņā; viņš bija iekārtojis sausiņu (suharuj fabriku un lieliskas maizes ceptuves, bez tam zābaku un drēbju darbnīcas, Sarkanai Armijai no tām viņš nekā nedeva. Redzams bija, ka Trofimovskis gatavoja plašu bāzi sevišķiem nolūkiem.

Es biju pārliecināts, ka kopā ar Muravjovu Trofimovskis gatavoja bāzi kara gadījumā pret Maskavu. Un nevienam

lieliniekam Trofimovskis negribēja dot atbildi, priekš kā viņš to dara.

Kad es Izsaucu Trofimovsld uz štābu, lai viņš saņemtu pavēli vienas dienas laikā ieiikt savu karaspēku kuģi un aizvest uz pozīcijām pie Kamas upes Ietekas Volgā, tad Aus-trumfrontes kara padomes locekļi prātoja, vai tikai Trofimovskis neieradīšoties štābā ar visu savu bandu un lielgabaliem ... Tikai ceturtā diena pēc pavēles saņemšanas Trofimovskis padevās. Ar latviešu smago lielgabalu baterijii, kuru es pavēlēju nomērķēt taisni uz Trofimovska kuģiem, izdevās piespiest viņu izpildīt pavēli. Pēc ievāktām ziņām, Trofimovskis gribēja slepeni braukt uz Ņižņijnovgorodu, sagrābt šo pilsētu savās rokās un stāties kontaktā ar Jaroslavas dumpiniekiem. Šoreiz tas viņam neizdevās, bet desmit dienas vēlāk viņš to pa daļai panāca.

Trofimovskis apturēja divus savus kuģus, kurus viņš neaizmirsa apbruņot ar lielgabaliem, pie Kamas ietekas" Volgā; kara darhības vietā viņš sāka uzkrist Padomju valdības preču kuģiem un tos aplaupīt. Tas bij īsts laupītāju virsnieka tips. Miizigu augumu, garu, melnu bārdu, kupliem, sprogainiem matiem, tumšu seju, lielu galvu, kuras aksesuāri liecināja, ka viņi pieder lielai personībai. Pie jostas divas mauzera pistoles, kabata tikpat daudz revolveru, pie sāniem zobens,

Eie jostas priekšā kinžals. Rokā vai aiz zābaka nagaika. Kau-āziešu apģērbs, galvā melna papaha un uz pleciem burka [apmetnis].

Plisētā viņu redzēja jāšus uz skaista zirga vai greznā automobili; viņu aizvien pavadīja 20—30 jātnieku uz skaistiem, labi koptiem zirgiem.

Tomēr jāpiemin,,ka no viena cilvēka man iznāca dzirdēt Trofimovskim uzslavu. Tas bija dakteris Kolčins, kurš toreiz bija par Kazaņas milzīgā hospitāļa priekšnieku. Ar Kofeīnu mēs bijām pazīstami no Rigas. Viņš slavēja Trofimovski par to, ka viņš esot ievedis minētā hospitāli daudzmaz kārtibu, kādu tur pēc oktobra revolūcijas nekādi neesot bijis iespējams ievest.

Patiesībā tas tā arī bija. Revidējot Kazaņas slimnīcas, es atradu, ka viņas vairāk līdzinās iebraucamām vietām nekā slimnīcām.

Kairu slimnīcu, pārzināja saimniecības komiteja, kuras galvenā nodarbošanās bij slimnīcas aplaupīšana. Arestiem nebija nekādas nozīmes; komitejas padzina katru ārstu, kurš negribēja darīt pec viņu gribas. Dažās slimnīcās īsti slimo bija maz, ievainotu nemaz nebija. Slimnīcas bija pārpildītas

ar visādiem huligāniem un blēžiem, kuri blandījās pa plisētu laupīdami un trakodami, bet uz slimnīcu nāca izgulēties.

Visvairāk slimnīcās bij Veneras kavalieru; karšu un harmonikas «spēles» bija visur redzamas un dzirdamas. Slimniekus pieņēma un izrakstīja no hospitāļa visur tā pate saimniecības komiteja.

Ārsts Kolčins mums pastāstīja, ka Trofimovskis esot Ievedis kārtību ar medicīnas praksē vēl nedzirdētu līdzekli — ar nagaiku.

Revidēdams šo slimnīcu un dabūjis zināt, kādas tur notiek nekārtības, Trofimovskis rīkojies ļoti vienkārši: viņš izsūtījis savus kavalēristus pa palātām, lai tie pēc sava Ieskata izdzenot ar nagaikām ārā visus neliešus; pats Trofimovskis saucis priekšā saimniecības komiteju, bet tā uz reizi pazudusi kā ūdenī.

Kauties pretim tiem, kuri nāca uz Volgu no Sibīrijas puses, Trofimovskis negribēja, un 3. augustā viņš ar saviem kuģiem bēga Kazaņai garam un dažas dienas vēlāk sagrāba savās rokās Ceboksaru pilsētu, kuru sāka aplaupīt tāpat kā Kazaņu. Bel septembra mēnesī V. ārk. kom. aģentiem izdevās viņu izvilināt no kuģa uz pilsētu, saķert un nodot tribunālam, kurš noiema Trofīmovskīm nāves sodu.

«Sociālistiskais matrožu bataljons» bija drusku rāmāks, matrožiem trūka impozanta vadoņa. Dabūjuši pavēli posties uz pozīcijām, matroži atsūtīja pie manis delegāciju, kuras priekšgalā bija šī bataljona ārsts, kurš vienkārši pateica, ka bataljonā esot 37 proc. slimu ar venēriskām slimībām. Izrādījās, ka šinī bataljonā demokratizēšana bija novesta līdz non plus ultra [galējībai]: te priekšniecības nemaz nebija. Tikai pēc manas pavēles saņemšanas — sagatavoties uz pozīcijām — vispārēja bataljona sapulce bija izvēlējusi no sava vidus vienu kā primos inter pares (pirmo starp līdzīgiem).

Man vairāk reizes gadijās novērot, ka tai laikā mazajās karaspēka nodaļās loti jūtelīgi izlurējās individuālas priekšniecības atzīšanas ziņā.

Pirmās prasības, kuras lika priekšā matroži, bija

1) jāizdod visiem jaunas drēbes, veļu un zabakus,

2) jāizdod uz priekšu algu par diviem mēnešiem,

3) jaizddd trīs spaiņus spirta,

4) jāizdod sešām matrožu kalponēm katrai pusotra mēneša algu, tamdēļ ka viņas valsts apstākļu dēļ pazaudējot peļņu.

Ar visiem pieprasījumiem es biju mierā un tikai prasīju, lai viņi divu dienu laikā pošas ārā uz pozīcijām.

Četras dienas matroži dzēra, piektā dienā 5i cilvēks bija

vēl ar mieru izpildīt pavēli... Ar kuģi nobraukuši no Kaza-ņas līdz sadžai Ņižņij Kļuč (ap 8 verstis no Kazaņas)’ — matroži izsēdās uz sauszemi un izklīda uz visām pusēm.

«Internacionālā ukraiņu bataljona» komandieris, dabūjis pavēli posties uz pozīcijām, kategoriski paziņoja, ka viņa ļaudis esot gatavi upurēt sevi priekš Padomju valdības līdz beidzamam cilvēkam, tikai prasot:

1) jaunas drēbes, veļu un zābakus,

2) algu uz priekšu par diviem mēnešiem,

3) ' divus spaiņus spirta.

Es ar visu to biju mierā, devu pavēli izpildīt viņu prasības un divu dienu laikā aiziet. Ceturtā dienā atnāca bataljona komandieris un pateica, ka ļaudis esot gatavi, bet tikai 82 cilvēki, citi esot izbēguši pa pilsētu un atteikušies iet uz karu.

Priekš tiem, kuri ir maz pārdzīvojuši revolūcijas laikā, tas viss var izlikties brīnišķi, bet mēs skatījāmies uz visu to kā uz vienkāršiem gadījumiem.

Mēs agrāk jau pieminējām, ka 1918. gada pavasarī bija notikts sākt formēt Sarkano Armiju, papildinot viņu ar brīvprātīgajiem, kuri grib iestāties karadienestā. Nekāda noteikta kritērija nebija, kurš būtu derīgs pieņemšanai, kurš ne.

Zināma lieta, ka vispirms devās uz Sarkano Armiju visādi nelieši un huligāni; tādi, kuriem miera laikā baidījās dot smagu nūju rokās, tagad varēja dabūt ieročus, drēbes, visu uzturu un nekā nedarīt. Tā bija pievilcīga perspektīva priekš visādiem klaidoņiem, un viņi steidzās uz kazarmu. 1918. gada jūnija menesī bija saņemtas VC1K sekretariāta pirmās draudošās ziņas; bija tieši uzrādīts, ka galvaspilsētās un provincē esot izzuduši huligāni, kuri visi iestājušies toreizējā Sarkanā Armijā.

Ja tādām kara da|ām tika dota pavēle iet uz pozīcijām, iznāca tas pats, ko mēs tikko aprakstījām Kazaņā. Ar tādām karaspēka daļām bija pārpildīta visa Pad. Krievija, un viņas padarīja pilsoņu un kulturālās dzīves uzbūvi pavisam neiespējamu. Valdība galu galā nezināja, ko iesākt ar tādām huiigānu bandām, kuras vairojās ar katru dienu un palika draudošas priekš valsts, kurai bija jāuztura miljoniem iiela armija, kam kā karaspēkam nebija nekādas nozīmes. Rez tam vietējas valdības bija no tādiem karaspēkiem kā ielenktas: zaldāti darīja, ko gribēja, un nevienam neklausīja. Tā kā toreiz Pad. Krievijā bija liels bads, tad kazarmas bija pārvērstas par Izsalkušu Šakāļu pajumti, kuri pa lielākai da]ai klīda pa pilsētu, meklēdami sev pārtiku. Vispatīkamākā un ienesī-

gākā nodarbošanās priekš tādiem elementiem bija — pilsoņu dzīvokļu kratīšana, vārdu sakot, zagšana un laupīšana.

Tādu kara daļu bija milzīgs daudzums, un viņu sastāvs jā-apreķina uz simtiem tūkstošu cilvēku.

Kur palika vēlāk visi šie cilvēces padibeņi? Vēlāk, kad izdevās frontēs ievest disciplīnu, visi šie tūkstoši tika sviesti kara uguns rīklē un tur pa daļai pārstrādāti par derīgu kaujas elementu, bet pa lielākai daļai gāja bojā. No pretinieku ieročiem viņi cieta lielus zaudējumus, tamdēļ ka nebija apmācīti vest kaujas un negribēja būt apmācīti, bet uz priekšu bija jāiet, jo aizmugurē stāvēja aizsprostojuma nodaļas no uzticamiem sarkanarmiešiem, kuri katru kara pavēles neizpildīšanu vai bēgšanu no kaujas atmaksāja ar ložmetēju uguni.

Tādā ziņā līdz pēdējam izvirtušai masai tika pierādīts, ka arī masas noziegumi var tikt sodīti. Tas bija panākams tikai kaujas frontē.

Kā zināms, tā Sarkanā Armija, kuru es iesāku formēt, bija organizēta uz tādiem pamatiem, kādi ir pieņemti visās labākās regulārās armijās; caur to ir izskaidrojams tas, ka tādā īsā laikā tika sasniegti tik lieli rezultāti.

Ne Kazaņā, ne pat visā Austrumfrontē toreiz nebija karaspēka daļas, uz kuru varētu palaisties kritiskā brīdī. Vienīgi latviešu pulki stāvēja vīrišķības augstumā; uz viņiem raudzījās visi kā uz lāpu tumšā, vētrainā naktī. Padomju valdība bija pārliecināta, ka tur, kur ir latviešu strēlnieku pulki, tur nebūs nodevības, tur nebūs vietas bēgšanai no pretinieka. Un tamdēļ latviešu strēlniekus sauca palīgā visur, kur tikai bija vajadzīgs stingrs atspaids priekš lieliskas darbības atrisināšanas.

Tāda loma bija jāspēlē Kazaņā 5. latviešu strēlnieku pulkam, kura uzdevums bija dot iespēju Austrumfrontes Štābam, atbalstoties uz viņa dūšību un vīrišķību, ievest disciplīnu un kārtību aizmugurē un caur to iegūt autoritāti frontē un valsts centrā. No augšpievestā apraksta mēs redzējām, ka 5. latviešu pulks bija sava uzdevuma augstumā. Pirmajās augusta mēneša dienās tika pievilkts pie Volgas priekš Svijaškas tilta apsargāšanas 4. latviešu strēlnieku pulks; pēc Simbirskas krišanas, kas notika 21. jūlijā, pretinieks sāka apdraudēt Kaziņas aizmuguri. 4. latviešu strēlnieku pulks dabūja uzdevumu — apsargāt tiltu pār Volgu pie Svijaškas un ar improvizētiem bruņotiem vilcieniem apsargāt dzelzceļu no Kazaņas līdz Sihraniem. Sis latviešu pulks priekš tam cīnījās pret čehoslo-vakiem un bija cietis milzīgus zaudējumus; tamdēļ viņa sastāvs bij savā ziņā dezorganizēts un nebija visai liels — tika!

яр SOO Stiķu, bet pie Šī pulka bija divas krietnas baterijas] viena vieglā, viena smaga — pavisam 8 lielgabali.

4, un 5. pulki atklāja priekš Latviešu divīzijas pulkiem jaunu un ļoti plašu darbības arēnu, no sākuma Austrum-frontē, pēc tam Dienvidu frontē utt.

Tagad apskatīsim, kas notika Austrumfrontē, sākot no jūlija mēneša pirmās puses.

Pēc agrākā virspavēlnieka Muravjova pavēles pagriezt fronti pret Maskavu kustība aizmugurē bija tik draudoša, ka galīgi aizturēt viņu varēja tikai dabiski šķēršļi, kuriem bija īpašības dezorganizēto masu paniku remdināt.

Tādas īpašības Austrumfrontē sevišķi piemita Urālu kalniem, Kamas upei un Voigai.

Urālu kalniem un Volgai bija jāspēlē «šiagbauma» ioma.

Idejiskas vienības frontē nemaz nebija. Virspavēlnieka Muravjova laikā vadošā loma bija viņa piekritējiem, kuri noteikti izlobījās visā pilnībā pēc augšminētās pavēles.

Tagad, pēc Muravjova krišanas, uz viņiem sāka skatīties kā uz nodevējiem, vismaz kā uz plānprātiņiem, un centās nobīdīt viņus no atbildīgām vietām, kuras nāca Padomju valdības piekritēju rokās.

Savstarpējā nogāšana un notiesāšana virsniecības aprindas noveda kareivju masu tik tāļu, ka viņa bieži atteicas kam nebūt vel padoties.

Karaspēka stāvoklis bija daudz sliktāks, nekā tas bija 19i7L g- oktobrī pa armijas demokratizēšanas laiku. Mana pirmā pavēlē Austnimfrontes karaspēkam bija īsa un kategoriska: «Вперед, забудьте отступление!»

Tomēr bija redzams, ka dabiskam ceļam uz kādu laiku būs virsroka, tādē] ka to līdzekļu, kurus izlieto stratēģija tādos gadījumos, t i„ kaujasspējīgu, labi apmācītu un disciplinētu rezervju, — valstī toreiz nebij. Tādas rezerves vajadzēja pagādāt. Tādēļ no iesākuma pretiniekam bija lielisks pārsvars spēka ziņā, īpaši kavalērijā, kuras mums nemaz nebija.

No Sibīrijas, Orenburgas un Urālu puses nāca uz priekšu milzīgas kazaku masas, dzīdamas nedisciplinētās sarkanās daļas, kuras, sevišķi uz Volgas pusi, bizoja kā bezprātīgas, viena otru savstarpigi iznīcinādamas, pamezdamas ceļā artilēriju, vezumus un vilcienus.

21. jūlijā mēs pazaudējām Simbirsku.

Sis notikpms atdeva pretinieku rokās visu Vidusvolgu no Sizraņas līdz Simbirskai ar visiem bagātajiem kara materiāliem, kuģniecības inventāru un citām bagātībām, kuras nepieciešamas priekš karaspēka uzttfra,

Pretinieka rokās nāca: Simbirskā — patronu fabrika, Samara — lielgabalu iādiņu izgatavošanas darbnīcas. Bez tam pretinieki saņēma daudz kuģu, kurus varēja īsā iaikā pārvērst par kara kuģiem ar iielgabaiiem.

Tādi kara kuģi ar iabu komandējošo sastāvu varēja labi noderēt priekš vlsdažādākām kara darbībām, izlietojot Vidus-voigu operatīviem nolūkiem.

Pretinieku nodoms bija — Iet uz Maskavu un iesākt no jauna karu ar Vāciju.

Uz Maskavu viņi varēja tikt no Vidusvolgas puses, iedami uz priekšu 1) uz Sihraniem—Muromu un 2) Simbirsku—Rjazaņu; kopā ar šīm operācijām varēja Iesākt operāciju uz Augšasvolgu: Kazaņu—Ņižņijnovgorodu—Jaroslavu.

Vidusvolgā pretiniekam bija diezgan spēku priekš tādas operācijas.

Es centos pievilkt spēkus no citām Republikas dajām, bet viņu nekur nebija gatavībā.

Tad tika dota pavēle 1., 2. un 3. latviešu pulkiem steidzošā kārtā ierasties Vidusvoigas kara arēnā. 6. latviešu pulka otrais bataljons bija pārformēts par puiku un steidzīgā kārtā pārvests uz Svijaškas pusi.

Visus Austrumfrontes karaspēkus es sadalīju piecās armijās.

Pirmajā armijā ietilpa visi karaspēki no Bujinskas līdz

Sizraņai, Armijas komandieris —Tuhačevslds.

Otrā armijā — visi karaspēki no Cistopoles iīdz Krasno-ufimskai. Armijas komandieris — Blohins.

Trešā armijā — visi karaspēki Krasnoufimskas—Jekaterin-burgas frontē. Armijas komandieris — Reinholds Bērziņš.

Ceturtā armijā — visi karaspēki Sizraņas—Samaras, Sara-tovas apriņķī. Armijas komandieris — Rževskis.

Piektā armija — tika formēta pavisam no jauna Bujinskas—Cistopoles frontē. Viņā ieplūda karaspēki, kuri bija Kazaņas—Cistopoles—Bujinskas rajonā. Piektās armijas formēšanu un komandēšanu viņas lieliskās nozīmes dēj uzņēmos es personīgi.

Jūlija beigās Kamas upes labajā krastā Iževskas un Vot-kinskas Ieroču zavodos iesākās liels dumpis pret valdību; abiem zavodiem drīz pievienojās Vjatkas guberņas tuvējie apriņķi.

Sī sacelšanās iiga vairāk mēnešus.

Manā atsevišķā rīcībā bij 5. un 4. latviešu strēlnieku pulki.

Kazaņas un Simbirskas guberņu iedzīvotāji uri zemnieki bija pret lieliniekiem.

No visa augšminēts redzams, kādā grūtā stāvokli atradās toreiz Austrumfronte, kurā nebija ne vajadzīgā karaspēka, ne kārtības.

Ja tai laikā, kad mēs, latvieši, cīnījāmies Rīgas frontē, kāda pareģis būtu mums pasludinājis, ka latviešu strēlniekiem būs savā laikā jaciņās Volgas frontē, iaikam neviens nebūtu tam ticējis. Latvieši un Volgas frontei Bet mēs redzam, ka tas notika. Mēs bijām liecinieki, ka latviešu strēlnieki apzinīgi — daudz apzinīgāki un ar lielāku pārliecību, nekā viņi to darīja, liedami savas asinis pie Ložmetējkalna, — cmijās ar savu labāko virsniecību priekšgalā Volgas frontē.

Volgas krastos un tāpat ari citās frontes latviešu pulki, iedami kaujas ugunī, saprata, ka viņi ir varens vēstures ierocis, kurš Krievijas Padomju vaidības rokas kaļ visam cara Krievijā nospiestām tautiņām neatkarību un brlvibu, cīnoties roku rokā ar krievu tautu zem Krievijas proletariāta vadoņu sarkanā karoga.

Dažas iatviešu aprindas vēi līdz šim iaikam negrib saprast augšminēto divu laikmetu vēsturisko nozīmi. Daži grib atzīt tikai latviešu strēlnieku nopelnus Rīgas frontē. So aprindu priekšstāvji negrib saprast vēsturisko panorāmu visā plašumā. Sī neizpratne gāja pat tik tā|u, ka pa to iaiku, kamēr latviešu sarkanie strēlnieki Dienvidos leja savas asinis, kaudamies pret Krievijas reakciju ģenerāļa Vrangeļa vadībā, Rīgā strādāja latvieši Vrangelim par labu, nesaprazdami, ka, ja Vrangelis būtu ienācis Maskavā, tad no turienes viņa taisnākais ceļš būtu bijis vispirms nach Riga [uz Rīgu], Mēs šaubāmies, vai ģenerālis Vrangelis būtu gājis uz Rīgu ar kādiem brīvības lozungiem. Vai latvieši nebūtu dzirdējuši no tādiem kungiem kā barons Vrangelis: — Wir, Unser.

Tāpat kā to darīja tie vācu bandu varoņi, kuri ienāca Baltijā pcc Latvijas Padomju valdības gāšanas 1919. gada maija mēnesi. Šādu vadoņu lozungi bija: «Wir, Unser».

Viens no šādiem bandītu vadoņiem nesen iziaida brošūru «Mit der Eisernen Division im Baltenland von Kornetten-kapitan Freiherr von Steinaecker, Hamburg, 1920» [«Ar Dzeizs divīziju Baltijā. Kornetkapteinis brīvkungs fon Steine kers, Hamburga, 1920»].

Ko meklēja šie nelūgtie latviešu labdari Baltijā? Uz šo jautājumu dod pats autors noteiktu atbildi 54. un 55. iappusēs. Ko viņš raksta, tas ir tik raksturīgi, ka mēs šo citātu pievedīsim tekstā vārdu pa vārdam: «Die Fūhrung der «Eisernen Division» konnte sich jetzt, nachdem Kurland fast restlos vom Feinde frei war, den Siedeiungsfragen mehr und mehr

'/liwenden. AJlerarts waren die Vcrbereitungen iiierzu im (iange gewesen. Jeder Truppenteil hatte Siedelungsoffiziere liestelJt, die nach Richtlinien eines bei der Division befinri-lichen Referenten arbeiteten.

Die baltische und auch die iivlandische Ritterschaft hatte iliren Befreiern Siedeiungsiand zur Verfūgung gestellt. Dio Batten allein [haben] Land fur ungefālir 35CC0 Siedler, das in Parzellen von 80 Morgen deutschen Kolonisten zugāngig gemacht werden scllte. Es wurden unter den Leuten Siedel-ungsausschfisse und Gencssenschaften gebildet, Unterrichts-kurse erteilt, Landsstriche besichtigt und aufgekauft, und zulezt wurden auch schcn vereinzcit Angehorige der «Eisernen Division» angesiedeit.

Dieser grcfiziigige, in der Entstehung begriffene Siedel-ungsplan, den sich z. B. schon unsere grcfien Fuhrer der Obersten Heeresleitung zugewendet hatten, ist nun ge-scheitert.

Welche Entlastung hatte seine Durchfūhrung fur unser Vaterland bedeutet» [Tagad, kad Kurzeme gandrīz pilnīgi bija atbrīvota no ienaidnieka, «Dzelzs divīzijas» vadība varēja arvien vairāk pievērsties ieceļošanas jautājumiem. Sagatavošanās tam ritēja visdažādākos veidos.

Katrā armijas da]ā tika iecelts par ieceļošanu atbildīgs virsnieks, kurš darbojās pēc divīzijas referenta direktīvām.

Baltijas un arī Livonijas bruņniecība bija saviem atbrīvotājiem ieceļošanas zemi nodevusi rīcībā. Baltiešiem vieniem pašiem ir zeme priekš apmēram 35000 ieceļotāju, kurai daļās pa 80 inorgenicm [1 morgens — 0,2553 haj jākļūst pieejamai vācu kolonistiem.

Tauta veidoja izceļošanas komitejas un biedrības, apmācīja, kā zemi izlūkot un iepirkt, un gaiu gaiā jau ari daži no «Dzelzs divīzijas» bija pārceļojuši.

Sis vērienīgais ieceļošanas plāns, ko mūsu armijas pulkvežu lielie vadoņi izveicīgi radijuši, ir izjucis.

Kādu atslogojumu šis darījums nozīmētu mūsu Tēvzemei].

No pievestā citāta mēs redzam, kā skatījās uz Latviju Vācijas junkuri, ar kādu kāri viņi gribēja ievilkties Kurzemē un Vidzemē un ar kādu vieglprātību viņiem gāja pretim latviešu tautas nodevēji — Baltijas riteršafte.

Visniknākā cara Krievijas reakcija arvien ir dabūjusi atspaidu no Vācijas.

No kādiem elementiem sastāvēja tā sauktā «Dzelzs divīzija»? Pēc mūsu ziņām, tā bija savāda starptautisko reakcionāru banda, kuras nolūks bija atņemt mazturīgiem ļautiņiem

beidzamo grasi, novilkt no muguras pēdējo kankaru un pataisīt viņus no jauna par saviem vergiem.

49. lapaspusē barons Steinekers pacel drusciņ savas kliķes politisko aizkaru, un mēs tur ieraugām to pašu vergu kunga purnu, kuru mēs redzējām 1905.— i908. gadu soda ekspedīcijās.

š Baroņs Steinekers raksta: «Maija mēneša 30. dienas vakarā mes atnācām Baldonē. Mans kortelis nebija visai patīkams. Вег tam pie koka ķepurojās pakārts cilvēks. Viņš esot kopā ar saviem diviem dēliem nonāvējis vācu muižnieku. Viena no vācu soda ekspedīcijām atstāja te draudošu piemēru. Pakārtā cilvēka mazais dēiiņš ļoti raudāja, kad es ar viņu sarunājos, man viņa bija ļoti žēl, bet tas neko nelīdzēja. Kara stāvoklis.»

Mēs gribētu ticēt, ka Šis brošūras rakstītājam baronam Steinekeram bija riebums pret tādiem soda ekspedīcijas dar-bky-n. It sevišķi tādēļ, ka neviens prātīgs cilvēks neticēs, ka ta$ pakārtais cilvēks, kuru redzēja Steinekers, bija tas vainīgais. Viņam tikai bija tā nelaime krist vācu muižnieku soda ekspedīcijas nagos. Ja atstāj pakārtus cilvēkus kokos karājoties masas iebaidīšanas nolūkā, tad taču vienalga, vai pakar vainīgņ vai nevainīgo. Noskatoties tā sauktās «Dzelzs divīzijas» darbībā, mes nevaram ieraudzīt neko citu kā tās pašas soda ekspedīcijas, kuras sūtīja uz Latviju krievu cars 1906.—i908. gados pret latviešu tautu. Cara Nikolaja valdība toreiz briesmīgi izlēja latviešu asinis gan nošaujot, gan pakarot, gan nogalinājot ar nagaikām.

1919. gada visa Krievijas niknākā reakcija bija pārpildījusi Vāciju; tur ar savu kapitālu palīdzību viņa uzņēma dienestā visādus starptautiskus avantūristus — kara profesionālus. Tādus, kuriem vajadzēja dot tikai ēst, dzert, apģērbties, pīpot...

8. lappusē barons fon Steinekers raksta: «Mani joti nospieda apziņa, ka būs jākaro ne mana ķeizara interesēs, bet tādas domas es apspiedu bez kādas žēlastības un arvien sev atkārtoju: «Tas ir vajadzīgs Fāterlandei, un kāda man da|a par valsts kārtību!» ...Tādā garā es vēlāk apstrādāju arī savus ļaudis.»

Tādi «varoņi» bija arvienu gatavi izdarīt savus pakalpojumus: viņi kāra vecākus raudošu un vaimanājošu mazu bērnu klātbūtnē!...

Fāterlandē priekš tādas Sugas bandītiem nekā vairs nebija. FSteriandē bija godīgi jāpūlas... «Dzelzs divīzijas» «varoņiem» tāds darbs nederēja: viņi gribēja nomesties Latvijā,

kopā ar baroniem apspiest latviešus un ieņemt Baltijā kazaku lomu.

Bet latvieši 1919. gadā bija apbruņoti, un apspiest viņus ar ieročiem tādām nelielām bandām kā «Dzelzs divīzija» nebija Iespējams.

«Dzelzs divīzija» varēja padarīt tādas neģēlības ka Baldonē, bet apspiest latviešu tautu, kura septiņsimts gadus iigam verdzības laikmetam bija izsitusies cauri, un tagad, kur latviešu jaunās paaudzes labākie spēki ar tik milzīgu uzupurēšanos cīnījās zem sarkaniem Revolūcijas karogiem, — nē, tas nebija iespējams vācu junkurieml

l atvieši ir viena no visdemokrātiskākām tautām pasaulē: mums nav riteršaftes; starp latviešiem pat ļoti maz lielgruntnieku. Latviešiem nav savas specifiskās buržuāzijas, maz kapitālistu pasaules masštabā. Latviešu inteliģence Iekaroja sevim vietu sabiedrības pirmajās rindās ar savu intelektuālo spēku. Latvieši ir tie, kur] var paši sagatavot savu nākotni. Latviešiem un Latvija] ir nākotne. Latvieši ir — fiorant [ziedoši], vācu junkuri — moriturl {mirstoši]. Varbūt ar to izskaidrojams, ka vācu junkuri dzenas ietikt Latvijas sociālos un bioloģiskos audumos.

