Uļjanovs Vladimirs Iļjičs

Lenins Raksti-33

V. I. ĻEŅINS

33 SĒJUMS

augusts 1921 — marts 1923

Daži īpaši lasītāji (droši vien pārliecināti partijnieki un komūnisti) aizrautīgi lasījuši un ķēpājušies pa šīm grāmatām - it īpaši pa šo- , pasvītrojot atsevišķas, pēc viņu domām svarīgas, teksta vietas, ar to pārējiem lasītājiem izdarot smagu "pakalpojumu" (lāča), jo teksts sabojāts, datorprogramma atpazīst ar kļūdām. Vispār šāda te teksta pasvītrošana grāmatā nav īsti saprotama - nu ja patīk tas teksts, var izrakstīt to uz atsevišķas lapiņas un nēsāt kabatā tuvu pie sirds - kāpēc tad jāķēpā grāmata? Vēl jo vairāk ja tā ir paņemta no bibliotēkas?! Svītrojumus izdzēst no grāmatām nav iespējams, jo tie izdarīti ar lodīšu pildspalvu. Visu to ķēpu izlabot datorā skanētājam nav nekādas patikas, kam ir vēlēšanās, lai labo. Pietiek jau ar to ka patērētas pāris dienas, to visu skanējot un apstrādājot. Tāpēc grāmatas saglabātas gan kā fb2 gan kā PDF faili. Pdf failos teksts redzams tā, kā grāmatā ar visiem sasvītrojumiem un ķēpām toties ir izlasāms.

PRIEKŠVĀRDS

Trīsdesmit trešajā sējumā ietilpst V. I. Ļeņina raksti, referāti, runas un vēstules par laiku no 1921. gada 16. augusta līdz 1923. gada 2. martam.

Šajos darbos rezumēti pirmie tautas saimniecības atjaunošanas rezultāti, ejot jaunās ekonomiskās politikas ceļus, pamatota iespēja uzcelt pilnīgu sociālistisku sabiedrību mūsu zemē un nosprausts plāns, kā to izdarīt.

Rakstos: „Jauni laiki, vecās kļūdas jaunā veidā“, „Sakarā ar Oktobra revolūcijas ceturto gadadienu", „Par zelta nozīmi tagad un pēc pilnīgas sociālismā uzvaras'* un referātos: Viskrievijas IX Padomju kongresā 1921. gada 23. decembrī „Par republikas iekšējo un ārējo politiku", partijas XI kongresā 1922. gada 27. martā ,,KK(b)P Centrālās Komitejas politiskais pārskats", Kominternes IV kongresā 1922. gada 13. novembrī „Krievijas revolūcijas pieci gadi un pasaules revolūcijas perspektivas", 1922. gada 20. novembrī teiktajā „Runā Maskavas Padomes plēnumā" un citos darbos Ļeņins rāda sociālistiskās lielrūpniecības atjaunošanas un uzplaukuma sākumu, strādnieku un zemnieku savienības nostiprināšanos uz jauna ekonomiska pamata. Ļeņins nosprauž ceļus, kā uzbrukt kapitālistiskajiem elementiem mūsu zemē, un izsaka ciešu pārliecību, ka „no jaunās ekonomiskās politikas Krievijas būs sociālistiskā Krievija".

Vairākas sējumā iespiestās runas, raksti un dokumenti veltīti partijas celtniecības, partijas tīrīšanas un tās sociālā sastāva uzlabošanas jautājumiem, kritikas un paškritikas izvēršanai, padomju, arodbiedrību un kooperativo orgānu vadīšanai. Pie tiem pieskaitāmi: raksts „Par partijas tīrīšanu", vēstules V. M. Molotovam ,,Par noteikumiem, ar kādiem partijā uzņemami jauni biedri^1*, ,,KK(b)P Centrālās Komitejas politiskais pārskats** KK(b)P XI kongresā. KK(b)P CK lēmums „Par arodbiedrību lomu un uzdevu miem jaunās ekonomiskās politikas apstākļos** u. c.

Ievērojamu vietu sējumā ieņem raksti, kuros atspoguļota Ļeņina darbība, nostiprinot un uzlabojot valsts aparatu. Šo darbu skaitā ietilpst: „Jautājumā par Strādnieku un zemnieku inspekcijas uzdevumiem, to izpratni un to izpildīšanu**, „Vēstule J. V. Staļinam par vietnieku (Tautas Komisāru Padomes un Darba un Aizsardzības Padomes Priekšsēdētāja vietnieku) darbu**, „Lēmums par vietnieku (Tautas Komisāru Padomes un Darba un Aizsardzības Padomes Priekš sēdētāja vietnieku) darbu**, „Par „divkāršo** pakļautību un likumību*' un „Runa VC1K IX sasaukuma IV sesijā** 192*2. g. 31. oktobri.

Daudzās runās, rakstos un dokumentos, kas ievietoti sējumā, Ļeņins apskatījis Padomju varas ārpolitikas pamatprincipus. Balstīdamies uz iespējamību, ka Padomju republika un kapitālistiskās valstis var mierīgi pastāvēt viena otrai līdzās, Ļeņins lika ārpolitikas pamatā cīņu par mieru un Padomju valsts neatkarības un suverenitātes aizstāvēšanu.

Darbos, kas veltīti starptautiskajai strādnieku un komunistiskajai kustībai, Ļeņins formulē vienotās frontes taktikas pamatuzdevumus un apgaismo pasaules revolūcijas attīstības perspektivas. Ļeņins uzsver, cik milzīgi ietekmē galīgo sociālismā uzvaru visā pasaulē nacionālās atbrīvošanās kustības un revolucionārās cīņas pieaugšana Austrumu zemēs, Indijā un Ķinā, kurās kopā ar Padomju Krieviju ir lielum lielais iedzīvotāju vairākums.

Sējumā ietilpst Ļeņina pēdējie raksti: „Lappusītes no dienasgrāmatas**, „Par kooperāciju**, „Par mūsu revolūciju**, „Kā mums reorganizēt Strādnieku un zemnieku inspek-ciju“, „Labāk mazāk, toties labāk**. Šajos rakstos Ļeņins rezumējis paveikto darbu un nospraudis plānu, kā uzcelt sociālismu mūsu zemē, iesaistot zemniecību sociālistiskās celtniecības darbā, izvirzījis savu kooperativo plānu par zemniecības iesaistīšanu sociālismā celšanas darbā. Ļeņins noteica uzdevumus kultūras revolūcijas laukā un nosprauda konkrētus pasākumus valsts aparata reorganizēšanai.

Sējumā publicēts pazīstamais Ļeņina raksts „Par karojošā materiālisma nozīmi", kurā Ļeņins nospraudis darba programu marksistiskās filozofijas laukā.

V. I. Ļeņina darbos un J. V. Staļinam adresētajās VĒSTULE s, kuri ievietoti trīsdesmit trešajā sējumā, spilgti izpaužas Ļeņina un Staļina sadraudzība partijas un Padomju valsts vadīšanā un sociālistiskās celtniecības organizēšanā, viņu kopīgā cīņa pret partijas ienaidniekiem — trockis-tiem un buchariniešiein, pret lielkrievu šovinismu un vietējo nacionālismu, par tautu draudzības nostiprināšanu.

Trīsdesmit trešajā sējumā ievietoti 20 V. I. Ļeņina darbi, kas Rakstos tiek publicēti pirmoreiz. „VĒSTULEs Centrālajai statistikas pārvaldei", „Runā Chamovņiku rajona strādnieku, strādnieču, sarkanarmiešu un jaunatnes sapulcē, kas veltīta Oktobra revolūcijas ceturtās gadadienas svinēšanai,

1921. g. 7. novembrī" un ,,KK(b)P CK Politbiroja direktivas projektā par jauno ekonomisko politiku" (pēdējie divi dokumenti iespiesti pirmoreiz) apgaismoti jautājumi, kas saistīti ar jaunās ekonomiskās politikas realizēšanu.

„VĒSTULE Politbiroja locekļiem par partijas tīrīšanu un noteikumiem, ar kādiem uzņem partijā" Ļeņins uzaicina pieņemt stingrākus noteikumus uzņemšanai partijā.

Rakstos pirmoreiz pilnīgi iespiesta „Vēstule J. V. Staļinam priekš Politbiroja locekļiem. Atbilde uz piezīmēm, kas skar vietnieku (Tautas Komisāru Padomes Priekšsēdētāja vietnieku) darbu", kurā Ļeņins asi kritizē Trocka naidīgo, antipartejisko poziciju jautājumā par Strādnieku un zemnieku inspekcijas un Valsts plāna komisijas lomu un uzdevumiem.

Rakstos pirmoreiz publicēta: V. I. Ļeņina vēstide

D. I. Kurskim, kura attiecas uz padomju tiesu likumdošanas izstrādāšanu; „Zīmīte Politbirojam par cīņu pret liel-valstisko šovinismu", 1922. gada 13. oktobra „Vēstule .1. V. Staļinam par ārējās tirdzniecības monopolu" (iespiesta pirmoreiz), kurā Ļeņins aizstāv ārējās tirdzniecības monopola nesatricināmību, vērsdamies pret Bucharina, Sokoļ.-ņikova un cilu mēģinājumiem iedragāt iā pamatus; „Vēstule J. V. Staļinam priekš CK locekļiem sakarā ar runu Viskrievijas X Padomju kongresā"; divas vēstules J. V. Staļinam par radioteehnikas attīstības jautājumiem un 1922. gada 15. aprija vēstule J. V. Staļinam (iespiesta pirmoreiz).

„VĒSTULE Politbirojam sakarā ar Viskrievijas IX Padomju kongresa rezolūciju par starptautisko stāvokli" Ļeņins uzsver starptautisko lomu, kāda ir Padomju valstij kā pirmajai zemei, kas īstenībā realizējusi tautu pašnoteikšanās politiku.

„VCIK lēmuma projektā par Dženovas konferences delegācijās pārskatu" noteikti galvenie uzdevumi Padomju valsts ārpolitikas laukā; „Atbildes projektā E. Vandervel-dem“ Ļeņins atmasko II un IIV2 Internacionāles lideru nodevīgo lomu, kuri aizstāvēja kontrrevolucionarās meņše-viku un eseru partijas (abi dokumenti iespiesti pirmoreiz).

Sējumā ievietoti Rakstos pirmoreiz publicējamie V. I. Ļeņina apsveikumi dažādiem kongresiem un organizācijām: „Telegrama Azerbaidžanas Tautas Komisāru Padomes Priekšsēdētājam Narimanovam" (iespiesta pirmoreiz), „Dagestanas darba ļaudīm", „Telegrama Aznaf'tas strādniekiem un inženieriem", „Bij. Michelsona rūpnīcas strādniekiem", „Valsts elektrostacijas „Elektroperedača" strādniekiem un kalpotājiem".

Ar trīsdesmit trešo sējumu tiek pabeigta galveno darbu publicēšana, kuri ievietoti V. I. Ļeņina Rakstu ceturtajā izdevumā. V. I. Ļeņina sarakstīšanās ar organizācijām un personām — vēstules, telegramas, zīmītes — ietilps Rakstu pēdējos, 34. un 35., sējumos.

JAUNI LAIKI,

VECĀS KĻŪDAS JAUNĀ VEIDĀ

Katrs savdabīgs vēstures pagrieziens izraisa dažas pārgrozības sīkburžuazisko svārstību formā — svārstību, kas vienmēr pastāv līdzās proletariātam, vienmēr iespiežas lielākā vai mazākā mērā proletariāta vidū.

Sīkburžuaziskais reformisms, t. i., ar labiņām demokrātiskām un „sociāldemokrātiskām frāzēm un bezspēcīgiem vēlējumiem aizsegts sulainiskums buržuāzijas priekšā, un sīkburžuaziskais revolucionarisms, bargs, uzpūsts, lielīgs vārdos, sašķeltības, sadrumstalotības, stulbuma burbulis darbos, — tādas ir šo svārstību divas „strāvas". Tās ir nenovēršamas, iekām nav likvidētas pašas dziļākās kapitālisma saknes. To forma tagad pārveidojas sakarā ar Padomju varas ekonomiskās politikas zināmo pagriezienu.

Meņševiku atbalstītāju pamatmotivs: „Boļševiki pa

griezušies atpakaļ, uz kapitālismu, te nu viņiem nāve. Izrādās, ka revolūcija tomēr ir buržuāziskā, arī Oktobra revolūcijai Lai dzīvo demokrātijā! Lai dzīvo reformisms!" Vai nu tas teikts tīri meņševistiski vai arī eseriski, II vai IP/a Internacionāles garā, būtība ir viena un tā pali.

Pamatmotivs pusanarchistiem, tādiem kā vācu ,,kom. strādnieku parlija"[1], vai mūsu bijušās strādnieku opozi-cijas tai daļai, kura aizgājusi no partijas vai aiziet no tās: „Boļševiki tagad netic strādnieku šķirai!" No tā secina lozungus, kas vairāk vai mazāk līdzinās „Kronštates" 1921. gada pavasara lozungiem.

Marksistu uzdevums ir reformism» filistru un revolucio-narisma filistru gaudām un panikai cik iespējams lietišķī-gāk un preeizāk nostādīt pretim faktisko šķiru spēku novērtējumu un neapstrīdamus faktus.

Atcerieties mūsu revolūcijas galvenos posmus. 1. posms, tā sakot, tīri politiskais, no 25. oktobra līdz 5. janvārim, līdz Satversmes sapulces padzīšanai. Kādu 10 nedē|u laikā mēs izdarījām simtreiz vairāk, lai patiešām un pilnīgi iznīcinātu feodālismā atliekas Krievijā, nekā meņševiki un eseri astoņos savas varas mēnešos (1917. g. no februāra līdz oktobrim). Meņševiki un eseri, bet ārzemēs visi II^1/* Internacionāles varoņi, lajā laikā bija nožēlojami reakcijas palīgi. Anarchisti vai nu apjukuši stāvēja nomaļus, vai ari palīdzēja mums. Vai toreiz revolūcija bija buržuāziskā? Protams, jā — tiktāl, ciktāl mūsu pabeigtais darbs bija buržuāziski demokrātiskās revolūcijas novešana līdz galam, ciktāl vēl nebija šķiru cīņas pašā „zemniecībā". Bet tai pašā laikā mēs izdarījām milzīgi daudz virs buržuāziskās revolūcijas sociālistiskās, proletāriskās revolūcijas labā: (1) Mēs izvērtām kā vēl nekad strādnieku šķiras spēkus, lai viņa izmantotu valsts varu. (2) Mēs devām pasaules mērogā jūtamu triecienu sīkpilsoniskās demokrātijās fetišiem, Satversmes sapulcei un buržuāziskajām „brīvībām", tādām kā preses brīvība bagātajiem. (3) Mēs radījām padomju lipa valsti, milzīgu soli uz priekšu pēc 1793. un 1871. gada.

2. posms. Brestas miers. Revolucionārās frāzes plūdi pret mieru — puspalrioliskas frāzes eseriem un meņševikiem, „kreisas" frāzes — vienai daļai boļševiku. „Ja jau samierinājušies ar imperiālismu, tad pagalam", — panikā vai ar ļaunu prieku skandināja sīkpilsonis. Bet eseri un meņševiki samierinājās ar imperiālismu kā dalībnieki buržuāziskā laupīšanā, kas vērsta pret strādniekiem. Mēs „samierinājāmies", atdodami laupītājam daļu mantas, lai glābtu strādnieku varu, lai dotu vēl spēcīgākus triecienus laupītā jam. Frāzes, it kā mēs „neticot strādnieku šķiras spēkiem", mēs toreiz dabūjām dzirdēt līdz apnikumam, taču neļāvām sevi piekrāpt ar frāzi.

3. posms. Pilsoņu karš, sākot ar čechoslovakiem un ,,sa-tversmniekiem", beidzot ar Vrangeli, no 1918. līdz 1920. gadam. Mūsu Sarkanās Armijas nebija kara sākumā. Šī armija arī tagad ir niecīga pret Aņtantes zemju jebkuru armiju, ja salīdzina materiālos spēkus. Un tomēr mēs uzvarējām cīņā pret pasaulvareno Antanti. Zemnieku un •dntdnieku savienība proletāriskās valsts varas vadībā ir pm < lla — kā vispasaules vēstures iekarojums — vēl neredzi In augstumā. Meņševikiem un eseriem bija monarchijas pailgu loma — kā tiešu (ministri, organizatori, sludinātāji), la un slepenu (visaugstākajā mērā „smalkā" un visaugstā-linjn mērā neģēlīgā Cernovu un Martovu pozicija, kuri it kā mazgāja rokas nevainībā, bet īstenībā strādāja ar spalvu pu t mums). Arī anarehisti nevarīgi svaidījās: daļa palīdzēja mums, daļa kaitēja darbam ar kliedzieniem pret militāro disciplīnu vai ar skepticismu.

4. posms. Antante spiesta pārtraukt (vai uz ilgu laiku?) intervenciju un blokādi. Nedzirdēti izpostītā zeme tik tikko sāk atžirgt, tikai tagad saskatīdama visu posla dziļumu, ciezdama mokošas likstas, rūpniecības apstāšanos, neražas, badu, epidēmijas.

Mēs esam pacēlušies līdz pašam augstākajam un līdz ar lo līdz pašam grūtākajam pakāpienam mūsu pasaulvēstu-riskajā cīņā. Ienaidnieks pašreizējā brīdī un pašreizējā laika posmā nav vairs tas, kas vakar. Ienaidnieks nav baltgvardu ordas, ko komandēja muižnieki, ko atbalstīja visi meņševiki un eseri, visa starptautiskā buržuāzijā. Ienaidnieks ir ekonomikas ikdiena sīkzemnieciskā zemē ar izpostītu lielrūpniecību. Ienaidnieks ir sīkburžuaziskā stiehija, kas mūs apņem kā gaiss un ļoli stipri iespiežas proletariāta rindās. Bet proletariats ir deklasēts, t. i., izsists no savām šķiras sliedēm. Fabrikas un rūpnīcas stāv, — proletariats ir novājināts, sadrumstalots, bezspēcīgs. Bet sīkburžuazisko sliehiju pašā valstī atbalsta visa starptautiskā buržuāzijā, kas vēl arvien ir pasaulvarena.

Nu, kā gan tur nenobīties? Sevišķi tādiem varoņiem kā meņševikiem un eseriem, kā IIV2 Internacionāles bruņiniekiem, kā nevarīgajiem anarehistiem, kā „kreisās" frāzes cienītājiem. „Boļševiki pagriežas uz kapitālismu, boļševikiem beigas, arī viņiem revolūcija nav izgājusi ārpus buržuāziskās revolūcijas ietvariem". Tādas vaimanas mēs dzirdam pietiekami.

Bet mēs jau esam pie tām pieraduši.

Briesmas mēs neiedomājamies mazākas, nekā tās ir. Mēs raugāmies tām taisni acīs. Mēs sakām strādniekiem un zemniekiem: briesmas ir lielas — vairāk saliedētības.

r

izturības, aukstasinības, ar nicināšanu izmetiet ārā meņše-viku, eseru atbalstītājus, panikas cēlājus un kliedzējus.

Briesmas ir lielas. Ienaidnieks ir daudz stiprāks par mums ekonomiski, tāpat kā vakar viņš bija par mums daudz stiprāks militārā ziņā. Mēs to zinām, un zināšanā ir mūsu spēks. Mēs esam jau izdarījuši tik milzīgi daudz gan Krievijas attīrīšanai no feodālismā, gan strādnieku un zemnieku visu spēku attīstībai, gan vispasaules cīņai pret imperiālismu, gan starptautiskai proletāriskai kustībai, kas atbrīvota no II un IP/2 Internacionāles banalitatēm un nekrietnībām, — ka paniskie kliedzieni mūs neietekmē. Savu revolucionāro darbību mēs esam „attaisnojuši" jau pilnīgi un ar uzviju, darbos pierādīdami visai pasaulei, ko spēj proletāriskais revolucionarisms atšķirībā no meņše-vistiski eseriskās „demokrātijās" un gļēvulīgā reformisma, kas maskots ar parādes frāzēm.

Kas baidās sakāves pirms lielās cīņas sākuma, tas var dēvēt sevi par sociālistu, vienīgi lai ņirgātos par strādniekiem.

Tieši tāpēc, ka mēs nebaidāmies skatīties briesmām acīs, mēs labāk izmantosim savus spēkus cīņai, — mēs ar skaidrāku prātu, uzmanīgāk, ar labāku aprēķinu apsveram izredzes, — mēs piekāpjamies visur, kur piekāpšanās stiprina mūs un saskalda ienaidnieka spēkus (kā tagad pat pēdējais muļķis redz, ka „Breslas miers" bija piekāpšanās, kas mūs stiprināja un saskaldīja starptautiskā imperiālismā spēkus).

Meņševiki brēc, ka pārtikas nodoklis, tirdzniecības brīvība, koncesiju un valsts kapitālisma atļaušana nozīmējot komunisma krachu. Šiem mcņševikiem ārzemēs pievienojies bijušais komunists Levi; šo Levi vajadzēja aizstāvēt, kamēr viņa izdarītās kļūdas varēja mēģināt izskaidrot kā reakciju uz daudzajām kļūdām, ko bija pieļāvuši „kreisie" komunisti, sevišķi 1921. gada martā Vācijā^2; šo Levi nevar aizstāvēt, kad viņš nevis atzīst savu kļūdīšanos, bet gan noslīd līdz meņševismam uz visas līnijas.

Mcņševikiem, kas brēc, mēs vienkārši norādīsim kaut vai uz to, ka jau 1918. gada pavasarī komunisti pasludināja un aizstāvēja ideju par bloku, savienību ar valsts kapitālismu pret sīkburžuazisko sticlīiju. Pirms trīs gadiem! Boļševiku uzvaras pirmajos mēnešos! Skaidrs prāts boļševikiem bija jau toreiz. Un kopš tā laika neviens nav varējis atspēkot to, ka mēs esam pareizi un ar skaidru prātu novērtējuši faktiskos spēkus.

Līdz meņševismam noslīdējušais Levi ieteic boļševikiem (attiecībā uz kuriem tas „pareģo", ka viņus uzvarēšot kapitālisms, tāpat kā visi sīkpilsoņi, demokrāti, sociāldemokrāti u. c. pareģoja mūsu bojā eju, ja mēs padzīsim Satversmes sapulci!) griezties pēc palīdzības pie visas strādnieku šķiras! Jo, skatieties nu, līdz šim viņiem palīdzējusi tikai da(a no lāsi

Šeit Levi lieliski sakrīt ar tiem pusanarchistiem un brēcējiem, daļēji ar dažiem no bijušās „strādnieku opozicijas", kuri labprāt runā skaļas frāzes par tematu, ka boļševiki tagad „neticot strādnieku šķiras spēkiem". Gan meņševiki. gan anarchistu atbalstītāji pārvērš šo „strādnieku šķiras spēku" jēdzienu par fetišu, neprazdami padomāt par tā faktisko, konkrēto saturu. Šā satura pētīšanas un analizēs vietā tiek likta deklamācija.

"*/a Internacionāles kungi, vēlēdamies saukties par revolucionāriem, īstenībā jebkurā nopietnā stāvoklī ir konlrre-volucionari, jo viņi baidās vardarbīgas vecā valsts aparata sagraušanas, viņi netic strādnieku šķiras spēkiem. Kad mēs lo teicām par cseriem un Ko, mums tā nebija frāze. Ikviens zina, ka Oktobra revolūcija īstenībā izvirzījusi jaunus spēkus, jaunu šķiru, — ka labākie proletariāta pārstāvji tagad pārvalda Krieviju, ir radījuši armiju, vadījuši to, radījuši vietējo pārvaldi utt., vada rūpniecību u. t. jpr. Ja šinī pārvaldīšanā ir birokrātiski izkropļojumi, tad mēs šo ļaunumu neslēpjam, bet atmaskojam to, cīnāmies pret to. Kas aiz cīņas pret jaunās iekārtas izkropļojumiem aizmirst tās saturu, aizmirst, ka strādnieku šķira ir radījusi un vada padomju tipa valsti, tas vienkārši neprot domāt un kaisa vārdus vējā.

Bet „strādnieku šķiras spēki" nav neaprobežoti. Ja tagad svaigu spēku pieplūdums no strādnieku šķiras ir vājš, dažreiz ļoti vājš, ja ar visiem dekretiem, aicinājumiem, aģitāciju, ar visām pavēlēm par „bezpartejisko izvirzīšanu" spēku pieplūdums tomēr ir vājš, tad te atkratīties ar deklamāciju par „neticību strādnieku šķiras spēkiem" jau nozīmē noslīdēt līdz tukšai fražainībai.

Bez zināmas ,,alelpas“ šo jauno spēku nav; citādi kā gausi šie spēki nepieaugs; citādi kā uz atjaunotās lielindus-trijas bāzes (t. i., runājot precizāk un konkrētāk, uz elek-trilikacijas bāzes) tiem nav no kurienes celties.

Pēc ārkārtīgi lielas, pasaulē vēl neredzētas piepūles strādnieku šķirai sīkzemnieciskā, izpostītā zemē, strādnieku šķirai, kas lielos apmēros cietusi no deklasēšanās, nepieciešams laika posms, lai jaunie spēki varētu paaugt, saņemties un lai vecos un nolietotos varētu „izremontēt*4. Militārā un valsts aparata radīšana, kurš bija spējīgs uzvaroši izturēt 1917.—1921. g. pārbaudījumus, bija liels darbs, kas aizņēma, aizrāva, izsmēla reālos (nevis brēcēju deklamacijās pastāvošos) „strādnieku šķiras spēkus**. Vajag saprast to un ņemt vērā strādnieku šķiras jauno spēku palēnināta pieauguma nepieciešamību, pareizāk: neiz

bēga mību.

Kad meņševiki brēc par boļševiku „bonapartismu** (sak, balstoties uz karaspēku un aparatu, pret „demokrātijās" gribu), tad ar to lieliski tiek izteikta buržuāzijas taktika, un Miļukovs pareizi atbalsta to, atbalsta „Kronštates** (1921. g. pavasara) lozungus. Buržuāzijā pareizi ievēro, ka patiesie „strādnieku šķiras spēki** pašlaik ir šās šķiras varenais avangards (Kriev. kom. partija, kura ne uzreiz, bet 25 ga dos ar darbiem iekarojusi sev vienīgās revolucionārās šķi ras „avangarda** lomu, nosaukumu, spēku) plus elementi, kas visvairāk novājināti deklasējoties, visvairāk padodas meņševistiskām un anarchistiskām svārstībām.

Ar lozungu ,.vairāk uzticības strādnieku šķiras spēkam" pašlaik īstenībā liek veikta meņševiku un anarchistu ietek mes stiprināšana: 1921. gada pavasarī Kronštate pilnīgi uzskatāmi pierādīja un parādīja to. Ikvienam apzinīgam strādniekam jāatmasko un jādzen projām brēcēji par mūsu „neticību strādnieku šķiras spēkiem**, jo šie brēcēji īstenībā ir buržuāzijas un muižnieku palīgi, kas viņiem par labu vājina proletariātu, paplašinot meņševiku un anarchistu ietekmi.

Lūk, kur „suns aprakts", ja ar skaidru prātu iedziļināmies „strādnieku šķiras spēka" jēdziena patiesajā saturāl

Kur ir jūsu darbs, mīļie.kur ir jūsu darbs bezpartejisko reālajā izvirzīšanā mūsdienu galvenajā „frontē**, ekonomiskajā l'ronlē, saimnieciskās celtniecības darbā? Lūk, kāds jautājums apzinīgajiem strādniekiem jāuzdod brēcējiem. Lūk, kā vienmēr var un vajag atmaskot brēcējus, pierādīt, ka īstenībā viņi nevis palīdz saimniecību celt, bet kavē, nevis palīdz proletāriskai revolūcijai, bet kavē to, pauž nevis proletāriskos, bet slkburžuaziskos centienus, kalpo svešai šķirai.

Mūsu lozungs: nost ar brēcējieml nost ar neapzinīgajiem baltgvardu palīgiem, kuri atkārto nelaimīgo kronštatiešu 1921. gada pavasara kļūdas! Pie lietišķīga praktiska darba, kas prot saprast tagadējā momenta savdabību un tā uzdevumus! Mums vajadzīgas nevis frāzes, bet darbs.

Skaidrs šās savdabības un īsteno, ne izfantazēto šķiru spēku apsvērums mums saka:

— Pēc pasaulē vēl neredzētu proletāriskās militārās, administratīvās un vispārpolitiskās jaunrades sasniegumu perioda ir iestājies nevis nejauši, bet neizbēgami, nevis personu vai partiju vainas dēļ, bet objektivo cēloņu dēļ daudz gausākas jaunu spēku augšanas periods. Saimnieciskā darbā neizbēgama ir grūtāka, gausāka, pakāpeniskāka celtniecība; tas izriet no šā darba būtības, salīdzinot to ar militāro, administralivo, vispārpolitisko darbu. Tas izriet no tā īpašām grūtībām un dziļākā, ja tā var izteikties, pamata.

Tāpēc ar lielāko uzmanību, ar trīskārtīgu uzmanību cen tīsimies noteikt savus uzdevumus šai jaunajā, augstākajā cīņas posmā. Noteiksim šos uzdevumus pieticīgāk; vairāk piekāpsimies, protams, tanīs robežās, kādās proletariats var piekāpties, palikdams valdošā šķira; iespējami ātri ievākt mērenu pārtikas nodokli un iespējami vairāk brīvības zemnieku saimniecības attīstīšanai, nostiprināšanai, atjaunošanai; uzņēmumus, kas mums nav absolūti nepieciešami, atdosim nomniekiem, to skaitā arī privatkapitalis-tiern un ārzemju koncesionariem. Mums nepieciešams proletāriskās valsts bloks jeb savienība ar valsts kapitālismu pret sīkburžuazisko stichiju. Realizēt šo savienību vajag prasmīgi, pēc noteikuma: „Septiņas reizes nomērī, vienu— nogriez*1. Atstāsim tieši sev pašiem mazāku darba lauku, tikai to, kas absolūti nepieciešams. Koncentrēsim vājinātos strādnieku šķiras spēkus uz mazumu, bet toties nostiprināsimies ciešāk, pārbaudīsim sevi ne vienu un ne

divi reizes, )»et daudzas reizes praktiskā pieredzē. Soli pa solim, sprīdi pa sprīdim — citādi virzīties uz priekšu pa tādu grūtu ceļu tādos smagos apstākļos, pastāvot tādām briesmām, tāds ,.karaspēks" kā mūsējais pašlaik nevar. Kam šis darbs „garlaicīgs", „neinteresants", „nesaprotams", kas rauc degunu vai krīt panikā vai kas apreibinās, deklamēdams, ka trūkstot „agrākās sajūsmas", „agrākā entuziasma" u. tml., — to labāk „atbrīvot no darba" un nodot archivā, lai viņš nevarētu kaitēt, jo viņš vai nu nevēlas, vai arī neprot padomāt par cīņas pašreizējās pakāpes, pašreizējā posma savdabību.