Bet 1919. gadā vācu junkuri nesaprata, ka Latvija grūtās mokās radīja savas nākotnes sociālo modus vivendt un ka pie viņas šūpu]a nav vietas «Bremenes tirgotāju» pēcnācējiem.. ^

«Drang nach Osten» [«Ceļš uz austrumiem»] — tāds lozungs it īpaši bija pa prātam vācu junkuriem, kuri savās starptautiskās kombinācijās vispirms raudzījās uz «Balten-iand» [«Baltijas zemi»]. Zināma iieta, ka pēc Vācijas sakaušanas pasaules karā Hohencollernu un junkuru kliķei bija Ja noiet no vēstures skatuves uz visiem laikiem.

Vācija palika par republiku — un pie valsts stūres tuvāk nāca pate tauta.

Līdz ar to būs pamazināti draudi no Vācijas reakcijas puses, kuras galvenais mērķis bija apspiest, nodabūt verdzībā ..,

Pats par sevi saprotams, ka i919. gadā baroni darīja visu, kas tikai viņiem bija iespējams, la] izdzītu no Baltijas latviešu Padomju valdību, kura radikāii atsvabināja latviešu darba cilvēku no muižniecības verdzības; Baroni pat nekaunējās saukt palīgā no Vācijas dažādus bandītus un apslaktet jaudis,' kuri bija vainīgi tikai tāpēc, ka viņi negribēja būt par vergiem. Kā tagad mēs redzam, Vācija bija pārpildīta no

šādiem malačiem, l<am vienalga, kurš viņiem jāpakar, ja tikai par to labi samaksā.

Bet tagad apskatīsim to, kas notika pasaules kara laikā un 1918. un 1919. gados Baltijā.

Kā Latvija, tā Igaunija tika pārpildītas ar vācu junkuriem, kuri gribēja te sagrābt kunga lomu.

1919. gada rudenī junkuri ar Dzelzs divīzijas kazakiem, kopā ar Bermontu un Judeņiču bija tā apspieduši latviešus un igauņus, ka atlika tikai noskatīties jauno kungu un Krievijas reakcionāru neģēlībās.

Latvijā Ulmanis un Niedra ķildojās savā starpā un skatījās, ka junkuri. Dzelzs divīzijas kazaki, Bermonts kopā or Krievijas reakcionāru bandam bija jau ieņēmuši visu Kurzemi un faktiski turēja Rīgu zem artilērijas uguns. Tā bija pirmā pamācība latviešiem par to, ka viņi bija ielaidušies ar junkuriem un Krievijas reakciju, te tikai viņi sāka nojaust, ka abiem uzbrucējiem ir viens un tas pats bandītu nolūks — sagrābt latviešus pie rīkles.

Labi, ka šoreiz Latvijai atradās savi žēlsirdīgie samarieši — Anglija un Francija ...

Vēl nesaprotamāki bija notikumi ar Judeņiča armiju, kura, pabalstīta no igauņiem, maršēja uz Petrogradu un tlktik to neieņēma. Viskritiskākajā brīdi Judeņiča avangards tika sakauts no 5. latviešu strēlnieku pulka un aizdzīts no Petro-gradas tuvuma, ar ko iesākās ģenerēja Judeņiča likvidēšana.

Atminēsimies tikai, ka tai pašā laikā Orlas tuvumā Latviešu divīzija deva nāvīgu sitienu citam krievu reakcijas vadonim — ģenerālim Deņikinam.

Saņemot visus augšā pievestos faktus kopā, var redzēt, ka sarkanajiem iatviešu strēlniekiem ir bijuse noteikta, stingra līnija: pabalstīt Padomju valdību un cīnīties zem viņas sarkanajiem karogiem pret Krievijas reakciju. Tagad katrs saprot, ka tas nāca par labu visai Padomju Krievijai, Latvijas un Igaunijas tautām. Pavisam citu mēs redzam toreiz Latvijā un Jgaunijā, tur nav nekā noteikta. Deus ex machina [šeit — «negaidīts risinājums»]. Vienu brīdi kopā ar junkuriem un Krievijas reakciju, otru — krīt viens otram matos.

No visa pievestā redzam, kādos sarežģītos apstākjos radās Latvijas un Igaunijas neatkarība. Redzējām, ka Latvija un Igaunija maz ko varēja darit ar saviem iekšējiem spēkiem priekš savas patstāvības nodibināšanas un ka viņas vietējiem politiskajiem, vadošiem spēkiem bija funkcijas nozīme ārējo apstākļu rokas.

Mēs zinām, ka latvieši un igauņi līdz pēdējam bija gatavi

aizstāvēt reiz iegūto brīvību, kuras visdraudošākais ienaidnieks bija Krievijas reakcija. Visai Krievijas reakcijai bija viens un tas pats nolūks: atņemt visām mazām tautām iegūto patstāvību un padarīt viņu apdzīvojamās teritorijas par Krievijas guberņām. Krievijas reakcijas sturmējošie spēki nāca no austrumiem un dienvidaustrumiem — Savinkova, admirāļa Kolčaka, ģenerāļa Aļeksejeva, Deņikina, Judeņiča un Vrangeja vadībā.

Sie reakcionāri salasīja lielisku [lielu] karaspēku. Komandējošais sastāvs viņu armijās bija ļoti labs. Lielākā daļa ģenerālštāba oficieru un frontes oficieru bija pie Aļeksejeva, Krasnova, Kolčaka, Dutova — vārdu sakot, reakcijas pusē. Turpat bija arī liels daudzums no buržuāzijas, aristokrātijas un inteliģences aprindām. Visādu kara arodu speciāiistu bija vairāk kā vajag.

Viņu rokās bija milzīgs daudzums kara materiālu, apģērbu un šaujamo rīku: lielgabali, ilintes---un plašas teri

torijas, bagātas ar pārtiku.

Bez tam viņus pabalstīja Antantes valstis: Anglija, Francija, Amerika, Japāna.

Kā jau agrāk minēts, Krievijas reakcijas pusē bija Donas, Kubaņas, Terekas, Orenburgas, Urālu un Sibīrijas kazaki, kurf arvien bija kaujas gatavībā, kādēļ pret Padomju valdību varēja sūtīt lielisku flieluļ daudzumu kavalērijas.

Kazaku konservatisms bija tas fundaments, uz kura turējās reakcionārā cara valdība pussimts gadu, kazaku korserva-tisms bija tas cements, ar kura palīdzību kontrrevolucionārās Krievijas aprindas saformēja īsā laikā lielisku karaspēku.

Pats par sevi saprotams, ka Baltiju reakcija nekādā ziņā negribēja izlaist no savām rokām; viņa pat negribēja tolaik atzīt federatīvu valsts ietaisi.

Latvieši, igauņi, leiši, poļi priekš reakcionāriem bija viens un tas pats, kas Tulas, Kalugas, Astrahaņas, Jakutskas guberņu Iedzīvotāji. Priekš krievu reakcijas spēku un viņas konservatīvās aziātu ideoloģijas sadragāsanas vajadzēja milzīgu spēku. Tik lielus spēkus, kādus atkritušās provinces kopā ar Poliju nebija spējīgas sadabūt. Te vajadzēja miljoniem lielu karaspēku, miljardiem daudz naudas un gadiem laika priekš tā. Tādu uzdevumu izvest bija iespējams tikai Krievijas Padomju valdībai, kura atbalstījās uz lielākas vecās Krievijas iedzīvotāju daļas līdzjūtību. Padomju valdība varēja izvest daudz lielākus karaspēkus kā viņas pretinieki, viņai bija iespējams izturēt milzīgos Izdevumus.

Krievijas Padomju valdība pilsoņu karā uzvarēja, un, pateicoties Šim apstāklim, Igaunija, Latvija un Lietava tagad ir neatkarīgas valstis; ka tādas viņas iznāca no Revolūcijas cīņu mutuļa un Ir atzītas no Krievijas Padomju valdības.

Bez Krievijas Padomju valdības nav iedomājama Latvijas, Igaunijas un Lietavas neatkarība. Tas ir vēsturisks fakls, un to vajaga atzīt. Teiksim vēl vairāk: tik ilgi, kamēr Krievijā bus Padomju vaidība, tik ilgi ir Iedomājama Latvijas, Igaunijas un Lietavas absolūtā neatkarība.

Izejot no visa augšā minētā, mēs redzam — un tā ir loģiska un faktiska patiesība —, ka vislielākais nopelns pieder tiem, kuri bija jau laikus paredzējuši un laikus sakopojuši spēkus, lai kopā ar Padomju valdību Izcīnītu uzvaru pilsoņu karā pret Krievijas reakciju.

Mēs iabi zinām, kādus milzīgus upurus nesa latvieši Rīgas frontē. No Rīgas frontes pasaule sāka Iepazīties ar latviešu tautu. Tas jau bija pirmais solis uz lielajiem panākumiem. Ārzemju prīekšstāvji,_ redzēdami latviešu oficieru un strēlnieku varonību, izteicās: — Tas ir neiespējami, kulturālo latviešu tautu divdesmitajā gadu simtenī vei turēt par muižnieku kārtas kristīto īpašumu!... — Mēs vairāk reizes dzirdējām no liberālajiem krievu tautas priekšstāvjiem, ka iatviešu pārliecīgā varonība kaipojet reakcijas dievam: «Куда эти латыши лезут!?»...

Sarkano iatviešu strēlnieku divīziju vajaga vispirms apskatīt kā faktoru Padomju Revolūcijas rokās; latviešu sarkano strēlnieku kara darbība ir tikai kalpojusi revolūcijai un

progresam.

Politiskā un stratēģiskā iatviešu strēlnieku darbība ir ar-vienu gājusi kontaktā priekš augstāko cilvēces centienu sasniegšanas.

Tā pašaizliedzība, ar kuru latviešu sarkanie strēlnieki ar dziļāko pārliecību cīnījās pret Krievijas reakciju visās plašajās Krievijas frontēs, padarīja mazās iatviešu tautas vārdu lielu un neaizmirstamu uz visiem laikiem.

Tai laikā, kad Krievijas reakcija un Baltijas muižnieki un kapitālisti klaigāja pa visu pasauli, mūs apmelnodaml, kad mēs dzirdējām no krievu Ilberāju puses: «Куда эти латыши лезут?» — pasaule tomēr ieinteresējās par latviešiem un viņu vēsturi, kuru Krievijas pārvācotā birokrātija tik iigl slēpa.

Latviešu sarkanie strēlnieki paši atšķīra vēstures grāmatā divdesmitā gadu simteņa iapas pusi un uzrakstīja Revolūcijas nokaltiem burtiem: Brīvība. Latvija priekš latviešu darba tautas!

Kaujas ap Kazaņu

Kazaņa atrodas uz Volgas labā krasta, tai vietā, kur Volgas straume pagriežas uz dienvidiem, tecēdama pa meridiānu, kopā ar Kārnās upi, kura 65 verstis no Kazaņas ietek Volgā un tek uz ziemeļiem, ari pa meridiānu. Volga Ir dabiska un ļoti nopietna barjera priekš aizstāvēšanās ar maziem spēkiem.

No Kazaņas uz rietumu pusi Volga tek pa ģeogrāfisko paralēli, ar savām pietekām un kanālu sistēmām Iesniegdamās iidz pašam Eiropas Krievijas centram -- Maskavai — un uz ziemeļiem aizsniegdamās līdz Petrogradai.

Sal Volgas daļai bija ļoti liela stratēģiska nozīme priekš Austrumlrontes un priekš mūsu pretinieka. Mēs varējām izlietot šo Volgas daļu kā komunikācijas iiniju; no Volgas pilsētu ostām varēja vest intendantūras un kara materiālus un pat karaspēku. Ņižņijnovgorodā, Kiņešmā, Kostromā, Jaroslava, Kibinskā bija liels daudzums tirdzniecības kuģu un baržu, tāpat arī citās pilsētās pie Volgas sistēmas. It sevišķi liela nozīme bija tādām plisētam kā Maskava un Petrograda ar savām fabrikām un zavodlem, kuros tika Izgatavoti visādi priekšmeti kara vajadzībām.

Priekš Volgas fārvatera [kuģu ceļa] aizstāvēšanas sarkanajiem bija tā nosauktā Volgas kara flotile: apbruņoti tirdzniecības kuģi, ar diezgan lieiu artilēriju, bet komandējošais sastāvs un matroži bija slikti; pirmajā sadursmē ar pretinieku viens kuģis uzskrēja uz sēkļa un tika sadedzināts.

Ari citas flotiles daļas Izrādījās par maz derīgām kaujā; matrožu komandā nebija discipiīnas, lielgabalnieki nemācēja šaut; fictile nebija apmācīta upju taktikas darbībā.

Ņemot vērā karaspēka izirumu un Volgas fiotiies kaujas nespējību, varēja paredzēt divas stratēģiskas varbūtības;

1) ка pretinieks (baltie) sagrābs Vidusvolgu, 2) ka, to panākuši, baltie centīsies nākt uz augšu pa Volgu uz Kazaņas pusi ar nodomu pēc Kazaņas ieņemšanas doties tāļāk uz ŅIž-ņijnovgorodas—Kostromas—Jaroslavas pusi, lai sanāktu kopā ar Jaroslavas dumpiniekiem.

Tādēļ varēja paredzēt, ka baltie centīsies iziietot Volgas sistēmas augšdaļu kā taisnāko ceļu uz Padomju Krievijas centru. Varēja saprast, ka baltie izlietos savu flotili kontaktā ar desanta operācijām. Austrumfrontes flangos, t. I., Urāiu kainu ziemeļdaļā un Saratovas guberņas apkārtnē, balto nolūkiem varēja būt vietēja nozīme.

Ņemot vērā, ka Austrumfrontes centram tuvākā laikā bits galvenā nozīme, es pavēlēju vispirms:

1) aizrobežot balto flotilei ceļu uz Kazaņas pusi, Ieliekot Volgā mīnas pret Spaskas pilsētu;

2) pastiprināt tos pulkus, kuri aizstāvēja 5. armijas fronti Cistopoles—Bujinskas rajonā;

3) -nostiprināt Kazaņu, radot viņas apkārtnē tranšejas un uzvedot baterijas priekš visnopietnākās aizstāvēšanās.

Mīnas pa daļai tika ieliktas, bet baltie viņas ar laiku uzgāja un uzspridzināja,

4. augustā divi sarkanās flotiies kuģi pārgāja balto pusē; citi trīs tika atsviesti pie Kazaņas, daži kuģi pēc mazām skrambām atteicās turpināt kauju, un 5. augusta rītā pēdējais no viņiem aizlaidās uz Ņižņijnovgorodu.

Balto flotiie kopā ar desanta operācijām pārrāva 6. sarkanās armijas fronti un pavisam negaidot S. augusta vakarā ieradās pie Kazaņas: ieņēma Kazaņas ostu un ar desanta palīdzību gribēja sagrābi pilsētu.

Bet kontratakā Б. i atviešu strēlnieku pulks sakāva balto desantu, pa da|ai saņēma gūstā; pāri palikušie paspēja Iesēsties atpakaj kuģos, kuri no mūsu bateriju uguns tika Izdzīti no Kazaņas ostas. Sarkano flotiie atkāpās un izmeta enkurus pret Kļuēičas sādžu.

Sim balto uzbrukumam bija iiela nozīme.

Vispirms kaujās pie Kamas ietekas Volgā parādījās čeho-slovaku pulki, pret kuriem sarkanie krievu pulki, nebūdami spējīgi turēties pretī, pa lielākai daļai Izkiīda Uzkrizdami Kazaņas ostai, baitie izbaidīja no turienes visus kuģus un baržas, viņu starpā ari tos, kuriem vajadzēja naktī no 5. uz

6. augustu pieņemt zelta fonda lādiņu [republikas zelta rezerves] un pārvest uz Maskavu. 6. augusta rītā Izrādījās, ka visi kuģi aizbēguši uz Ņižņijnovgorodu, un tādēļ zelta ionds palika Kazaņā un nāca balto rokās. 6. augustā bija redzams, ka baitie iesāks Kazaņas blokādi, kurā mēs vēi nebijām iespējuši saformēt vajadzīgo garnizonu priekš viņas aizstāvēšanas.

Krievu Sarkanā Armijā sagruvums bija tik lleis, ka negaidīti apstākļi un grūtumi nāca katru acumirkli priekšā.

Tai laikā, kad baltie iesāka Kazaņas sturmēšanu, t. i„ 5. un 6, augustā, 2, 6arkanā armija no Jeiaburgas pilsētas puses izdarīja izdevīgu spiedienu uz Buguļmas pilsētas pusi, t. 1., uz balto frontes aizmuguri, bet, tādēļ ka dažas dienas priekš tam 3. sarkanā armija tika sakauta pie Jekaterinburgas un atsviesta uz Permas pusi un arī kupā ar to Iževskas un Vot-kinskas Ieroču fabriku rajonā izcēlās lieia sacelšanās, 2. sar-

капе armiju vajadzēja saukt atpakaj uz Kamas upes iabo krastu.

I. armijai nebija Iieias kaujas nozīmes, tādēļ ka viņa kā tāda bija Izsaukta pie dzīvības, izvētījoties no dažādām bandām.

No centra pievilkt spēkus nebij iespējams tuvākās dienas.

5. augustā Ieradās Kazaņā: 1) viena nodaļa no Rževas, da|a no viņas aizbēga no Kazaņas tai pašā dienā; 2). Vitebskas brigādes štābs bez kādiem pulkiem.---

No agra rīta 6. augustā baltie izcēla desantus uz abiem Volgas krastiem Lejas Usiona [Ņižņij Uslon] kalnā. Tā kolonna, kas nāca pa labo krastu, steidzās saņemt Augšas Usiona [Verhņij Uslon] kalnu (pretim Kazaņas plisētai). Kolonna, kura паса pret Kazaņas piisētu pa kreiso Voigas krastu, ap pīkst. 6 uzkrita pie arhiereja vasarnīcas sarkano posteņiem, kuri bez kaujas aizbēga.

Drīz pēc tam pilsētas dienvidus dala pārgāja balto rokās.

Sarkanās baterijas ari krita balto rokās. Ap pikst. 9 balto fiotiie ieņēma ostu un izcēia desantu, kurš iesāka uzbrukumu pilsētai uz vokzaies [stacijas] pusi.

Ap pusdienu baltie ieņēma Augšas Usiona kalnu, nodzīdami no turienes uz Svijaškas pusi sarkanos, pie kam balto rokās nāca divas sarkano baterijas, no kurām pēc maza laiciņa baltie iesāka apšaudīt Ščetina viesnīcu, kremli, dzelzs staciju un visu Voigas kreiso krastu ,..

Baitie grieza visu savu vērību uz plisētas ieņemšanu.

Ap pikst. 17 visi sarkanie karaspēki bija jau aizmukuši no Kazaņas un zem balto spiediena bēguļoja uz ziemeļu un vakaru pusi, izirums bija miizīgs.

Saņēmuši sarkano ārpilsētas pozīcijas un priekšpilsētas, baltie sāka tuvoties pilsētas centram un kremļam.

Balto karaspēku daudzums mums nebija noteikti zināms. Pēc manām domām, līdz pusdienai nevarēja būt daudz spēkuL tamdēļ ka pret mums cīnījās desanti, kuru skaitiis nevarēja būt iieis: apmēram divi trīs bataijoni.

Caur to izskaidrojams, ka līdz pusdienai baito uzbrukumam bija diezgan gļēvs raksturs. Pēc pusdienas pretinieka darbība sāka pieņemt plašāku un intensīvāku raksturu.

Daži bruņoti kuģi devās uz augšu, uz Svijaškas pusi, bet netāļu no dzelzs tilta tika spēcīgi apšaudīti no 4. latviešu strēlnieku puika smagiem iielgabaiiem — un apturēti.

Pilsētā balto rokas pārgāja viens kvartāls pec otra, un pēc pikst. 17 Austrumfrontes štābs Ščetina viesnīcā bija aplenkts no visām pusēm; tuvu klāt pienākt baitie nevarēja,

tamdēļ ka Ielas bija aizsprostotas ar barikādēm, kuras dūšīgi aizstāvēja 5. latviešu pulka strēlnieki, kuru rīcībā bija vairāk lielgabalu. Aplenkta vēl nebija plisētas ziemeju daja. Ap novakari pilsētas apkārtnē parādījās baito kavalērija.

Tagad apskatīsimies, kas notika plisētas centrā. Kremlis bija labi apbruņots ar smago un vieglo artilēriju; viņa mūri bija vietām vairāk kā divas asis augsti; ieņemt viņu ar šturmi nebija iespējams.

Es biju nolēmis tad, kad Sčetina viesnīcā vairs nebūs iespējams aizstāvēties, pāriet uz štābu uz kremli un tur turpināt pretoties, līdz kamēr neatnāks palīgā rezerves no Svijaškas puses, uz kurieni jau 5. augustā bija nosūtīts štāba priekšnieka vietas izpildītājs ar vajadzīgām instrukcijām.

Pēc manas pavēles, Kazaņu vajadzēja aizstāvēt līdz beidzamam zaldātam. Pēc manām domām, ja Kazaņā sarkanie parādīs tādu pat gļēvulību kā citās Austrum frontes daļas un atsviesti bēgs uz Svijaškas pusi, baltie dzīsies viņiem pakaļ uz Augšvolgu ar kuģiem un ar desantu palīdzību ienāks Ņiž-ņijnovgorodā ātrāk, pirms mēs paspēsim ko darīt priekš šīs pilsētas aizstāvēšanas. Ņlžņijnovgorodā atradās liels daudzums baržu ar no Petrogradas evakuēto fabriku un zavodu mašīnām un citu inventāru; bez tam tur atradās da Ja no valsts zelta fonda.

Kazaņa tanī brīdī spēlēja redutes lomu, kuras perifērija bija vilkta pa iīniju: Sarapuia—Cistopoie—Sihrani—Volgas dzelzs tiits pie Svijaškas stacijas—Vjatsklje Poļani. Centrā stāvēja Kazaņa kā cietoksnis, kuru mums vajadzēja aizstāvēt iīdz pēdējam. Te nespēlēja gaiveno iomu Kazaņa kā pilsēta, bet tā stratēģiskā nozīme, kura pieder šās pilsētas situācijai. Ar Kazaņas krišanu mēs būtu zaudējuši arī Svijaškas tiltu pār Volgu, un caur to viss Augšvoigas kreisais krasts būtu nācis balto rokās, tāpēc ka sacelšanas no Ižev-skas un Votkinskas zavodlem lielā ātrumā pārsviedis uz visu Vjatkas guberņu un pat uz Voiogdu.

Lai dotu citiem piemēru, es noiēmu, atbalstoties uz 5. iatviešu strēlnieku puiku, aizstāvēt Kazaņu iīdz pēdējai iespējai.

Lielu cerību es liku uz kremli un viņa garnizonu, it sevišķi uz karaskoias kursantiem un serbu internacionālo bataljonu; Austrumfrontes kara padomes iocek]l apgalvoja, ka serbu bataljons būšot tikpat kaujasspējīgs ka latvieši.

Pa dienu, kamēr vēl baitie neparādījās pilsētā, no kremļa nāca labas ziņas. Bet ap vakaru kremļa komandants ziņoja, ka baltie nākot no Kazankas upes puses un ka matroži un

fi.iraskolas kursanti esot aizbēguši. Pēc tam satiksme tika pārtraukta. Bija ap pīkst. 19.

Austrumfrontes štābā, SČetina viesnīcas otrā stāva, atradāmies tikai: es ar saviem adjutantiem, Diianu un Ciriti, un fi. latviešu pulka pirmā rota konvojā, ap 180 cilvēku. Stābi-uiekl sen jau bija aizlaidušies iapās: ne telefons, ne telegrāfs nestrādāja. Mēs bijām pavisam atšķirti no pārējās pasaules un atdoti pašu spēkiem un prātam. Štābs bija pārvērties par cietoksni: manā kabinetā uz galda — ložmetējs, izmētāti papīri. Laiku pa laikam nošvinkst lodes gar ausīm un icstrieg pretējā sienā. Visi apbruņojušies.

Apakšā uz Ielas dārd lielgabali, kuri atsit balto uzmākšanos Štābam; piepeši viss paliek klusu un daži pat pieplok pie grīdas, jo uz ielas notiek ellīgs troksnis ... No mūsu puses šauj abas bruņotās mašīnas, abi lielgabali un visi posteņi no logiem un durvīm .,.

No stacijas ielas puses, ap 200 so|u no staba, nami jau Ir balto rokās; namu bēniņos uzstādīti ložmetēji; laiku pa iaikam no turienes un caur logiem tiek šauts un sviestas rokas granātas ... No otras puses dauzās balto artilērija, gribēdama sagraut štābu, bet trāpa plisētas vidū — teātrī.

Es mierīgā balsī, ka arvien to daru kritiskos brīžos, dodu dažādus rīkojumus, iai nepielaistu baltos par daudz tuvu, lai vajadzīgā brīdi mēs varētu Izkļūt no štāba un tikt uz kremli. No Ielas ziņo, ka abas mūsu bruņotās mašīnas esot aizbēgušas. Priekš štāba apsargāšanas palika vēl tikai viens smagais lielgabals ar diviem artilēristiem, 5. latviešu pulka strēlniekiem.

Līdz tumsai tikt ara no štāba nebija ko domāt. Sls lielgabals ar diviem artilēristiem vairāk ka stundas laiku aizstāvēja štābu pret baito sagrābšanu. Pēdīgi ari šim lieigaba-ia_m bij jāapkiust, tamdēļ ka viens no abiem varoņiem tika nāvīgi ievainots un štāba priekšistabā nomira.

Kas notika balto pusē, mēs zinājām vispāri diezgan labi. Laiku pa laikam ieradās štābā kāds no mūsu izlūkiem, un no viņu ziņojumiem varējām noprast, ka visas ārpilsētas pozīcijas, Augš-Uslona kalns un pilsēta jau sen ir balto rokās.

5. latviešu strēlnieku pulka atiiekas tika sagrupētas vairāk Kazaņas priekšpilsētas ziemeļu daļā, kura varēja vēl skaitīties mūsu rokās. Bez tam mūsu rokās bija tikai štāba dzīvoklis; viena daja no Ščetina viesnīcas arī bija pret mums, tamdēļ ka lielāka daļa šlābinleku pārgāja balto pusē.

Viens izlūks ziņoja, ka kremlis esot mūsējo rokās, tamdēļ ka vārti esot va]ā.

Iestājās vēla novakare.

Es devu pavēli konvoja komandantam Remeram (5. latviešu strēlnieku pulka 1. bataijona komandierim) sagatavoties, lai ietu uz kremli.

Bet, tikko parādījāmies uz Ielas, iesākās šaušana no jumtiem un logiem.

Mēs atbiidējām ar to pašu. Mums izdevās paiet uz priekšu tikai ap simts sojus, kad mēs jau redzējām, ka spēku pārākums Ir balto pusē. Pa šim pāris cīņas minūtēm mums bija jau ap pārdesmit ievainotu. Bija jāgriežas atpaka] štābā un jā apdomā cits izejas plāns. Bet te izrādījās, ka ietikt štābā pa tām durvīm, pa kurām iznācām, nebija Iespējams, tamdē| ka viņas jau bija balto rokās; bez tam baltie bija pieveduši uz rokām netāju no štāba vienu bumbmetēju, kurš diezgan karsti dauzījās pa šo ielu. Baltie sakoncentrēja pret mums tik tuvu uguni, ka bija jāmekiē uz bridi kur nekur glābiņš.

Es pavēlēju no jauna Ieiet štābā no pagalma puses. Tikko mēs parādījāmies Sčetina viesnīcas pagalmā, ka no logiem sāka mūs apšaudīt... Tie bija mūsu pašu nodevēji — štābi-nieki. Savādi, ka šāvēji šāva ar revolveriem, izbāzuši roku pa logu, bet paši slēpdami savu seju aiz aizkariem, laikam priekš katra gadījuma... Tie bija tie, kuri vēl tikai dažas stundas atpakaļ pazemīgi locīja muguru un vēl nebija pārliecināti, kuru priekšā būs jākianās rītu ...

Lodes žvinkstēja ap mani no visām pusēm, bet tomēr nevarēja trāpīt, neskatoties uz to, ka es biju visiem šāvējiem labi pazīstams. — «Vai man nebija taisnība,» es saviem pavadoņiem teicu, «kad vēl Ložmetējkainā jums teicu, ka kautiņā lodes vismazāk trāpa tur, kur grib šāvējs.»

Pa to laiku Remers ar strēlniekiem bija dabūjis savās rokās ieeju štābā no pagalma puses. Mēs atkal grupējāmies ap manu kabinetu, kurš pēc mūsu aiziešanas bija nācis balto rokās.

Flīģeļa pirmais stāvs, kur bija štābs, paiika balto rokās. Savāds bija mušu stāvoklis: mēs otrā stāvā, bet zem mums, pirmā stāvā, baltie, mūsu ienaidnieki.

Pēc maza iaiciņa, tikko mēs bijām ienākuši, baltie nodzēsa mums elektrību: mēs palikām piinīga tumsā.

Uz mana gaida iededzinājām sveci, citur visur bija tumsa. Tādā stāvoklī mēs nevarējām iigi palikt. Bez tam mēs bijām atlikuši tikai ap 80 cilvēku. Es ņēmu vadību savas rokās.

Vispirms es pavēlēju: 1) no tā flīģeļa, kurš ir tuvāk Vos-kresenska Ielai, uzdzīt bēniņos visus iedzīvotājus un aizbarikādēt durvis.