Apstākļos, kad mūsu zeme ir ārkārtīgi izpostīta un proletariāta spēki, gandrīz pārcilvēciski pūloties, novājināti, mēs ķeramies pie paša grūtākā: pie patiesi sociālistiskās ekonomikas fundamenta, pie rūpniecības un zemkopības preču pareizas apmaiņas (pareizāk: produktu apmaiņas). Ienaidnieks vēl ir daudz stiprāks par mums; anarchistiskā, maišelnie-ciskā, individuālā preču apmaiņa ik uz soļa jauc mūsu darbu. Mēs skaidri redzam grūtības un sistemātiski, neatlaidīgi tās pārvarēsim. Vairāk ierosmes un patstāvības vietām, vairāk spēku uz turieni, vairāk vērības to praktiskajai pieredzei. Strādnieku šķira var sadziedēt savas brūces, atjaunot savu proletārisko „šķiras spēku", zemniecība var nostiprināties savā uzticībā proletāriskajai vadībai ne citādi kā samērā ar to, kā faktiski sekmējas rūpniecības atjaunošana un kā izveidojas pareiza valsts organizēta preču apmaiņa, kas ir izdevīga gan zemniekam, gan strādniekam. Samērā ar šīm sekmēm mēs gūsim arī jaunu spēku pieplūdumu, varbūt ne tik ātri, kā ikvienam no mums gribētos, bet mēs to gūsim.

Pie darba, gausāka un uzmanīgāka, izturētāka un neatlni dīgāka!

1921. g. 20. augustā

,,1’ravda", 190. nr.t 1001. <j Iespiests pēc avizes ,,l'ravda" tekstu,

augustā ;,as salīdzināts ar V. 1. Ļeņina labn-

1‘araksts: N. Ļeņins tām slejām

VĒSTULES CENTRĀLAJAI STATISTIKAS PĀRVALDEI

1

CENTRĀLĀS STATISTIKAS PĀRVALDES VADĪTĀJAM

16. VIII

Biedri Popov!

Sarakstīšanās ar Centrālo statistikas pārvaldi, it īpaši ziņas, ko tā man iesniedza 3. Vili par kārtējo rūpniecības statistiku, pilnīgi pārliecinoši man parādīja, ka mani norādījumi (1921. 4. VI VĒSTULE) netiek izpildīti itin nemaz un ka viss C. Stāt. P. darbs, visa organizācija ir nepareiza.

Par kārtējo rūpniecības statistiku 3. Vili man iesniedza novecojušas ziņas un iesniedza muita non multum — daudz pēc apjoma, maz pēc satura! Gluži tāpat kā „birokrātiskās iestādes", no kurām 1921. ". VI VĒSTULE Jūs gribat nodalīt C. St. P.

Avīzes „EkonomiŪeskaja Žizņ“s pielikumā pie 152. nr-a, I i., jūlijā, ir jau iespiestas pilnīgākas ziņas 1

No tās pašas avīzes „Ekonomičeskaja 2izņ“ man jau bija ziņas par 1921. gada 1. ceturksni!

C. St. P., kas, salīdzinot ar literātu privātu grupu, nokaitējas, ir birokrātiskās iestādes paraugs. Varbūt pēc kādiem pāris gadiem tā dos milzum daudz materiālā zinātniskam darbam, bet mums vajadzīgs ne tas.

Pagājuši gandrīz 2‘/г mēneši, kopš rakstīju savu 1921. 4. VI vēstuli, — viss paliek pa vecam. Trūkumi ir tie paši. Jūsu solītās „kalendāru programas" u. c. (". VI VĒSTULE ) nav.

Vēlreiz vēršu Jūsu uzmanību uz to, ka tas ir nepareizi un ka nepieciešams paātrināt darbības pārorganizēšaims darbu C. Stāt. Pārvaldē.

Konkrēti:

1) C. St. P. priekšsēdētājam vai vadītājam jāstrādā daudz ciešākā kontaktā ar Valsts plāna komisiju pēc Valsts plāna komisijas priekšsēdētāja un tās prezidija tiešiem /10-rādijumiem un uzdevumiem.

2) kārtējai statistikai (gan rūpniecības, gan zemkopības) jādod svarīgākās praktiskās kopsavilkuma ziņas (atliekot „pilnīgu" ziņu akadēmisko izstrādāšanu) nekādā ziņā ne vēlāk, bet katrā ziņā agrāk, nekā to dara mūsu prese.

Jāprot nodalīt praktiski svarīgo un steidzamo, akadēmiski vērtīgo atliekot uz vēlākiem laikiem,

3) vajag sastādīt kopā ar Valsts plāna komisiju kaut ko līdzīgu index-number (skaitlim-rāditājam), lai novērtētu visas mūsu lautas saimniecības stāvokli, un šis skaitlis obligāti jāaprēķina ne retāk kā reizi mēnesī, obligati salīdzinot ar pirmskara, tad ar 1920. un pēc iespējas ar 1917.. 1918 un 1919. gada skaitļiem.

Ja nav iespējams dabūt precizus skaitļus, tad jānorāda aptuvenie, pieņēmuma, iepriekšējie skaitļi (īpaši aizrādot uz katru šādu vai līdzīgu kategoriju).

Praktiskā darba veikšanai mūsu rīcībā jābāt skaitļiem, un C. Sl.'P. rīcībā tiem jābāt vispirms. Bet skaitļu precizitātes pārbaudīšanu, kļūdas procenta noteikšanu u. tml. atliksim uz zināmu laiku.

Kādi skaitļi jāņem index-number aprēķināšanai, tas jānoteic G. Slat. P. un Valsts plāna komisijai. (Piemēram: galvenie, pamatskaiiļi: par iedzīvotājiem, teritoriju, par pašu galveno produktu ražošanu, transporta darba galvenie rezultāti utt. — kaut vai 10—15 skaitļu līdzīgi tam, kā jau sen šos ,,skait]us-rādītājus“ sastāda ārzemju statistika.)

4) Par tiem 8 jautājumiem, ko es minēju 4. VI „aptuvenā sarakstā", katrā ziņā nekavējoties, bez mazākās vilcināšanās (jo pilnīgi nepieļaujams, ka 2V* mēnešos nekas nav padarīts), jāorganizē ziņu saņemšana un sakopošana tūliņ pat gan vispār, gan it īpaši:

— tūdaļ par Maskavu (Maskavai jābūt par paraugu)

— pēc tam par Petrogradu

— un par katru guberņu (nodalot tās guberņas, kur darbu prot nostādīt ātri, bez birokrātismā, nevis pēc vecām akadēmiskām paražām).

*/no C. Stāt. P. un guberņu statistikas biroju spēkiem nekavējoties jāvirza uz to, lai pareizi un ātri izstrādātu šos astoņus jautājumus, bet l/w uz akadēmisku darbu, lai izpētītu pilnīgās un visu aptverošās ziņas. Ja nevar citādi, tad *“/10о spēku jāvellī, lai izstrādātu to, kas praktiski un nekavējoties vajadzīgs mūsu celtniecībai, bet pārējais jāalliek uz labākiem laikiem, uz tiem laikiem, kad būs spēku pārpilnība.

5) C. Stāt. Pārvaldei katru mēnesi — un obligati agrāk, nekā to dara prese — jāiesniedz DAP^4 iepriekšēji kopsavilkumi par tautas saimniecības galvenajiem jautājumiem (obligati salīdzinot ar iepriekšējo gadu). Šie galvenie jautājumi, galvenie skaitļi, tiklab ,,skailli-rāditājā“ ietilpstošie, kā arī tajā neietilpstošie, jāizstrādā nekavējoties.

Lūdzu bez vilcināšanās atsūtīt man šo jautājumu pro-gramu un atbildi uz citiem punktiem.

TKP priekšsēdētājs V. Uļjanoos (Ļeņins)

о

CENTRĀLĀS STATISTIKAS PĀRVALDES VADĪTĀJAM VAI VIŅA VIETNIEKAM

1921. 1. IX

Man piesūtītā un ar datumu neapzīmētā darba „pro grama“ būtībā ir lūgums izsniegt papildu daudzumu materiālo līdzekļu.

Pašlaik to izdarīt nevar.

Tāpēc visu programu vajag samazināt tā, lai nepieciešamos darbus varētu turpināt (un pie tam regulārāk un ātrāk pabeigt) ar esošajiem, tagadējiem līdzekļiem.

Uzaicinu izdarīt šo samazināšanu tūliņ pat; bet jautājumu par papildu līdzekļu izsniegšanu atlikt apmēram līci: novembrim.

Programas samazināšanu uzaicinu izdarīt tādējādi, lai atstātu (turpmāk līdz līdzekļu paplašināšanai) tikai visnepieciešamākos darbus. Pie tiem jāpieskaita:

1. Ikmēneša kopsavilkumi par to, kā valsts sadala pārtiku.

Ziņu saņemšanas formas jānosaka kopā ar Pārtikas Tan tas Komisariātu apmēram šādā veidā:

a) personu skaits, kuras saņem maizi (sākumā varbūt būtu piesardzīgāk aprobežoties ar maizi, ja nav pa spēkam pievienot ziņas par visiem citiem izsniedzamiem produk tiem, tiklab par pārtikas, kā arī par nepārtikas produk tiem)

)>j viņu grupas pēc profesijas, nodarbošanās ult.

c) kopsuma: cik pavisam saņēmēju, un cik pavisam izsniegts maizes.

Dati par Maskavu un Petrogradu ir visvairāk steidzami; pee tam Maskavas un Petrogradas guberņa, svarīgākās nīpnieciskās guberņas (Ivanovo-Vozņešenska, Donbass, Baku, Urali utt.) un beidzot pārējās guberņas.

2. Ikmēneša kopsavilkumi par uzņēmumiem, kuros turpmāk būs kolektiva apgāde.

Kamēr to ir maz, jānovēro visi (kā jau ierosināts Jūsu rakstveida ziņojumā, 2. 1pp., 1. §). Pēc tam, kad to būs loti daudz, sīki jāizpētī */» vai l/io> izdarot izlasi.

1st — visi uzņēmumi, kuros ir kolektiva apgāde.

So uzņēmumu pārskatus Jūs esat ņēmuši pārāk plaši (2. Ipp. beigās, 2. §). Var un vajag ņemt īsāk, tikai svarīgāko.

3. Kārtējo rūpniecības statistiku ikmēneša kopsavilkumiem samazināt, pirmajā vietā kā neapšaubāmi nepieciešamu liekot saražoto, turklāt vissvarīgāko produkta daudzuma noteikšanu.

Sīs ziņas neapšaubāmi nepieciešamas ik mēnesi.

Pārējās nav neapšaubāmi nepieciešamas, un tās izstrādā ne tik steidzami, samērā ar C. Stāt. P. spēkiem un līdzekļiem.

4. Kurināmā ražošana, sadalīšana un patērēšana.

Absolūti nepieciešami katru mēnesi kopsumās.

Programu izstrādāt kopā ar Galveno kurināmā pārvaldi.

pēc iespējas mazāk grozot tagad spēkā esošās formas.

5. Ikmēneša kopsavilkumi par preču apmaiņu (Pārtikas komisariāts un Patērētāju biedrību centrālā savienība) visīsākajā formā: par tādu un tādu daudzumu labības pa apriņķiem izsniegts tāds un tāds daudzums tādu un tādu produktu.

6. Padomju iestāžu darbu reģistrēt, protams, ir grūti, kā jau Jūs norādāt pielikumā Nr. 1, IV §. Bet tas, kas grūts, nav neiespējams. Ja ne ik mēnesi, tad reizi 2—3 mēnešos ir absolūti nepieciešami kopsavilkumi sākumā kaut vai par „esošajiem štatiem", salīdzinot ar pirmskara vai ar citu resoru, citu guberņu štatiem u. tml., racionāli iedalot visus kalpotājus kategorijās (atbildīgie vadītāji; tīri kancelejiskais

"

personals; apkalpotāji — aptuvens dažu kategoriju sa raksts).

Vislielāko un vismazāko štatu salīdzinājums pa guberņām u. tml. Maskava un Petrograda vispirms.

Pēdējā Padomju kongresa lēmumi neapšaubāmi uzliek C. St. P. pienākumu sākt statistiski pētīt mūsu padomju iestāžu darbu, kalpotāju skaitu u. t. jpr.6

7. Pētīšanai jāizrauga neliels skaits tipisko uzņēmumu (fabriku, padomju saimniecību) uti iestāSu («) vislabāko-paraugiestāžu; (č) vidējo un (ij vissliktāko.

Visu pārējo samazināt, izņemot šos 7 paragrāfus.

Lūdzu, paziņojiet man savu slēdzienu gan pēc būtības gan par darba programas izstrādāšanas termiņu.

Darba un Aizsardzības Padomes Priekšsēdētājs Ļeņins

Pirmoreiz iespiests 19SX. о

Iespiests pēc rokraksta

VĒSTULE AVĪZES „EKOXOMlCESKAJA 2lZ>" REDAKCIJAI

1. IX

Avīzes „Ekonomičeskaja 2izņ“ pārvēršana par Darba un Aizsardzības Padomes orgānu nedrīkst būt vienkārša un tukša formalitāte.

Avīzei jākļūst par kaujiniecisku orgānu, kas, pirmkārt, ne vien dod regulārās un patiesas ziņas par mūsu ekonomiku, bet (otrkārt) arī analizē šīs ziņas, zinātniski apstrādā tās, lai iegūtu pareizus secinājumus nolūkā vadīt rūpniecību u. t. jpr., un, beidzot, treškārt, paskubina visus ekonomiskās frontes darbiniekus, cenšas pēc precīziem pārskatiem, apsveic sekmīgu darbu un nodod vispārības tiesai attiecīgā uzņēmuma vai iestādes, vai saimniecības nozares u. tml. neakuratos, atpalikušos, nemākulīgos darbiniekus.

Avīze dod milzum daudz ļoti vērtīga, it īpaši statistiska materiala par mūsu ekonomiku. Bet šim materiālam ir divi trūkumi: tas ir nejaušs, nepilnīgs, nesistemātisks un tātad neapstrādāts, neanalizēts.

Paskaidrošanai ņemšu piemērus.

Raksts „Maskavas apkārtnes baseins jūlijā" (188. nr-ā) ir viens no labākajiem rakstiem, jo dod datu analizi, salīdzinot tos gan ar pagātni, gan pēc uzņēmumiem. Bet anali/.e nav pilnīga. Nav noskaidroti cēloņi, kāpēc viens uzņēmums (Tovarkovskas raktuves) atrisinājis uzdevumu, ko nav atrisinājuši citi. Nav praktiska secinājuma. Nav salīdzinājuma ar gada datiem.

1У0. nr-ā 2. lpp. ir milzums statistisku detaļu, kas avīzē visai parastas, bet kas ir pilnīgi „nesagremotas", nejaušas, neapstrādātas, bez mazākās analizēs, bez salīdzinājuma (ar pagātni un ar ciliem uzņēmumiem) utt.

Lai avīze darbos un nevis tikai vārdos kļūtu par Darbu un Aizsardzības Padomes orgānu, nepieciešamas šādas pārgrozības:

1) stingrāk sekot tam, vai pārskati atbilstošās iestādēs neienāk neakurati vai nepilnīgi, un uzrakstīt uz melnā dēļa nekārtīgos, tajā pašā laikā c e nš ot i e s p a n ā к t (caur attiecīgo tautas komisariātu vai caur Darba un Aizsardzības Padomes lietu pārvaldi), lai akurati sniegtu pārskatus.

2) visus ievietojamos statistikas datus sistematizēt daudz stingrāk, t. i., rūpīgāk, pamatīgāk, vienmēr cenšoties pēc salīdzināšanai derīgiem datiem, vienmēr minot datus par pagājušajiem gadiem (mēnešiem u. tml.), vienmēr izvēloties materiālu, lai analizētu, lai izskaidrotu neveiksmes cēloņus, lai nodalītu vienus vai otrus veiksmīgos vai ari kaut vai tādus, kas pārējiem uzņēmumiem aizsteidzas priekšā, utt.

3) iekārtot tiklab komunistu, kā ari bezpartejisko korespondentu tīklu, kuri ziņo no vietām, un iedalīt vairāk telpas korespondencēm no vietām, no rūpnīcām, no rak tuvēm, no padomju saimniecībām, no dzelzceļu depo un darbnīcām utt.

4) iespiest īpašos pielikumos kopsavilkumus par visiem svarīgākajiem mūsu ekonomikas jautājumiem. Kopsavilkumiem katrā ziņā jābūt apstrādātiem, ar vispusīgu analīzi un ar praktiskiem secinājumiem.

Tā kā papīra nav, tad to vajag ietaupīt. Laikam gan tas ir realizējams. Piemēram, eksemplāru skaitu pazemināt no " līdz 30 tūkstošiem (pilnīgi pietiekami, ja pareizi sadala, rēķinot pa 2 uz 10 000 pagastiem, pa 4 uz 1 000 apriņķiem, pa 10 uz 100 guberņām un 5 000 virs visa tā — tikai bibliotēkām, redakcijām un nedaudzām iestādēm). Tad paliks pāri pietiekami daudz papīra 8 pielikumiem (pa 2 lappusēm) mēnesī.

Tas ir pietiekami mēneša kopsavilkumiem par daudziem ļoti svarīgiem jautājumiem (kurināmais; rūpniecība, 2—3 pielikumi; transports; pārtika; padomju saimniecības utt.).

Šiem pielikumiem jādod ekonomikas svarīgāko pušu kopsavilkuma statistika, kura apstrādāta, analizēta un kurā ir praktiski secinājumi.

Dienas avīzē viss statistikas materials, kura ir ļoti daudz.

bet kurš ir ārkārtīgi saraustīts, jāpielāgo šiem mēneša kopsavilkumiem, jāiztīra no detaļām un sīkumiem u. tml.

Tā kā daudzos jautājumos avīzes „Ekonomičeskaja Žizņ“ un Centrālās statistikas pārvaldes ziņu avoti ir vienādi, tad šiem pielikumiem (pagaidām) jāaizstāj Centrālās statistikas pārvaldes izdevumi.

5) Viss kārtējais statistikas materials jāsadala starp: (a) avīzes „Ekonomičeskaja 2izņ“ līdzstrādniekiem, (b) Valsts plāna komisijas locekļiem un (c)„ Centrālās statistikas pārvaldes locekļiem vai darbiniekiem tādējādi, lai katrs „pārzinātu" vienu tautas saimniecības nozari, būdams atbildīgs

(aa) par to, lai savlaicīgi tiktu saņemti pārskati un pārskata ziņas; par sekmīgu „cīņu", lai tos saņemtu; par to papildu izprasīšanu utt.;

(bb) par datu kopsavilkumu un analizi;

(cc) par praktiskiem secinājumiem.

6) Avīzei „Ekonomičeskaja Žizņ“ jāseko uzņēmumiem, kuri izdoti koncesijā un kuri iznomāti, gan sniedzot par tiem pārskatus, gan uzraugot tos un izdarot secinājumus, gluži tāpat kā par pārējiem uzņēmumiem.

Lūdzu sasaukt apspriedi, kurā būtu avīzes „Ekonomičeskaja 2izņ“ redaktors, viens no Centrālās statistikas pārvaldes, viens no Valsts plāna komisijas, lai apspriestu šos jautājumus un pasākumus. Apspriedes lēmumus lūdzu paziņot man.

Darba un Aizsardzības Padomes Priekšsēdētājs Ļeņins

P.S.* Šai pašā apspriedē lūdzu apspriest jautājumu par index-number (skaitļa-rādītāja) izstrādāšanu, lai noteiktu mūsu tautas saimniecības vispārējo stāvokli. Šis „rādītājs" jāiespiež katru mēnesi.

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1923. p. 6. novembrī avīzes „Ekonomičeskaja 2izi“ 31. nr-ā

PAR PARTIJAS TĪRĪŠANU

Partijas tīrīšana ir attīstījusies, kā redzams, par nopietnu un milzīgi svarīgu darbu.

Ir vietas, kur tīra partiju, galvenokārt balstoties uz pieredzi, uz bezpartejisko strādnieku norādījumiem, liekot pamatā viņu norādījumus, rēķinoties ar bezpartejisko proletārisko masu pārstāvjiem. Lūk, tas ir pats vērtīgākais, pats svarīgākais. Ja mums patiešām izdotos tādā veidā iztīrīt partiju no augšas līdz apakšai, „neraugoties uz personām", revolūcijas iekarojums būtu patiešām liels.

Jo revolūcijas iekarojumi tagad nevar būt tādi paši kā agrāk. Tie neizbēgami maina savu raksturu atkarībā no tā, ka pārejam no kara frontes uz saimniecisko fronti, ka pārejam uz jauno ekonomisko politiku, atkarībā no apstākļiem, kas prasa vispirms darba ražīguma pacelšanu, darba disciplīnas pacelšanu. Tādā laikā par galveno revolūcijas iekarojumu kļūst iekšējā stāvokļa uzlabošana, ne spilgta, ne tāda, kas duras acīs, ne uzreiz redzama, darba, tā nostādnes, tā rezultātu uzlabošana; uzlabošana tanī nozīmē, ka noris cīņa pret sīkburžuaziskās un sīkburžuaziski anar-chistiskās stichijas ietekmi, kas demoralizē gan proletariātu, gan partiju. Lai realizētu tādu uzlabošanu, vajag tīrīt partiju no elementiem, kas atraujas no masām (nemaz jau, protams, nerunājot par elementiem, kas partiju apkauno masu acīs). Zināms, ne visiem masu norādījumiem mēs pakļausimies, jo masas arī dažreiz ļaujas — sevišķi ārkārtīga noguruma gados, kad tās pārpūlējušās pārmērīgu grūtību un mocību rezultātā, — ļaujas noskaņām, kas nepavisam nav progresivas. Bet cilvēku novērtēšanā, negativajā attiecībā pret tiem, kas „piesmērējušies", pret tiem, kas „zaudējuši mēra sajūtu", kas „kļuvuši par biro-

In.ilicm“, bezpartejisko proletārisko masu un daudzos gaili jumos arī bezpartejisko zemnieku masu norādījumi ir augstākā mērā vērtīgi. Darba ļaužu masas ārkārtīgi jutīgi uztver atšķirību starp godīgiem un uzticamiem komu-uisliem un tādiem, kas iedveš riebumu cilvēkam, kurš sviedriem vaigā sagādā sev maizi, cilvēkam, kuram nav nekādu privilēģiju, nekādu „ceļu pie priekšniecības^1*.

Tīrīt partiju, ņemot vērā bezpartejisko darba ļaužu norādījumus, ir liela lieta. Tā dos mums nopietnus rezultātus. Tā padarīs partiju par daudz stiprāku šķiras avangardu nekā agrāk, padarīs viņu par avangardu, kas ciešāk saistīts ar šķiru, kas spējīgāks vest to uz uzvaru cauri daudzajām grūtībām un briesmām.

Kā uz atsevišķu parti jas tīrīšanas uzdevumu es norādītu vēl uz tās tīrīšanu no bijušajiem meņševikiem. Manuprāt, no meņševikiem, kas iestājušies partijā vēlāk par 1918. gada sākumu, vajadzētu atstāt partijā apmēram ne vairāk par vienu simto daļu, un arī tad pārbaudot katru, ko atstāj, trīskārt un četrkārt. Kāpēc? Tāpēc, ka meņševiki kā virziens laikā no 1918. līdz 1921. g. pierādījuši divas savas īpašības: pirmo — veikli pielāgoties, „piesmērēties** strādniekos valdošajam virzienam; otro — vēl veiklāk kalpot ar sirdi un dvēseli baltgvardiem, kalpot tiem darbos, atsakoties no tiem vārdos. Abas šīs īpašības izriet no visas meņ-ševisma vēstures: vajag tikai atcerēties Akselroda „strādnieku kongresu**, meņševdku attiecības pret kadetiem (un pret monarchiju) vārdos un darbos utt., u. tml. Meņševiki „piesmērējas** KK Partijai ne tikai un pat ne tik daudz aiz makiavelisma (kaut gan buržuāziskās diplomātijas paņēmienu ziņā meņševiki jau kopš 1903. gada ir pierādījuši, ka viņi ir pirmās šķiras meistari šajā laukā) kā aiz savām „pielāgošanās spējām**. Ikviens oportunists izceļas ar pielāgošanās spējām (bet ne jebkura pielāgošanās ir oporlunisins), un meņševiki kā oportunisti, tā sakot, „principa pēc“ pielāgojas strādniekos valdošajam virzienam, pārkrāsojas aizsarga krāsā, tāpat kā zaķis ziemā kļūst balts. Sī meņševiku īpatnība ir jāzina uti tā ir jāiegaumē, liet iegaumēt to — tas nozīmē iztīrīt partiju apmēram no deviņdesmit deviņām simtdaļām visu to meņševiku skaita, kas KKP pieslējušies pēc 1918. gada, l. i., tad, kad boļševiku uzvara sāka kļūt vispirms varbūtēja, pēc tam neapšaubāma.

Partiju vajag iztīrīt no blēžiem, no tiem, kas kjuvuši par birokrātiem, no negodīgiem, no svārstīgiem komunistiem un no meņševikiem, kas pārkrāsojuši ,,l'asadi“, bet dvēselē palikuši meņševiki.

1921. g. 20. septembrī

„Pravda", 210. nr„ 1921. p.

21. septembri

Iespiests pēc avīzes „Pravda“ teksta

Paraksts: K. Ļeņins

JAUTĀJUMA PAR STRĀDNIEKU UN ZEMNIEKU INSPEKCIJAS UZDEVUMIEM, TO IZPRATNI UN TO IZPILDĪŠANU^7

Strādnieku un zemnieku inspekcijas uzdevums ir ne tikai un pat ne tik daudz „noķert", „atmaskot*' (tāds uzdevums ir tiesai, ar kuru Strādnieku un zemnieku inspekcija saskaras tuvu, bet nebūt nav identiska), — cik prast izlabot.

Prasmīga izlabošana īstā laikā — lūk, Strādnieku un zemnieku inspekcijas galvenais uzdevums.

Lai prastu izlabot, vajag, pirmkārt, pētīt un izpētīt darbību vienā vni otrā iestādē, uzņēmumā, nodaļā u. tini.; otrkārt, īstā laikā izdarīt nepieciešamās praktiskās pārgrozības, realizēt tās īstenībā.

Dažādi un dažāda veida uzņēmumi, iestādes, resori u. t. jpr. darbojas daudzējādā ziņā līdzīgi, pie tam līdzīgi pašos pamatos. Strādnieku un zemnieku inspekcijas uzdevums ir izaudzināt, pamatojoties uz lietišķīgas inspekcijas pieredzi, vadošu, pieredzes bagātu, lietpratīgu personu grupu, kuras spētu formulēt jautājumus (ja prasmīgi, pareizi nostāda jautājumus, tad jautājumu nostādne vien jau garantē revi-zijas panākumus un rada iespēju izlabot), — virzīt revīziju un inspekciju, — pārbaudīt izlabošanu utt.

Piem., pārskatu noorganizēšana ir galvenā lieta visos visdažādākajos resoros un iestādēs. Strādnieku un zemnieku inspekcijai vajag to zināt, izpētīt, — prast visīsākajā laikā pārbaudīt (uz attiecīgo kanceleju nosūtot cilvēku uz pusstundu, uz stundu), vai pārskati noorganizēti, vai pareizi nostādīti, kādi trūkumi to nostādīšanā, kā trūkumus izlabot utt.

Pārskatu nostādīšanas paņēmieniem, trūkumu dēļ uzliktā soda veidiem, „ķeršanas** paņēmieniem, ar kuru atklāj krāpšanu, faktiskās izpildīšanas pārbaudes paņēmieniem Strādnieku un zemnieku inspekcijā jābūt izpētītiem, sakopotiem, rezumētiem. Strādnieku un zemnieku inspekcijā jābūt to iestāžu, resoru, guberņu sarakstam, kuras noorganizējušas ciešamus pārskatus: lai to būtu 1 uz 100. pat 1 uz 1 000, nav nelaime, ja tikai sistemātiski, nelokāmi ved neatlaidīgu un neatslābstošu karu par to, lai paplašinātos laba parauga pielietošanas lauks. Strādnieku un zemnieku inspekcijā jābūt kalendara tabulai, kas rāda šā kara gaitu, mūsu sekmes un neveiksmes šajā karā.

Iepazīšanās ar iepriekšējo uzmetumu ziņojumam par kurināmā orgānu darbu un par 1921. gada rudens krizes (kurināmā krizes) pieaugšanu pārliecina mani par to, ka Strādnieku un zemnieku inspekcijā pienācīgi nav nostādīts darba pamats. Sājā ziņojuma uzmetumā nav ne darba pētīšanas, ne ari uzsākta izlabošana.

Piem., tiek salīdzināts trīs nedēļu ilgs laiks (1921. gadā) ar 1920. gadu. Ņemti kaili rezultāti. Salīdzinājums nepareizs. jo nav ņemta vērā ne (1) atšķirība pārtikas apgādē (tiklab 1921. gada pavasaris, kā arī viss 1921. gada pirmais pusgads bi ja nostādīti īpašos apstākļos, jo notika pāriešana uz pārtikas nodokli), ne (2) 1921. gada neraža.