Pusstundas laikā tas tika izdarīts, un mūsu posteņi ieņēma pirmo un otro stāvu.

Pēc tam mēs caur iztīrīto flīģeli nolaidāmies pirmā stāvā

un pa durvīm, pa iogiem —--bijām uz ielas tanī pusē,

kur mūs baltie vismazāk gaidīja.

Negriezdami vērību uz retajiem šāvieniem no logiem, mēs drošiem soliem devāmies uz kremli. Uz ielas barikādes nebija. No logiem nāca reti Šāvieni. No Sčetina viesnīcas puses mēs dzirdējām urrā kliedzienus ..,

Bija ap 7aS3. Smidzināja smalks lietiņš.

Plisētā un apkārtnē dažās vietās bija ugunsgrēks. Mēs nebijām vairs tāļu no kremļa vārtiem, kuri hija vajā, mušu iziuki bija Jau pie pašiem mūriem ,,. Piepeši pavisam negaidīti no kremļa ambrazūrām tika atklāta ffinšu uguns uz mūsu Izlūkiem, no kuriem atpakaļ neviens neatgriezāsi viņi krita uz vietas ,., Kremlis bija jau balto rokās.

Mēs bijām ap simts so]us nc kremļa vārtiem, šāvieni tagad nāca uz mums.

Atpakaļ mums ceļa nebija.

Pretinieka uguns bija ļoti spēcīga.,, mūsu zaudējumi iieii. Šinī brīdī es devu komandu: «Вперед, на штурм! Ура!»

Tie, kuri bija tuvāk pie manis, kopā ar mani metās uz kremii, gribēdami sagrābt vārtus; citi bija spiesti no balto uguns griezties atpakaļ. Bet tanī brīdī, kad mēs bijām pārdesmit soļus no kremļa mūriem, vārti tika aizbarikādēti vai aizcirsti. Trīs asu augstiem mūriem pāri tikt mēs nevarējām .,, Sturmēšana neizdevās.

No kremļa sienām uguns palika arvien stiprāka.., Mums Izdevās paslēpties vārtos, ap 100—150 soļu no kremļa.

Mūsēju bija: es, mani adjutanti Dilans un Cirīts, sekretārs Fktermans, 5. latviešu strēlnieku pulka komandieris Jānis Briedis un vēl 21 strēlnieks. Kazaņa vairs nebija mūsu. Kremlis nebija mūsu. «Internacionālais serbu bataijons» pēc matrožu un karaskolas kursantu aizbēgšanas pārgāja balto pusē.

6. latviešu strēlnieku pulks, caur kura varonību mums izdevās divas dienas, 5. un 6. augustu, aizstāvēt Kazaņu pret daudz stiprāku ienaidnieku, tagad bija izklīdināts mazās grupās. Mūsu mazās grupas stāvoklis bija kritisks. Mums bija Jātiek no pilsētas arā.

Mēs zinājām, ka izlauzties cauri mēs varam tikai uz pilsētas ziemeļu daļu. Tas mums bija vajadzīgs arī tamdēļ, ka es gribēju ātrāk nokļūt uz 2. armijas štābu, kurš bija Sara-pulas pilsētā, lai no turienes varētu dot attiecīgos rīkojumus pa Austrumfronti,

Lai tiktu ārā no lamatām, mums vajadzēja tikt pāri Vos-kresenska Ielai un iet uz teātra pusi. Bet no krern|a puses uzmanīja mūsu ce]u vairāk simtu acu un nepielaida ne ma-zāko kustību, turēdami visu ieiu zem stipras fiinšu uguns (ložmetēju viņiem nebija).

No dažiem namiem laiku pa laikam uz mums nožvinkstēja lodes; redzam uz acumirkli pa logu Izbāztu roku. Dzirdam pa Ielu ejam karaspēku, orķestris spēlē maršu «Молодая Европа». Netāļu no mums, ap simts soju, ir seminārs, kur atrodas 5. puika saimniecības nodaja, kura nevarēja Izkļūt no pilsētas. Dzirdam no turienes urrā kliedzienus un orķestra muziķu,,. Noprotam, ka seminārs ir balto rokās.

Pulka komandieris Jānis Briedis ziņo, ka strēlnieku starpā sākoties garastāvokļa krišana, strēlnieki domājot, ka mēs visi esot pazuduši, mums neesot ne cerības, ne Iespēja tikt no mūsu lamatām ārā.

Es stāvēju pie pašiem vārtiem, fiinti uz pleciem, un raudzījos uz mūsu naves ieieju. Pāris soļus no mums gu| mūžīgā mierā vairāki nošauti zemgalieši, kuri mēģināja tikt Ielai pāri. bet tika ar no krem|a mūriem raidītām iodēm nošauti. Turpat netālu uz ielas vārtās vairāki grūti Ievainoti zirgi. Šinī bridi notika savāds gadījums. Mēs dzirdam, ka mums garām pa ielu mierīgiem so|Iem Iet uz krem]a pusi ložmetēju komandas zirgs ar piesietu ložmetēju mugurā. Viņš Iet taisni uz kremja vārtiem. No turienes nešauj. — «Mums vajaga viņu nošaut, citādi kremlī dabūs ložmetēju,» Iesaucās daži strēlnieki. — «Nav vajadzīgs,» es atbildēju, «viņš nes savu nastu godīgi, un viņš ir daudz vairāk cienības vērts nekā lie tūkstoši cilvēku, kuri jau dienā aizbēga no saviem posteņiem, bez tam mums nevajaga griezt uz sevi vērību.»

Puika komandieris Briedis prasa atvēli aiziet uz semināra pusi paskatīties, kas tur notiek---Viņš aiziet caur pa

galmu, paņēmis iidz vēl 13 cilvēkus.,. Mēs paliekam tikai 12 cilvēki.

Lietus pārgājis, no ielas un sienām paceļas migla.

Paiet vēl dažas minūtes. Mēs visi esam kā sastinguši un gaidām, kas notiks.

Beidzot es pasaku savu lēmumu: «Biedri, mēs esam svabadi. Laiks ir diezgan tumšs un miglains. Mēģināsim tikt ielai pāri iēnlem soļiem, lai no kremļa neredzētu kustēšanos. Tad viņi nešaus. Iesim pa vienam. Es iešu pirmais.» Nekā vairāk neteicis, es kāpu uz trotuāra un, lēni kustēdamies, virzījos uz priekšu. Puslelas Jau bija noiets. No kremļa puses klusums. Visi stāv ka sastinguši. Katra minūte izliekas kā

mūžība. Vēl pusotras minutes — un es stāvu pieslēji pf§ mājas stūra un dodu zīmi nākt otram*

Tādus brīžus vajaga pārdzīvot, tad tikai var saprast viņu nozīmi.

Trīs un pus minūtes demonstrēt ar savu personu: vai dzivs vai miris ... To var tikai ar tērauda nerviem.

Visiem atspīdēja kā saules stars cerība uz izglābšanos.

Otrs gāja Dilans. Tāpat iēnām.

Trešais Cirīts, ceturtais Ektermans. Visi trīs tika pāri laimīgi. Piektais un sestais, divi strēlnieki, lēnām un uzmanīgi ejot, ari tiek laimīgi pāri. Septītais neizturēja raksturu un gāja skriešus — tika ieraudzīts un krita. Astotais tāpat — citi baidījās parādīties uz Ielas.

Mums par ce]a vadoni bija strēlnieks Ektermans, kurš kā šejienes iedzīvotājs labi zināja Kazaņu un viņas apkārtni,

Redzēdams, ka no «lamatām» vairs neviens nenāk, es nolēmu, ka mums vajaga mēfcināt izslapstīties cauri pilsētai. Mēs domājām, ka esam jau visām lielākām briesmām cauri. Bet ielu karā nevar gandrīz nekā paredzēt uz priekšu. Dažādi atgadījumi krīt pavisam negaidot, kā no debesīm. Mēs bijām seši cilvēki, mūsu spēciņš bija ļoti vājš, tamdēļ vajadzēja izvairīties no jebkādas sadursmes ar pretinieku. Bijām jau nogājuši pāris simts sojus uz teātra pusi. Izlikās, ka viss ir kluss un mierīgs. Te uzreiz no kādas šķērsielas, soļus piecdesmit no mums, izdzirdām: «Стой! Стой! Стой! Кто вы такие? Назовитесь! Что пропуск?»

No baisīm varēja noprast, ka kliegšana nāk no jaukta kora. Vīriešu balsis bija drošas un bargas, sieviešu likās uztrauktas un niknas. Sanācāmies arvlenu tuvāk. Pretinieku bandā mēs uz reizi ieraudzījām baltos apsienamos uz ple-durknēm un revolverus rokās.

— Iesim tikai uz priekšu pilniem so|lem, — es teicu pusbalsī.

— Стойте! Назовитесь, назовитесь! Кто вы такие? Что пропуск? — kliedza jauktais koris soļus divdesmit no mums.

Ap sirdi palika auksts. Pār muguru sāka iet drebuļi. Daži no mūsējiem ķērās pie flintēm, daži pie rokas granātām.

— Nav vajadzīgs, nav vajadzīgs. Iesim tikai kā mēmi, — es uzsaucu.

— Да стойте же! Назовитесь! Кто вы такие? — so|us desmit no mums kliedz jauktais koris.

Man ienāca prātā negaidīta atbilde: - Идите вы к ... матери!

— Чего ругайтесь? К дикарям пришли, что-ли? Кто вы такие? Назовитесь! Что пропуск?

Es atbildēju: — Идите вы к... матери.

No tumsas iznāk septiņi vīrieši un četras dāmas, visi ar Nagana revolveriem rokās.

— Стойте1 Назовитесь! Кто вы такие? —« noskan mūsu tuvumā.

Mēs apstājamies ielas vidū.

No mušu puses izeju uz priekšu es. Man pretim stāv — balto vadonis.

— Кто вы такие? Почему вы ругайтесь? — niknā balsī prasa baltais, paceldams revolveri, viņa biedri un biedrenes dara to pasu. Mūsējie ķeras pie flintēm un rokas granātām, izņemot mani.

Moments bija kritisks. Tagad visam vajadzēja izšķirties. Es ar flinti plecos paspēru dažus so|us uz dāmu pusi un sāku atvainoties viņu priekšā par nepieklājīgo atbildi. Saku, ka tas notika tumsas dē]. Klātesošiem vīriešiem saku, ka mēs esam čehi.

Sievietes, gribēdamas pārliecināties, uzdod to pašu jautājumu citiem.

Atbild Ektermans, ka mēs esot Čehi.

Dāmas saka: — Paldies jums, ka jūs iztriecāt lieliniekus un atsvabinājāt mūs no cietuma.

— Kur ir mūsējie? — prasa viņas tāļāk,

Dabon atbildi, ka kremiī.

Sievietes ātriem sojlem aiziet, kopā ar viņām aiziet arī divi vīrieši.

Tagad mūsu priekšā stāv pieci vīrieši ar paceltiem revolveriem un dreb no uztraukuma.

Es pace|u cepuri un atsveicinājos: — Uz redzēšanos, kungi.

Izskaidrojušies abas puses ātriem so|iem pazuda viena no otras.

Netāļu no teātra mums pretim skrēja automobilis, kurš, mūs ieraudzījis, apstājās.

Izrādījās, ka tas bija štāba automobilis ar šoferi Kiilo un vēi vienu.

Es pavēlēju visiem iēkt automobilī un visos joņos dzīties uz Kazankas upes pusi uz jauno tiltu. Negriežot vērību uz kliedzieniem «стой, стой» un šaušanu, mes laimīgi sasniedzām tiitu un izbraucām uz lielceļa uz Slobodas—Kozjas pusi. Netā|u no meža izrādījās, ka ce|š nav svabads: mēs Ieraudzījām ap trīsdesmit jātnieku. Nekas neatlika kā pamest

automobili un drāzt mežā iekšā, kur kavalērija, It īpaši naktī, mums nekā nevarēja darīt.

Mēs atradāmies purvainā mežā.

Man tomēr gribējās uzzināt, kas tie ir par jātniekiem. Mēs sākām uzklausīties viņu sarunu. Dzirdējām, ka viņi strīdas, sadalījušies divās daļās. Galu galā viena daļa no viņiem aizrikšoja uz Kazaņas pusi, otra pa meža celiņu nāca uz mūsu pusi.

Es Izgāju viņiem pretim un prasīju, uz kurieni viņi jāj. Iesākas saruna.

Izrādījās, ka tā bija Vitebskas brigādes štāba konvoja komanda, kura 5. augustā bija ienākusi Kazaņā; štābs bija palicis kazarmā. Viņu bija ap 20 jātnieku. Lieiākā daļa no viņiem aizrikšoja atpakaļ uz štābu, bet šie izteica vēlēšanos nākt mums līdz. No šiem vēlāk nemanot seši aizšmauca atpakaļ uz Kazaņu.

Tātad mēs palikām stiprāki.

Tāļāk mums bija jāiet pa meža ceļiem, tamdēļ ka visa Kazaņas apkārtne bija sacēlusies pret mums un ceļi un sādžas bija apbruņoti un apsargāti no posteņiem.

Laiks bija pēc pusnakts. Tagad mēs bijām izglābušies, bet mums bija jāsteidzas, lai tiktu drošībā no pakaļdzīšanās. Mēs bijām ap versti—pusotras no Kazaņas kremļa. Pašā pilsētā un priekšpilsētās vairākās vietās bija ugunsgrēks; dūmi piekvēpināja debesis, kuras Izlikās pavisam zemu, pie pašām torņu virsām, un izskatījās zilgani sarkani asiņaini raibas.

Kazaņa izskatījās kā ar viņai pašai nodīrātu ādu pārsegta.

Piepeši sāka dimdēt no visām malām baznīcu puiksteņi, milzīgs Jaužu pūlis klaigāja: «Тебя, Бога, славим!»...

Sava ar lielgabaliem.

Kazaņā līksmojās un gavilēja.

Kādā uzsaukumā no 7, augusta baito priekšniecība paziņoja, ka lielinieku virspavēlnieks Vācietis esot ielas kaujā nošauts...

Ap pīkst, septiņiem 7. augustā mēs nonācām pie stacijas Visokaja Gora un no turienes ar vilcienu pēcpusdienā ieradāmies miestiņā Vjatskije Poļani, kur atradās Pārtikas komisariāta štābs un Juza [Hjūsaj aparāts, caur kuru varēja sarunāties ar Maskavu un ar visiem Austrumfrontes armijas štābiem.

No šejienes es atdevu sekošos rīkojumus:

i) 2. armijas komandierim — atstāt posteņus pie Kamas upes, ar Triecienu grupu ap 11. augustu no Cistopoies pilsē-

tas puses ierasties pie Kazaņas un uzbrukt baltajiem no muguras;

2) 5. armijas dažādiem formējumiem, ap 1500 štiku un 8 lielgabaliem, no Laiševas miestiņa puses (pie Kamas upes) ne vēlāk kā 8. augusta vakarā ierasties pie Kazaņas un uzkrist baltajiem no muguras;

3) 4. armijai turpināt enerģisku uzbrukumu uz Samaras pusi;

4) frontes štāba priekšniekam pie Svijaškas stacijas visādā ziņā aizstāvēt dzelzs tiltu pār Volgu un nosviest baltos no Augšas Uslona kalna.

Ja visi minētie rīkojumi būtu varēti izpildīt, tad pretiniekam būtu tikusi atņemta iespēja dzīties no Kazaņas uz rītiem.

Mūsu tāļākals ceļš bija Sarapula, no turienes ar kuģi līdz Permai, — Vologda, Maskava un no šejienes uz Arzamasas pilsētu, kura bija turpmākā Austrumfrontes štāba vieta.

VJatskije Poļanos mēs satikām ap pieci simti izbēgušus no Kazaņas sarkanarmiešus.

Izirums un disciplīnas krišana bija nogājuši līdz pēdējam. Lielākā daļa bija nosvieduši ieročus. Organizēt no viņiem nekā neizdevās; visi šie elementi vilkās tagad mums pakaj, prasīdami naudu un uzturu.

Sarapulā es devu pavēli no visiem pūļiem, kuri atvelkas uz Sarapulu, saformēt vienu bataljonu, piedot viņam divus lielgabalus un pa dzelzceļu vest atpakaļ pie Kazaņas un uzbrukt viņai no ziemeļiem,

Sarapulas apkārtne kūsāja no dumpiniekiem, kuģi uz Kamas upes tika apšaudīti no krastiem. Iževskas un Votkinskas zavodi bija jau sacēluši tranšejas; te priekšgalā stāvēja vecie frontinieki, kuri negribēja vairs iestāties armijā. Pa visiem Vjatkas upes krastiem, no Malmišas līdz Glazovas pilsētām, visa apkārtne bija pārņemta no dumpiniekiem; viņu priekšgalā stāvēja Pārtikas komisariāta bruņotie spēki.

12. augustā es ierados Arzamasā un iesāku organizēt pavisam no jauna Austrumfrontes štābu.

īsos vārdos vispārējais stāvoklis bija tāds: 3. armija, pazaudējusi Jekaterinhurgu un Urālu kalnus, strauji atkāpās uz Pen..as pusi. 3. armijas štābā mēs dabūjām ziņas, ka kaujās pie Jekaterinburgas iznicināts 6. latviešu strēlnieku pulks.

Np dienvidiem, no Donas kazaku puses, ģenerāla Krasnova armija dzinās uz Balašovas un Kamišinas pusi. gribēdama tikt ciešā kontaktā ar mūsu Sibīrijas pretiniekiem.

Urālu un Orenburgas kazaki centās izsisties cauri uz Sa-ratovu. Izdošanās gadījumā kazaki būtu atņēmuši 4. armijai viņas bāzi ar visiem viņas artilērijas un intendantūras piederumiem. Saratovas guberņas pārvalde (guberņas izpildu komiteja) ieņēma pavisam separātu stāvokli: viņa atzina šo guberņu par patstāvīgu un neatkarīgu pēc principa «власть на местах!», bet toreiz šis princips te dabūja sen vēsturē pazīstamā lozunga — liberum veto [brīvi aizliedzu] — nozīmi.

Tāda Saratovas pozīcija deva iemeslu lieliniekiem sarežģīto apstāk|u dēļ steidzoši organizēt 4. armiju, kura bija ļoti vajadzīga šinī kritiskā brīdī priekš pašas Saratovas aizstāvēšanas.

Tamhovu pārvaldīja atsevišķs diktators, kurš neatzina nekādu priekšniecību.

Petrograda raudzījās uz sevi kā uz absolūtu provinci, viņa stāvēja tā sauktās Ziemeļu Komūnas priekšgalā. Savus kara līdzekļus viņa izdalīja pēc saviem ieskatiem un gribas.

Piemetināsim visam tam klāt, ka Maskavā bija divas kara kolēģijas, lielā un mazā, un Augstākā kara padome, no kurām katra centās atspēkot savu raison dētre.

Pats par sevi saprotams, ka tādā asā un drudžainā laikmetā, kāds bija augusta sākumā 1918. gadā, augšā Tninētā kārtība vai nekārtība, viņu var nosaukt, kā grib, lika milzīgus šķēršļus ceļā kara vadīšanai.

Abas kara kolēģijas sastāvēja no politiskiem darbiniekiem. Augstākā kara padome sastāvēja no ģenerālštāba oficieriem ar Bonču-Brujeviču priekšgalā. Pēc tam vēl bija tautas kara komisārs, kurš izpildīja savas funkcijas kā tāds — un bez tam viņš bija par kara kolēģiju un Augstākās kara padomes priekšsēdētāju.

Katrai augšminētai iestādei bija savi štābi; katra augšminēta iestāde bija pilnvariga izvest patstāvīgu darbību.

Visu minēto iestāžu galvenā darbība bija saistīta ar Sarkanās Armijas formēšanu priekš kara ar Vāciju. Bet, kā mēs redzējām. Pad. Krievijas tuvākie ienaidnieki bija pavisam no citas puses: no austrumiem un dienvidaustrumiem.

No tā laika, kad valdība bija spiesta atzīt Austrumfrontes kara stāvokli par nopietnu un kritisku un iecēla atsevišķu virspavēlnieku, — vajadzēja pielaist, ka stāvoklis prasa atdot visu Iniciatīvu armijas organizēšanas jautājumā pēdējā rokās.

Jau toreiz Padomju valdībai bija pārpilnam pretinieku ar gataviem karaspēkiem, lai viņa saprastu, ka ir vajadzīgs virs-

pavēlnieks ar plašu pilnvaru pār visiem republikas bruņotiem spēkiem, kura rīcība būtu padota aizmugure ar visām mobilizējošām un komplektējošām iestādēm.

Priekš tam bija vajadzīga vispirms centralizēta valsts vara, uz kuru virspavēlnieks varētu attiekties savā darbībā.

Šīs pēdējās valsts funkcijas toreiz nebija.

Vienīgi ar to var izskaidrot faktu, ka bruņoto spēku formēšana gada sākumā nebija nostādīta uz radikālam sliedēm un tamdēļ neizdevās.

Tagad sacēlās ar ieročiem rokās pret Padomju valdību visi vecās Krievijas sabiedrības slāņi; tagad bija redzams kā spogulī, no cik savstarpēji svešiem — etnogrāfiskā un sabiedriskā ziņā — elementiem bija sapresēta tā sauktā «Svētā Krievija». So savstarpējo svešumu piepaturēt stāvēja birokrātiskās Krievijas programmā. Divide et irnpcra [Skaldi un valdi].

Revolūcijas vētras laikā reakcijai bija ļoti viegli šo tautību un sabiedrisko aprindu separātību izlietot valdošās partijas gāšanas nolūkā.

Ar šo ir izskaidrojams tas, ka 1918. gadā tik īsā laikā reakcijas vadoņiem izdevās organizēt nedzirdēti plašās frontēs tādu milzīgu karaspēku.

Reakcijas virspavēlnieks ģenerālis Aļeksejevs ņēma noteikti radikālu virzienu.

Vienkārši, viņš organizēja karaspēku uz regulārās armijas pamatiem, ar kazakiem priekšgalā. Bez tam viņa rīcībā bija Cehoslovaku korpuss. Kazaki tika izlietoti kā naturāla, katrā laikā priekš kara gatava kavalērija; kazaku konservatīvisms bija derīgs kā cementējošais elements.

Uz kazaku konservatismu turējās visi reakcijas kara pasākumi.

Jāatzīst, ka 1918. gada augustā reakcijai bruņotu karaspēku ziņā bija pārsvars.

Ko varēja tādos apstākļos sviest pretim Cehoslovaku korpusam un kazakiem?

Vispirms bija Jāsūta tie, kuri bija labi organizēti un kau-jasspējīgi, un tādi bija toreiz vienīgi — latviešu strēlnieku pulki.

Steidzošā kārtā pie Kazaņas tika pārsviesti no Jaroslavas 1. un 6. (toreiz bija divi sestie pulki, abi bija nokomplektēti līdz pilnam sastāvam, un pie katra bija artilērija), un no Maskavas 2. latviešu strēlnieku pulki.

5, strēlnieku pulks bija cietis Kazaņa lielus zaudējumus, šf pulka atliekas tika atsviestas uz Arzamasu pie frontes štāba.

Par varonīgo divu dienu Kazaņas aizstāvēšanu 5. latviešu strēlnieku pulks pēc Viskrievijas Izpildu Komitejas lēmuma tika apbalvots ar goda karogu. šis bija pirmais tāds gadījums Padomju Krievija,

.

II daļa

.

PRIEKŠVĀRDS PIRMAJAM IZDEVUMAM

Izlasot «Latviešu strēlnieku vēsturiskās nozīmes» otro un beidzamo daļu, ari uz šo daļu jāattiecina viss tas, kas Jau teikts mūsu priekšvārdā pie pirmās daļas. Gramatai ir vēsturiska materiāla nozīme, un tādā kārtā izdevniecība nekādi neuzņemas atbildību par autora politiskajiem uzskatiem un notikumu novērtējumiem. Tas It sevišķi attiecināms uz tām vietām, kurās iet runa par notikumu gāitas novērtēšanu Latvijā. Tā, piemēram, 1919. gada notikumus Latvija autors cenšas izskaidrot vienīgi kā cīņu pret vācietlbu. Pēc pēdējo gadu atklājumiem tagad i mazam bērnam fr skaidrs, ka Latvijā faktiski pastāvējušas ir divas frontes: vienup Latvijas strādnieks, strēlnieks un bezzemnieks, otrā Latvijas vāciešu baronība un visas pilsoniskās un sīkpllsoniskās partijas, sākot no Niedres, Ulmaņa un beidzot ar sociāldemokrātiem Mender!, Skujenieku un Ko. Protams, šī reakcionārā bloka sastāvdaju savstarpējās attiecības ir bijušas dažādas dažādos laikos. Viņu starpā reizēm ir notikušies gan formāli izlīgumi, gan šķelšanās, bet šī savstarpējā ciņa nekad nav novesta līdz galam un aizvien izbeigusēs ar kompromisu, kā to spilgti jo spilgti pierāda zemes reformas likums un strīdus par zemes atlīdzību muižniekiem. Visas šis grupas aizvien ir apvienojis nāvīgais naids pret Latvijas strādnieku, sarkano strēlnieku un bezzemnieku. Un, ja zemes reforma Latvijā nobeidzas galu galā ar vienas da|as muižnieku zemes atņemšanu, tad tur sava liela loma ir sarkanam strēlniekam, vienkāršām buržuāzijas un muižniecības izbailēm no sarkanā spoka.

Līdz ar pilsoņkara izbeigšanos noslēgts ir liels un varonīgām cīņām, slaveniem darbiem pildīts latviešu strēlnieku vēstures posms. Sajās cīņās kritušo daudzo simtu un tūkstošu varonīgo revolucionāru kapu vielas aizaugušas zālēm, varbūt ari pār tam zemnieks mierīgi dzen savu vagu. Sīs kapu

vietas neviens neatradīs un neuzmeklēs, nedēstīs uz tām puķes un necels pieminekļus. Bet latviešu strēlnieks ierakstījis sev vēsturē un proletāriešu sirdīs bargu piemiņu ugunīgiem burtiem. To nevar vairs aizmirst. To apdziedās nākotnē, un katrs no dzīvajiem, skaroi šīs atmiņas, iedegsies revolucionārā cīņas drosmē, smelsies spēku un pārliecību jauniem lieliem darhiem. Revolūcija vēl turpinās, Latvijas strādnieku loma revolūcijā nav izbeigušās. Latvijas sarkanie strēlnieki ir miruši, bet viņi vēl dzīvol

Izdevēj]

P. S. Sīs grāmatas otrā daļā ir izdarīti daži saīsinājumi kā tehnisko, tā arī redakcijas iemeslu labad.

Kara stāvoklis pie Kazaņas

Līdz desmitajam augustam baltie uzturējās Kazaņā; uz Svijaškas pusi, pa abiem Volgas klāstiem, tika ieraudzīti viņu izlūki, kuri turējās diezgan pasīvi.

Pēc ievāktām ziņām un no balto laikrakstiem bija redzams, ka Kazaņa baltie svin uzvaru: pirmās trijās dienās lika noturēta dievkalpošana un pēc tam parāde, un pa vakariem publika izrīkoja loteriju — allegri [ātri, jautri] priekš karaspēka vajadzībām.

Pa to pašu laiku baltie veda uz Kazaņ,u spēkus no Slrnbir-skas puses, pa lielākai daļai ar kuģiem.

Kazaņu baltie varēja pārvērst par lielisku bāz! priekš tālākas karaspēka formēšanas: tur bija plaši krājumi priekš visādām kara vajadzībām.

Baltie nosauca savu karaspēku par «Tautas armiju» (Народная армии).

Viņu ieiešanas gala mērķis bija ieņemt Maskavu, gāzt Padomju valdību, sasaukt Satversmes sapulci un uzsākt no jauna karu ar Vāciju.

Kara vadības priekšgala stāvēja liels daudzums spējīgu ģenerālštāba oficieru

Toreiz vēl reakcionāriem nebija dažā ziņā idejiskas kopības. Kā redzams, Savinkovam bija viens kas kopējs ar kreisajiem eseriem, proti — iesākt karu ar Vāciju. Lielinieku partija ari gatavojās karot ar Vāciju, tādēļ arī Sarkanā Armija, kuru Augstākā kara padome iesāka formēt 1918. gada pavasari, tika gatavota šim nolūkam.

Pec Augstākās kara padomes programmas, priekš pilsoņu kara vajadzēja saformbi īpašu armiju. Bet 1918. gada Padomju Krievija nebija spējīga no jauna uzsākt starptautisko karu.

Daudzi pat domāja tolaik, ka arī mēs, latvieši, hriesmīgi kvēlojam iesāki no jauna kauties ar Vāciju.

Bet tas tā nebija Mēs agrāk jau zinājām, kur mēs ejam un ko mes gribam. Mēs sapratām, ka Vācija tiks sakauta pasaules karā bez mūsu palīdzības.

Mēs skaidri redzējām, ka mūsu intereses bij saistītas ar Krievijas lielinieku partiju, kuru mums, latviešiem, vājaga

pabalstīt viņas cīņā pret Krievijas reakciju. Latviešu strēlnieki stingri stāvēja uz savu platformu, un ievilkt viņus kaut kādā avantūrā neizdevās ne kreisajiem eseriem Maskavā, ne arī citai kādai pretpadomju grupai pārējā Krievijā.

To mēs redzējām no Kazaņas notikumiem, kur pārdesmiti strēlnieki, kaudamies iīdz pēdējam, bija krituši gūstā un ielikti cietumā, bet, neskatoties uz to, neviens no viņiem nebija iestājies balto rindās.