Daņiševskis norāda: neražas neskartajās guberņās

1921. gadā trīsnedēļu programa izpildīta pāri par 100°/o; neražas skartajās guberņās — uzdevumu izpildījumā milzīgs deficits.

Izrādās, ka ziņojumā nav nekādas pētīšanas.

Galvenās mežu komitejas pārskatu trūkumi, kā redzams, Strādnieku un zemnieku inspekcijas iepriekšējā ziņojumā norādīti pareizi. To atzīst arī Daņiševskis. Tas ir pierādīts. Pārskati ir slikti.

Tomēr tieši šajā, pamata jautājumā Strādnieku un zemnieku inspekcija nepavisam nedrīkst aprobežoties iepriekšējā ziņojumā ar ,.tczi“: „pārskati slikti, pārskatu nav“. liet ko tad izdarījuši Strādnieku un zemnieku inspekcijā esošie biedri, lai pārskatu nostādīšanu izlabotu? Daudzi izcili Strādnieku un zemnieku inspekcijas darbinieki 1921. gada ziemā un pavasarī personīgi piedalījās daudzās jo daudzās apspriedēs un komisijās, kas apsprieda kurināmā krizes jautājumu. Tieši 1921. gada pavasari (šķiet, 1921. gada martā) notiek priekšniecības maiņa Galvenajā mežu komitejā. 1921. gada martā tātad Galvenajā mežu komitejā pāt&kali bija jānostāda pa jaunam.

Daņiševskis to izdalīja. Bet izdarīja neapmierinoši. Pārskati viņam ir slikti. Daņiševskis neapšaubāmi ir vainīgs.

Bet atrast, ka vainīgais ir priekšnieks, tā ir tikai gauži neliela darba daļa.

Vai Strādnieku un zemnieku inspekcija izpildījusi savu uzdevumu un savu pienākumu? Vai tā pareizi sapratusi savu uzdevumu? Lūk, kāds ir galvenais jautājums. Un uz šo jautājumu jāatbild noliedzoši.

Zinot, ka kurināmā stāvoklis kritisks, zinot, ka malka ir galvenais, zinot, ka pārskati vecās Galvenās niežu komitejas (Lomova) laikā bijuši slikti, Strādnieku un zemnieku inspekcijai vajadzēja

1921. gada martā dot savu formālo padomu, rakstiski: noorganizējiet pārskatus tā un tā.

1921. gada aprilī pārbaudīt, kā jaunā priekšniecība (Daņiševskis) noorganizējusi pārskatus, un atkal dot savu formālo padomu, rakstiski: izlabojiet tā un tā, citādi darbs neveiksies.

1921. gada maijā vēlreiz pārbaudīt un tā tālāk katru mēnesi, kamēr pārskati nebūs nostādīti ciešami.

Tieši 1921. gada pavasarī Strādnieku un zemnieku inspekcijai vajadzēja uzdot tādam un tādam revidentam (vislabāk vienai personai, bet nevis „nodaļai", kaut gan praksē Strādnieku un zemnieku inspekcijā laikam gan ir vesela „nodaļa", kas pārzina mežu vai vispār kurināmā nozares revīziju vai inspekciju) — sekot Galvenās mežu komitejas pārskatiem, pētīt tos, katru mēnesi ziņot tādam un tādam kolēģijas loceklim vai iesniegt kopsavilkumus (tik un tik guberņās ir ciešami pārskati; to saraksts; tik un tik — nekādu pārskatu ull. Pasākumi? KKP Čekā? Viskrievijas CI Komitejā? Pasākumu rezultāti?).

Daņiševskis vainīgs, ka pārskati nostādīti slikti.

Strādnieku un zemnieku inspekcija, t. i., šis atbildīgais, man pēc uzvārda nezināmais revidents vai inspektors u. tml. ir vainīgs, ka nav izpildījis savu pienākumu, sākot ar

1921. gada martu.

Praktisks jautājums, lietišķīgs, nebirokratisks: kā izlabot Galvenās mežu komitejas pārskatus?

Neatrazdams atbildi uz šo (ļoti svarīgo) jautājumu tajā iepriekšējā Strādnieku un zemnieku inspekcijas ziņojumā, kam vajadzēja dot šo atbildi, es meklēju atbildi pats, bet viegli varu kļūdīties, jo šo lietu neesmu pētījis. Mani priekšlikumi, kurus labprāt grozīšu, ja man dos labākus:

1) panākt, ka pārskatus (vienu reizi 2 nedēļās) sniedz nevis pa pastu — kā tagad, bet pa telegrāfu;

2) šai nolūkā izstrādāt kaut ko līdzīgu ,,kodam“: 7—9 skaitļus ar burtiem, lai nedaudzās rindās būtu dots rezumējums (cik kubikasu sagatavots; izvests; saņemts un izsniegts maizes, lopbarības u. tml.);

3) pieņemt vai nu likumdošanas kārtībā, ka Daņiševski ir tiesības apcietināt par pārskata nedošanu noteiktajā laikā

vai (ja tas nav iespējams, ja tas kaut kādu iemeslu dēļ nav realizējams) griezties VCIK prezidijā ar lūgumu apcietināt par pārskata nedošanu; gādāt, lai attiecīgu direktīvu pieņemtu KKP GK; izpildīšanas pārbaude;

4) paņēmieni, lai personīgi, tieši, uz vietas pārbaudītu, vai tiek izpildīts? kā? kādas ir grūtības?

Daņiševskis saka, ka viņš esot ievedis apbraukātājus, kontrolierus, kuri braukājot pa visu Krieviju, kuri jau esot bijuši visās guberņās, nonākuši līdz apakšslāņiem un kuri sapurinot un daudzas guberņas jau esot sapurinājuši.

Vai tas tiesa? Vai Daņiševski nav maldinājuši viņa ierēdņi?

Ļoti var būt, ka ir maldinājuši.

Bet Strādnieku un zemnieku inspekcija? Tai tas jāizpētī un jāzina. Par to iepriekšējā ziņojumā nav ne vārda. Kad ievesti apbraukājošie kontrolieri? Cik viņu ir? Viņu līmenis? Viņu darba rezultāts? Kā darbu izlabot, ja tas noorganizēts neapmierinoši? Tā ir būtība, bet Strādnieku un

zemnieku inspekcijas revidents šo būtību jau tieši ir noklusējis.

Atkārtoju, pārskatu noorganizēšanas jautājums ir pamatjautājums. Strādnieku un zemnieku inspekcija to nav izpētījusi. Strādnieku un zemnieku inspekcija nav izpildījusi — un pat, kā tas ļoti šķiet, nav sapratusi — uzdevumu: sekot pārskatu noorganizēšanai, cīnīties par to uzlabošanu un to panākt.

Ar VCIK, ar KKP CK palīdzību, ar visiem līdzekļiem Strādnieku un zemnieku inspekcijai jāprot lieta ,,novest“ līdz pašām augstākajām, gan partijas, gan padomju instancēm, jāpanāk izlabojumi pārskatu nostādīšanā.

Es sīki pakavējos pie svarīgākā (un vienkāršākā) jautājuma: pārskatu noorganizēšanas, bet tālāk tāpat būs svarīgi un grūtāki jautājumi, piem., izdodamo darbu noorganizēšana (izpildīšanas pārbaude; uzskaite utt.) u. tml.

Viens sevišķi interesants jautājums skarts iepriekšējā ziņojumā un arī tikai skarts, bet lietišķīgā veidā nav izvirzīts. Proti: iepriekšējā ziņojuma autors raksta: „atbildīgie vadītāji apkrauti ar darbu līdz pagurumam, kamēr pakļauto orgānu (minēta Galvenajai kurināmā pārvaldei pakļautā Galvenā ogļu pārvalde, Galvenā mežu komiteja u. t. jpr.) techniskie aparati pilni ar darbiniekiem, kas neko nedara“.

Esmu pārliecināts, ka tas ir vērtīgs un absolūti pareizs novērojums un ka tas attiecas ne vien uz Galveno kurināmā pārvaldi, bet uz visām iestādēm un resoriem vai uz 99% no tiem.

Sis ļaunums ir visur.

Strādnieku un zemnieku inspekcijai vajadzēja martā, kad organizācija (jaunā) tika radīta, vai visvēlākais aprilī, kad tā jau bija radīta, iesniegt formāli, rakstiski priekšlikumu: izlabojiet tā un tā.

Tas nav izdarīts.

Kā šis ļaunums jāizlabo?

Es to nezinu pat aptuveni. Strādnieku un zemnieku inspekcijai tas jāzina, jo tās uzdevums ir to izpētīt, — salīdzināt dažādus resorus, — iesniegt dažādus praktiskus priekšlikumus, — pārbaudīt tos pieredzē utt.

Sacīdams „Strādnieku un zemnieku inspekcija", es vispirms domāju šā iepriekšējā ziņojuma attiecīgo autoru. Bet man ir skaidrs, ka tas attiecas ne tikai uz šo autoru vien.

Vajag izraudzīt Strādnieku un zemnieku inspekcijā dažus, kaut vai 2—3 (tik daudz jau droši vien atradīsies) neapšaubāmi godīgus, saprātīgus un pieredzes bagātus darbiniekus un likt tiem izstrādāt saprātīgu plānu revidenta darbam, sākumā kaut vai pārskatu noorganizēšanas darbam. Labāk ņemt nedaudz, bet novest līdz galam.

Iepriekšējā ziņojuma autors skāris veselu kaudzi tematu, bet temati nav izpētīti, ir steigā savākti, jēgas nav nekādas. „Parlamenta ziņojumu" spēlīte. Vajadzīgs nevis tas, bet praktiska izlabošana.

Nepietiekama pētīšana redzama, piern., no 52.(39.) jautājuma: izdalīt tikai priekšzīmīgas raktuves. Tieši pie šāda secinājuma nonāca Darba un Aizsardzības Padomes komisija (Smilga un Ramzins), apmeklējot Donbasu 1921. gada septembrī. Tieši tāds ir Valsts plāna komisijas secinājums.

Kāpēc es zinu Valsts plāna komisijas un Smilgas komisijas darbu, bet speciālais revidents, kas bija nodarbojies ar ziņojumu par Galveno kurināmā pārvaldi, to nezina?

Lietas nostādne nepareiza.

Kā praktisku rezultātu lieku priekšā:

1) nodalīt kaut vai jautājumu par pārskatu noorganizēšanu un novest šo jautājumu līdz galam;

2) uzticēt to tādiem un tādiem, paziņot man viņu vārdus;

3) paziņot man tā revidenta vārdu, kam uzdota Mežu komitejas lieta.

Ļeņins

1921. 27. IX

Iespiests pčc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1927. o- 6. februārī auizes „P rauda“ SO. nr-ā

VISKRIEVIJAS VIII ELEKTROTECHNIĶU KONGRESA PREZIDIJAM^8

Ļoti nožēloju, ka man neizdevās apsveikt kongresu personīgi.

Par grāmatas „Elektrifikacijas plāns“ un vēl vairāk par pašas elektrifikacijas nozīmi man ir nācies izteikties ne vienreiz vien®. Mašinizēta lielrūpniecība un tās pārnešana uz zemkopību ir sociālismā vienīgā ekonomiskā bāze, vienīgā bāze sekmīgai cīņai par cilvēces atbrīvošanu no kapitāla jūga, no tā, ka desmitiem miljonus cilvēku slepkavo un sakropļo, lai atrisinātu jautājumu: vai zemeslodes sadalīšanā pārsvars būs angļu vai vācu, japaņu vai amerikāņu plēsoņam u. tml.

Strādnieku un zemnieku padomju republika sākusi sistemātiski un plānveidīgi elektrificēt māsu zemi. Lai cik trūcīgs, lai cik pieticīgs ir mūsu sākums, lai cik neticami lielas ir šā darba grūtības zemei, ko izpostījuši muižnieki un kapitālisti 4 gadi ilgajā imperiālistiskajā un 3 gadi ilgajā pilsoņu karā, zemei, kurai uzglūn visas pasaules buržuāzijā, vēlēdamās to satriekt un padarīt par savu koloniju, lai cik mokoši gausi virzās pie mums uz priekšu elektrifi-kacija, bet tā tomēr virzās uz priekšu. Ar jūsu kongresa palīdzību, ar visu Krievijas elektroteehniķu un vairāku labāko, progresivo visas pasaules zinātnisko spēku palīdzību, varonīgi pūloties strādnieku un darba zemnieku avangardam, mēs šo uzdevumu paveiksim, mēs savu zemi elektrificēsim.

Apsveicu Viskrievijas VIII elektrotechniķu kongresu un novēlu tam pilnīgas sekmes viņa darbā.

Tautas Komisāru Padomes Priekšsēdētājs V. Uļjanovs

(Ļeņins)

Sarakstīts 1921. у. H. oktobri Iespiests 1921. u. ". oktobri „Viskrievijas VIJI elektrotechniķu kongresa biļetena“ 3. nr-ā Iespiests pēc rokraksta

SAKARĀ AR OKTORRA REVOLŪCIJAS CETURTO GADADIENU

Tuvojas 25. oktobra (7. novembra) ceturtā gadadiena.

Jo tālāk aiziet no mums šī lielā diena, — jo skaidrāka k)ūst proletāriskās revolūcijas nozīme Krievijā, jo dzi|āk mēs pārdomājam arī mūsu darba visumā ņemto praktisko pieredzi.

Visīsākajās — un, protams, ļoti nepilnīgās un nepreci-zās — kontūrās šo nozīmi un šo pieredzi varētu attēlot šādi.

Tiešais un tuvākais revolūcijas uzdevums Krievijā bija buržuāziski demokrātiskais uzdevums: nogāzt viduslaiku atliekas, noārdīt tās līdz galam, attīrīt Krieviju no šā barbarisma, no šā kauna, no šās katras kultūras un katra progresa lielākās bremzes mūsu zemē.

Un mums ir tiesības būt lepniem, ka esam veikuši šo tīrīšanu daudz noteiktāk, ātrāk, drošāk, sekmīgāk, plašāk un dziļāk, — raugoties no iedarbības viedokļa uz tautas masām, uz tās masivu, — nekā lielā franču revolūcija pirms vairāk nekā 125 gadiem.

Gan anarchisti, gan sīkburžuaziskie demokrāti (t. i., meņ-ševiki un eseri kā šā starptautiskā sociālā tipa pārstāvji Krievijā) ir runājuši un runā neticami daudz juceklīga jautājumā par buržuāziski demokrātiskās revolūcijas attiecībām pret sociālistisko (tas ir, proletārisko) revolūciju. Ka mēs marksismu šajā punktā esam sapratuši un agrāko revolūciju pieredzi novērtējuši pareizi, tas šajos 4 gados ir pilnīgi apstiprinājies. Mēs esam noveduši buržuāziski demokrātisko revolūciju līdz galam tā kā neviens. Mēs pavisam apzinīgi, stingri un nelokāmi virzāmies uz priekšu, uz sociālistisko revolūciju, zinādami, ka to nešķir Ķinas mūris no buržuāziski demokrātiskās revolūcijas, zinādami, ka tikai cīņu izšķirs, ciktāl mums izdosies (gala iznākumā) pavirzīties uz priekšu, kādu daļu no neaptverami lielā uzdevuma mēs izpildīsim, kādu da|u no mūsu uzvarām mēs sev nostiprināsim. Dzīvosim, redzēsim. Bet arī pašlaik mēs jau redzam, ka padarīts ir milzīgi daudz — izpostītā, izmocītā, atpalikušā zemē — sabiedrības sociālistiskās pārveidošanas darbā.

Beigsim tomēr par mūsu revolūcijas buržuāziski demokrātisko saturu. Marksistiem jāsaprot, ko tas nozīmē. Paskaidrojumam minēsim uzskatāmus piemērus.

Revolūcijas buržuāziski demokrātiskais saturs, tas nozīmē— zemes sociālo attiecību (kārtības, iestāžu) attīrīšana no viduslaikiem, no dzimtbūšanas, no feodālismā.

Kādas bija dzimtbūšanas galvenās izpausmes, paliekas ur» atliekas Krievijā 1917. gadā? Monarehija, kārtu sistēma, zemesīpašums un zemes lietošana, sievietes stāvoklis, reliģija, tautību apspiešana. Ņemiet jebkuru no šiem „Augija staļļiem" — kurus, pie reizes jāsaka, visas atlīslīlās valstis vēl diezgan daudz atstājušas neiztīrītus sanu buržuāziski demokrātisko revolūciju veikšanas laikā, pirms 125, 250 un vairāk (Anglijā 1649.) gadiem, — ņemiet jebkuru no šiem Augija staļļiem: jūs redzēsit, ka mēs tos esam iztīrījuši līius. Kādās desmit nedēļās, sākot no 1917. g. 25. oktobra (7. novembra), līdz Satversmes sapulces padzīšanai (1918. g. 5. janvārim), mēs šajā laukā esam izdarījuši tūkstoškārt vaiiāk, nekā savas varas astoņos mēnešos bija izdarījuši buržuāziskie demokrāti un liberāļi (kadeti), un sīkburžua^ ziskie demokrāti (meņševiki un eseri).

Sie gļēvuļi, pļāpas, sevī iemīlējušies narcisi un hamletiņi vicināja papes zobenu — un pat monarchiju neiznīcināja! Mēs izsviedām ārā visus monarchistiskos nešķīsteņus tā kā neviens, kā nekad. Mēs nepametām akmeni uz akmens, ķieģeli uz ķieģeļa mūžsenajā kārtu sistēmas celtnē (visattīstītākās zemes, tādas kā Anglija, Francija, Vācija, līdz šim laikam nav tikušas vaļā no kārtu sistēmas atliekām!). Kārtu sistēmas visdziļākās saknes, proti: feodālismā un dzimtbūšanas atliekas zemesturēšanā, mēs galīgi izrāvām. „Var strīdēties" (ārzemēs pietiek literātu, kadetu, meņševiku un eseru, lai nodarbotos ar šiem strīdiem) par to, kas iznāks „galu galā" no lielās Oktobra revolūcijas agrārajiem pārvei-• Injumiem. Mums pašlaik nav patikas zaudēt laiku šajos strīdos, jo mēs ar cīņu atrisinām šo strīdu un visus daudzos no tā atkarīgos strīdus. Bet nevar apstrīdēt to faktu, Ka sīkburžuaziskie demokrāti astoņus mēnešus ,,Iīga“ ar muižniekiem, kas sargāja dzimtbūšanas tradicijas, bet mēs dažās nedēļās gan šos muižniekus, gan visas viņu tradicijas galīgi noslaucījām no krievu zemes virsas.

Ņemiet reliģiju vai sievietes beztiesīgumu, vai nekrievu tautību apspiestību un tiesību nevienlīdzību. Visi tie ir buržuāziski demokrātiskās revolūcijas jautājumi. Sīkhuržuazis-kās demokrātijās āksti par to pļāpāja astoņus mēnešus; nav nevienas no visattīstītākajām zemēm pasaulē, kur šie jautājumi būtu atrisināti buržuāziski demokrātiskā virzienā līdz galam. Pie mums Oktobra revolūcijas likumdošana tos atrisinājusi līdz galam. Mēs pret reliģiju esam cīnījušies un cīnāmies pa īstam. Mēs devām visām nekrievu tautībām viņu pašu republikas vai autonomos apgabalus. Pie mums Krievijā nav tāda zemiskuma, nelietības un nekrietnības kā sievietes beztiesīgums vai nepilntiesīgums, šī sašutumu izraisošā dzimtbūšanas un viduslaiku palieka, ko savtīgā buržuāzijā un trulā, iebiedētā sīkburžuazija atjauno visās zemeslodes valstīs bez jebkāda izņēmuma.

Viss tas ir buržuāziski demokrātiskās revolūcijas saturs. Pirms pusotra simta un divsimt piecdesmit gadiem šās revolūcijas (šo revolūciju, ja runā par katru viena kopēja tipa nacionālo veidu) progresivie vadoņi tautām apsolīja atbrīvot cilvēci no viduslaiku privilēģijām, no sievietes nevienlīdzības, no vienas vai otras reliģijas (vai „reliģijas idejas“, „reliģiozitātes** vispār) valstiskām priekšrocībām, no tautību nevienlīdzības tiesībās. Solīja — un neizpildīja. Nevarēja izpildīt, jo kavēja „cieņa**---pret „svēto privat-

īpašumu**. Mūsu proletāriskajā revolūcijā šās nolādētās „cieņas** pret šo trīskārt nolādēto viduslaiku mantojumu un pret šo „svēto privātīpašumu** nebija.

Bet, lai nostiprinātu Krievijas tautām buržuāziski demokrātiskās revolūcijas iekarojumus, mums bija jāpavirzās tālāk, un mēs pavirzījāmies tālāk. Buržuāziski demokrātiskās revolūcijas jautājumus mēs risinājām pa ceļam, garāmejot, kā mūsu galvenā un īstā, proletāriski revolucionārā, sociālistiskā darba ..blakus produktu**. Reformas, tā mēs vienmēr teicām, ir revolucionārās šķiru cīņas blakus produkts. Buržuāziski demokrātiskie pārveidojumi — mēs teicām un inēs to pierādījām darbos — ir proletāriskās, tas ir, sociālistiskās revolūcijas blakus produkts. Starp citu, — visi Kautski, Hilferdingi, Martovi, Černovi, Ililkviti, Longē, Makdonaldi, Turati un pārējie „IlVs" marksisma varoņi nevarēja saprast tādas buržuāziski demokrātiskās un proletāriski sociālistiskās revolucijas savstarpējās attiecības. Pirmā pāraug otrajā. Otrā garām ejot atrisina pirmās jautājumus. Otrā nostiprina pirmās darbu. Cīņa un tikai cīņa izšķir, ciktāl otrajai izdodas pāraugt pirmo.

Padomju iekārta ir tieši viens no uzskatāmiem apliecinājumiem vai viena no uzskatāmām izpausmēm, kā viena revolūcija pāraug otrā. Padomju iekārta ir demokrātismā maksimums strādniekiem un zemniekiem, un tajā pašā laikā tā nozīmē sakaru saraušanu ar buržuāzisko demokrātismu am jauna, pasaulvēsturiska, demokrātijās tipa — proti: proletāriskā demokrātismā jeb proletariāta diktatūras — izcelšanos.

Lai mirstošās buržuāzijas un tai astē velkošās sīkburžua-ziskās demokrātijās suņi un cūkas apber mūs ar lāstu, lamuvārdu un izsmiekla kaudzēm par neveiksmēm un kjū-dām, kādas mums gadās, ceļot mūsu padomju iekārtu. Mēs ne uz mirkli neaizmirstam, ka neveiksmju un kļūdu mums patiešām bijis daudz un ir vēl daudz. Kā gan iztikt bez neveiksmēm un kļūdām tādā jaunā, visai pasaules vēsturei jaunā darbā kā vēl neredzēta valsts iekārtas tipa radīšanā! Mēs nelokāmi cīnīsimies, lai izlabotu mūsu neveiksmes un kļūdas un lai uzlabotu padomju principu lietošanu dzīvē — lietošanu, kas mums ļoti ļoti tālu no pilnības. Bet mums ir tiesība lepoties un mēs lepojamies ar to. ka mums ir laime sākt padomju valsts celšanu, sākt tādējādi jaunu vispasaules vēstures laikmetu, laikmetu, kurā valda jauna šķira, kas apspiesta visās kapitālistiskajās zemēs un kas iet visur pretim jaunai dzīvei, pretim uzvarai pār buržuāziju, pretim proletariāta diktatūrai, pretim cilvēces atbrīvošanai no kapitala jūga, no imperiālistiskajiem kariem.

Jautājums par imperiālistiskajiem kariem, par to finanču kapitala starptautisko politiku, kas pašreiz dominē visā pasaulē un kas neizbēgami rada jaunus imperiālistiskus karus, neizbēgami rada nedzirdētu nacionālā jūga pastiprināšanos, kad saujiņa „attīstīto" lielvalstu pastiprināti aplaupa, bendē un žņaudz vājās, atpalikušās, sīkās tautības, — šis jautājums kopš 19". gada ir kļuvis par visu zemeslodes valstu visas politikas stūrakmeni. Tas ir desmitiem miljonu ļaužu dzīvības un nāves jautājums. Tas ir jautājums par to, vai nākamajā imperiālistiskajā karā, ko mūsu acu priekšā gatavo buržuāzijā un kas mūsu acu priekšā izaug no kapitālisma, apkaus 20 miljonu cilvēku (nevis 10 miljonu, kas nogalināti 19".—1918. g. karā līdz ar „sīkajiem" kariem, kuri to papildina un nav izbeigti vēl ari tagad), vai šajā neizbēgamajā (ja kapitālisms paliks) nākamajā karā sakropļos 60 miljonu (nevis 30 miljonu, kas sakropļoti 19".— 1918. gadā). Un šajā jautājumā mūsu Oktobra revolūcija ir atklājusi jaunu vispasaules vēstures laikmetu. Buržuāzijas kalpi un tās piebalsotāji eseru un meņševiku personā, visas sīkhuržuaziskās it kā „sociālistiskās" demokrātijās personā visā pasaulē ņirgājās par lozungu „pārvērst imperiālistisko karu par pilsoņu karu". Bet izrādījās, ka šis lozungs ir vienīgā patiesība — nepatīkama, rupja, kaila, cietsirdīga, tā tas ir, bet patiesība starp bezgalīgi daudzajiem visizsmalcinātākajiem šovinistiskajiem un pacifistis-kajiem māņiem. Šie māņi sabrūk. Brestas miers atmaskots. Katra diena arvien nesaudzīgāk atmasko vēl ļaunāka nekā Brestas miera — Versaļas miera nozīmi un sekas. Un arvien skaidrāk, arvien noteiktāk, arvien neatvairāmāk miljoniem un atkal miljoniem cilvēku, kuri domā par vakarējā kara cēloņiem un par tuvojošos rītdienas karu, ataust bargā patiesība: nevar izrauties no imperiālistiskā kara un no imperiālistiskā miera, kas tādu karu nenovēršami rada (ja mums būtu vecā pareizrakstība, es šeit rakstītu divus vārdus «мир» abās to nozīmēs), nevar izrauties no šās elles citādi kā ar boļSevistisku cīņu un bojševistisku revolūciju.

Lai trakā niknumā lamā šo revolūciju buržuāzijā un pacifisti, ģenerāļi un sīkpilsoņi, kapitālisti un filistri, visi ticīgie kristieši un visi II un IIV2 Internacionāles bruņinieki. Ne ar kādām niknuma, apmelojumu un melu straumēm viņi nesaduļķos to pasaulvēsturisko faktu, ka pirmoreiz pēc simtiem un tūkstošiem gadu vergi uz karu, kas notika starp vergu īpašniekiem, atbildēja ar atklāti pasludinātu lozungu:

3 33. sēj.

šo karu, kas notiek starp vergu īpašniekiem viņu laupījuma dalīšanas dēļ, pārvērtīsim par visu nāciju vergu karu pret visu nāciju vergu īpašniekiem.

Pirmoreiz pēc simtiem un tūkstošiem gadu šis lozungs no neskaidras un bezspēcīgas gaidīšanas kļuvis par skaidru, noteiktu politisku programu, par miljonu apspiesto ļaužu iedarbīgu cīņu proletariāta vadībā, kļuvis par pirmo proletariāta uzvaru, par pirmo uzvaru karu iznīcināšanas lietā, par visu zemju strādnieku savienības uzvaru pār dažādo nāciju buržuāzijas savienību, tās buržuāzijas, kas gan līgst mieru, gan karo uz kapitala vergu rēķina, uz algoto strādnieku rēķina, uz zemnieku rēķina, uz darba ļaužu rēķina.

Šī pirmā uzvara vēl nav galīgā uzvara, un mūsu Oktobra revolūcija to guva ar nedzirdētām pūlēm un grūtībām, ar nedzirdētām mokām, ar daudzām ļoti lielām neveiksmēm un kļūdām no mūsu puses. Kā gan bez neveiksmēm un bez kļūdām lai izdotos vienai atpalikušai tautai uzvarēt pašu varenāko un pašu attīstītāko zemeslodes valstu imperiālistiskos karus! Mēs nebaidāmies atzīt savas kļūdas un aplūkosim tās ar skaidru prātu, lai iemācītos tās labot. Bet fakts paliek fakts: pirmoreiz pēc simtiem un tūkstošiem gadu solījums „atbildēt*1 uz karu, kas notiek starp vergu īpašniekiem, ar vergu revolūciju pret visiem un visādiem

vergu īpašniekiem ir izpildīts līdz galam---un tiek

izpildīts par spīti visām grūtībām.

Mēs šo darbu esam iesākuši. Kad tieši, cik ilgā laikā, kādas nācijās proletārieši šo darbu novedīs līdz galam, — šis jautājums nav svarīgs. Svarīgi ir tas, ka ledus salauzts, ka ceļš vaļā, ceļš parādīts.

Turpiniet savu liekulību, visu zemju kapitālistu kungi, kas „aizstāvat tēviju** — japaņu tēviju no amerikāņu tēvijas, amerikāņu no japaņu, franēu no angļu un tā tālāki Turpiniet „atrakstīties** no jautājuma par līdzekļiem, kā cīnīties pret imperiālistiskajiem kariem, ar jauniem „Baze-les manifestiem** (pēc Bazeles 1912. gada manifesta 10 parauga), II un ПУг Internacionāles bruņinieku kungi «ir visiem visas pasaules pacifistiskajiem sīkpilsoņiem un filistriem! No imperiālistiskā kara, no imperiālistiskā miera izrāva pirmo simta miljonu cilvēku uz zemeslodes pirmā bolševistiskā revolūcija. Nākošās izraus no tādiem kariem un no tāda miera visu cilvēci.