Caur to latviešu strēlnieki noteikti atšķīrās no krievu tautas masas, kura, kā mazāk apzinīga, ļoti bieži cīnījās tur, kur viņus ierāva straume.

Latviešu strēlnieki arvienu izturējās kā viri. Par to mēs varam pārliecināties, pārskatot viņu darbus, sākot no pašas februāra revolūcijas līdz pilsoņu kara beigām 1920. gadā.

Operācijā pret Kazaņu piedalījās pieci latviešu pulki: pirmais, abi sestie, otrais, ceturtais un kavalērijas pulks. Šinī operācija visu grūtumu iznesa uz saviem pleciem latvieši.

Tas viņiem bija pa spēkiem, tādēļ ka, stāvot arvienu revolūcijas avangardā, viņiem nebija laika, pirmkārt, pazaudēt savas varonīgās kareivju īpašības, otrkārt — tamdēļ, ka latvieši bija no tiem, kuriem revolūcijas liesma Iedvesa krūtīs augstākās cilvēka īpašības: gribu un drošsirdību.

Vienā ziņā latviešu strēlnieki bija savādi: viņi prasīja labus komandierus.

No latviešu komandiera vispirms tika prasīts: apķērība un gudrs prāts, tad — lietpratība, pašuzupurēšanās un augstsirdība.

Šāda komandiera īpašības imponēja tādām pat latviešu strēlnieku īpašībām. Tāda solidaritāte radīja kaujā savstarpēju uzticību, disciplīnu un produktīvu ieroču izlietošanu.

Pie Kazaņas latviešu strēlnieki bija vienīgie, kuri kaujas spēju ziņā parspeja labākos pretinieku karapulkus čehoslo-vakus.

Uz sešu augšā minēto latviešu pulku kaujas spējām bija dibinātas cerības uz ātru Kazaņas atpakaļdabūšanu.

18. augustā es atbraucu uz Kazaņas pozīcijām, atvezdams līdz bijušo palkavnieku Slavenu, kuru es nodomāju iecelt par 5. armijas komandieri un uzticēt viņam Kazaņas ieņemšanu. 5. armijas štābs bija pie Svijaškas stacijas. Te arī pāris dienas priekš tam bija ieradies tautas kara komisārs Troclds.

Uz manu priekšlikumu 5. armijai, kura līdz šim bija mana rīcība, par komandieri tika iecelts Slavens; tāpat es viņam devu vajadzīgās instrukcijas priekš Kazaņas operācijas. Sarkano stāvoklis bija ļoti bēdīgs: kreisā Volgas krastā baltie

bija viņus atsvieduši līdz pašam Svijaškas dzelzs tiltam un pienākoši tādš tuvumā, ka apšaudīja pēdējo ar artilērijas uguni,

I.abajā Volgas krastā, pateicoties pirmā un sestā latviešu strēlnieku pulku dūšībai, sarkanie turējās pret Augstā Uslona kalnu [Verhņij Uslonļ; tāds stāvoklis deva iespēju latviešu baterijām no labā Volgas krasta apšaudīt balto pozīciju aizmuguri kreisā Volgas krastā un caur to apturēt viņu tiešu uzbrukumu dzelzs tiltam, kuru baltie visādā ziņā gribēja dabūt savās rokās.

Bez tam latviešu baterijas, turēdamas Volgu zem artilērijas un ložmetēja uguns, atdzina balto flotili pie Kazaņas, eaur ko pretiniekam nebija iespējams izlietot desanta operāciju sarkaniem aizmugurē.

Pašlaik uz Volgas labā krasta abi minētie latviešu pulki vieni paši uz saviem pleciem izturēja visu kautiņu smagumu, kā aizstāvēdami ceļu uz Svijaškas staciju, iā ari palīdzēdami izirušajiem krievu pulkiem Volgas kreisā krastā savesties kārtībā. Krievu pulki bija līdz pēdējam iziruši; te pat nebija vēl pulku, bet tikai dažādas noda|as (отряды).

Daudz labāks bija sarkano stāvoklis otrpus Kazaņas: no rilicm un ziemeļiem. Te no trīs pusēm jau parādījās sarkano spēki: no Kamas upes, no Laiževas un Cistopoles puses Ka-zaņaf tuvojās 2. armijas spēki, vairāk kā trīs tūkstošu kājnieku ar artilēriju un kavalēriju; no Vjatskije Poļanu puses parādījās bataljona lielumā kājnieki ar artilēriju.’ Baltajiem nebija iespējams pavisam ignorēt šos spēkus, kuri katrā brīdi varēja uzkrist no aizmugures un pat diezgan nopietni apdraudēt Kazaņu.

Tomēr izšķirošu nozīmi no tās puses nevarēja gaidīt tamdēļ, ka visas minētās sarkano kara daļas bija atgrieztas no savas bāzes, viņas nevarēja tikt pastiprinātas ne ar |audim, ne ar šaujamo materiālu. So kara daļu darbībai varēja būt tikai partizānu nozīme-

Gaiveno lomu pie Kazaņas atpakajieņemšanas vajadzēja spēlēt tiem spēkiem, kurt uzmācas no vakariem, tas Ir, no Svijaškas dzelzs tilta puses, pa abiem Volgas krastiem.

Šāda operācija bija jāved ar vislielāko enerģiju, tiecoties uz gala mērķi visīsākā laikā, lai nedotu pretiniekam laiku savilkt spēkus; bez tam šī operācija bija Jāved ar vislielāko zināšanui labā Volgas kraslā priekšroka bija — kājnieku Izturībai un manevriem, kreisā Volgas krastā galveno lomu vajadzēja spēlēt artilērijai.

Šādas taktikas izvešana pat imperiālistiskajā karā tika

uzticēta vislabākajiem pulkiem, tamdēļ ka priekš tam vajaga Я abi apmācītus, labt disciplinētus kareivjus un labus komandierus.

Uz augšā minētiem pamatiem, dibinoties uz latviešu strēlnieku pulku varonību, es izstrādāju Kazaņas ieņemšanas plānu un devu Slavenam stingru pavēli izvest viņu dzīvē ar vislielāko enerģiju un pedantismu.

Plāna idejiskā puse uzlika par tuvāko uzdevumu — labāko pretinieka speķu iznicināšanu ar artilērijas uguni. Visas operācijas objekts — Kazaņa.

Uzbrukums bija jāved metodiski pa abiem Volgas krastiem uz reizi, atspiežot baltos uz Kazaņu: kreisā Volgas krastā — ar artilērijas uguni, labā Volgas krastā — ar uguni un manevru.

Sl operācijās plāna pēdējā akta panākumam vajadzēja būt — vienā laikā Kazaņas un Augstā Uslona iesturmēšana.

Uz šiem operācijas pamata noteikumiem Kazaņa tika ieņemta 9. septembri

Visgrūtākais uzdevums bija tiem pulkiem, kuri cīnījās labajā Volgas krasta pret Augsto Uslonu. Te vajadzēja parādīt milzīgu izturību uzbrukumos pret Augsto Uslonu, uz kura baltie bija stingri nostiprinājušies ar kājniekiem un viegliem un smagiem lielgabaliem, un tanī pašā laikā atsist desantu uzbrukumus labajam spārnam un aizmugurei no KlučiŠČe Salaugas un Kamas upes ieteku puses. Latviešu pulkiem te bija jācinās uz divām frontēm. Pretinieku rokās bija Volga starp Kazaņu un Simbirsku; viņu flotile te kreisēja svabadi, izlikdama desantus kurā katrā vietā pēc vajadzības.

Mums nebija iespējams strādāt pretim balto flotiles darbībai tāpēc, ka nebija tik daudz vajadzīgā karaspēka, ar kuru mes būtu varējuši ieņemt visu Volgas labo krastu no Kazaņas līdz Simbirskai.

Kreisajā Volgas krastā tika savilkti vajadzīgā artilērija un attiecīgie šaujamie materiāli.

Te tika praktizēta tā sauktā blokādes taktika: karaspēks tuvojās Kazaņai, iedams pa priekšu ar artilērijas uguni un nostiprinādamies atņemtajā pretinieka teritorijā ar tranšejām, drāšu aizžogojumiem.

Pretiniekam pārejot kontratakā, katru reizi bija jāsturmē nostiprinātās pozīcijas; tādu uzdevumu izvest bija spējīgi labākie balto spēki — čehoslovaki un oficieru bataljoni, kuri tāpēc krita vispirms par upuri mūsu artilērijai.

Kreisā Volgas krasta grupa tika pastiprināta ar otro latviešu strēlnieku pulku un vienu bataljonu no ceturtā pulka.

Ar 25. augustu viss mūsu sagatavošanās plans bija gatavs, un no šis dienas iesākās lēna, metodiska un noteikta virzīšanās uz priekšu.

Atbalstoties uz latviešu strēlnieku dušību, izdevās ievest disciplīnu arī krievu pulkos, kas tomēr nācās ļoti grūti: bija 3ālieto ļoti asi līdzekļi.

Izlrusē masa uz reizi saprata, ka arī masu noziegumus ir Iespējams sodīt.

Tiklīdz kā zaldātu masa bija šādu pārliecību piesavinājušās, nenācās grūti piespiest viņu izpildīt kaujas pavēles. Sinl ziņā Kazaņas operācija palika par Sarkanās Armijas kara skolu. No šejienes tika dots spēcīgs un bargs uzsaukums visiem tiem, kuri domāja strādāt tādā pat garā, kā to bija paraduši līdz šim. Līdzekļi bija tik saprotami un tik asi, ka visi atbraukušie uz fronti uz reizi sajuta stāvokļa nopietnību: piecas sešas dienas pietika, lai daudzmaz iedīdītu visizlaistāko karaspēka nodaļu.

Protama lieta, ka tā disciplīna ļoti maz līdzinājās tai, kāda valdīja latviešu pulkos, kuriem nevajadzēja ne tribunālu, ne priekšā, ne aizmugurē īpašas komunistu nodaļas,

I.atviešu strēlnieki skatījās taisni un bezbēdīgi acīs savam liktenim; viņi vienīgie izturējās pēc disciplīnas kā kaujā, tā ārpus kaujas; kaujā kā dūšīgi, priekšzīmīgi zaldāti, ārpus kaujas ka krietni, apzinīgi pilsoņi.

Pirmās septembra mēneša dienās 1. un €. latviešu pulki iesturmēja Augstā Uslona kalnu un uzvilka tur savas baterijas, no kurām iesāka balto aizmugures apšaudīšanu līdz ar ostu, no kuras tika izdzīta balto flotile.

Kreisā Volgas krastā nāca pamazām uz priekšu, viņus vilka labā krasta panākumi. Te stāvoklis bija palicis stingrs, katra pretinieka kontrataka maksāja viņam lielus upurus bez kādiem panākumiem. Nevarēdami nekā pretī stādīt mūsu spēkam, mākslai un metodei, pretinieks sāka zaudēt enerģiju. Vēlāk mums tika zināms, ka baltie cieta tik milzīgus zaudējumus, it īpaši no mūsu artilērijas, ka septembra mēneša sākumā viņiem bija pavisam pustukšas rindas. Vajadzēja papildinājumu. Viņi griezās pie Kazaņas strādniecības, bet tā atteicās no iejaukšanās kaujā. Tomēr pēc lielām represijām bija jāizpilda balto griba un jāiet ierakumos.

Pametuši Kazaņas strādniekus tranšejās, baltie 8. septembrī galīgi aizgāja no Kazaņas gan kuģos, gan kājām gar Volgas kreiso krastu uz Kamas upes pusi, uz Laiševas pilsētu,

Kauju pret Kazaņu izcīnīja latviešu strēlnieki, kuri veselu mēnesi bez kādas atdusas katru dienu bija zem uguns.

Zaudējumi latviešu pulkos bija tik lieli, ka pēc Kazaņas ieņemšanas vajadzēja viņiem dot dažas dienas uzturēties Kazaņā, la! pievestu papildinājumus. Kritušo starpā bija trešās latviešu brigādes komandieris Jūdiņš. Par piemiņu viņa varoņu darbiem pirmā stacija no Kazaņas tika nosaukta Юдино.

Krievu bija maz, un viņi nebija vēl spējīgi vieni paši dzīties paka] baltajiem, un tāpēc pēdējo atliekām Izdevās aizsteigties uz Bugujmas pilsētas pusi, kopā ar saviem vadoņiem.

Pēc dažām dienām latviešu pulki izgāja no Kazaņas ar kuģiem uz Simbirskas pusi.

Pie Spaskas pilsētas viņi izsēdās krastā un ņēma taisnu ceļu uz Nurias staciju un uz Bugulmas pilsētu, uzkrizdami no aizmugures tiem čehoslovaku pulkiem, kuri vēl turējās pie Simbirskas, un iztrenkdami tās pulku atliekas, kuras no Kazaņas laidās uz Ufas pusi. Pirmās oktobra dienās Satversmes sapulces armija bija likvidēta; čehoslovaki aizgāja uz Sibīriju, kazaki un dažas atliekas pārgāja Kolčaka dienestā.

Ar Kazaņas ieņemšanu nobeidzās vesels revolūcijas laikmets, kurš sākās no Oktobra revolūcijas dienām, kad tika padzīta Satversmes sapulce un kad S. s. locekļi aizbrauca uz mājām, bet pa da|a) laidās uz Sibīriju un pie kazakiem meklēt atspaidu cīņā pret lielinlecismu.

Kazaki bija gatavi pabalstīt reakcijas centienus, viņiem pievienojas čehoslovaki.

Pa jūnija un jūlija mēnešiem no Sibīrijas uz Urāiu kalnu pusi nāca diezgan labi sakopoti karaspēki, viņu avangardā

atradās čehoslovaki un Orenburgas-Ura|skas kazaki.

Viena kolonna gāja no Ceļabinskas uz Jekaterinburgu un tā|āk uz Permas pusi.

Otra gāja uz Ufas pusi un tā|āk uz Simbirsku—Spasku— Kazaņu.

Galvenā kolonna gāja, kā mēs to jau agrāk izskaidrojām, uz Kazaņu, ar nolūku ielauzties Pad. Krievijas centrā uzŅiž-ņijnovgorodas pusi. Pie šis kolonnas bija pats Tautas armijas idejiskais vadonis Savinkovs.

1917. gada oktobra dienās latviešu strēlnieku pulki Petro-gradā spēlēja galveno lomu pie Satversmes sapulces padzīšanas. Toreiz viņu priekšā stāvēja ar mandātiem apbruņoti deputāti, kuri vēl nebija pārliecinājušies, ka revolūcijas laikā mandātu spēks dibinājās uz ieročiem. No tā laika bija pa-

gājuši ap 8 mēneši, un atkal no jauna abi pretinieki, t. I., latviešu strēlnieki un Satversmes sapulces deputāti, satikās kaujas laukā, un, kā redzam, pēdējie paspēlēja un nogāja no vēstures skatuves.

Krievu sabiedrība bieži dzirdamas runas, ka latviešu strēlnieku dē| neesot 1917. gada rudenī tikusi pie varas Satversmes sapulce, ka latvieši esot viņu padzinuši.

Tg ir patiesība, bet kāds no tā slēdziens?

Vai patiesi naivā publika domā, ka tolaik Satversmes sapulcei varēja būt kāda nozīme?

Satversmes sapulce toreiz vislabākā gadījumā varēja sanākt un iesākt runāt, daudz runāt un bezgalīgi runāt... un pēc tam tikt arestēta. Faktiskā vara bija lielinieku rokās; šīs partijas pusē loialk pārgāja karaspēks, un, zināma lieta, nevienam lielinieku partijas līderim, pēc mūsu domām, nebūtu nācis prātā pārgrozīt savu partiju par administratīvu valsts aparātu tādas Satversmes sapulces rokās, kurā pašiem lieliniekiem nebija vairākuma.

Pagaidu valdības locekļi toreiz stāstīja ļautiņiem, ka viņi nevarol sasaukt Satversmes sapulci 1917. gada vasarā tādēj, ka esot jākaro ar Vāciju, bet tie paši ļaudis domāja, ka ir iespējams tas pats tā gada rudeni, kad pienāca klāt karš pašu mājās, tas Ir — pilsoņu karš!

Ja tagad novērtē visus tos grandiozos notikumus, kurus mēs redzējām, sākot ar Februāra revolūciju līdz Oktobra revolūcijai, tad nāk dažreiz domas prātā: tie jaudis bija ķērušies pie Krievijas revolūcijas stutes tādēļ, lai pierādītu pasaulei, ka var tik viegli uzlikt revolūcijai iemauktus un uzkrist mugurā. Toreiz Revolūcija, tikusi vaļā no monarhijas jūga, aulekšoja un spārdījās, nosviezdama vienu žokeju pēc otra, un galu galā nosvieda pašu Oiavkoverku [Virspavēl-n Iekuļ.

...Un pie tāda stāvokļa viņi gribēja uzlikt Krievijas revolūcijai ar Satversmes sapulces palīdzību — vērzeles un iemauktus. Tā bija lieliska [liela] mu|ķiba. Politisko revolūciju var salīdzināt ar vēsturisko Bucefalu, kuram tikai mugurā var tikt drošākie un pēc tam var viņu nodzenāt līdz kauliem un ādai, kamēr tas nepaliek rāms.

Politiskā revolūcija ir vētra, kura nedomā par tiem putekļiem, kurus viņa izdzenā, bet atnes vispārēju labumu. Pavisam citāda nozime ir reliģiozai revolūcijai, kura skatās uz masu kā uz Bileama ēzeli, kuram jātnieks var tikt mugurā bez riska un jāt zem kliedzieniem «Ozianna» tik ilgi, kamēr jājamais nepaliek gudrāks par savu jātnieku un pēc tam

Miedz — nost ar viņu. Kā Petrogradā 1917. gada rudenī, tāpat pie Kazaņas 1918. gada rudenī latviešu strēlniekiem lieliski revolucionāri un vēsturiski nopelni.

Latviešu strēlnieks nekur negāja kā akls ierocis valdošo personu rokās.

Nē.

Lalviešu strēlnieks bija idejisku centienu izemītājs, un ar Viņu bija jārēķinās kā ar tādu.

Ārzemju laikrakstos bieži bija lasāms, ka latviešu strēlnieki esot diez kamdēļ iemaisījušies Krievijas darīšanās. Šādi vientiesīgi ļautiņi negrib saprast, ka latviešu strēlnieku pulki sastāvēja no īstiem proletāriešiem, par kādiem viņus padarīja imperiālistiska Krievija, un kā tādi viņi varēja Krievijas revolūcijā cinities tikai par proletariāta interesēm.

Latviešu strēlnieki Krievijā nebij vairāk svešinieki nekā krievi vairāk simts gadus Latvijā.

Spožie panākumi pie Kazaņas darija lielisku iespaidu visi Rita frontē.

Driz pēc Kazaņas ieņemšanas mēs atdabūjām Simbirsku un Samaru.

Līdz ar to visa Volga bija Pad. varas rokās un viņu varēja izlietot priekš transporta starp Kaspijas jūru, Volgas piekrastes bagātajām guberņām un repuhlikas centru. Ar vienu vārdu, Pad. Krievija dabūja maizi, tauku vielas un transportu.

Bez tam reakcija ieraudzīja, ka Padomju valdības rokās ir kaujasspējigs karaspēks.

Visi latviešu pulki iegāja 5. armijas sastāvā. Caur to šis armijas sastāvam tika dota Iespēja, atbalstoties uz latviešu strēlniekiem, izvest dzīvē divīzijas formēšanu un disciplīnas ievešanu.

Liels daudzums latviešu strēlnieku lika pārcelti uz krievu pulkiem komandējošā sastāvā, ieņemdami rotas un bataljonu komandieru vielas. Tc mums jāpiemin, ka krievu sarkanarmieši labprāl uzticēja savu vadību kaujā latviešiem. Latviešu strēlnieku pulki palika Rīta frontē līdz decembra beigām, kad viņi tika pārgrupēti uz Rietumu fronti priekš Latvijas atbrīvošanas, kura pēc Vācijas sakaušanas pasaules karā un viņas karaspēku aiziešanas palika bez sava saimnieka.

Pie Kazaņas pretiniekam bija dots jūtams sitiens: viņu centrs bija pārrauts. Sis apstāklis darīja tik lielu iespaidu, ka pretinieks iesāka visā frontē steidzīgi atkāpties uz Urālu

kalnu pusi. Tāds lielisks panākums nevarēja palikt bez iespaida uz Pad. Krievijas centru; Maskavā gaiss palika brīvāks, tiklīdz bij pārliecība, ka Padomju valdība bija ieguvusi uzvaru pār vienu no saviem pirmiem pretiniekiem.

Latviešu strēlnieku pulki Dienvidus frontē 1918. gadā

Kā mēs jau agrāk minējam, reakcijas pusē pārgāja visas kazacības [ar] Donas kazakiem priekšgalā.

Donas kazaku zeme plašuma ziņā ir lielāka par Franciju un pārpildīta visādām dabiskām un kulturālām bagātībām, kuras cara Krievijas valdības laikā bija atdotas kazaku rīcībā bez jebkādas atlīdzības valstij.

Materiālās bagātības ziņā Donas kazaki stāvēja daudz augstāk par citiem Krievijas iedzīvotāju slāņiem.

Cara Krievija prasīja no kazakiem tikai būt arvien gata-viem: 1) miera laikā — uzstāties par reakcijas interesēm, 2) kara laikā — mobilizēt visus kazakus priekš kara vajadzībām.

No augšā minētiem diviem uzdevumiem Donas kazaki vislabāk izpildīja pirmo uzdevumu, 1. i., apkalpoja reakcijas intereses, palīdzēdami apspiest katru mēģinājumu uzstāties pret cara valdību.

Pasaules karā Donas kazaki izrādījās mazāk derīgi kautiņā, jo viņu taktika — kazaku lāva [lava] — un galvenais ierocis pīķis un zobens izrādījās par nespēcīgiem pret ložmetēju un lielgabalu uguni.

Turpretim pilsoņu kara sākumā, kur nāca darīšana ar maz apmācītiem un disciplinētiem sarkanarmiešiem, kazaku taktika un viņu ieroci — pīķis un zobens — palika par galve-niern uzvarētājiem kaujas laukā.

Ieraudzīdami kazakus spārnos vai aizmugure, sarkanarmieši pa lielākai daļai metās bēgt. Tādos gadījumos kazakiem bija mežonīgi panākumi: ar simtiem gadiem norūdīto mākslu viņi apstrādāja bēgļu muguras un kaklus, ne ar ko pasaulē nesalīdzināmu zvēriskumu, bez kādas žēlastības. Te kazaki juta sevī tādu pat kaujas spēju kā simts gadus atpakaļ.

Jau 1918. g. maija meneša beigās kazaki bija Izdzinuši no Donas apkārtnes visus sarkanarmiešus, neskatoties uz viņu daudzumu, sākot no Voroņežas un tāļāk uz Balašovu—Cariem u un līdz Manicas upei. Donas kazakiem stāvēja pretī bez kādiem panākumiem ap pusotra simts tūkstošu sarkanar-

miešu, ar vairāk simtiem lielgabalu un kavalēriju, bet bez

noteiktas vadības.

Lielākās sarkanarmiešu riajas stāvēja Balašovas un Cari-cinas tuvumā (ap 126 000)’.

Bez tam Ziemeļkaukāzijā stāvēja ap 156 000 sarkanarmiešu Kubaņas kazakiem un ģenerēja Aļeksejeva armijai pretim.

Skaitļa pārsvars bija liels sarkanarmiešu pusē, bet viņi bija pazaudējuši kaut kādas kaujas spējas un tādēļ virsroku ņēma kazaki.

Sarkanarmiešu karaspēka daļas sastāvēja no dažādām patstāvīgām nodaļām un grupām, pēdējo lielums un disciplīna atkarājās no vadoņu spējām un autoritātes. Vadoņi bija pa 'lielākai daļai demagoģiskā kārtā sagrābuši varu un uzturēja disciplīnu ar visasākām represijām, paši pie tam negribēdami atzīt nekādas augstākas Instances varu. Šādās nodaļās sarkanarmieši klausīja tikai savus atamanus un nevienu citu.

Ar kaujas pavēļu izpildīšanu bija liela ķeza.

Vai izpildīt pavēli, to nosprieda sarkanarmiešu sapulce. Piespiešanas kārtā nekas nebija panākams, jo tāds vadonis, kurš bfitu gribējis iet tādu ceļu, tiktu bez kādas ierunas nosviests no amata. Vadoņi bija gandrīz visi no pašu sarkanarmiešu vidus.

Tomēr vispārējais stāvoklis Republikā prasīja, lai visās šinīs daļās tiktu ievesta kārtība, lai viņas pēc iespējas tiktu pārvērstas par kaujB6spējīgām kara daļām, kuras būtu spējīgas stāties pretim tiem iielajiem reakcijas spēkiem, kuri sāka salasīties zem spējīgas priekšniecības vadības, kā pašā Donas apgabalā, tāpat ari Ziemeļkaukāzijā.

Mušu stāvoklis prasīja ne tikai aizstāvēties pret reakcijas spēkiem, bet visā visumā pāriet uzbrukumā un sakaut viņus, lai dabūtu mūsu rokās bagātos dienvidus apgabalus, kuri, būdami bagati ar pārtiku, metāliem, akmeņoglēm un naftu, bija nepieciešami vajadzīgi Pad. Krievijas centram.

Tai Krievijas daļā. kura bija Pad. varas rokās, nebija ne pārtikās, ne vajadzīgā materiāla priekš rūpniecības; karaspēks un valsts iestādes bija bez uztura, fabrikas nevarēja strādāt valsts vajadzībām.

Tādā stāvoklī būdama, valsts uzlika stratēģijai divējādus uzdevumus: pirmais — visīsākā laikā sakaul reakciju, otrs — izpildot pirmo uzdevumu, turēt vērā, ka karš baro karu un karš baro visu valsti.

Pirmais uzdevums prasīja ķerties ar visu enerģiju pie augstāk minēto daļu pārformēšanas par regulāra karaspēka da-

ļām, par kaujā derīgu karaspēku; otrs uzdevums diktēja visā drīzumā sakaut Donas un Kubaņas kazakus un ģenerāla Aļeksejeva armiju un ieņemt visu teritoriju, ieskaitot Kaukā-ziju.

Ukraina, kura atrodas uz vakariem no Donas kazakiem, toreiz nebija okupēta no Vācijas karaspēka, kurš arī apdraudēja Pad. varu.

Vāci palīdzēja Donas kazakiem ar šaujamiem ieročiem un kara munīciju. Sis apstāklis apgrūtināja sarkano stāvokli.

Normālos apstākļos tas būtu iznācis ļoti vienkārši, t. i„ valsts centrā saformēt krietnas divīzijas un Ielikt viņas vajadzīgā frontē. Zināma lieta, tas būtu bijis visracionālākais ceļš, bet lieta tā, ka toreiz valsts centrā bija vispārējs bads un anarhija. Visi mēģinājumi saformēt pat nelielas kara daļas nedeva gaidāmo rezultātu tāpēc, ka, no bada dzīti, zaldāti bēga no kazarmām meklēt maizi un disciplīnu ievest bija grūti.

Uz kara pavēli sarkanarmieši bieži mēdza atbildēt ar mītiņiem un noraidošām rezolūcijām vai ļoti vienkārši — aizbēga un iestājās citā pulkā, kuram vēl nebija jāiet uz fronti. Arī politiskiem darbiniekiem bija pasveša kara disciplīna, un tikai tad, kad viņi paši tika aizsūtīti uz fronti palidze't un ievest kārtību, viņu domas tūliņ mainījās visstingrākās kara disciplīnas Ievešanai par labu.

Protama lieta, ka to vajadzēja, bet izvest dzīvē tas bija visai grūti it īpaši Dienvidus frontē, kur bandītisms bija sasniedzis visaugstāko pakāpi frontē.

Balašovas, Caricinas un Kaukāzijas grupu priekšgalā stāvēja ļaudis hez kādām kara zināšanām, kuri no kara speciālistiem negrihēja nekā dzirdēt. Caricinas grupas priekšgalā (šinī grupā bija ap 126000 cilvēku) stāvēja kolēģija no trim bijušajiem ogjraktuvju strādniekiem; nodaļu priekšgalā bija tādi pat ļaudis; kārtības nebija nel ādas, kara pavēles nevarēja izpildi! tādēļ, ka nezināja, kā to lai izdara.

Zieme|kaukāzijas grupā skaitījās ap 156000 cilvēku, viņa sastāvēja no dažādām bandām un nodaļām, kuras darbojās katra uz savu roku.

Balašovas grupā bija trīs dažādu sastāvu brigādes ar S., R. un M. [starp šiem komandieriem bija Siverss, Mironovs un vairāki citi] priekšgalā, kuri savstarpēji viens otru neieredzēja.

Visas iris minētās grupas — Balašovas, Caricinas un Zie-meļkaukāzijas — radās kā atšķaidījums no tās Antonova armijas, kura reproducējas pēc Oktobra revolūcijas vētras Uk-

rainā un dienvidus Krievijā un kura zem vācu spiediena 1S18. gada februārī drāza uz riiiem un, atsizdamās pret Donas kazakiem, saskaldījās uz augstāk minētām trim grupām.

Visas augstāk minētās grupas, pateicoties savam vairākumam, kā nekā turējās kazakiem pretī, bet padarīt pēdējiem nekā nevarēja.

Tādos apstākļos bija jāiesāk Dienvidus frontes dziedēšana.