Pēdējais — un pats svarīgākais, un pats grūtākais, un pats vismazāk paveiktais mūsu darbs: saimnieciskā celtniecība, ekonomiskā pamata likšana jaunai, sociālistiskai ēkai sagrautās feodālās un pussagrautās kapitālistiskās ēkas vietā. Šajā vissvarīgākajā un visgrūtākajā darbā mums bijis visvairāk neveiksm ju, visvairāk kļūdu. Kā gan bez neveiksmēm un bez kļūdām lai iesāk tādu visai pasaulei jaunu darbu! Bet mēs to iesākām. Mēs to darām. Mēs labojam tieši tagad ar savu „jauno ekonomisko politiku** veselu rindu mūsu kļūdu, mēs mācāmies, kā bez šīm kļūdām būvēt tālāk sociālistisko ēku sīkzemnieciskā zemē.

Grūtības ir neaptveramas. Mēs esam paraduši cīnīties pret neaptveramām grūtībām. Ne velti mūsu ienaidnieki mūs iesaukuši par „akmenscietiem** un par „kaulu lauzējas politikas** pārstāvjiem. Bet mēs esam iemācījušies arī — vismaz: līdz zināmam mēram iemācījušies otru revolūcijā nepieciešamu mākslu — lokanību, prasmi ātri un krasi mainīt savu taktiku, apsverot objektīvos apstākļus, kas mainījušies, izvēloties citu ceļu uz mūsu mērķi, ja izrādījies, ka agrākais ceļš pašreizējā laika posmā ir nelietderīgs, neiespējams.

Mēs rēķinājām, entuziasma viļņa pacelti, atmodinājuši tautas entuziasmu — sākumā vispārpolitisko, pēc tam kara entuziasmu, — mēs rēķinājām, ka tieši uz šā entuziasma pamata realizēsim tikpat lielus (kā vispārpolitiskos, kā kara) ekonomiskos uzdevumus. Mēs rēķinājām — vai varbūt pareizāk būs sacīt: mēs cerējām bez pietiekama aprēķina, — ka ar proletāriskās valsts tiešām pavēlēm nokārtosim to, ka valsts komunistiski ražo un valsts komunistiski sadala produktus sīkzemnieciskā zemē. Dzīve rādīja mūsu kļūdu. Bija vajadzīgas vairākas pārejas pakāpes: valsts kapitālisms un socialisms, lai sagatavotu — ar ilgu gadu darbu sagatavotu — pāreju uz komunismu. Ne tieši uz entuziasma pamata, bet ar lielās revolūcijas radītā entuziasma palīdzību uz personīgo interešu, uz personīgās ieinteresētības, uz saimnieciskā aprēķina pamata papūlieties sākumā uzcelt izturīgas laipas, kas sīkzemnieciskā zemē ved caur valsts kapitālismu uz sociālismu; citādi jūs nenonāksit pie komunisma, citādi jūs nepievedīsit desmitiem un atkal desmitiem miljonu cilvēku pie komunisma. Tā sacīja mums dzīve. Tā sacīja mums objeklivā revolūcijas attīstības gaita.

Un mēs, kas trīs un četru gadu laikā bijām drusku iemācījušies taisīt krasus pagriezienus (kad vajag krasa pagrieziena), sākām centīgi, vērīgi, cītīgi (lai gan vēl arvien nepietiekami centīgi, nepietiekami vērīgi, nepietiekami cītīgi) mācīties jauno pagriezienu, „jauno ekonomisko politiku". Proletāriskai valstij jākļūst par uzmanīgu, gādīgu, prasmīgu „saimnieku", par kārtīgu vairuma tirgoni, — citādi viņa sīkzemniecisku zemi nevar ekonomiski nostādīt uz kājām, citas pārejas uz komunismu pašlaik, tagadējos apstākļos, blakus kapitālistiskajiem (pagaidām vēl kapitālistiskajiem) Rietumiem, nav. Vairuma tirgonis, tas ir itin kā ekonomisks tips, kas tikpat tāls no komunisma kā debess no zemes. Bet tā ir viena no tieši tādām pretrunām, kas dzīvajā dzīvē ved no zemnieka sīksaimniecības caur valsts kapitālismu uz sociālismu. Personīgā ieinteresētība paceļ ražošanu; mums ražošanas palielināšanās vajadzīga vispirms un par katru cenu. Vairumtirdzniecība apvieno miljonus sīk-zemnieku ekonomiski, ieinteresējot viņus, saistot viņus, pievedot viņus tālākajai pakāpei; dažādām sakaru un apvienības formām pašā ražošanā. Mēs jau esam sākuši nepieciešamo mūsu ekonomiskās politikas pārkārtošanu. Mums šajā laukā jau ir zināmas — tiesa, nelielas, daļējas, bet tomēr neapšaubāmas sekmes. Mēs šinī jaunās „zinātnes" laukā jau beidzam sagatavošanas klasi. Stingri un neatlaidīgi mācoties, praktiskajā pieredzē pārbaudot katru savu soli, nebaidoties sākto ne vienreiz vien pārtaisīt, labot savas kļūdas, vērīgi iedziļinoties to nozīmē, mēs pāriesim arī nākošajās klasēs. Mēs iziesim visu „kursu", kaut gan pasaules ekonomikas un pasaules politikas apstākļi ir padarījuši to daudz ilgāku un daudz grūtāku, nekā mums gribējās. Lai tur vai kas, lai cik smagas būtu pārejas laika mocības, posts, bads, sabrukums, mēs nezaudēsim drosmi un novedīsim savu lietu līdz uzvarai.

1921. ". X

„Pfflt»rffl“, 2.34. лг., J921. Q.

Iespiests pēc rokraksta

1S. oktobri

Paraksts: N. Ļeņins

■

JAUNA EKONOMISKA POLITIKA

UN POLITISKAS IZGLĪTĪBAS IESTĀŽU UZDEVUMI

REFERĀTS VISKRIEVIJAS II POLITISKAS IZGLĪTĪBAS DARBINIEKU KONGRESS 1921. G. 17. OKTOBRI "

BiedriI Esmu nodomājis veltīt šo referātu jeb, pareizāk sakot, šīs pārrunas jaunajai ekonomiskajai politikai un politiskās izglītības iestāžu uzdevumiem, kā es tos saprotu, sakarā ar šo politiku. Man liktos, ka būtu galigi nepareizi referātus par jautājumiem, kuri neietilpst viena vai otra kongresa ietvaros, aprobežot vienīgi ar informāciju par to, kas vispār notiek partijā vai Padomju republikā.

PADOMJU VARAS UN KKP KRASAIS PAGRIEZIENS

Nebūt nenoliedzot, ka šāda informācijā ir derīga, un nenoliedzot, ka derīgas ir apspriedes par visādiem jautājumiem, es tomēr atzīstu, ka mūsu kongresu vairākuma darbā galvenais trūkums ir tas, ka nav tieša, bezaplinku sakara ar tiem praktiskajiem uzdevumiem, kas viņiem jāatrisina. Un par šiem trūkumiem man gribētos parunāt saistībā ar jauno ekonomisko politiku un sakarā ar jauno ekonomisko politiku.

Par jauno ekonomisko politiku es runāšu īsos un vispārīgos vilcienos. Biedri, lietum lielais vairākums no jums ir komunisti un, neraugoties uz to, ka daži ir Joti jauni, — komunisti, kas veikuši mūsu revolūcijas pirmajos gados lielu darbu mūsu vispārējā politikā. Un kā tādi, kas veikuši lielu daļu no šā darba, jūs nevarat neredzēt, cik krasu pagriezienu izdarījusi mūsu Padomju vara un mūsu komunistiskā partija, pāriedama uz to ekonomisko politiku, ko dēvē par ,,jauno“, par jauno attiecībā uz mūsu līdzšinējo ekonomisko politiku.

Bet pēc lietas būtības lajā ir vairāk vecā nekā mūsu līdzšinējā ekonomiskajā politikā.

Kāpēc las tā? Tāpēc, ka mūsu līdzšinējā ekonomiskā politika, ja arī nevar teikt: rēķināja (mēs tajos apstākļos vispār rēķinājām maz), tad līdz zināmam mēram paredzēja, — var teikt, nerēķinādama paredzēja, — ka notiks Krievijas vecās ekonomikas tieša pāreja uz to, ka produktus valsts ražo un sadala pēc komunistiskiem principiem.

Ja atcerēsimies mūsu pašu līdzšinējo ekonomisko literatūru, ja atcerēsimies, ko rakstīja komunisti, pirms saņēma Krievijā savās rokās varu un drīz vien pēc varas saņemšanas, piemēram, 1918. g. sākumā, kad pirmais politiskais spiediens uz veco Krieviju beidzās ar milzīgiem panākumiem, kad lika nodibināta Padomju republika, kad Krievija no imperiālistiskā kara. kaut arī sakropļota, bet tomēr izkļuva un izkļuva mazāk sakropļota nekā tad, ja viņa pēc imperiālistu un meņševiku un eseru padoma būtu turpinājusi „tēvijas aizstāvēšanu", tad mēs redzēsim, ka pirmajā periodā, kad mēs tikko bijām beiguši pirmo darbu Padomju varas celtniecībā un tikko bijām izkļuvuši no imperiālistiskā kara, tolaik mēs daudz uzmanīgāk un piesardzīgāk runājām par saviem ekonomiskās celtniecības uzdevumiem, nekā rīkojāmies 1918. gada otrajā pusē un visa 1919. un visa 1920. gada laikā.

VCIK PAR ZEMNIECĪBAS LOMU — 1918. GADĀ

Ja ne visi no jums šajā laikā ir bijuši aklivi partijas un Padomju varas darbinieki, tad viņi kairā ziņā būtu varējuši iepazīties un, protams, ir iepazinušies ar tādiem lēmumiem kā Viskrievijas Centrālās Izpildu Komitejas lēmums 1918. gada apriļa beigās^12. Šis lēmums norādīja, ka nepieciešams ņemt vērā zemnieku ekonomiku, un pamatojās uz referātu, kurā ņemta vērā valsts kapitālisma loma sociālismā celtniecībā tajā gadījumā, kad valsts ir zemnieciska, uz referātu, kurā uzsvērta personīgās, individuālās, vienpersonīgās atbildības nozīme, uzsvērta šā faktora nozīme valsts pārvaldīšanas darbā atšķirībā no varas celtniecības politiskajiem uzdevumiem un militārajiem uzdevumiem.

MŪSU KĻŪDA

1918. g. sākumā mēs cerojām uz zināmu periodu, kur mierīga celtniecība būs iespējama. Pēc Brestas miera noslēgšanas briesmas, šķiet, attālinājās, varēja ķerties pie mierīgas celtniecības. Bet mēs piekrāpāmies, jo 1918. g. pār mums savilkās īstas kara briesmas — reizē ar čecho-slovaku sacelšanos un pilsoņu kara sākšanos, kurš ieilga līdz 1920. gadam. Pa daļai mums uzbrāzušos kara uzdevumu ietekmē un tā stāvokļa ietekmē, kurš šķila izmisuma pilns un kurā tolaik, imperiālistiskajam karam beidzoties, atradās republika, šo un daudzu citu apstākļu ietekmē mēs izdarījām to kļūdu, ka nolēmām tieši pāriet uz komunistisku ražošanu un sadalīšanu. Mēs nolēmām, ka zemnieki saskaņā ar pārtikas reparticiju dos mums vajadzīgo labības daudzumu, bet mēs to sadalīsim pa rūpnīcām un fabrikām, — un mums iznāks komunistiska ražošana un sadalīšana.

Nevaru teikt, ka mēs sev uzmetām šādu plānu tieši tik noteikti un uzskatāmi, bet apmēram šādā garā mēs rīkojāmies. Tas, diemžēl, ir fakts. Es saku: diemžēl, jo ne visai ilgā pieredze noveda mūs pie pārliecības, ka šī konstrukcija ir aplama, ir pretrunā ar to, ko mēs agrāk tikām rakstījuši par pāreju no kapitālisma uz sociālismu, domādami, ka bez sociālistiskās uzskaites un kontroles perioda nevar nonākt kaut vai pie komunisma zemākās pakāpes. Teorētiskajā literatūrā, sākot ar 1918. g„ kad izvirzījās uzdevums — saņemt varu un boļševiki šo uzdevumu parādīja visai tautai, mūsu literatūrā noteikti tika uzsvērts, ka ilga un sarežģīta pāreja no kapitālistiskās sabiedrības (un, jo šī sabiedrība mazāk attīstīta, jo ilgāka), pāreja ar sociālistiskās uzskaites un kontroles palīdzību kaut vai uz vienu komunistiskās sabiedrības priekšposteni, ir nepieciešama.

STRATĒĢISKA ATKĀPŠANĀS

To mēs toreiz, kad pilsoņu kara drudzī vajadzēja spert nepieciešamos soļus celtniecībā, it kā aizmirsām. Un mūsu jaunā ekonomiskā politika pēc savas būtības jau arī ir tieši tāda, ka mēs šajā punktā esam stipri sakauti un esam sākuši stratēģisku atkāpšanos: „Iekāru neesam galīgi sakauti, atkāpsimies un pārbūvēsim visu no jauna, bet pamatīgāk". Komunistiem, ja viņi apzināti izvirza jautājumu par jauno ekonomisko politiku, nevar būt nekādu šaubu, ka mēs esam cietuši visai smagu ekonomisku sakāvi ekonomikas frontē. Un, protams, ir neizbēgami, ka šeit viena daļa cilvēku nonāks visai nomāktā, gandrīz paniskā stāvoklī, un sakarā ar atkāpšanos šie ļaudis sāks ļauties paniskam noskaņojumam. Tā ir neizbēgama lieta. Taču, kad Sarkanā Armija atkāpās, viņa savu uzvaru sāka ar to, ka bēga no ienaidnieka, un katrreiz katrā frontē daži ļaudis pārdzīvoja šo panikas periodu. Bet katrreiz — gan Kolčaka frontē, gan Deņikina frontē, gan Judeņiča frontē, gan poļu, gan Vrangeļa frontē — katrreiz izrādījās, ka pēc tam, kad mūs krietni sakāva vienu reizīti, bet dažreiz arī vairāk, mēs attaisnojām parunu, ka „par vienu pērto dod divus nepērtus". Reiz sakauti, mēs sākām uzbrukt lēnām, sistemātiski un uzmanīgi.

Protams, ekonomikas frontē uzdevumi ir daudzkārt grūtāki nekā uzdevumi kara frontē, bet vispārīga līdzība starp šīm elementārajām stratēģijas kontūrām ir. Ekonomikas frontē, mēģinot pāriet uz komunismu, mēs 1921. g. pavasarī piedzīvojām sakāvi, kas bija nopietnāka nekā jebkura sakāve, ko mums sagādāja Kolčaks, Deņikins vai Pilsudskis, daudz nopietnāka, daudz būtiskāka un bīstamāka sakāve. Tā izpaudās tādējādi, ka mūsu saimnieciskā politika savā virsotnē, izrādījās, bija atrauta no apakšas un neradīja to ražošanas spēku uzplaukumu, kas mūsu partijas pro-gramā atzīts par galveno un neatliekamo uzdevumu.