Es iesāku šo darbu ar to, ka sadalīju visas karaspēku grupas piecās armijās:

8. dienvidos no Voroņežas; šī armija bija jāsaformē pavisam no jauna uz regulāriem pamatiem;

9. no Balašovas grupas;

10. no Caricinas grupas;

11. un 12. no Ziemeļkaukāzijas grupas.

Pēc Kazaņas ieņemšanas par Dienvidus frontes komandieri tika iecelts Slavens. Frontes štābs atradās Kozlovā.

Ārstēšana tika iesākta no 9. armijas. Priekš šis armijas dziedēšanas tika izvēlēta Latviešu strēlnieku divīzijas 3. brigāde, kurai vajadzēja but armijas komandiera rokās par atspaidu pie disciplīnas ievešanas.

Tādam pat nolūkam 8. armijas komandiera rīcībā tika komandēti: 1) Maskavas «Образцсвыё полк», kuru es safor-mēju, būdams vēl par Latviešu divīzijas komandieri;

2) trīs «Образцовые батальоны», kurus uz manu pavēli sāka formēt 1918. gada septembra beigās un kuri sastāvēja tikai no vecās krievu armijas apakšoficierlem,

Frontes komandierim Slavenam tika dota direktīva: 9. armijā, atbalstoties uz latviešu strēlnieku brigādi, saformēt no labākajiem elementiem vienu krietnu divīziju, kurai vajadzēja palikt par 9. armijas veselības avotu.

Pēc Kazaņas ieņemšanas latviešu strēlnieku slava palika ļoti plaša un impozanta arī citās frontēs un armijās. Bija diezgan tikai latviešu strēlnieku klātbūtne, lai priekšniecībai būtu iespējams saukt pie kārtības nepaklausīgo pulku vai divīzijas un ievest viņos vajadzīgo disciplīnu. Te mums jāpiemin, ka, neskatoties uz savu grūto misiju, latviešu strēlniekiem nebija ne reizes jālieto ieroči pret neapzinīgiem sarkanarmiešiem; katru reizi bija pietiekoši apziņas, ka blakus kaujā iet dūšīgie latviešu strēlnieki. Tā bija vecā imperiālistiskā armijā, tā bija arī Sarkanajā Armijā, kura savā vairumā sastāvēja no bijušiem frontlnickiem.

Galu galā Caricinas grupa izklīda: 1919. gada janvāra mēneša sākumā no bijušiem 12G tūkstošiem bija palikuši tikai ap 22 tūkstoši, skaitot papildinājumus no centra. Ziemeļkau-

kāzijas grupa nonāca tādā pat stāvokli, un 1918. gada beigās un 1919. gada sākumā baltie iznicināja kā 11., tā 12. armiju; no bijušiem 1Б6 tūkstošiem tikai 34 tūkstoši sasniedza As-trahaņu.

Balašovas grupu izdevās pārvērst par diezgan kaujasspē-jigo 9 armiju.

Bet te mums jāpiemin, ka nav vairs otra gadījuma frontē, kur panākumi būtu maksājuši latviešiem lielākus zaudējumus nekā te.

Abi pulki, 8. un 9., abas baterijas un jātnieku da|as divu mēnešu laikā, būdamas bez izmaiņas kaujā, zaudēja gandrīz visu savu sastāvu.

Izmeklēšana pierādīja, ka tam par iemeslu bija tas, ka Dienvidus frontē bija jāved kaujas stepes pret kazakiem, kuru taktika bija — uzkrist no spārniem un aizmugures, kuriem pavisam nespēja pretoties krievu sarkanarmieši un pirmā gadījumā aizbēga, pamezdami latviešus vienus kaujas laukā pret skaita ziņā daudz lielākiem kazaku jātnieku pulkiem; tādos gadījumos kazaki izlietoja savu tradicionālo kaujas līdzekli — Казачя лава. Tas notika vairāk reizes, un galu galā zaudējumi latviešu pulkos bija tik lieli, ka stāvoklis līdzinājās galīgai iznīcināšanai.

Decembra mēnesi, uz manu ipašu pavēli, abu pulku atliekas tika izņemies no armijas virsniecības pārraudzības un vēlāk pārvesti pie Daugavpils un tur papildināti.

Latvijas ieņemšana 1919. gada sākumā

1918. gada beigās pēc Vācijas sakaušanas pasaules karā bija pienācis laiks latviešiem griezties atpakaļ uz Latviju un iecīnīt savas vēsturiskās tiesības.

So momentu varēja paredzēt jau no tā laika, kad pasaules karā sāka ņemt dalību Amerika; ar to bija teikts, ka Vācija tiks sakauta, tādēļ ka Amerika deva Antantei milzigi lielu ekonomisku un tehnisku pārsvaru.

Līdz ar Vācijas sakaušanu vajadzēja krist ari Brestļitov-skas miera līgumam, kurš vienu Latvijas da|u (Kurzemi) atdeva Vācijai.

Tagad apskatīsimies, kadas varbūtības sagaidīja Latviju ar pasaules kara Izbeigšanos.

No Brest|itovskas miera līguma debatem mums ir zināms, ar kādām laupītāju acīm Vācija raudzījās uz Baltiju un it īpaši uz Latviju,

Vispirms mums vajadzēja pielaist, ka Kurzemi, kuru jau Vācija bija iesākusi kolonizēt, viņas karaspēka atliekas mēģinās mums atspēkot un caur to piepaturēt vācu hegemoniju Latvijā. Otrkārt, ka baroni organizēs pašaizstāvēšanos, pārvērzdami savas muižas par cietokšņiem. Treškārt, ka visā Latvijā vācu būšana ar dažādiem Schūtzenverein priekšgalā būs labi noorganizēta un apbruņota. Ceturtkārt, vajadzēja pielaist faktu, ka latvieši būs neorganizēti un neapbruņoti.

Ņemot visu to vērā, redzam, ka pēc Vācijas krišanas latvieši nebūs spējīgi sagrābt valsts varu Latvijā savās rokās, bet ka šinī ziņā virsroku var ņemt vācu elementi.

Zināma lieta, ka Antante nebūtu iejaukusies Latvijas nāciju savstarpējā politiskā sacīkstē tik ilgi, kamēr vācu elementi to būtu darījuši latviešu vārdā un kamēr Latvija nebūtu atklāti pieņēmusi Vācijas orientāciju.

Pavisam citādi grozījās apstākļi 1918. gada rudenī, tai brīdī, ķad Vācija nolika ieročus: Padomju valdība bija nostiprinājusies centrā, Volgas frontē sasniegta spoža uzvara, armijas formēšana pieņēma regulāru raksturu un deva negaidīti labus rezultātus ... Tādā stāvokli noteicošai balsij vajadzēja nākt no Padomju Krievijas puses. Latvijai vajadzēja dzirdēt kalpu un strādnieku revolūcijas idejisko balsi un, noskatoties viņas praktiskos valsts uzbūves pamatos un sojos, — piekrist viņai vai uzstādīt savu konkrētu modus vivendi.

No visa augšā minētā mēs redzam, ka Latvijas atsvabināšana piekrita tiem latviešiem, kuri pēdējo lielo vēsturisko notikumu dēj bija izkliedēti pa visu plašo Krieviju un 1918. gada pavasarī salasīti Latviešu strēlnieku divīzijā. Bija nolemts šo operāciju uzsākt decembra beigās.

Kāds bija patiesais stāvoklis Latvijā?

Vislabāko atbildi uz šo jautājumu dod tas fakts, ka Rigā atradās ģenerālis Belovs un viņa štābs: viņa rīcībā bija tā saucamā Dzelzs divīzija, kura bija reformēta no visādām vācu armijas atliekām un citiem kaujas elementiem.

Uz politiskās skatuves cīkstījās Niedra un Ulmanis. Kārtību uzraudzīja vācu leitnantu

Tai pašā laikā organizētie vācu elementi gaidīja izdevīgu bridi nosviest masku un nobīdīt abus augšā minētos čempionus pie malas un pacelt savu karogu ar lozungu: Wir, Unser.

Tanī brīdī jau slepeni notika tas galveno spēku sagatavošanās, kuras mēs redzējām reālā veidā Bermonta, fon der Golca un Stirka [Stūrk] avantūras laikā.

Sarkano latviešu strēlnieku uzdevums bija likvidēt tos kumēdiņus, kurus uz latviešu tautas muguras sarīkoja minētie kungi.

Latviešu strēlniekiem bija jāizslauka no Latvijas visas vācu armijas atliekas, baroni un viņu kliķe un citi pretendenti uz varu un jānodod Latvijas liktenis Latvijas darba tautas rokās.

Uz latviešu tautu un uz Latviju grieza visas pasaules vērību latviešu strēlnieki ar savu varonību Rīgas frontē, pasaules karā, un it īpaši Oktobra revolūcijas laikā kā sirdīgi proletāriskās revolūcijas izcīnitāji un Padomju valdības aizsargātāji pret Krievijas kontrrevolūciju un reakciju. Latviešu strēlnieki atdevās revolūcijai ar vislielāko apziņu un pašaiz-liegšanos, smagos uzdevumus izpildīdami uzbrukumos un ar vienādu drosmi un varonību kā atsevišķos posteņos, tā arī asiņainās trīs gadu ilgās kaujās visā plašā Krievijā.

Latviešu strēlnieku padomju divīzijā bija salasījušies vairāk desmit tūkstošu cinītāju no latviešu jaunās paaudzes, kurai bija griba ar ieročiem rokās izcīnīt savas tiesības zem saules un kurai vēsture uzlika uzdevumu ieņemt Latviju.

Sakarā ar šo uzdevumu bija nolemts pārvērst Latviešu strēlnieku divīziju par Latvijas armiju.

Latvijas armijas organizācijas pamatus izstrādāju es. Armijai vajadzēja sastāvēt no divām strēlnieku un vienas jātnieku divīzijas pēc Pad. Krievijas Sarkanās Armijas štatiem.

Attiecīgā Repub. R.-K. Padomes pavēle tika apstiprināta 1918. gada decembra beigās ar kara tautas komisāra Trocka, virspavēlnieka Vācieša un štāba komisāra Daniševska parakstiem un iedota pēdējam izpildīšanai.

Par Latvijas armijas komandieri uz Latvijas Padomju valdības priekšlikumu tiku iecelts es (paturot ari virspavēlnieka vietu}.

Rīgas un Jelgavas ieņemšana

Baltijā un Lietavā priekš revolūcijas apspiešanas palika dažādas vācu armijas atliekas, kuras apkalpoja vietējo kapitālistu un aristokrātijas intereses.

Šādas karaspēka dajas atradās vācu oficieru un ģenerāļu rokās, kuri bija lietpratēji kā kara, tā ari civilorganizatoriska darba lietās.

It īpaši stingri viņi turēja savās rokās Kurzemi un Lietavu,

Par karaspēka uzturēšanās un operāciju atbalsta citadeli bija izvēlēta teritorija starp trīs pirmklasīgiem cietokšņiem! Karalatiči—Kauņa—Liepāja.

Karalauču cietoksnī bija sakrauts milzīgs daudzums kara materiālu un ieroču.

Liepāj as un Kauņas cietokšņiem bija liela stratēģiska nozīme Kurzemes un Lietavas aizstāvēšanā pret uzbrukumiem no rītiem,

Vispāri runājot, Kurzeme un Lietava ir viena un tā pati stratēģiska vesela sastāvdaļa.

No augšminētā redzams:

1) ka operācijas Latvijā un Lietavā bija cieši saistītas;

2ļ ka Latvijas un Lietavas ieņemšana bija saistīta ar tādu nopietnu operāciju kā Liepājas un Kauņas iesturmēšana.

Priekš tam bija vajadzīgi attiecīgs daudzums kaujasspē-jīgu rezervju un augstāka kalibra artilērija.

Šādu rezervi bija jāsaformē uz tādiem pat pamatiem ka Pad. Krievijas Sarkanā Armija.

Armijas apgādāšanu ar drēbēm, uzturu un šaujamiem materiāliem vajadzēja organizēt tā, lai nebūtu uz reizi smagi jāapgrūtina vietējie iedzīvotāji, kuriem pa imperiālistiskā kara laiku viss pārākums bija rekvizēts. Šaujamie ieroči, amunīcija [karavīra uzkabe] un drēbes tika gādāti no Sarkanās Armijas krājumiem. Pārtika bija jāpieved uz Pad. Krievijas Pārtikās komisariāta rēķina.

Operācijas plānu izstrādāju es.

Pēc Šī plāna, uzbrukumu vajadzēja izdarīt trīs kolonnās:

1) no Pleskavas uz Valku—Valmieru—Cēsīm—Rīgu—Tukumu—Ventspili}

2) no Zilupes uz Stukmaņiem—Jelgavu—Mcžaiķicm [Mažeiķiemļ— Liepāju;

3) no Poiockas puses uz Daugavpili—Poņevežu [Pane-vēžu]—Šauļiem—Liepāju.

Otras latviešu divīzijas formējamām daļām līdz viņu gatavībai vajadzēja palīkt armijas rezervē, pēc tam pastiprināt otro un trešo kolonnu un uzturēt sakaru ar operācijām Lieta vā pret Kauņas cietoksni.

Decembra beigās visas kolonnas jau bija uz Latvijas teritorijas un, vētras ātrumā dodamās uz priekšu, īsā laikā ieņēma gandrīz visu Latviju.

Ap 15. janvāri (1916. gadā) Latvijas Padomju valdības rokās jau bija visa Vidzeme un lielāka daļa no Kurzemes. Pretinieks turējās tikai uz Ventas krastiem, atbalstoties uz Liepāju.

Pretinieks visur tika pārvarēts un bēga, atstādams kā atmiņu no sevis laupīšanas un varmācības zīmes. Neapbruņotiem iedzīvotājiem neatlika nekas cits kā noskatīties, kā vācu karaspēka atliekas un dažādie ienācēji ielādēja savos vagonos un ratos laupījumu, uzspridzināja tiltus un mašīnas un daļu no Jelgavas un aizlaidās uz Prūsiju, pavadīti ar paceltām dūrēm un lāstiem.

Tā latviešu strēlnieki atsvabināja savu dzimteni un padarīja viņu par brīvu, neatkarīgu valsti un atdeva viņas pārvaldību un tautas likteni — Latvijas strādnieku un zemnieku Padomju valdības rokās.

Tas ir milzīgs vēsturisks darbs, nopirkts ar latviešu jaunās paaudzes varonību un asinīm.

Tauta ar lielu prieku un gavilēm apsveica savus varonīgos dēlus un ar sajūsmu svētīja to dienu, kad viņa pirmoreiz pēc ilgiem, ilgiem gadiem ieraudzīja sevi apbruņotu un spēcīgu un savu dzimteni atsvabinātu no simtgadīgās verdzības.

«Brīvība un Latvija priekš latviešu darba tautas» — šādi lozungi greznoja latviešu strēlnieku karogus.

Tā domāja un juta visa latviešu tauta, un par šādu varonību viņa atminēsies savus slavenos dēlus — mūžīgā slavā.

Pirmā kolonna bija ieņēmusi Ventspili, otrā un trešā veda asiņainas cīņas Ventas krastos, ceļā uz Liepāju. Latvijas Padomju valdības pirmais pienākums bija gādāt par rezervēm, t. i., ar vislielāko steigu un enerģiju pārvērst Latviju par apbruņotu tautu, lai būtu iespējams: 1) ieņemt visu Latviju, iesturmējot Liepāju, un 2) aizsargāt Latviju reakcijas uzbrukuma gadījumā.

Igauņu un lietaviešu Padomju valdības nevarēja tikt tik drīzi uz priekšu, kā tas bija Latvijā. Igaunijas un Lietavas sarkano armiju formēšana negribēja veikties tā, kā to iesākumā cerēja.

Tādēļ Latviešu divīzija pēc Rīgas, Jelgavas, Ventspils un Možaiķu ieņemšanas palika ar neaizsargātu aizmuguri: pa labi — no Valkas un Tērbatas puses, pa kreisi — no Kaupas cietokšņa un Mēmeles pilsētas puses. It sevišķi liels pretinieka spiediens bija no dienvidiem uz Šauļiem un Možaiķiem. Tāds stāvoklis nebija ilgi ciešams, jo latviešu strēlnieku pulkiem vajadzēja cīnīties nesamēroti lielā fronte: Verava [Veru]—Valka—Ainaži—Ventspils—Liepāja—Šauļi. Izejot no tāda stāvokļa, nebija iespējams tūliņ pietikt Liepāj ai un savilkt vajadzīgos spēkus viņas iesturmēšanai.

Nākošo dienu panākumi atkarājās no Krievijas un Latvijas

Padomju valdibu spējam organizēt kaujasspējigus karapulkus.

Ņemot vērā visu augšminēto, varam pārliecināties, ka Latvijas Padomju valdībai stratēģija bija sagatavojusi ļoti [nejizdevīgu stāvokli,

# * *

Mūsu nolūks nav attēlot šinī rakstā visus laikmeta pārdzīvojumus, Mēs ņemam tikai tos faktus, no kuriem redzama latviešu strēlnieku vēsturiskā nozīme.

So nolūku mēs esam sasnieguši.

Līdz janvāra beigām Latviešu strēlnieku dīvizijas deviņi pulki bez kāda pabalsta no jaunām formējamām daļām iznesa uz saviem pleciem visu ciņas grūtumu, ieguva lieliskus panākumus. Bet drīz šāds laimīgs stāvoklis tika pārtraukts no tiem tumšajiem mākoņiem, kuri nāca no visas reakcijas un žņaudzēju perēkļa — Prūsijas.

No Baltijas izdzītie muižnieki, baznīckungi un dažādie «Brēmenes tirgotāju» pienācēji ar stipru palīdzību no fāter-landes salasīja spēkus un iesāka sparīgu uzbrukumu. Te bija savilkti ap 22 bataljoni kājnieku, artilērijas un daži jātnieku pulki.

Lielu pabalstu no krievu Sarkanās Armijas toreiz piesūtīt nebija iespējams tamdē|, ka tai laikā kontrrevolūcijas spēki bija sasnieguši augstāko pakāpi un vienā reizē uzbruka Padomju Krievijai no visām pusēm: no rītiem (no Sibīrijas puses) ģenerālis Kolēaks, no dienvidiem — ģenerālis Krasnovs un ģenerālis Deņikins, no dienvidus vakariem — atamans Pet|ura, no vakariem po|i un ģermāņi; Somija arī ieņēma draudošu stāvokli; no Munnanskas un Arhangejskas puses — Antantcs valstis. Visi minētie pretinieki lauzās uz priekšu ar lielisku [lietu], vēl neredzētu sparu. Neskatoties uz to, ka Krievijas Sarkanās Armijas formēšana gāja uz priekšu ar neredzēti milzīgiem soliem (1918. gada pavasarī jau bija saformētas 58 divīzijas, trīs brigādes sastāvā)', tomēr stratēģisku rezervju krājumi bija nepietiekoši.

Ēis bija kritiskākais moments visā pilsoņu kara laikā; nekad nebija nākuši uz reizi virsū Padomju Krievijai tik daudz pretinieku, ar tik lieliskiem [lieliem] spēkiem kā 1819. gada pavasari. Ģenerālis Kolčaks bija savilcis Rīta frontē no Sibīrijas puses visus savus spēkus un bija saniedzis lielus panākumus. Viņa armijas labais spārns vairākās niknās kaujās bija galīgi satriecis 3. sarkano armiju pie Permas un

atsviedis viņu pie Vjatkas pilsētas; tāds pats liktenis bija

2. sarkanai armijai pie Sarapulas, kura tika atsviesta līdz Vjatkas upei un atradās netāļu no Kazaņas. It īpaši kritisks stāvoklis bija 5. sarkanai armijai, kuras fronte stiepās, sākoties no Kamas upes kreisā krasta, uz Ufas pilsētu lidz Ster-litamakai.

Б. armija pa da|Sm tika tā sakauta, ka viņas fronte ap 300 verstu palika pilnīgi bez karaspēka un ceļš uz Simbirsku bija vaļā.

No Orenburgas un Uraļskas puses uz Samaru un Saratovu lauzās ģenerāļa Dutova armijas.

No Ziemeļkaukāzijas uz Donas baseinu steidzās ģenerālis Deņikins ar saviem pulkiem.

Steidzoties palīgā galīgi pie Voroņežas un Caricinas Donas sakautiem kazakiem, kuru atliekas bēga uz Ziemeļkaukā-zijas pusi, ģenerālim Deņikinam izdevās sagrābt savās rokās visu Donas baseinu un labu daļu no Dienvidrītu Ukrainas.

Ģenerāļa Deņikina sitiens trāpīja vispirms Ukrainas fronti, kuras tiešs uzdevums bija aizsargāt Padomju Ukrainas teritoriju. Bet izrādījās, ka Ukrainas sarkaniem karaspēkiem nebija nekādu kaujas spēju pret labi apmācītiem un disciplinētiem ģenerāļa Deņikina pulkiem. Ukrainas Padomju valdībai nebija izdevies saforniēt savu sarkano armiju uz tiem regulāriem pamatiem, kuri bija pieņemti priekš Padomju Krievijas Sarkanās Armijas.

Ukrainiešu armija tika saformēta no dažādiem elementiem, kuri labprātīgi iestājās pulkos. Strēlnieku, artilērijas, jātnieku un citu vienību formēšanās arī nebija, kalis darīja, kā un kas viņam patika, un formēja pēc savas gribas dažādas bandas.

Direktīvas, kuras tika dotas no virspavēlnieka, netika ievērotas.

Ukrainas frontē nebija ne armijas, ne kārtības. Un rezultāts — Ukrainas fronte nebija spējīga aizstāvēt Ukrainu pret ģenerāļa Deņikina spēkiem. Ukrainas teritorija bija jaaizstāv ar lielkrievu Sarkanās Armijas pulkiem.

Tāds stāvoklis bija visās Padomju republikās: dažas nevarēja ar saviem nacionāliem spēkiem pat ieņemt attiecīgo teritoriju, citas, kurām tas izdevās, nebija spējīgas atsist uzbrukumu. Sā laikmeta kara stāvoklis Padomju Krievijā, t i., no 1919. g. februāra līdz jūlijam, ir maz pazīstams plašā publikā. Līdz šim vēl nav sperti nopietni soji, lai sarakstītu Sarkanās Armijas vēsturi. It sevišķi lielas grūtības darīs nākošam vēsturniekam izprast minētā laikmeta kara notikumus

viņu visuma, t. L, sakarā ar politisko stāvokli kā pašā Padomju Krievijā, tā ari ārpus viņas.

Vispār jāsaka, ka revolūcijas kara vēsturi rakstīt ir nesamērojami grūtāk nekā sastādīt imperiālistiskā kara aprakstus.

Revolūcijas karā katram notikumam ir sava sevišķa nozīme vai cēlonis, kuri pa lielākai daļai nav nekur atzīmēti.

Vēsturniekam viņi būs jaizpēta no daudziem notikumiem vai apstākļu kopības.

So piezīmi mēs turējām par vajadzīgu pievest tamdēļ, lai parādītu mazo tautu vēsturisko oarbību vispārējā Padomju Krievijas stāvokļa atspoguļojumā.

Lietavas Padomju valdībai arī neizdevās izvest dzīvē vispārējo karaklausību, jo tauta no tam negribēja ne dzirdēt.

Tas lielais iespaids, kādu darīja uz leiti [lietuvieti] garīdzniecība, iznīcināja pat vismazāko politisko saviļņošanos tautas masa.

Tādēļ visi panākumi Padomju Lietavā bija sasniegti ar krievu Sarkanās Armijas pūliņiem. Un panākumi nebija mazi: Sarkanai Armijai izdevās ieņemt Viļņu, Mereču, Oļitu, Preni un iesākt Kauņas cietokšņa aplenkšanu.

Pavisam citāds stāvoklis bija Latvijā. Gājēju kārta bija milzīgi sajūsmināta, sarkaniem strēlniekiem parādoties.

Saimnieki un pilsētas iedzīvotāji izturējās pret Padomju valdību labvēlīgi tamdēļ, ka viņu īpašumus neviens neaiztika.

Padomju valdība, kurai proletāriešu intereses ir vistuvākās, centās apmierināt darbaļaužu vajadzības un intereses. Tāpēc Padomju valdība atrada tautas masās gaidīto atbalsi visos grūtos pasākumos.

Kurzemē līdz sarkano ierašanos nekā nezināja no krievu revolūcijas pārdzīvojumiem. Līdz kurzemnieku ausīm aizgāja tikai notikumu revolucionārā puse un briesmas. Vairāk kā trīs gadus, no 1915. gada vasaras līdz 1918. gada beigām, kurzemnieki bija zem vācu sloga. Visa sabiedriskā dzīve bija iznīcināta, tauta bija pārvērsta par iedzīvotājiem, un viņai atlika bez kurnēšanas izpildīt visas vācu karaspēka prasības. Visas Kurzemes dabiskās un kulturālās bagātības vācieši ņēma savā pārziņā un izlietoja pa daļai priekš vietējā karaspēka vajadzībām, pa daļai aiztransportēja uz Vāciju.

Raža, lopi un augļi tika, kā Kurzemē saka, uz «visfeināko» rekvizēti, meži izcirsti un aizvesti uz ārzemēm.

IS18. gada beigas atnesa kurzemniekiem divus lielus negaidītus notikumus.

Pirmais — Vācija bija sakauta pasaules karā un pazaudēja savu kundzību ieņemtās Krievijas teritorijās.

Otrais — no Padomju Krievijas puses parādījās sarkanie strēlnieki un izdzina no Kurzemes visas vācu armijas atliekas un muižniekus.

Sai acumirkli Kurzemes latvieši bija svabadi un bija ar mieru aizstāvēties līdz pēdējam. Jo viņi redzēja, ka brīvības nesēji bija pašu latviešu spēki: apbruņoti, apmācīti, labi organizēti un solidāri savos centienos. Tāds garastāvoklis rādijā to pamatu, uz kura Latvijas Padomju valdiba varēja cieši atbalstīties,

Sini ziņā Latvijas Padomju valdības stāvoklis bija ļoti labvēlīgs.

Mēs varējām cerēt, ka Latvijas valdībai būs iespējams drīzumā saformēt vajadzīgos spēkus, it īpaši, ja ņemam vērā, ka ļaužu priekš tam bija vairāk, kā vajadzīgs.

Lieliskie sarkanās divīzijas strēlnieku panākumi pacēla dūšu masās un deva valdībai iespēju kā ar roku parādīt viņai, kādu ceļu vajaga latviešu tautai staigāt.

* * *

Nav mūsu nolūks izpētīt visus tos iemeslus, kuru dēļ Latvijas Padomju valdību ķēra tāds pats liktenis, kāds toreiz bija_ jāpārdzīvo visām mazo tautiņu komunistiskajām valdībām.

Notikumi pie Rīgas krišanas 1919. gada maija mēnesī ir diezgan labi apstrāSāti aiz robežām. Tagad vairs nav šaubu par to spēku sastāvu, kuri toreiz no abām pusēm cīnījās Daugavas krastos. Spēki grupējās šādās trijās daļās: pirmā — Padomju varas piekritēji — sarkanie, otrā — demokrātiskās republikas piekritēji, komunisma ienaidnieki.

Trešā grupa sastāvēja no dažādām vācu kara daļām. Te bija tādas, kā p. p. barona Steinekera bataljons, te bija Dzelzs divīzijas atliekas utt. Viņas spēki nebija lieli.

Maija mēneša otrā pusē šī grupa jau turēja savās rokās gandrīz visu Kurzemi.

Bez šaubām, viņas nolūks bija sagrābt Latviju savās rokās, izlietojot latviešu savstarpējo šķelšanās politiku, spēlējot tertius gaudet [trešais priecājas] lomu. Vairākuma ziņā

sarkanā grupa bija daudz lielāka par citām, bet kaujas spēju ziņa viņa palika arvienu vājāka.

Laikam ar to Ir izskaidrojams tas apstāklis, ka barona Steinekera bataljonam, kurš sastāvēja no divām rotām, izdevās bez lieliem pūliņiem ieņemt Rīgu, neskatoties uz to, ka viņam pretī stāvēja vismazāk desmitreiz lielāki spēki.

dūnija sākumā sarkanie tika atspiesti līdz Latvijas robežām.

Te mums jāpiemin, ka saformēt Latvijas armiju kā tādu neizdevās.

Visi grūtumi un pūliņi bija jānes Latviešu strēlnieku divīzijai.

Latviešu strēlnieku divīzija pret ģen. Deņlklna armiju dienvidos

Mēneša laikā Latviešu strēlnieku divīzija no jauna bija savesta savā agrākā sastāvā, bija atkal stipra, un devu pavēli sagatavoties uz pārsviešanos Dienvidus frontē prel ģen. Deņlkina armiju. Latvieši līdz šim bija nesuši tik lielus zaudējumus, ka man, patiesību runājot, daudzreiz nāca prātā, vai es daru pareizi, tik iielus upurus prasīdams no mūsu jaunās paaudzes.

Bet tādā laikmetā, kāds bija 1919. gada vasara Dienvidus frontē, kad no kaujas atkarājās ne tikai Krievijas, bet pat visas pasaules vēsture, kur lai ņem kritēriju tāda jautājuma

izspriešanai? Tādos brīžos galveno lomu spēlē nepieciešama vajadzība, un, ja viņa pareizi izprasta, tad ar to ir attaisnojami visi upuri. Tieši tādi apstākļi bija Pad. Krievijas stratēģiskajam stāvoklim Dienvidus frontē. Te Sarkanai Armijai bija jāsakauj pēdējie kontrrevolūcijas apbruņotie spēki un ar to jānobeidz pilsoņu karš, kas varēja notikt ne senāk ka

1919. gada rudenī. Bet priekš tam vajadzēja savilkt pret ģen. Deņikinu pietiekošus spēkus no citām frontēm, jo manā rīcībā stratēģisku rezervju nebija. Ģenerāļa Deņikina rīcībā bija labi saformēta un sajūsmas pilna brīvprātīgo armija, ar kuras palīdzību viņš bija sasniedzis dienvidos lielus panākumus. 51 armija nebija liela, bet labi disciplinēta un kaujas-spējiga; viņas centrā bija trieciena grupa, sastāvoša no I. korpusa (Kornilova, Markova un Drozdova divīzijas). Pēc tam ģenerāļa Deņikina rīcībā bija krietnas kavalērijas divīzijas izveicīgu un piedzīvojušu virsnieku vadībā.

Labais komandējošais sastāvs deva iespēju izvest dzīvē

diezgan grūtās un riskantās operācijas visa plašā frontē no Volgas līdz Dņeprai.

Ģenerāļa Deņikina karaspēkiem stāvēja pretim Sarkanas Armijas apvienota Dienvidus fronte un Ukrainas fronte. Dienvidus frontes armijas visu ziemu cīnījās ar Donas kazakiem, un viņu sastāvs bija diezgan mazs un noguris. Ukrainas karaspēks vairāk līdzinājās bandām bez kādām kaujas spējām pret £en. Deņikina regulāriem spēkiem. Jūnija iesākumā Ukrainas armiju likvidēja un pārvērta par Padomju Federācijas Sarkanās Armijas 12. un 14. armijām.

Vakaru un Ziemeļu frontēs mums nebija panākumu, un tamdej ņemt spēkus no turienes varēja tikai viskritiskākos gadījumos,

Visas nacionālās armijas bija pa daļai sakautas, pa daļai dezorganizētas tādā mērā, ka neviena no viņām neizrādījās par spējīgu aizstāvēt savu nacionālo teritoriju, bet tika atsviestas uz Lielkrievijas robežām, kur viņas bija no jauna jasaformē pēc Sarkanās Armijas parauga.

Pad. Krievija turējās saviem ienaidniekiem pretim tikai ar Lielkrievijas elementiem.

Vienīgi Rīta frontē pēc admirāļa Kolčaka sakaušanas Volgas apkārtnē aprīļa mēneša beigās palika bez karadarbības prāvi un kaujasspējīgi spēki, kurus bija iespējams izlietot Dienvidus frontē.

Kolčaka armija bija galīgi satriekta pusotra mēneša ilgās un ļoti asiņainas kaujas pie Samaras, un viņas atliekas strauji bēga uz Sibīriju, turēdamas ceju uz Omsku. Šinīs kaujās Kolčaka armija kā tāda bija likvidēta. Par nākošo kaujas vietu palika Sibīrijas dzelzceļa līnija.

Es ņēmu savā rīcībā prāvākas divīzijas un pavēlēja sagatavot viņas priekš parsviešanas uz Dienvidus fronti pret ģen. Deņikinu. Bet šī mana rīcība tika bremzēta no dažādiem apstākļiem: Maskavā un Rita frontē turēja par vajadzīgu dzīties KoIčakam pakaļ ar visām sešām Rīta frontes armijām, neskatoties uz to, ka uz Omskas pusi veda tikai viens dzelzceļš.

Par manas aiziešanas iemeslu, kā mēs to lasījām 10. jūlija 1919. gadā «Известия В. Ц. И. К», bijis tas, ka es neesot gribējis skriet Kolčakam pakaļ uz Āziju. Pats par sevi saprotams, ka visa Rīta frontes rāpuļošana uz Āziju nepadarīja Kolčakam nekādu vainu, bet tas ģen. Deņikīnam nāca par labu, jo viņam Izdevās sakaut izirušo Dienvidus fronti un caur to izdevās sagrabt iniciatīvu savās rokās.

Jūlija mēneša sākumā vispārējais stratēģiskais stāvoklis

bija šāds.

Ģenerāla Deņikina armija turpināja uzbrukumu plašajā Irontē starp Volgu un Dņepru, viņa armijas centrs bija Donas baseina ziemeļdaļā, labais spārns klīda Caricinas pilsētas apkārtnē, kreisais — stiepās uz Dņepras upes pusi.

Sarkanās Armijas stāvokli dienvidos jau minējām. Vakara frontē pret Poliju, Baltkrievijas republiku, Latviju un Igauniju, tāpat kā Ziemeļu frontē, Sarkanā Armija savu stāvokli vēl nebija izlabojusi pēc pavasara ncizdevibām.

Rita fronte tiecās uz Vakarāzijas robežām..,

Dzīt uz Āziju labākos Sarkanās Armijas spēkus lan) brīdī, kad pretinieki no dienvidiem (Deņikins) un vakariem (Polija, Goics, Bermonts, Judeņiēs) centās mūs izdzīt no Eiropas Krievijas ... tas bija neprātīgi. Sarkanās Armijas vēsturniekam atliek izpētīt, vai 1919. gada vasarā politika bija nodomājusi atņemt Eiropas Krievijai galvenā karalauka nozīmi.

Nav mūsu nolūks šeit izpētit aizkustināto jautājumu, es viņu aizķēru tikai tik daudz, cik tas bija vajadzīgs, lai katrs lasītājs varētu taisit savu personisko slēdzienu par latviešu strēlnieku lomu tanī priekš Pad. Krievijas grūtajā bridi.

Jūlija mēneša 8. dienā es tīku no virspavēlnieka vietas atcelts augšminēto iemeslu dēj

• « •

Oktobra mēneša pirmajās dienās Latviešu strēlnieku divīzija tika savilkta netāļu no Krnmas [Kromu] pilsētas, kura bija pretinieku rokās. Viņai tika piedotas dīvas brigādes, viena kavalērijas brigāde — Primakova, otra sarkanarmiešu — Pavlova. Kopā ar šim da|ām Latviešu divīzija sastādīja triecienu grupu, kurai bija jāsadragā ģen. Deņikina triecie nu grupa, kura sastāvēja no viņa labākajam Korņilova, Markova un Drozdova divīzijām.

Latviešu divīzija sastāvēja no desmit pulkiem: deviņi numuru pulki un desmitais īpašais latviešu pulks, bez tam viens kavalērijas pulks; divīzijai tika dota laba artilērija un citas tehniskas nodaļas.

Lai varētu saprast, kādos apstākļos bija latviešu strēlniekiem jāizcīna lielās kaujas pie Kromas un Orias, es turu

par vajadzīgu isumā pievest vispārējo stratēģisko stāvokli Dienvidus frontē oktobra sākumā.

Ģenera|a Deņikina stāvoklis

Ģenera|a Deņikina galamērķis bija ieņemt Maskavu. Operācijas fronte bija milzīgi plaša: no Volgas krastiem līdz Galīcijas robežām.

Labajā spārnā pēc Caricinas pilsētas ieņemšanas ģenerālis Deņikins centās savienoties ar Uraļskas un Orenburgas kazakiem. Centrā jāiija beigās Mamontovs iesāka savu visādā ziņā ievērojamo kavalērijas reidu, iedams no Donas upes augšienes uz Tambovu—Kozlovu—Eļecas pilsētām utt.

Mamontova gājiens bija līdzīgs senlaiku tatāra gājienam vai an Petera Lielā laika ģenerāļa Seremetjeva uzbrukumiem Baltijai.

Tambova tika izpostīta un nodedzināta kopā ar Dienvidus frontes amumcijas krājumiem; no Kozlovas tika izdzīts Dienvidfrontes štābs, E|ecā nodedzināti dažādi krājumi priekš armijas vajadzībām. Visur tika iznicinātas Padomju valdības iestādes un organizācijas.

Kreisais gen. Deņikina spārns pārsviedis pāri Dņeprai. Tālāk no vakariem uzbruka Polijas armija.

Sarkanā Armija gatavoja uzbrukumu augusta mēneša sākumā. Galveniem spēkiem bija jāuzbrūk no Voroņeias pilsētas apkārtnes uz dienvidiem, uz Kupjanskas, Harkovas pusi, neraugoties uz to, ka Mamontova kavalērija saimniekoja aizmugurē, caur ko Sarkanās Armijas operācija galvenajā virzienā (Vnroņeža— Harkova) bija nožmaugta jau priekš viņas sākšanās.

Sī operācija nobeidzās ar milzīgu katastrofu. Pēc vairāk dienu ilgām kaujām Kupjanskas—Vorcņežas—Kurskas rajonā galvenā kolonna un reizē ar to visa Dienvidus frnnle tika sakauta un, pazaudēdama artilēriju un kara materiālus, паса atpakaj uz Maskavas pusi.

Ģenerāla Deņikina armijas dzinās paka], iztrenkdamas pēdējos pretinieka organizācijas atlikumus.

Septembra beigās Dienvidus frontes stāvoklis bija katastrofisks.

Ģen. Deņikina fronte oktobra sākumā bija milzīga loka veidā: labais spārns stāvēja pie Volgas, netāļu no Saratovas, tajak gaja uz Kozlovas pilsētas pusi, tad Tulu (simts verstis dienvidos no Tulas)' un līdz Gomejai.

Dņepras upes labajā krastā notika operācijas uz Galīcijas pusi.

Ģen. Deņikina trieciena grupa bija sakopota Kromas—Or-

las pilsētu apkārtnē; ar šo grupu viņš bija sasniedzis savu* lielos panākumus, un viņas uzdevums bija turpināt uzbrii kurnu uz Maskavu.

Ģen. Deņikina fronti varēja pielīdzināt līdz beidzamajam izstieptai gumijai, kuras gali piesieti viens pie Volgas, otrs pie Dņepras. Vajadzēja laba cirtiena vidū, un visas frontes aktivā nozīme ar to būtu pagalam.

Pret ģen. Deņikina «ударный кулак» vajadzēja nostādīt otru «ударный кулак», kuram bija jāsastāv no kaujasspējī-giem pulkiem, labi apmācītiem, disciplinētiem un bezbailīgiem. Tādu lomu vajadzēja spēlēt atkal — latviešu strēlniekiem. Visa pasaule to bridi raudzījās uz to, kas notiks Kro-mas pilsētas apkārtnē. No šejienes gaidīja izšķirošo kauju. Te lielgabaliem, ložmetējiem un cilvēku drošsirdībai un prātam vajadzēja pagriezt vēstures riteni.

Ģen. Deņikins gribēja vēstures riteni griezt atpakaļ, mēs — uz priekšu.

Tai brīdī katrs ģen. Deņikina solis uz priekšu nevarēja būt Maskavai vienaldzīgs, jo tanī pašā laikā no vakariem un ziemeļiem arī draudēja reālas briesmas: Baltijas piekrastē parādījās fon der Golca, Bermonta un ģen. Judeņiča spēki, kuru gala mērķis bija viens ar ģen. Deņikinu — uz Maskavul Ziemeļos no Murmanskas un Arhangeļskas puses raudzījās Amerikas, angļu un franēu spēki.

Visas trīs īrontes idejiskā ziņā bija pilnīgi apvienotas lozunga — Maskavas ieņemšana un Pad. varas gāšana. Vadošā spēka nozīme piederēja ģenerāļa Deņikina frontei. Dienvidus frontei bija jāizšķir Eiropas Krievijas un krievu tautas vēstures liktenis.

Konkrēti runājot, šis svarīgais vēstures mezgls bija jāatraisa latviešu strēlniekiem, un viņi to izdarīja ar vislielāko pašuzupurēšanos un ne ar ko nesalīdzināmu varonību divu nedēļu ilgstošās kaujās sirmās Kromas pilsētas apkārtnē.

Operācija Kromas plisētas apkārtne no 9. līdz 28. oktobrim

Si operācija Ir viena no visievērojamākām Krievijas pilsoņu karā. Uzvarai pie Kromas bija tik lielas sekas, kuras pilnīgi noteica cīņas rezultātu par tabu Padomju valdībai un izsauca radikālu lūzumu Antantes valstu politikā pret Pad, Krieviju. Sl uzvara bija pilsoņu kara beigu sākums.

Lai būtu objektīvs šīs operācijas vēsturē, es turu par labāku pievest viņas aprakstu tādā veidā, kā viņš ir izstrādāts

14. armijas vēsturiskā komisijā.

Operācija pie Kromas. Operācijas vēsturiskā nozīme

Kromas operācijai ir ne tikai stratēģiska, bet arī milzīga vēsturiska nozīme*

Ilgstošā pilsoņu kara procesā — «karā starp sarkaniem un baltiem» — Kromas operācija sākās tai momentā, kad Sarkanās Armijas atkāpšanās un ģen. Deņikina armijas virzīšanās uz priekšu bija nonākušas līdz savam kulminācijas stāvoklim, bet noteicošais moments, tā sakot, balansēja pretinieka kara darbības temperatūru lūzumu grādā — krīzē.

Kromas operācija lika apklust ģen. Deņikina armijas kara saucienam: «Uz Maskavu», — un izbeidza arī viņa gājienu uz Maskavas pusi. Sī operācija palika par sākumu visām nākošām Sarkanās Armijas uzvarām, centrālo guberņu iztīrīšanai no pretinieka un Ukrainas ieņemšanai; pēc šīs operācijas Iesākās dienvidos visu sarkano armiju neapturama uz priekšu iešana.

Latvijas strēlnieku divīzijai bija pavēlēts iesākt pāriet no Rietumu uz Dienvidus fronti un apvienoties rajonā: Navla— Brasova—Komuriči—Dmitrijevo.

Dienvidus frontes pavēlnieka direktīva

Kromas operācijas sākuma Dienvidus frontes pavēlnieks izdeva šādu pavēli (9. oktobrī, 5.20 min., 1919. g. Nr. 10726): «Stāvoklis pavēl dot pretiniekam noteiktu sitienu, š! mērķa izvešanai manā rīcībā nodota Latviešu strēlnieku divīzija, Pavlova brigāde un sarkano Cervonij kazaku brigāde (Pri-makova)'. No minētām karaspēka dajām jāsastāda triecienu grupa zem Latviešu divīzijas priekšnieka Martuseviea vadības; 10. oktobrī ap vakaru Martuseviea grupai vajaga būt uz līnijas: Turiščevo—Molodovaja (pie lielceja)—TrubČevska— Orla, ar nolūku iesākt tāļāku uzbrukumu uz dienvidus pusi, Orlu un Kurskas dzelzceļu starp Maloarhangeļsku—FateŠu.

Martuseviča grupas pārvietošanai jānetiek zem 14. un 13. armiju kara daju apsardzības. i4. armijas komandierim jātura visciešākie sakari ar Martuseviča grupas labo spārnu, apsargājot pēdējo no pretinieku apdraudējuma no Ļgovas— Dmitrovkas puses.»

Martuseviča triecienu grupas uzbrukums

No sākuma Martuseviča triecienu grupa bija pievienota

13. armijai, bet pēc maza laiciņa viņa tika atdota 14. armi-]aī, kuras komandiera pārraudzībā viņa slaveni izpildīja Kro-mas operāciju. Si operācija ilga vairāk kā divas nedēļas. Pa šo laiku abas puses, sarkanie un baltie, parādīja savu komandieru un zaldātu drošsirdību un izveicību.

Vispusīgs Kromas operācijas apraksts atņemtu Joti daudz telpu ne tikai tādēļ, ka Kromas pilsēta vairāk reizes pārgāja no rokas rokās, bet it sevišķi tādēļ, ka Kromas operācija notika liela uguns apvāršņa centrā, kura kaujas līnija vilkās apkart gar Orlu—Dmitrovku—Levsku—Demitrījevu—Fa-

tešu—Maloarhangeļsku. Martuseviča triecienu grupas darbības atrisināšana īsumā ir šāda.

10, oktobra notikumi

Izejot no augstākās virsniecības pavēles, Latviešu divīzijas komandieris Martusevičs atdeva tādu pavēli divīzijai (Nr. 25): «Pirmai brigādei ar šis pavēles saņemšanu uzstāties Ņižņijgorodecas—Baranovkas—Sevjakino—Turiščino— Davidovkas rajonā; otrai brigādei uzstāties Gavrilovskas— Gerasimovas—Volkovo—Voroncovo—Novosjelku rajonā; brigādes komandierim Pavlovam uzstāties ar savu brigādi Sab-likino—Zavosipino—Molodovojes rajonā. Visām brigādēm jāiet ar aizsargu Hdzekjiem un, nonākot vietā, jāizbīda avail-posteni [priekšposteni].

Trešai brigādei jābūl divīzijas rezervē un jāuzstājas Sa-movo—Kazuīiču—Petrušnovo rajonā; Cervonajas kazaku brigādei jāuzstājas Kostejevkas—Gņiloje Boloto—Ulpejevn— РгЦери—Snbanševo rajonā; īpašam latviešu pulkam uzstāties Krotovas—Zianovas—Hotejevas rajonā.»

Visas augšā minētās kara daļas izgāja pulksten 12 un trijos nonāca viņām norādītās vietās. Stabs atrodas Navļas sādžā.

11. oktobra notikumi

Šinī dienā bija pavēlēts iet uz priekšu un divu dienu gājumā sasniegt Kromas upes un Kromas pilsētas līniju līdz Saviškino sādžai, kur bija jānonāk priekš tāļāk Iešanas līdz

Paņlru—Fatešas frontei. Pa dienu atnāca jauna pavēle turpināt ceļu visenerģiskākā kārtā un, satiekot pretinieku, viņu sakaut. Ēīs dienas vakarā triecienu grupas nonāca: pirmā latviešu brigāde — Zapkī—Hičance; Cervonajas kazaku brigāde — Hmeļevojas rajonā; Pavlova brigāde — Kostejevka— Gņiloje Boloto—Alpejevo—ŅIžņeiojovka—Dzerovka.

Ap to laiku pretinieka karaspēks parādijās Verebskojas— Kučercjovkas—Rabotkovas—Zaškcvas^Mejikovas—Ivanovas rajonā.

Šinī pašā dienā vēlreiz atnāca pavēle Latviešu divīzijai steigties ieņemt norādītās vietas un trešai brigādei iet aiz pirmās un etr-ās brigādes un uzstāties Robves—Gerasimovas rajonā.

12. oktobra notikumi

Pirmās brigādes da|as ap pulksten 13 ieņēma Volockas— Gorodišces—Zapku—Orehovkas rajonu. Brigādes izlūku nodaļas izdzina no Rabotkovo sādžas pretinieka kavalērijas patrujas ap 30 zobenu lielumā.

Ap vakaru pretinieks uzkrita pirmās brigādes avanposte-ņiem pie Volockajas sādžas, bet tika atsists.

Latviešu kavalērijas pulks pīkst. 13 ieņēma Mīckajas sādžu. Otra brigāde no rīta atradās:

4. pulks — Bicance—Edkovo,

Б. pulks — Orehcvka,

6 pulks — Ivanovka.

Vēlāk, iedama uz priekšu, otra brigāde izdzina vienu pretinieka bataljonu no Marjanovo un Zaškovas sādžām.

13. un 14. oktobra notikumi

13. un 14. oktobrī Martuseviēa triecienu grupa enerģiski turpināja uzbrukumu.

Kavalērija, iedama uz priekšu, atsita mazākās pretinieku daļas. Grūtākos gadījumos strēlnieki nāca palīgā ar flinšu, ložmetēju un artilērijas uguni. Ap pusnakti uz i4. oktobri

1. latviešu pulks sasniedza Riškovas un Siborevas sādžas,

2. — Peēkus—Jefimovku—Volčji Jamu, 3. pulks — Jegino, 4. pulks — Martjanovo, S. pulks — Gņczdilovo—Maslovku.

6. — Opaļkovo.

Kaujās pie Riškovas, Pečku, Hefimovkas un VoIEjl Hamas Sādžām saņemti gūstekņi.

Gaismā latviešu pulki devās tāļāk

Kaujās pie Grečdzilovas, Krasnaja RošEas, Dolčenku un le.šņas sādžām saņemti gūstekņi un citas trofejas. Pēc pus dienas 6. latviešu pulks iesāk uzbrukumu Kromas pilsētai.

15. un 16. oktnbra notikumi

Ap pīkst. Ē pēc pusdienas 15. oktobrī 5. un 6. latviešu strēlnieku pulki ieņēma Kromas pilsētu.

Pirmās brigādes pulki ap ritu 17. oktobrī ieņēma: 1. pulks — Cerepovas un Sarikino sādžas, 2. pulks — Rižovo,

3. — Veļdjaški sādžu.

Ap pīkst. 3 pēc pusdienas 16. oktobrī otrās latv. brigādes pulki ieņēma: 5. — RieEicu—Vašovski; 6. — Agejevku—Vu-šovo—Cerkaskas; 4. — Kalčevo.

i6. oktobra dienā pretinieks iesāka pretuzbrukumu Kromas pilsētai gar šosejas abām malām.

Pretinieka pirmais sitiens nāca pār Pavlova kavalērijas brigādi un piespieda viņu atkāpties, atkāpšanās pārvērtās paniskā bēgšana līdz Gņiloje Boloto sādžai. Sarkano stāvokļa uzlabošanai izsūtīja 2. latviešu brigādi, kuras komandieris nosūtīja 6. pulku pa šoseju, 4. pulkam ieņemt stāvokli pie Mokriem—Kravecas.

Izklidošo un paniskā kārtā bēgošo Pavlova brigādi otrās latviešu brigādes komandieris Freiberģis ņēma savā pārraudzībā un drīzumā ieveda viņā ar stingru roku kārtibu.

3. latviešu brigādes komandieris, dabūjis zināt, ka Pavlova kavalērijas brigāde sakauta un bēg, pavēlēja 8. un 9. latviešu pulkiem, kuri tai brīdī bija pie Suhajas un Opaļkovas sādžām, pāriet enerģiskā uzbrukumā uz Agejevkas un Spas-kajas pusi.

6. latviešu pulka rotas satika pretinieku dienvidos no Kromas pilsētas un, enerģiski dzīdamies paka], piespieda pretinieku aizbēgt aiz Jokas upes. Bija novērots, ka pretinieku pusē ņēma dalību kaujā 2. Korņilova puika divi bataljoni ar pieciem lielgabaliem.

Ap vakaru 8., 9. latviešu pulki apstājās pie līnijas Iva-novka—Almazovka.

Latviešu kavalērijas pulks ap novakari ieņēma sādžu Al-mazovku un Zablovo.

No gūslekņiem uzzināja, ka otrais Korņilova pulks nāca

no Orlas pilsētas puses un ka ar viņiem kopā uzbrukumā bija Kabardus un Markova pulki.

Ap pusnakti otrā latviešu brigāde ieņēma šādu stāvokli:

S. pulks no Vaševo līdz Sahovo sādžai; 6. pulks no Sahovo līdz mežam, kurš atrodas dienvidos no Kameņecas sādžas;

7. pulks: viens bataljons Samohvaiovas sādžā, divi — Kro-mas pilsētā,

3. latviešu brigāde pavirzījās uz ziemejiem no Sokas upes.

5. latviešu pulka avanposteņl bija satikuši pretinieku Se-remetjevo sādžas rajonā.

17. oktobra notikumi

Pirmā latviešu brigāde veda kauju Okas upes krastos, pāreju dēļ pie sādžām Savlno—Suhačevo.

Otrās brigādes 6. latv. pulks pie Kameņecas un Sahovas atsvieda pretinieku un saņēma gūstekņus un 30 tūkstošu patronas.

Pīkst. 8 divas pretinieku rotas, izlietodamas miglaino laiku, aizrāvās līdz Puškarevas sādžai, kur tika sakautas no 4. latviešu pulka, pie kam pretiniekam tika atņemts viens lielgabals. Otrās brigādes zaudējumi: 4 krituši, 31 ievainoti, 12 nozuduši.

Trešās brigādes daļas pārgāja Jokas upi, pie kam 9. pulks ap pīkst. 22 ieņēma augstumu 108, 6. pa kreisi no 2. latviešu pulka.

8. latviešu pulks aizsniedza Sebjakino—Kondrevo sādžas.

Šinī dienā latviešu pulki, atsviezdami pretinieku, saņēma gūstekņus un lielu da|u pretinieku vezumus.

18. oktobra notikumi

Latviešu divīzijai tika dota sekoša pavēle:

«3. un 2. brigades komandieriem kopā ar Pavlova brigādi un latviešu kavalērijas pulku enerģiski iet uz priekšu un ap vakaru i9. ieņemt Orlu un staciju Stiš.

2) Brigādes komandierim Primakovam kopā ar I. latviešu brigādi uzbrukt pretiniekam Kirovo—Gorodiščes—Siharo-vas—Jelkovas sādžu rajonā un dot viņam izšķirošu triecienu.»

Ap pīkst, pieciem pretinieks uzkrita 4. latviešu pulkam no Sahovas un Kovaļevskas puses, bet tika atsviests un izklīdi nāts.

5. latviešu pulks uzsāka sivu kauju ar Markova un Kcrņi-lova pulkiem un vienu bateriju; kauja turpinājās līdz naktij, pēc tam pretinieks atkāpās, zaudēdams ap 500 cilvēku. 5. latviešu pulkā kritušo starpā bija i.f 4 un 5. rotas komandieri.

Ap pīkst. 7 vakarā pretinieks uzkrita 9. latviešu puika pozīcijām no Spaskajas sādžas puses, bet ar 8. latviešu puika palīdzību viņš tika atsists ar lieliem zaudējumiem.

Ap vakaru 8. pulks ieņēma Hmeļevajas—Mihailovkas sādžas.

9. latviešu pulks ieņēma Grimajatčevo sādžu.

Pavlova brigādei bija pavēlēts ap vakaru ieņemt pārejas Okas upe pie Lielās un Mazās Bistricas sādžām, bet ap pīkst. 21 šī brigāde nonāca tikai: Svodņi pulks — Golubcos, Plastunas pulks — pie ceļa ielejā Saroči Lozi uz Golubici, Kijevas pulks — Lejas Fedotovas sādžā.

19. oktobra notikumi

1. un 2. latviešu pulki ap vakaru ieņēma sādžas Maslovku— Gņezdilovo—Dolčenki—Kutazino; 3. latviešu pulks ieņēma Tlinkus—Kolkus—Beldjaškus—Višovskus.

5. puiks ar kauju ieņēma Lišņakovo—Golubejevku—Novo-selkus—Fomino; minētie pulki ir 7—10 verstis uz dienvidvakariem no Orlas.

3. latviešu brigādes pulki ap vakaru ieņēma sekošo stāvokli:

9, pulks —- Kukujevo sādža—iebraucamā vieta Mancevoj

8. pulks —• Ušivkas—Saburovo sādžas;

7. pulks •— Gremiačejes—Ivanovkas sādžas.

Pie stacijas Sahauskaja un Orlas pilsētas dienviddaļas bija ieraudzīti pretinieku ierakumi un drāšu aizžogojumi.

20. oktobra notikumi

1. un 2. latviešu pulki gaismā izdarīja uzbrukumu pretiniekam Solgincevo—Kirovo—Gorodiščes—Volčji Jamu—Gņez-dilovo rajonā. 3. latviešu pulks brigādes rezervē priekš Kro* mas pilsētas apsargāšanas.

2. brigādes pulki SlJ_2 pīkst, ieņēma Stupino hutoru Liesņa-kovi (4 verstis uz dienvidiem no Orlas)'.

3. brigādes pulki pīkst. 6 iesāka uzbrukumu Orlai no Ku-kujevkas—Saburovo puses.

Pīkst. 15 sestais latviešu pulks ieņēma staciju Stiš, bet pretinieks, ievezdams kaujā visu Korņilova divīziju, piespieda

6. pulku atstāt staciju Stiš. Vairāk reizes atkārtotie 6. pulka uzbrukumi nedeva rezultātus.

5. un 9. latviešu pulki pīkst. iO iegāja Orla.

15.30 minūtēs saņemta telegramma, ka par Latviešu divīzijas priekšnieku MartuseviČa vietā iecelts — Kalniņš.

21. oktobra notikumi

Ap pīkst. 9 pretinieks pārgāja uzbrukumā no Krasnaja RoŠčas puses uz sādžu Lesņa uz 1. latviešu brigādes pozīcijām, bet tika atsviests. Pīkst. 10 no jauna pretinieks uzbruka

2. pulka pozīcijām pie Gņezdikovo sādžas. Pīkst. 14 i. Drozdova pulks uzkrita 1. latviešu pulka pozīcijām pie Volobu-jevo, Kutazino—Kolkiem. Balto rīcībā bija stipra artilērija, un skaita ziņā pretinieks bija daudz lielāks par latviešiem, tādē] ka Drozdova pulkiem atnāca palīgā Samurski, 3. Droz-dovska un citi pulki.

Visi pretinieka uzbrukumi tika atsisti.

1. latviešu brigādes zaudējumi pa šo dienu bija lieli.

Ap vakaru 1. latviešu brigādes pulki ieņēma: 2. latviešu pulks — no Zvegincevo līdz GavriJovkai, 2. latviešu pulks — no Gavrilovkas līdz Kirovo—Gorodiščei—Jegino.

3. latviešu pulks — Kolki—Glinki—Beldjaški hutcrs— Sakromski.

Kauja pie stacijas Stiš

2. latviešu brigāde.

Gaismā viens 5. pulka bataljons ar 2 lielgabaliem no ziemeļu puses un viens 4. pulka bataljons ar 2 lielgabaliem no rietumu puses uzsāka uzbrukumu stacijai Stiš un pusseptiņos viņu ieņēma. Pēc pusdienas pretinieks ar jauniem kājnieku spēkiem un bruņotiem vilcieniem nāca pretuzbrukumā. Neskatoties uz lieliem zaudējumiem, latviešu pulki atsita visus uzbrukumus. Ap vakaru pretinieks savilka pret staciju Stiš lielus kājnieku un artilērijas spēkus un ar bruņotu vilcienu palīdzību no jauna iesāka pretuzbrukumu.

No smagās artilērijas uguns un kājnieku triecieniem 4. un 5. latviešu pulkiem nācās ciest grūtus zaudējumus.

Palīdzība ne no kurienes nenāca.

Latviešu divīzijā zaudējumi bija lieli, un viņa pa daļai apklusa.

Pēc artilērijas sagatavošanas baltie uzkrita Stišas stacijai no trim pusēm un caur to piespieda latviešu pulkus atkāpties.

Ap pīkst. 6 vakarā otrās latviešu brigādes pulki ieņēma šādu stāvokli:

4. pulks — no Sretenskajas līdz Mlhailovskas sādžai,

5. pulka 1. bataljons — Golubejevka—Anasjevka, 2. bataljons — LuŠki, 6. pulks — Lavrovka—OļŠanka—Sretenskaja.

3. latviešu brigādes pulki visu dienu bija ceļā un ap vakaru ieņēma:

7. pulks — Ušivka—Kukujevka,

8. pulks — Tarka—Spaskaja—Jakovka—FremjaČeje,

9. pulks — Oļšanka.

Pavlova brigāde — Knubi—Lavrovka.

22. oktobra notikumi

Naktī atnāca 8. strēlnieku divīzijas kavalērijas divizions (2 eskadroni) un tika piedalīts 3. latviešu pulkam.

Notikumi 1. latviešu brigādes frontē

Pīkst. 10 pretinieks iesāka uzbrukumu no divām pusēm:

1)' no dienvidiem uz Kolkiem un Dolčenkiem, 2) no stacijas DjaČja uz hutoru Sakromski—Vaševo. Abos gadījumos pēc vairāk stundu cīņas pretinieks tika atsists.

Pīkst 12 pretinieks no jauna uzbruka hut Sakromski? uz turieni palīgā 3. pulkam tika nosūtīts 8. strēlnieku divīzijas kavalērijas divizions.

Pret Kolkiem—DolČenldem pretinieks uzturēja flinšu un ložmetēju uguni.

Pašlaik bija saņemtas ziņas, ka pretinieks grupējas ar nolūku uzkrist Krautas pilsētai, un tamdēļ 3. brigādei dota pavēle steigties uz turieni.

Ap pulksten 17 viens pretinieka bataljons ar 100 jātniekiem pārgāja Kromas upi starp Dolčenkiem—Kirovo—Gorodiščl un uzbruka caur Staroje—Gņezdilovo 1. latviešu bataljonam DolČenku sādžā un piespieda pēdējo atkāpties ar lieliem zaudējumiem. Sim bataljonam palīgā tika nosūtītas divas rotas no 2. latviešu pulka un viens 1. latviešu pulka bataljons ar 100 jātniekiem. Iesākās asiņaina kauja.

Tani pašā laikā viens feen. Markova bataljons vairāk reizes centās uzbrukt 3. latviešu pulka bataljonam, kurš aizstāvēja Eeļdjašku sādžu.

Visi pretinieka uzbrukumi tika atsisti.

Pa kreisi atrodošais 8. divīzijas kavalērijas divizions pie pretinieka parādīšanās izklīda.

Pirmās latviešu brigādes rajonā atradās ari 7. strēlnieku divīzijas pirmā brigāde, bet savas kaujas nespējības dēj viņa nekādu līdzdalību kaujā neņēma.

Pec 14. armijas vēsturnieka raksia šīs brigādes pulki «своими беспрерывными отходами п отступлением и неисполнением требований связи обнажали фланги ударной группы и тем самым только вносили дезорганизацию в части группы».

Notikumi 2. latviešu brigādes frontē. Pulksten 8 pretinieks uzbruka 4. un 6. latviešu pulku pozīcijām visā frontē, bet pēc divu stundu ilgas kaujas aikāpās uz Ļubanovu.

Pulksten 11 pēc artilērijas sagatavošanas pretinieks no jauna uzkrita 4. latviešu pulka pozīcijām un atkal tika atsists ar lieliem zaudējumiem.

12 on 40 minūtēs I. bataljons pārgāja kontratakā uz dzelzceļa pusi. Tani pašā laikā pretinieks uzbruka vienam Pavlova brigādes pulkam pa kreisi no 4. latviešu pulka un piespieda viņu atkāpties visā frontē no Anaņjevskajas līdz Krn-tije Baļķiem. Attīstot savus panākumus, pretinieks uzbruka

4. pulka kreisajam spārnam, bet 9. rota brašā pretuzbrukumā viņu atsvieda atpakaļ.

Pulksten 17 pretinieks ceturto reizi pārgāja uzbrukumā un šoreiz atkal uz 4. pulka kreiso spārnu, bet pēc stundas ligas sacīkstes tika galīgi sakauts un atsviests.

Visiem pretinieka uzbrukumiem bija nikns raksturs, un, neskatoties uz lieliem zaudējumiem, viņi pēc katras neizdevī-bas tika atkārtoti ar vēl lielāku sparu.

Pretinieka zaudējumi bija ļoti lieli; pirmās ķēdes tika nopļautas ar ložmetēju un flinšu uguni.

Kauja no vienas un otras puses pieņēma neredzēti intensīvu raksturu: pēc kaujas tika konstatēts, ka no lielā saltar-sējuma šaujot 4. pulkā tika samaiiātas liela daļa flinšu, 6 ložmetēji bija sadragāti. Sīs dienas kaujā 4. pulks izšāva 110 000 patronas.

E. latviešu pulkam bija pavēlēts pāriet uzbrukumā uz Ļu-banovu—Sjabbovskoji, bet šī uzdevuma izvešana lika pārtraukta no 9. strēlnieku divīzijas četriem pulkiem, kuri bija sakopoti 5. latviešu pulka rajonā un iesaka uzbrukumu uz

st. Stiš, bet drīz bēga atpakaj panikā; pretinieks, dzīdamies krieviem paka], uzkrita ar lieliem spēkiem 5. latviešu pulkam no aizmugures.

5. latviešu pulks palika savās pozīcijās un ar uguni centās apturēt pretinieku, nopļaudams viņa ķēdes ar ložmetēju un flinšu uguni, bet tomēr beidzot pats tika piespiests atiet uz Luški sādžu. Pa šis dienas kauju 2. brigādes latviešu pulki pazaudēja ar kritušiem un ievainotiem 220 cilvēkus.

Pa nakti pulki ieņēma sekošu stāvokli:

6. latviešu pulks — Lavrovo—Sretenskoje,

4. „ „ 2. Sretenskoje—ieleju Krutije Balki,

5. „ „ Luški.

«Сводный Латышский полк» — rezervē pie Fominkiem; šis pulks ari 22. oktobri cieta lielus zaudējumus. Kijevas pulks — Knubi—hut. Lavrovo, Kavalērijas divizions — Pavlova labajā Kijevas pulka spārnā.

Notikumi 3. latviešu brigādē.

7. pulks — pulksten 15 no Kukajevskas sādžas rajona sāka gājienu uz Kromas pilsētas rajonu. 8. pulks palika visu dienu Tremžačes—Sakovkas—Kovalevkas sādžu rajonā un veda Izlūku darbus; ap vakaru pārliecinājās, ka pretinieks ir Novotroickojes—Ņesterovo—Rlškovo—Krivočlkovo sādžu rajonā.

9. pulks pulksten 13 izgāja uz Sumakovo—Suhačevo—Rodinas sādžu rajonu.

l atviešu kavalērijas pulks ap vakaru aizgāja no Novotroickojes—Pankovo sādžu rajona uz Lielo Bistricu.

Cervonaja brigāde ap vakaru bez kaujas ieņēma Bikovo— Sihorcvo sādžas un iztrieca no Pečkiem vienu 2. gvardes pulka eskadronu, kurš atkāpēs uz Arbatjevo.

3o dienu kauju rezultāts bija tas, ka pretinieks ap vakaru Ieņēma Kromas pilsētu.

23. oktobra notikumi.

Pēc 22. oktobra kautiņiem 1. brigādes pulkiem tika dota Iespēja papildināt šaujamos rīkus; brigāde palika ieņemtos rajonos un veda izloku darbību.

1. brigādes kaujas frontē pretinieks izturējās mierīgi; vakardienas kaujās viņam bija nodarīti lieli zaudējumi.

2. brigādes notikumi.

4. pulks ieņēma pozīciju no Sretenskojes Iidz Krutije Baikiem.

5. pulks — Luški.

6. pulks — Lavrovo—Leontjevo—Sretenskoje. Pavlova brigādes pulki;

1) Kijevas pulks — Knubi,

2) Plastuņa pulks — no Krutije Baļķiem līdz Anaņjevskai.

Ap vakaru 6. latviešu pulks kopā ar 5. latviešu pulku pārgāja uzbrukumā — atdzina pretinieku un ieņēma Viselkus (13 verstis uz dienvidiem no Orlas) — liutor. Novotroickī.

3. brigādes notikumi.

7. pulks ar sparīgu triecienu ieņēma Kromas pilsētu un, triekdams pretinieku, ieņēma Lielo Kulčevo—Agejevku—Va-ševo—Cerkuzsnoji.

8. pulks ieņēma Homutus—Paņkovo.

9. pulks ieņēma Savino— I.uškus—Sumakovo.

Latviešu kavalērijas pulks — Bistricu—Homutus—Knubus,

24. oktobra notikumi.

No agra rīta līdz pulksten 12 tiek Izdarīta pārgrupēšana kara dalās.

1. latviešu brigāde.

Ap pulksten 14 pretinieks uzsāka uzbrukumu uz divām pusēm:

1J Svileņevo—Merzevka—Maslovka.

2)' Lešņa—Opa|kovc.

Pirmā brigāde pāriet kontruzbrukumā, pie kam pirmais pulks apiet pretinieku no vakaru puses —■ Marejevkas— Sviļeņevo, trešais gar Opajkovo uz Svijeņevo—Maslovku,

Iesākās asiņaina kauja, pie kam spēku pārākums bija pretinieku pusē.

Ilgu laiku kaujas rezultāts nebija paredzams. Pretinieks raidīja kaujā savus labākos pulkus. 2. latviešu pulks kopā ar kazaku pulku iz rajona Kirovo—Gorodišče—Gņezdilovo— Pečki pārgāja uzbrukumā uz Deragino un Krasnaja Roščuj otrais kazaku pulks apsargāja šo uzbrukumu.

Tanī pašā laikā ienāca ziņas, ka pret 1, latviešu brigādi pretinieks savelk jaunus spēkus: 2. ļVen. Markova pulku, komplektētu ar oficieriem, I. Kurskas un Mihallo-Arhange|-skija kavalērijas pulkus un Cemomorsklja kavaiēr, pulku, pārsviestus no Kurskas puses.

Lidz vakaram kauja palika nenoteikta. Zaudējumi no abām pusēm bija milzīgi, pie kam 3. latviešu pulkā krita un tika ievainoti lielākā daļa no komandējošā sastāva,

2. latviešu brigāde.

Pulksten 9 6. latviešu pulks kopā ar latviešu savienoto pulku pārgāja uzbrukumā uz Dubovikas sādžu, bet tika atsviests.

Otrais un trešais uzbrukums ari bija neizdevīgs. Ap vakaru abi pulki palika savās pozīcijās. 4. latviešu pulks iztrieca pretinieku no viņa pozīcijām un ap pulksten 14 ieņema augstumus 104,0.

5. latviešu pulks palika rezervē pie Ojšanskas—Sreten-skojes un Kručkovskojes.

Pavlova brigādes Kijevas pulks ap pulksten 14 ieņēma Knubus,

Plastuņa pulks pulksten 16 Ieņēma Lavrovo,

3. latviešu brigāde.

No rīta 9. latviešu pulks iesāka uzbrukumu uz Rodinu— Savino—Ploskoji.

8. latviešu pulks iesāka uzbrukumu uz Taiubjevo—Golo-hvastovo—Mikujino. Sādžas Viselok-Kozlovo rajonā 8. pulks visu dienu veda asiņainu ciņu un pazaudēja ap 200 cilvēku kritušo un ievainotu; viss pulka komandējošais sastāvs tika izsists no rindām.

7. pulks veda asiņainu kauju Kromas pilsētā un viņas apkārtnē.

Ap vakaru otrās brigādes pulki plepaturēja savas pozīcijas.

25. oktobra notikumi.

Šodien turpinājās sāktās Kromas pilsētas apkārtnē noteicošas ģenerālsacīkstes starp Latviešu strēlnieku divīziju un pretinieka triecienu grupu, tas ir, pret ģen. Deņikina 1. korpusu, kurš sastāvēja no Korņilova, Markova un Drozdova divīzijām.

1. brigāde.

1. latviešu pulks pa nakti ieņēma Morajevu un Maslovku un turpināja uzbrukumu uz Opaļkovu. 2. latviešu pulks Ieņēma Dolšenkus un turpināja uzbrukumu uz Lehņu.

3. latviešu pulks Ieņēma Suhaju.

Latviešu kavalērijas pulks ieņēma Samohvalovu.

2. brigāde.

Kauja notika brigādes pozīcijās.

Pretinieks paturēja savas pozīcijas.

3. brigāde.

No rīta pretinieks uzbruka visai brigādes frontei, piespieda to atkāpties un ieņēma Kromas pilsētu. 3. brigāde ieņēma pozīciju — Andrejevka—Ņižņijfedotovka—Golubica—Sa-

revo—Korovje Boloto—Agejevka—Gorka—Kameņeca.

Minēto sādžu rajonā visu dienu notika niknas kaujas.

26. oktobra notikumi.

Nakti no 25, uz 26. oktobri 7. latviešu pulka komandieris

uzdeva no jauna iesturmēt Kromas pilsētu, kura pulkam bija jāatstāj dažādu no viņa neatkarīgu iemeslu dēļ.

Pretinieka garnizons — trešais ģen. Markova pulks — tika pavisam negaiditi pārsteigts.

Kromas pilsētā iesākās asiņaina ielu kauja, kurā latvieši ņēma virsroku.

Galu galā pretinieka atliekas bija piespiestas bēgt uz Su-makovo—Novotroickas pusi, pametot 7. latviešu pulka rokas dažādas trofejas.

No Šī laika Kromas pilsēta vairs nepārgāja pretinieka rokās. Pretinieks vairs neizrādīja spējas aktīvos uzņēmumos.

Pretinieks sāka mīņāties uz vietas, kas bija labākais pierādījums, ka viņa fiziskie un morāliskie spēki ir izsīkuši, viņš bija piespiests atzīt sevi par nespējīgu sasniegt savus spraustos mērķus un sāka sevi atzīt par — sakautu.

Kopā ar 7. latviešu pulka varoņdarbu arī citas Latviešu divīzijas daļas virzījās uz priekšu.

1. latviešu brigāde iztrieca pretinieku no Gņezdilovo, Derngino, Tolmačevo, Dolčenkiem, Krasnaja Rcščas. Pretinieks aizgāja uz Glinku—Kutazino pusi.

2. un 3. latviešu brigādes rajonos notika kaujas ar pārspēku mūsu pusē.

Visur pretinieks izrādījās par nespējīgu turēties pretim.

27. un 28. oktobri.

Pretinieks visā Latviešu divīzijas frontē Iesāka atkāpties. Latviešu divīzija kopā ar piedalītām daļām pārgāja uzbrukumā.

Ar to iesākās ģen. Deņikina armijas galīga sakaušana.

l atviešu divīzijas kaujas no 10. līdz 28. oktobrim 14. armijas vēsturnieks nobeidz ar šādiem vārdiem:

«Ar to Kromas operāciju vajaga uzskatīt par izcīnītu taktiski un vēsturiski.» Iesākās pretinieka atkāpšanās plaša frontē. Pateicoties pretinieka sadragāšanai Kromas pilsētas apkārtnē, kur cīnījās viņa vislabākie spēki, visi viņa stratēģiskie plāni bija galīgi iznīcināti un iniciatīva pārgāja sarkano rokās.

Divu nedēļu ilgas asiņainās kaujas Kromas pilsētas apkārtnē galīgi noteica Sarkanās Annijas stāvokli: no šejienes viņa varonīgi gāja uz priekšu pretim uzvarai.

Pretinieka morāliskie spēki bija lauzti: tā plaisa, kuru ģen. Deņikina fronte dabūja pie Kromas, palika arvienu lielāka un galīgi noveda viņu pie bezdibeņa malas — pie Melnās juras krastiem.

No augšā minētā mēs redzam, ar kādu izturību Latviešu

strēlnieku divīzija, cīnīdamās vairāk kā divas nedē|as bez atpūtas, izveda savu vadošā kaujas spēka lomu Kromas operācijā un cik lieli rezultāti bija šim varonīgam darbam.

Latviešu divīzija stāvēja pretim 1. ģen. Deņikina korpusam, kurš sastāvēja no trim vislabākām un kaujasspējīgākam divīzijām, un kurām viena par piemēru bija nosaukta ģen. Korņilova, otra ģen. Markova un trešā ģen. Drozdova vārdā.

Tā bija pretinieka triecienu grupa.

Latviešu divīzija no sakuma sakāva Korņilova divīziju un kaujās no 16. līdz 21. oktobrim pārspēja arī Markova divīziju, atsūtītu pirmai palīgā.

No 21. oklobra Latviešu strēlnieku divīzijai ir pretim arī Drozdova divīzija. No šis dienas sāl ās ģenerālkauja, no kuras pēc sešu dienu asiņainas cīņas latviešu strēlnieki iznāca kā uzvarētāji.

<ieii. Deņikina fronte iesāka savu atkāpšanos uz dienvidiem un galīgi saskaldījās trijos lielākos pulkos: viens devās uz Kaukāzu, otrs uz Krimu, trešais uz Besarābiju.

Varbūt dažam labam nāks prātā jautājums, kā tas nācās, ka uz visu ģen. Deņikina plašo fronti, no Volgas lidz Gali-cijas robežām, varēja darīt noteicošu iespaidu Kromas operācijas rezultāts.

Te jāpiemin, ka pilsoņu karā noteicošie ciņas rezultāti arī visās citās frontēs bija panākti tādā pat kārtā. Stratēģijā un taktikā ir no vēstures atzīts princips — «частной победы».

Par piemēru, ņemsim cīņas pie Velgas augustā un septembri 1918. gadā, Balto fronte vilkās, sākot no Urālu kalnu ziemeļu daļas, uz Kamas upi—Kazaņu—pa Volgu līdz Vjal-kas pilsētai.

Tādā pat frontē pretim baltajiem stāvēja sarkanie.

Baltie savilka savus galvenos spēkus ap Kazaņu, cenzdamies ar Volgas flotiles palīdzību nākt uz priekšu augšup pa straumi.

Sarkano labākie spēki arī tika savilkt! pret Kazaņu; te baltie tika sakauti, un, kā redzējām šīs cīņas aprakstā, pēdējai bija noteicošs raksturs visā Volgas frontē.

1Я19. gada janvāra mēnesi Dienvidfrontē ģen. Krasnova armija ari tika sakauta uz šī paša principa.

Ģen. Krasnova fronte sākās pie Voroņež.as un vilkās uz Baīašovu, pret Kamišinu—Caricinu.

Gen. Krasnova armija bija sadalīta divās grupās, no kuram viena stāvēja uz dienvidiem no Voroņežns, otra pret Caricinu. Starp šim divām grupām bija nelielas kara da|as.

Abas minētās grupas stāvēja ar savām alzniugnrēm viena otrai pretim, tādēļ ka frontei bija lokveidīga forma.

No manis izstrādātā Sarkanas Armijas operāciju plāna ideja bija tāda:

sakaut to glupu, kura stāvēja prel Voroņežu, un, dzenoties uz priekšu, uzbrukt Caricinas grupai no aizmugures.

Pēc Voroņežas grupas sakaušanas Caricinas grupa, dabūjusi triecienu pa muguru, pati no sevis iesāka bēgt un galu galē tika pa daļai saņemta gūstā, pa dajai izklaidēta.

1919. gada maija mēneša iesākumā admirā|a Kolčaka armija tika sakauta pie Samaras uz ši paša principa — «частной победы»,

īsumā apstfli te bija tādi.

Admirāļa Kolčaka armija bija izplesta bezgalīgi lielā frontē: Glazovas pilsēta—Vjatskije Po|ani—Bugu|ma—Bu-gnruslana—Kaspijas jūra. Tam karaspēkam, kurš bija šis frontes priekšrindās, nebija nekādas aktīvas nozīmes, tāpat ka Deņikina frontē.

Priekš aktīviem nolūkiem bija triecienu grupa, kura nāca no Ufas puses uz Simbirsku.

Rita frontes virsniecībai tika dota direktīva — atraut admirāļa Kolčaka triecienu grupu no Uias—Simbirskas virziena un vilkt viņu uz Ufas—Samaras pusi, uz Kinelas pozīcijām (40 verstis no Samaras), un tur sakaut šo grupu, triecot viņai virsū sarkano spēkus no visām pusēm.

So stratēģisko ideju izdevās izvest dzīvē, pirms vēl admirāļa Kolčaka ģenerāļi saprata, ka viņu labākie spēki tiek ievilkti lamatās.

Vairāku dienu kaujās admirā|a Kolčaka triecienu grupa tika galīgi sakauta: pa dajai iznīcināta, pa daļai saņemta gūstā.

Pēc tam admirālis Kolčaks visā frontē uz reizi sāka neapturami bēgt atpakaļ uz Vakarsibiriju.

Te bija taisni tāds pat stratēģisks process, kādu mēs redzam 1919. gada oktobri pēc ģen. Deņikina triecienu grupas sakaušanas Kromas pilsētas apkārtnē.

Notikumi Vakara frontē

Pēc admirāļa Kolčaka armijas sakaušanas maija mēnesi

1919. gadā ģen. Deņikina karaspēks bija vienīgais līdzeklis Krievijas kontrrevolūcijas rokās, uz kuru viņi lika pēdējās cerības uzvarēt lieliniekus.

Stāvoklis priekš lieliniekiem bija it īpaši draudošs tamdēļ, ka kaujām pret Deņikinu bija galīgi Izšķirošais raksturs, tamdēļ, ka kaujas norisinājās galvenā karalaukā, t. I., Eiropas Krievijā, un no šo kauju rezultātiem atkarājās, vai Krievijā paliks lielinieki vai pēc Maskavas ieņemšanas pāries vara Depikina rokās.

īsos vārdos — 1919. gada rudenī_Eiropas Krievijas dienvidos notika General)',aujas, pēc kurām vienai pusei bija jānoiet no vēstures skatuves.

Tātad ģen. Dcņikina ielaušanās Pad. Krievijas centrā, novezdama kritiskā stāvokli Padomju valdību, izbīdīja uz skatuves visas nākošās starptautiskās varbūtības kā iekšējā, tā ārēja politikā.

Stratēģiskais stāvoklis priekš ģen. Deņikina bija visai labvēlīgs: augusta uzvaras Voroņežas apkārtnē atklāja viņam ceļu uz Maskavu un deva iespēju ievirzīt aktīvu kopdarbību ar Poliju un ar liem reakcijas spēkiem, kuri bija Salasīti Baltijas piekrastē (Bermonts, īon der Golcs, Judeņičs) un sastāvēja pa daļai arī no krievu reakcionāriem, pa daļai no vācu junkuršaftes [junkurība] atlikumiem.

Latvija pēc sarkano aiziešanas faktiski pārgāja vācu stra-tokrātijas [autors acīmredzot domājis vācu militāro pārvaldi] varā, kura strādāja kopā ar palk. Bermontu un ģcn. Jude-ņiču; vācu elementi bija sakopoti ģen. īon der Golca vadibā.

Palkavnieka Bcrmonta un ģen. Golca mērķis bija — kcpā ar ģen. Deņikinu iesākt karagājienu uz Maskavu. Ģen. Judeņičs cerēja tai pašā laikā caur Igauniju uzkrist Pctrogradai.

Septembrī ģenerālis Judeņičs jau bija savilcis savus spēkus Narvas apkārtnē un Iesaka uzbrukumu, atsviezdams sar kano fronti pie Petrogradas priekšpilsētām. Ģen. fon der Golcs un palkav. Bermonts koncentrēja savus speķus Jelgavas— Rīgas—Kreicburgas [Kruslpīls] rajonā ar nolūku tur-pināt uzbrukumu Maskavai. Baltijas jūrā stāvēja angļu un franču flote, gaidīdama kauju iznākumus dienvidos.

Latvijā notikumi norisinājās šādi.

Palkav. Bermonts un ģen. fon der Golcs bija nolēmuši garāmejot ieņemt Rīgu, bet novēlojās ar to, ka tai laikā, kad viņu pirmie lielgabali bija dzirdami sirmajā Rīgā, — ģen. Dcņikina aktīvā spēja pret Maskavu jau tika salauzta caur sarkano latviešu strēlnieku varoņa darbiem Kromas plisētas apgabalā.

Tas uzreiz mainīja, ka jau agrāk aizrādīju, ārējo politisko 6tāvokli. Antantes valstis negribēja tāļāk pabalstīt dažādus avantūristus, un angju un franču flotes iesāka aktīvu kara-

darbību pret Eermontu, Golcu un Judeņiču no jūras puses.

Judeņiča, Bermonta un Golca aizmugure tika caur to apdraudēta, un līdz ar to visa viņa tāļākā karjera hija beigta.

Priekš ģen. Judeņiča operācijas likvidēšanas pret Pelro-gradu vajadzēja vairāk pūliņu, jo Judeņičs savus priekšdarbos bija izrādījis vairāk tālredzības un caur to ieguvis lielus panākumus pret Sarkanās Armijas Vakara fronti. Ap 20. oktobri Judeņiča armijas kreisais spārns stāvēja pie Petrogra-das priekšpilsētas un labais apšaudīja Nikolaja dzelzceja līniju.

Petrograda un viņas satiksme bija nopietni apdraudētas. Sarkanie te bija mazāk kaujasspējīgi, un tādē| bija vajadzīgi palīgi. Pats par sevi saprotams, ka ģen. Judeņiča panākumiem varēja būt tikai neilga laika raksturs, jo no dienvidiem uz Petrogradu tika pārsviestas rezerves; bez tam uz Judeņiču aizmugurē sāka darit spiedienu ari igauņu karaspēks.

Vispirms pie Petrcgradas atbrauca 5. latv. strēlnieku zemgaliešu pulks ar pulka bateriju.

19. oktobri zemgalieši izkāpa no ešeloniem un 20. pārgāja uzbrukumā pret ģen. Judeņiča avangardu.

Attiecoties uz mana apcerējuma speciālo nozīmi, es pievedīšu īsumā 5. latviešu strēlnieku zemgaliešu pulka cīņas aprakstu pret ģen. Judeņiča armiju, ņemdams viņu no minētā pulka komandiera Gregora relācljas [rakstisks ziņojums par kauju norisiļ

Jūlija mēneša beigās zemgaliešu pulks tika no Maskavas pārsviests uz dienvidiem pret Mamontova kavalēriju, ar kuru cīnījās līdz pusoktobrim, pēc tam steidzošā kārts tika pārvests pie Petrogradas pret ģen. Judeņiča armiju. Te 6. zemgaliešu pulks kopā ar 188. un 189. krievu pulkiem sastādīja trieciena grupu, kura cīņas pie Pavlovskas deva ģen. Judeņiča armijai nāvīgu sitienu.

G, zemgaliešu pulka komandiera Gregora apraksta rakstīts; 19. oktobra nakts tumsai iestājoties, stāvoklis frontē bija šāds; Padomju pulki pie Pavlovskas un Gatčinas galīgi sakauti, nekārtībā atkāpjas.

Judeņičam bija atstāta brīva vaļa pārgriezt Nikolaja dzelzceļu un ieņemt Kolpinu bez kaujas.

Judeņiča spēki nebija lieli, un tagad tie paši bija izkaisīti plašā frontē bez rezervēm.

Ģen. Judeņiča frontes stāvoklis bija līdzīgs ģen. Deņikina frontei Kromas kauju katastrofas bridi.

Te vajadzēja dot noteiktā vietā sitienu, un visa fronte sāktu Izklīst līdzīgi tam, kā tas bija dienvidos un rītos. Sl

vieta ģen. Judeņiēa frontē bija Pavlovskas virziens: te viņam bija vislielākie panākumi un labākie speķi. 5. latviešu zemgaliešu pulkam bija jāiesāk uzbrukums uz Pavlovskas pusi ar Jamišaras tilta iesturmešanu. So grūto un asiņaino darbu zemgalieši izdarīja 20. oktobra rītā, ar sturmi ieņemdami kā pašu tiltu, tā arī olru upes krastu.

Uzbrukums bija pārdrošs, bet viņa izvešana bija nepieciešama,

Uzbrukumu atvieglināja mūsu pulka baterija, kura 25 minūšu laikā apklusināja pretinieka ložmetējus un satrieca tuvākos tilta sargus. Uzbrukuma bridis bija pienācis. 2. rota pirmā metās uz tiltu, pēc tam pirmā rota kopā ar pulka komandieri un pirmā bataljona komandierī, tad trešā un ceturtā rota ult. Pāreja pār tiltu bija mūsu rokās. Otrā krastā iesākās īsa, bet sīva ciņa, kuras rezultāts bija tas, ka pretinieks panikā bēga. Labākie ģen. Judeņiča pulki (Volinska gvarde un palkavnieka Drozdova oficieru bataljoni) bija sakauti.

20. oktobrī 5. pulks kopā ar 188. pulku uzbruka Voiskoro-vas sādžai un izdzina no turienes pretinieku. 21. oktobri pēc sīvas kaujas zemgalieši ieņēma folvarku [nelielas mājas, muižiņa] F.ģ upi.

22. oktobri kopā ar 188. pulku zemgalieši uzbruka Pavlov-skai un pēc sīvas kaujas viņu ieņēma.

Uz 24. oktobri bija nolikts, ka 5. latv. zemgaliešu un 188. un 189. pulkiem ir jāiesturmē stipri apcietinātās pretinieku pozīcijas pie Popova sādžas.

Bet pretinieks šoreiz pārsteidza sarkanos. Pāriedams uzbrukumā tanku pavadībā, viņš atsvieda krievus atpakaļ pie Pavlovskas. Dzīdamies neatlaidīgi uz priekšu, ģen. Judeņiča speķi Ieveda milzīgu paniku krievu padomju pulkos.

Pateicoties 5. Zemgales pulka jātnieku un kājnieku izlūku nodaļām, izdevās dažus pulkus apturēt un daudzmaz viņus sakārtot.

Zemgaliešiem par visiem kaujas gadiem nāca pirmoreiz satikties ar tankiem. Pirmais, kas patīkami pārsteidza strēlniekus, bija — tanku uguns pilnīga bezsekmība. Tas strēlnieku uztrauktās asinis uz vietas nomierināja. Briesmīgais efekts, kas milzīgi darīja iespaidu uz mazvērtīgām karaspēka kaujas masām, palīka par nenozīmīgu kaujas bubuli pie aukstasinīgajiem zemgaliešu veterāniem.

Cīņā pret tankiem tika izlietotas bruņu lodes un pulka artilērija.

Mušu pirmais uzbrukums no tankiem pavadītiem bataljo-

niem neizdevās, un pulks ar smagiem zaudējumiem atgāja Kavās pozīcijās. Bet atteikties turpināt cīņu zemgalieši nebūt nedomāja.

Pieņemdami mušu neveiksmi par savu uzvaru, tanki piebrauca pie mūsu pozīcijām ap astoņdesmit soju. Par tādu pārdrošību pirmais tanks samaksāja ar sava galvenē angļu mehāniķa dzīvību: viņa tankam bija kas samaitājies, bet, tikko viņš izlēca ārā to izlabot, tas pašā sākumā krita*, bataljoni, kuri tankus apsargāja, aiz mūsu uguns netika viņiem līdz.

Pretinieka nodoms Izsist mūs no KoŠeļovas un Izdzīt no Pavlovskas neizdevās.

Tanki atvilkās pusverstl atpakaļ pie Boļšoje Kotjino, kur no jauna grupējās tanku divizions un gvard. Semjonova pulks.

So pretinieku vajadzēja sakaut, pirms viņš bija sakārtojies.

Atkal 5. zemgaliešu pulkam bija jāiet uzbrukumā kopā ar vienu 189. pulka bataljonu un diviem bruņotiem automobiļiem.

Un patiesi, vienā paņēmienā zemgalieši izsita no Boļšoje Kctļino sādžas Semjonova pulku ar trim tankiem.

Bija saņemti vairāki ložmetēji un gūstekņi. Šī uzbrukuma izdošanās izskaidrojama caur viņa negaidīto raksturu priekš pretinieka, kurš neattapās izvest pat savus ložmetējus, kas паса mušu rokās.

Ģen. JudeņiČa spēki sāka atkāpties uz Narvas pusi, kur tika izklaidēti.

Zemgalieši Ieguva šeit nedzirdētu slavu un popularitāti. Bija saņemtas vairākas pateicības telegrammas no tautas kara komisāra un republikas augstākās valdības. Par īpašiem varoņu darbiem visās augša minētās kaujās Viskrievijas Izpildu Komiteja apbalvoja 5. latviešu zemgaliešu strēlnieku pulku ar otru Sarkano Goda karogu.

Ziemeļu frontē Antantes valstis — Anglija un Amerika — ieņēma sastingušu stāvokli un nopietni noraudzījās Dienvid-frontes notikumos.

Pats par sevi saprotams, ja ģen. Deņikins būtu iznācis no oktobra kaujām kā uzvarētājs un sagrābis savās rokās Maskavu, Anglija un Amerika būtu devušās no ziemeļiem uz priekšu. Bet, tā kā sarkano uzvara dienvidos atdeva galīgi viņu rokās Krieviju, tad abas minētās valstis deva pavēli savam karaspēkam aiziet no Arhangeļskas un Murrnanskas un nosūtīja Vācijai memorandu atsaukt no Baltijas ģen. fori der Golcu un palkav. Bermontu.

Caur tc Anglija un Amerika sagatavoja Padomju valdībai Iespēju priekš starptautiskās politikas atjaunošanas. Tās bija taisnas ģen. Deņikina armijas sakaušanas sekas. Tādu notikumu kopību mēs redzam vēsture ne pirmo reizi.

Latviešu strēlnieku cīņas pret ģen. Vrangeja armiju

Pie ģen. Denikina armijas atkāpšanās lielākā Sarkanās Armijas daja aizgāja uz Kaukāziju un iestiga šai plašā kara-lauka bezgalīgajās robežās uz ilgāku laiku. No Deņikina armijas atliekām 1920. gada pavasarī sāka griezt uz sevi vērību tā grupa, kura ieņēma Krimas pussalu un nāca zem ģen. Vrangeja vadības.

Krimas pussala atdalās no sauszemes ar šauro Perekopa zemes joslu, kuru ģen. Vrangelim izdevās īsā laikā tik stipri nocietināt, ka sarkaniem nebija iespējams sasniegt jebkādus panākumus, neskatoties uz visiem lielajiem zaudējumiem. Tomēr sarkano stratēģiskais kara stāvoklis prasīja, lai ģen Vrangeja armija tiktu visdrīzākā laikā likvidēta, lai atsvabinātu tās karaspēka daļas, kuras atradās Eiropas Krievijā, priekš visādām kara varbūtībām no rietumu robežu puses, kur nenobeigtie starptautiskie jautājumi acīmredzot sāka ierosināt clašu karadarbību. Viena divīzija pēc otras tika grūsta Perekopa koridorā, bet izsisties cauri neizdevās nevienai: divīzijas katru reizi tika atsviestas uz ziemejiem ar lieliem zaudējumiem.

Rezultāts no visa tā bija tas, ka Krimas pussalu Ieņemt neizdevās, un galu galā 1920. gada pavasarī ģen. Vrangeja armija izlīda no sava slazda un uzsāka plašu aktīvu darbību Dienvidus Krievijā. 1920. gada pavasarī pret ģen. Vrangcli tika sakopoti visi latviešu strēlnieku spēki: te mēs redzam Latviešu strēlnieku divīziju un 5. latviešu strēlnieku zemgaliešu pulku, kurš 23. jūnijā izkāpa no vilciena Aleksandrov-skas pilsētā. No 1920. g. sākuma līdz ģen. Vrangeja armijas aiziešanai mēs redzam latviešu strēlniekus visās triecienu grupās par vadošo spēku.

Šeit, dienvidos, latviešu strēlnieku kara darbība tiek cie nīta kā augsti kvalificēta darbība. Arvienu mēs redzam viņus priekšgalā un visatbildīgākajās vietās.

Pats par sevi saprotams, ka tas prasīja pašaizliedzību un milzīgus upurus.

Daži latviešu pulki šeit atrada savu pēdējo gājienu.

Vairāk reizes sturmējot Perekopa Šaurumu, Latviešu strēlnieku divīzija pierādīja, ka viņa savu tradicionālo slavu ir gatava pierādīt ar jauniem neskaitāmiem varoņdarbiem.

Bet tas prasīja lielus upurus.

Un mēs redzam, ka jūnija mēnesī Latviešu divīzija ir samazinājusies tik tāju, ka viņā skaitās tikai ap 2500 štiku. Tomēr Sarkanās Armijas apstākļi bija tik kritiski, ka šai varoņu saujiņai tiek dota viena no visatbildīgākajām operācijām kara dzīvē: forsēt Dņepras upi ar laivu un plostu palīdzību. 1920. gada rudeni pie ģen. Vrangeļa likvidēšanas mēs redzam Latviešu divīziju Kahovkas placdarmā trieciena grupas priekšgalā.

Ka es agrāk minēju, 5. zemgaliešu pulks 23. jūnijā ieradās Aleksandrovskas pilsētiņā un no ešeloniem taisni tika sviests kaujas ugunī. Cīnīdamies vairāk kā mēnesi pret labākiem ģen. Vrangeja spēkiem, šis viens no visslavenākajiem latviešu pulkiem ierakstīja jaunlaiku vēsturē savu neaizmirstamo senču vārdu uz mūžīgiem laikiem caur savu pašuzupurēšanos līdz pēdējam kaujasspējīgam cilvēkam.

Zemgaliešu vēsturi es te pievedīšu pēdējā pulka komandiera Gregora aprakstā.

Ap pīkst, pus 3 pirmais bataljons kārtojās, lai ietu uz Jan-čekrakas sādžu, kur bija paredzēta mums brīvāka vieta; otrs bataljons, baterija un pārējie pašreiz sēdās laukā. Te notika kas negaidīts — Sarkanās Armijas karaspēka nodaļas atkāpās plašā frontē, sādža Jančekraka bija jau atstāta, pie stacijas PlavņJ pienāca bruņu vilcieni, panika bija ārkārtīgi liela.

Zemgaliešu pirmais bataljons no vietas gāja kaujā, satrieca pretinieka avangardu un Izsvieda viņu no Jančekrakas sādžas.

Ap pīkst. 6 ieradās otrs bataljons pirmajam palīgā, un pretinieks tika atsists visā frontē. Sīs dienas kaujas darbība pierādīja, кя zemgaliešu pulkā ir arvienu vēl vecais raugs. Mēs atkal dzirdējām veco zemgaliešu kaujas saucienu: «Esat kā vīri!» 25. jūnija vakarā Jakcvļevkas sādžas rajonā pulks dabūja pavēli iet uz priekšu ar nolūku ieņemt Gristovkas (Волкодавы) sādžu. Zemgaliešu pulks tika pie komandēts

3. krievu strēlnieku divīzijas pirmajai brigādei. 26. jūnija rītā triecienu grupa iesāka uzbrukumu. Mums te bija darīšana galvenā kārtā ar pretinieka kavalēriju, ar viņu straujām aplenkšanām, nejaušiem uzbrukumiem un tamlīdzīgiem ātri mainošiem manevriem.

Mūsu kavalērija spēka un skaita ziņā nevarēja turēties

prelim, ur tamdēļ viss kaujas smagums tika uzkrauts strēlniekiem.

26. jūnijā no rīta mūsu ķēdes virzījās pret Gristovkas un Vasiļjevkas sādžām, kuras bija nocietinājušās pretinieku grupas.

Kaut ari zemgalieši daudz bija piedzīvojuši kaujas un, likās, nekas priekš viņiem nevarēja būt negaidīts, tad tomēr šis dienas notikumi mūs stipri pārsteidza. Pašreiz kā bijām sadevušies ar pretinieku un sākām metodisku uzbrukumu, kad ieraudzījām, ka krievu ķēdes bija pagriezušas prelinie-kam muguru abos flangos: mēs bijām atstāti maisā un no trim pusēm aplenkti no pretinieka kavalērijas.

Kas bija noticis?!

lieta izrādījās ļoti vienkārša.

Pretinieks bija devis mazu pretspiedienu abiem mūsu triecienu grupas flangiem, kuri straujā nekārtībā bija atbēguši atpakaļ verstis desmit uz mūsu ši rita izejas punkta.

Zemgaliešiem bija jāglābj stāvoklis, izturot vrangeliešu uguni no trim pusēm un ciešot smagus zaudējumus.

Ap vakaru izdevās krievus savest kārtībā un daudzmaz sagatavoties priekš uzbrukuma atjaunošanas. 27. jūnijā notika tas pats, tikai lielākos apmēros.

Ap pusdienu zemgalieši ar stipru kauju bija tuvu klāt piegājuši vrangeliešu pozīcijām un sagatavojas pāriet atakā, bet izrādījās, ka rezerves bija palikušas iepakaļ. Ieraudzīdams šo, pretinieks pārgāja pretuzbrukumā pret flangiem un atkal atsvieda krievus pavisam atpaka|. Mēs bijām vēl dziļāka maisā nekā vakardien.

28. un 29. jūnijā atkārtojās tas pats.

Par četru dienu ilgām kaujām pulka rindas pazaudēja lielu daudzumu ļaužu, kritušos un ievainotos.

Tika ievainoti divi bataljonu komandieri, četri rotas komandieri, ložmetēju komandas virsnieks un ap 400 ievainotu Strēlnieku iereģistrēti evakuācijas punktā.

Minētās četru dienu kaujās zemgalieši sava tradicionālā kaujas spara deļ bija cietuši milzīgus zaudējumus. Tādos ap. stakļos pulku vajadzēja alvest aizmugure un dot atpūtu.

Bet toreiz dienvidos nebija tas stāvoklis, kas to varētu atvēlēt. Padomju Krievija karoja ar Poliju, tur tika piegriezla lielākā vciība un uz turieni tika sūtīts vairums krievu pulku papildināšanai.

Dienvidos bija jāturas ar tiem niecīgajiem spēkiem, kuri le bija sagrābstīti.

Tādēļ zemgaliešu pulkam bija jāņem pēc iespējas tāļāka

līdzdarbība kaujās, kuram te mazu spēku del nebija nekādas īpašas nozīmes.

Bija nolemts sagatavoties un jūlija mēnesī dot ģen. Vran-gcja armijai nāvīgu sitienu. Priekš tam lika saformēta īpaša triecienu grujpa, kurā iegāja 2. kavalērijas armija un trīs kājnieku pulki: zemgaliešu, maģjāru [ungāru] un trešais pulks, sastādīts no dažādām krievu dajām.

27. jūlijā vajadzēja iesākt uzbrukumu. Bet 25. jūlijā ģenerālis Vrangelis pārsteidza mūs ar negaidītu uzbrukumu, lieliem spēkiem visā triecienu grupas frontē. Abi mūsu flangi uz reizi tika sakauti un atsviesti.

Savās pozīcijās palika zemgalieši un maģjārl un niknās kaujas atsita vienu pēc otra vrangeliešu kājnieku uzbrukumus.

Zemgalieši un magjāri, it kā viens par otru gribēdami būt pārāki kaujas varonībā, neatdeva pretiniekam nevienu savu pozīciju,

Ap vakaru Vrangeja kavalērija bija jau apkampusi abus mūsu flangus. Viņu lielgabali rībēja taju, tāļu mūsu aizmugurē.

Šoreiz mēs bijām tādā ellišķā uguns maisā, no kura iztikt ārā dzīviem bija maz cerības. Vienīgā cerība bija uz sarkano jātnieku armiju, jo mēs gaidījām, ka viņa piesteigsies laikā un, pariedama uzbrukumā uz Orehovu, izglābs mūs no galīgas iznīcināšanas.

Vrangeja gaisa flotile visu dienu lidoja pār mūsu galvām un ap vakaru itin labt izzināja mūsu stāvokli.

Bet 2. jātnieku armija neparādījās.

26. jūlijā kaujas Iesākās ar to, ka pretinieks atklāja milzīgu artilērijas uguni pār mūsu pozīcijām no trim pusēm, kura padarīja milzīgus zaudējumus kā zemgaliešiem, tā ari mafejāriem.

Pēc artilērijas uguns apklusanas Vrangeja kājnieki kopā ar kavalēriju metās uz mūsu pozīcijām. Atkāpties bija par vēlu, tas nebija Iespējams. Mūsu mazais pulciņš raidīja vrangeliešu rindās tūkstošiem taisnu ložu.

Vairāki ķēžu uzbrukumi tika atsisti.

ierakumi bija pilni ar kritušiem un ievainotiem kara biedriem.

Ap pīkst. 12 dienā pienāca pavēle — iet uz priekšut...

So pavēli mēs saņēmām tanī brīdī, kad mušu pozīcijas kupeja no vrangeliešu granātu sprādzieniem kā ugunsvē-mēja kalns,

Vieni ierakumi pēc otriem tika sagrauti; vigu aizstāvētāju pulciņš palika arvienu mazāks un mazāks...

Pretinieks bija mūs galīgi ielencis; viņš savu leņķi sažņaudza arvienu šaurāki.

Sai uguns loka centrā atradās zemgaliešu un maģjāru saujiņa, kura pārdeva savu dzīvību slaveni un dārgi.

Pulki pārdzīvoja savu pēdējo agoniju. Zemgalieši nomira ar lozungu «Esat kā viri» uz lūpām.

No uguns iznāca tikai 14 ievainotu strēlnieku, kuri nākošā dienā, pastiprināti no dažiem sarkanarmiešiem, no jauna gāja cīņā.

Finis [beigasļ zemgalieši.

* * *

Kā mēs jau minējām, 1920. gada rudeni Latviešu strēlnieku divīzija tika ieskaitīta Kahcvkas triecienu grupā, kura salasījās pie Dņepras krācēm. Neskatoties uz savu nelielo skaitu, viņa ņēma dalību kaujās pret ģen. Vrangeļa kreiso spārnu.

Pats par sevi saprotams, ka sava nelielā sastāva dēļ Latviešu divīzijai šinī operācijā bija vairāk morāliska nozīme. Kaujas spējas un drošsirdība nekad nepameta latviešu strēlniekus, un viņu izturēšanās pēdējās kaujās bija līdzīgas viņu agrākiem varoņu darbiem, sākot no Rīgas frontes un beidzot pie Melnās juras krastiem.

***

Mans nolūks bija celt gaismā latviešu strēlnieku vēsturisko nozimi visa visumā un padarīt viņu pieietamu literatūrai.

Apcerējumā mēs redzējām, ka latviešu strēlnieku kara darbība sadaļas divos laikmetos.

Pirmais laikmets attiecas uz Rīgas fronti, sakot no 1915. gada, kad tika dabūta atļauja no krievu valdības izkaisītus pa visiem Krievijas pulkiem latviešu zaldātus un oficierus sakopot Rīgas frontē un saformēt viņus atsevišķos latviešu pulkos.

Otrs laikmets attiecas uz latviešu strēlnieku kara darbību sarkanā Krievijā.

Abi laikmeti ir viena un tā paša vēsturiskā momenta sastāvdaļas.

Katram ir saprotams, ka bez pirmā laikmeta nebūtu bijis

otrais un ka bez otra laikmeta pirmajam būtu bijusi tikai negatīva nozīme.

Bet abi minētie laikmeti kopā rada noteiktu laikmetu kā Latvijas, ta Krievijas vēsturē, pie kam Rīgas laikmetam pieder prologa nozīme, bet galvenais skats norisinās sarkanā Krievijā.

Rīgas laikmetam ir sekoSa nozīme.

Rīgas frontē latviešu strēlnieku pulki, kuru sastāvā iegāja pa lielākai dejai gājēju kārtas jaunākā paaudze, ar savu varonību kaujās grieza visas pasaules vērību uz mazo, aizmirsto, līdz pašai Krievijas revolūcijai verdzībā smokošo latviešu tautu.

Lielvalstu priekšstāvji bija ieinteresēti noskaidrot tos iemeslus, kuru dēļ latvieši nebija pazaudējuši savu kaujas spēju, kā tas bija noticis ar krieviem.

Iesākās tuvāka iepazīšanās ar latvju kareivjiem un ar latviešu tautu, pie kam viņi bija pārsteigti ar pēdējo neapskaužamo politisko, sabiedrisko un ekonomisko stāvokli.

Visa pasaule brīnījās par latviešu augsto intelektuālo stāvokli, bet it īpaši par to, ka 70% latviešu dzīvo tādā verdzībā, kura bija divdesmitā gadu simtenī atrodama varbūt tikai Āfrikas plantācijas.

Nāca gaismā latviešu tautas vēsture, katram k|uva redzams, ka latvieši nebūt nav vienkārši dumpinieki, kā to centās pierādīt cara Krievijas imperiālisma apkalpotāji; nebija iespējams vairs noslēpt to, ka mūsu simtgadējai cīņai ir viens un tas pats politisks nolūks: nosviest no tautas krūts satrūdējušās ģermānisma padibenes nn atsvabināties no Krievijas imperiālisma smagās ķetnas.

Latviešu tauta sāka palikt populāra visā pasaulē, kā pie sabiedrotiem, tā pie ienaidniekiem, un iemantoja simpātijas pie visām tautām.

No tā laika latviešu darba tautā nostiprinājās cerība uz labāku nākotni, jo viņa bija pārliecināta, ka varonīgā jaunā paaudze vairs neizlaidīs ieročus no rokām ...

Tā ideoloģija, kura pirmā laikmetā slēpās apzinīgā sirdī, otrā laikmetā pārvērtās revolucionārā darbā par darba tautas reālām interesēm.

Sarkanā Krievijā latviešu strēlnieki izpildīja tos uzdevumus, kurus viņiem kā proletāriešiem bija nolēmusi vēstures gaita.

Tādus uzdevumus es redzēju divus. Pirmkārt, pēc Vācijas sakaušanas pasaules karā — ieņemt Latviju, un otrkārt —

sarkanā Krievija palīdzēt nostiprināt Padomju valdību, jo viņa atzina mazo tautu pilnīgu patstāvību.

Latvijas nākamība bija cieši saistīta: I) ar pasaules kara rezultātu un 2) ar sarkanās Krievijas likteni.

Pēc Vācijas sakaušanas pasaules karā un viņas karaspēka aiziešanas uz Vāciju Latvijai vajadzēja nākt likumīgā saimnieka — t i., Latvijas darba tautas — rokās.

Priekš tam Latviju vajadzēja iztīrīt no visādām kultūrvēstures drabiņām un sagatavot viņu priekš jaunas un pastā-vigas proletariāta valsts dzīves iekārtas.

Ar tādu pārliecību jaunā latviešu paaudze, sakopota Latviešu strēlnieku divīzijā, 1BI9. gadā atgriezās Latvijā un ar ieročiem un revolūcijas liesmu iztīrīja savu dzimteni no vēstures drabiņām uz visiem laikiem.

Ar to bija izpildīts pirmais sarkanās Latviešu strēlnieku divīzijas uzdevums.

Ar to bija ierakstīta brīvās Latvijas vēsturē pirmā lapaspuse.

Krievijas proletāriešu revolūciju apsveica visas cara Krievijas valstī iepresētās mazās tautas, jo proletāriešu revolūcija atzina visu mazo tautu pilnīgu patstāvību, pat līdz izstāšanos no Krievijas sastāva.

Bet tagad vēl daudzi to nesaprot, ka mazo tautu pilnīga patstāvība bij dabūjama tikai no lielinieku partijas un ir domajama tik ilgi, kamēr dzīvo Padomju Krievija, jo katra citāda Krievija pārvērtīs Igauniju, I.atviju un Lietavu par savām bijušām guberņām.

Pād. Krievija deva iespēju katrai darba tautai noteikt savu valsts dzīvi uz nacionāliem pamatiem.

Pastiprināt tādu Padomju valdības politiku bija galvenais latviešu strēlnieku uzdevums sarkanā Krievijā.

Šāda sarkanās Krievijas proletāriešu valdības politika palika par to nelokāmo un stipro stimulu, kura vārdā latviešu strēlnieki tīk varonīgi cīnījās visās plašās Krievijas robežās, uzupurēdami sevi priekš Jaunās Krievijas darha tautas nākotnes.

Ko lasīt par J, Vācieti un latviešu strēlniekiem

1. Bērziņš V. Es lešu pirmais. — R: Liesma, 1984. — 181 Ipp.

2. Bērziņš V. Latviešu strēlnieki cīņā par Padomju Latviju 1919. gadā. —

R: Zinātne, 1969. — 265 Ipp.

3. Bērziņš V. Latvija pirmā pasaules kara laikā. — R: Zinātne, 1987, —

259 tpp.

4. Bērziņš V, Roberts /. Pirmais virspavēlnieks. — R: Liesma, 1973. —

240 Ipp.

Б. Draudiņš T. Latviešu strēlnieku Cīņu ceļš. — R: LV1, 1961.— lB21pp. Б. Kaimiņš J. Latviešu strēlnieki cīņā par Oktobra revolūcijas uzvaru. — R; LV1, 1957. - 416 Ipp.

7. Latviešu strēlnieki cīņā par padomju varu 1917.—1920. gadā. Atmiņas

un dokumenti. — R: LVl, 1960. — 568 Ipp.

8, Latviešu strēlnieku vēsture (1915—1920). — R: Zinātne, 1970, —

700 Ipp.

5. Steins V. Latviešu sarkano strēlnieku cīņu un piemiņas vielas Lat

vijā. — R: Avota, 1987. — 69 Ipp.

10. Tomctnis B. Revolūcijas dēli. — Rj Liesma. 1970. — 316 Ipp,

SATURS

Priekšvārds

1 dаļа

Uzbrukums

Pirmais laikmets...... ......

Pirmās brigādes uzbrukums .........

Otrās latviešu brigādes uzbrukuma

5. Zemgales puika uzbrukums ........

Kas notika pie Krastijpu kanāla? *.......

Kas netika Mangaiu apkārtne?........

Kas notika 7. un 8. fatvīešu pulkos?.......

Kas notika citas uzbrukuma frontes da|as? ..... LoŽmelējkalna ieņemšana.........

25. decembra notikumi ..........

Pirmais mēģinājums ieņemt Mangaju—Skan gaļu apkarini

no Lož metēj ka ina puses........

Otrais mēģinājums ieņemt Mangaju—Skangaļu apkarini

Latviešu str. pulki no revolūcijas sākuma līdz viņu demobilizācijai 1918. g. pavasari

Rīgas krišana.............

Kas notika pa to laiku Rīgā? . ......

Uzbrukuma Iesākums i9. auguslā.......

Latviešu strēlnieku darbība no Oktobra Revolūcijas lidz vācu

uzbrukumam 19i8. g. pavasarī.......

Stāvoklis 12. armijas Irontē....... . ,

Vācija un Latvija 1918. gadā

Krievijas kara stāvoklis 1917.—1918. gadu laikmetā . Padomju Krievijas iekšējais stāvoklis 1918. gada pirmā pusē Kreiso sociāiistu-revoiudonāru sacelšanās Maskavā un viņas

II daļa

Priekšvārds pirmajam Izdevumam

Kara stāvoklis pie Kazaņas.........

Latviešu strēlnieku pulki Dienvidus frontē 1918. gadā . Latvijas Ieņemšana 1919. gada sākumā ......

Rīgas un Jelgavas ieņemšana...... . ,

Latviešu strēinieku divīzija pret £en. Deņikina armiju dienvidos . ............

Ģenerāla Deņikina stāvoklis .........

Operācija Kromas pilsētas apkārtnē no 9. fidz 28. oktobrim Operācija pie Kromas. Operācijas vēsturiskā nozīme ,

Dienvidus frontes pavēlnieka direkttva......

Martuseviče triecienu grupas uzbrukums......

10. oktobra notikumi

11. oktobra notikumi . ......... ,

12. oktobra notikumi ...........

13. un 14. oktobra notikumi

15. un 16. oktobra notikumi .........

17. oktobra notikumi ...........

18. oktobra notikumi ...........

19. oktobra notikumi

20. oktobra notikumi ...........

21. oktobra notikumi . ..........

Latviešu strēinieku cīņas pret ģen. Vrangeja armiju .

Юкумс Воц иетис ИСТОРИЧЕСКОЕ ЗНАЧЕНИЕ ЛАТЫШСКИХ СТРЕЛКОВ Рига * А вотс» ]S89 Нп латышском языке Кудожник А, Гринберге

Jukums Vācietis LATVIEŠU STRĒLNIEKU VĒSTURISKĀ NOZĪME

Redaktors Francis Stepanovs Mākslinieciskais redaktors Egiis GarkeviĒs Tehniskā redaktore Vizma Brālēna Korektors Ivars Tirāns ИБ № 2309

Nodota sellkSunel I4.09.C6. Parakstīta Iespiešana] 5S.06.89. Л CI419. Formāta 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs Ns 1. Liteaturas garnitūra. Augsls-Oums. 15,96 ussk. iespiedi.; 1E.9G nzsk. kr. nov.J 19,17 izdevu. I. Mcllcns 20 000 екя. Pasūt. M 1067-5. Cena I гЫ. 10 кар. Izdevniecība «Avots». 226017 Rīga. Padomju btilv. 24. Izdevn. Ы 206/Sp-lIfi. luspiesla Latvijas Izdevniecību. poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības ražcSanas apvienības tlpogrl» fijfi «Cīņa». 226011 Rīga. Blaumaņa Ielā 88/40.

1

Neattīstītāka un neapzinīgāka zaldātu daļa. kas nākuši no laukiem (sādžas); apmēram tie, kādus latviešu strēlnieki sauka par «jāņlem».

Content

Vācietis Jukums Latviešu strēlnieku vēsturiskā nozīme

PRIEKŠVĀRDS

I daļa

PRIEKŠVĀRDS PIRMAJAM IZDEVUMAM

IEVADS

Ložmetējkalna ieņemšana

II daļa

PRIEKŠVĀRDS PIRMAJAM IZDEVUMAM

Notikumi 1. latviešu brigādes frontē

Ko lasīt par J, Vācieti un latviešu strēlniekiem

SATURS

1