Pārtikas reparticija uz laukiem, šī tiešā komunistiskā pieeja celtniecības uzdevumiem pilsētā, traucēja ražošanas spēku kāpināšanu un izrādījās par galveno iemeslu dziļajai ekonomiskajai un politiskajai krizei, kurai mēs uzdūrāmies 1921. gada pavasarī. Lūk, kāpēc bija vajadzīgs tas, ko no mūsu līnijas, no mūsu politikas viedokļa nevar nosaukt nekā citādi kā tikai par visstiprāko sakāvi un atkāpšanos. Turklāt nevar teikt, ka šī atkāpšanās būtu līdzīga Sarkanās Armijas atkāpšanās norisei, pilnīgā kārtībā, uz iepriekš sagatavotām pozicijām. Tiesa, pozicijas bija sagatavotas iepriekš. To var pārbaudīt, salīdzinot mūsu par-

"

tijiis 1921. gada pavasara lēmumus ar 1918. gada aprija lēmumu, ko es minēju. Pozicijas bija sagatavotas iepriekš, bet atkāpšanās uz šīm pozicijām notika (un daudzās vietās provincē notiek arī tagad) visai pietiekamā un pat pārmērīgā nekārtībā.

JAUNĀS EKONOMISKĀS POLITIKAS JĒGA

Šeit nu pirmajā vietā izvirzās politiskās izglītības iestāžu uzdevums — cīnīties pret to. Galvenais jautājums, raugoties no jaunās ekonomiskās politikas viedokļa, ir tāds, ka drīzāk jāprot izmantot stāvokli, kāds tagad radies.

Jaunā ekonomiskā politika nozīmē reparticijas aizstāšanu ar nodokli, nozīmē, ka ievērojamā mērā notiek pāreja uz kapitālisma atjaunošanu. Cik lielā mērā, — to mēs nezinām. Koncesijas ārzemju kapitālistiem (tiesa, pagaidām mēs tās esam izdevuši ļoti maz, it īpaši salīdzinot ar mūsu izdarītajiem piedāvājumiem), iznomā jumi privātajiem kapitālistiem — tā tad arī ir kapitālisma tieša atjaunošana, un tā saistīta ar jaunās ekonomiskās politikas saknēm. Jo zemniekiem reparticijas iznicināšana nozīmē brīvu tirdzniecību ar lauksaimniecības produktu pārpalikumiem, kurus nodoklis nav paņēmis, bet nodoklis ņem tikai nelielu daļu no produktiem. Zemnieki ir milzīga visu icdzī votāju un visas ekonomikas daļa, un tāpēc kapitālisms uz šās brivās tirdzniecības pamata nevar neaugt.

Tā ir pati elementārākā ekonomikas ābece, ko māca eko nomiskās zinātnes pirmsākumos un ko pie mums turklāt māca katrs maišelnieks, radījums, kas visai labi mūs iepazīstina ar ekonomiku neatkarīgi no ekonomiskās un politiskās zinātnes. Un pamatjautājums, raugoties no stratēģijas viedokļa, ir šāds: kurš ātrāk izmantos šo jauno stāvokli? Jautājums ir par to: kam līdzi ies zemniecība, — proletariātam, kurš tiecas uzcelt sociālistisku sabiedrību, vai kapi talistam, kas saka: „Griezīsimies atpakaļ, tā tas ir drošāk, un tad vēl izgudrojuši kaut kādu sociālismu".

•

KAS UZVARĒS — KAPITĀLISTS VAI PADOMJU VARA?

Lūk, pie kā nonāk viss tagadējais karš: kas uzvarēs, kas drīzāk izmantos stāvokli, — kapitālists, ko mēs paši laižam iekšā pa durvīm vai pat pa vairākām durvīm (un pa daudzām tādām durvīm, ko mēs paši nezinām un kas atveras neatkarīgi no mums un pret mums), vai proletāriskā valsts vara. Uz ko tā var ekonomiski balstīties? No vienas puses, uz iedzīvotāju stāvokļa uzlabošanos. Šajā sakarā jāatceras zemnieki. Pilnīgi neapstrīdams un visiem acīm redzams, ka, neraugoties uz tik milzīgu postu kā badu, iedzīvotāju stāvokļa uzlabošanās, atskaitot šo postu, iestājusies tieši sakarā ar pārmaiņām mūsu ekonomiskajā politikā.

No otras puses, ja iegūs kapitālisms, augs arī rūpnieciskā ražošana, bet reizē ar to augs proletariats. Kapitālisti iegūs ar mūsu politiku un radīs rūpniecības proletariātu, kas pie mums kara un šausmīgo postījumu un sabrukuma dēļ ir deklasēts, t. i., izsists no savām šķiras sliedēm, un vairs nepastāv kā proletariats. Par proletariātu sauc šķiru, kas nodarbināta materiālo vērtību ražošanā kapitālistiskās lielrūpniecības uzņēmumos. Ciktāl sagrauta kapitālistiskā lielrūpniecība, ciktāl fabrikas un rūpnīcas apstājušās, proletariats ir izzudis. Dažreiz viņš formāli skaitījās, bet viņš nebija saistīts ar ekonomiskām saknēm.

Ja kapitālisms atjaunosies, tas nozīmē, ka atjaunosies arī proletariāta šķira, proletariāta, kurš nodarbināts sabiedrībai derīgu materiālo vērtību ražošanā, nodarbināts lielās maši-nizētās fabrikās un nevis nodarbojas ar spekulāciju, nevis ar šķiltavu taisīšanu pārdošanai un ar citu „darbu'1, kas ne visai derīgs, bet visai neizbēgams mūsu rūpniecības sabrukuma apstākļos.

Jautājuma būtība — kurš kuram aizsteigsies priekšā? Ja kapitālisti paspēs pirmie noorganizēties, — tad viņi padzīs komunistus, un te vairs nevar būt nekādas runas. Uz šīm lietām jāskatās saprātīgi: kurš kuru? Vai proletāriskā valsts vara, balstīdamās uz zemniecību, būs spējīga turēt kapitālistu kungus pienācīgā pavadā, lai virzītu kapitālismu pa valsts gultni un radītu valstij pakļautu un tai kalpojošu kapitālismu? Šis jautājums jānostāda saprātīgi. Visāda ideoloģija, visādi prātojumi par politiskajām brīvībām ir prātojumi, kādu var atrast ļoti daudz, it īpaši ja apskatīsimies ārzemju Krievijā, Krievijā Nr. divi. kur ir desmitiem visādu politisko partiju dienas avīžu, kur visas šīs

brīvības cildina visos veidos un visos mūzikas toņos, kādi vien dabā pastāv. Viss tas ir pļāpāšana, frāzes. No šīm frāzēm vajag prast novērsties.

CĪŅA BŪS VEL NESAUDZĪGĀKA

Četros gados mēs esam izcīnījuši daudzas nopietnas kaujas un iemācījušies, ka viena lieta ir nopietna kauja un cita lieta — pļāpāšana, kas notiek sakarā ar nopietno kauju un ar ko nodarbojas it īpaši tie cilvēki, kuri sēž nomaļus. Vajag prast novērsties no visas šās ideoloģijas, no šās pļāpāšanas un paraudzīties uz lietas būtību. Bet lietas būtība ir tāda, ka cīņa ir nikna un būs vēl niknāka, vēl nesaudzīgāka nekā cīņa pret Kolčaku un Deņikinu. Tas tāpēc, ka tā cīņa, militārā cīņa, — tā ir parasta lieta. Karots ir vienmēr, simtiem un tūkstošiem gadu. Cilvēku izkaušanas mākslā karā ir gūti milzīgi panākumi.

Tiesa, gandrīz katra muižnieka štābā bija eseri un meņ-ševiki, kas kliedza par tautas tiesībām, par Satversmes sapulci un par to, ka boļševiki esot pārkāpuši visas brīvības.

Militāru uzdevumu atrisināt tomēr ir vieglāk nekā to, kas mums jāatrisina pašlaik, militāru uzdevumu var atrisināt ar uzbrukumu, triecienu, entuziasmu, tieši ar tā lielā strādnieku un zemnieku skaita fizisko spēku, kuri redzēja, ka viņiem virsū dodas muižnieks. Tagad atklātu muižnieku nav. Vrangeļu, Kolčaku, Deņikinu viena daļa devusies pie Nikolaja Romanova, otra daļa paslēpusies drošās vietās ārzemēs. So skaidro ienaidnieku — kā agrāk muižnieku un kapitālistu — tauta neredz. Tik skaidras ainas, ka ienaidnieks jau ir mūsu vidū un ka šis ienaidnieks ir tas pats. ka revolūcija slāv kaut kāda bezdibeņa malā, uz kuru uzdūrušās un kāpušās atpakaļ visas līdzšinējās revolūcijas, — šādas izpratnes lautai nevar būt, jo tā ir ļoti tumša un neizglītota. Un, cik ilgi dažādas ārkārtējās komisijas ārkārtējā veidā likvidēs šo neizglīlību, — pateikt ir grūti.

Kā tauta var zināt, ka Kolčaka, Vrangeļa, Deņikina vietā tepat mūsu vidū atrodas ienaidnieks, kas pazudinājis visas līdzšinējās revolūcijas? Taču, ja kapitālisti gūst virsroku pār mums, tad tas nozīmē atgriešanos pie vecā, ko arī ir apstiprinājusi visu līdzšinējo revolūciju pieredze. Mūsu partijas uzdevums ir attīstīt apziņu, ka mūsu vidū ienaidnieks ir anarchistiskais kapitālisms un anarchistiskā preču maiņa. Vajag skaidri saprast šo cīņas būtību un panākt, lai visplašākās strādnieku un zemnieku masas šo cīņas būtību skaidri saprastu, — „kurš kuru? kurš uzvarēs?1' Proletariāta diktatūra ir visniknākā, vistrakākā cīņa, kurā * proletariātam nākas cīnīties pret visu pasauli, jo visa pasaule devās pret mums, atbalstīdama Kolčaku un Deņikinu.

Tagad visas pasaules buržuāzijā atbalsta Krievijas buržuāziju, joprojām būdama daudzkārt spēcīgāka nekā mēs. Tāpēc mēs nebūt nekrītam panikā, jo arī militāro spēku viņiem bija vairāk, taču ar to nepietika, lai mūs iznīcinātu karā, kaut gan karā viņiem bija nesalīdzināmi vairāk spēku, tiklab artilērijas, kā arī aeroplanu, un mūs iznīcināt bija daudz vieglāk. Varbūt šajā nolūkā būtu pieticis laikā mobilizēt dažus korpusus vienā vai otrā no tām kapitālistiskajām valstīm, kuras devās mums virsū, un nežēlot dažus miljonus zelta, aizdodot tos Kolčakam.

Tomēr tas nepalīdzēja, jo apziņa, ka viņiem nav taisnība un ka mums ir taisnība, iekļuva tiklab angļu zaldatu masās, kuri bija ieradušies Archangeļskā, kā arī matrožu masās, kuri piespieda franču floti aizbraukt no Odesas. Tagad pret mums rīkojas spēki, kas tāpat kā līdz šim ir varenāki nekā mēs. Un, lai te uzvarētu, — vajag balstīties uz pēdējo spēka avotu. Pēdējais spēka avots ir strādnieku un zemnieku masas, viņu apzinīgums, viņu organizētība.

Vai nu proletāriskā organizēta vara — un apzinīgie strādnieki un neliela daļa apzinīgo zemnieku šo uzdevumu sapratīs un mācēs organizēt sev visapkārt tautas kustību, — un tad mēs beigās būsim uzvarētāji.

Vai arī mēs to nemācēsim izdarīt — un tad ienaidnieks, kam technikas ziņā ir vairāk spēku, mūs katrā ziņā sakaus.

VAI PĒDĒJĀ KAUJA?

Proletariāta diktatūra ir nesaudzīgs karš. Proletariats uzvarējis vienā zemē, bet joprojām ir vājāks starptautiskā mērogā. Viņam jāapvieno ap sevi visi strādnieki un zemnieki, apzinoties, ka karš nav pabeigts. Ja mēs dziesmā dziedam, ka „tā ir pēdējā kauja, kas ar uzvaru nāk“, tad.

diemžēl, tā ir maza nepatiesība, — diemžēl, tā nav mūsu pēdējā kauja, kas ar uzvaru nāk. Vai nu jūs pratīsit saliedēt strādniekus un zemniekus šajā cīņā, vai arī negūsit panākumus.

Vēsturē vēl nekad nav bijis tādas cīņas, kādu mēs redzam tagad, bet zemnieku kari pret muižniekiem vēsturē bijuši ne vienreiz vien, sākot ar vissenākajiem verdzības laikiem. Tādi kari bijuši ne vienreiz vien, bet valsts varas kara pret savas zemes buržuāziju un pret visu zemju apvienoto buržuāziju — tāda kara nav bijis nekad.

Vai nu mēs organizēsim sīkzemniecību, pamatojoties uz viņas ražošanas spēku attīstību, atbalstot šo attīstību ar proletariāta varu, vai arī viņu sev pakļaus kapitālisti, — no tā atkarīgs cīņas iznākums. Desmitos revolūciju ir bijis tas pats, bet šādu karu pasaule vēl nav redzējusi. Šādos karos gūtas pieredzes tautai nevarēja būt. Mums tā jārada pašiem, un šajā pieredzē mēs varam balstīties tikai uz strādnieku un zemnieku apziņu. Lūk, kāda ir šā uzdevuma devize un vislielākās grūtības.

MES NEVARAM CERĒT UZ TIEŠI KOMUNISTISKU

PAREJU

Mēs nevaram cerēt uz tieši komunistisku pāreju. Jāceļ, pamatojoties uz zemnieka personīgo ieinteresētību. Mums saka: „Zemnieka personīgā ieinteresētība — tas nozīmē privātīpašuma atjaunošanu*1. Nē, personīgo īpašumu uz patēriņa priekšmetiem un darba rīkiem, — to attiecībā uz zemniekiem mēs neesam atcēluši nekad. Mēs iznīcinājām privātīpašumu uz zemi, bet zemnieks saimniekoja bez privātīpašuma uz zemi, piemēram, uz nomātas zemes. Šāda sistēma pastāvējusi ļoti daudzās zemēs. Te nav nekā ekonomiski neiespējama. Grūtākais ir tas, kā ieinteresēt personīgi. Vajag ieinteresēt arī katru speciālistu, lai viņš būtu ieinteresēts ražošanas attīstībā.

Vai mēs to pratām darīt? Nē, nepratām! Mēs domājām, ka pēc komunistu pavēles liks izdarīta ražošana un sadalīšana tādā zemē, kurā proletariats ir deklasēts. Mums tas būs jāgroza, jo citādi mēs nevaram proletariātu iepazīstināt ar šo pāreju. Vēsturē tādi uzdevumi nekad vēl nav izvirzīti.

Mēs šo uzdevumu mēģinājām atrisināt tieši, tā sakot, ar frontālu triecienu, bet cietām neveiksmi. Tādas kļūdas mēdz būt katrā karā, un tās par kļūdām neuzskata. Ja nav izdevies frontālais trieciens, sāksim apiešanu, lietosim ielenkšanu un lēnu pāreju.

PERSONĪGĀS IEINTERESĒTĪBAS PRINCIPS

Un mēs sakām, ka jebkura liela tautas saimniecības nozare jāceļ, balstoties uz personīgo ieinteresētību. Apspriešana — kopīgi, bet atbildība — vienpersonīgi. Neprazdami realizēt šo principu, mēs ciešam ik uz soļa. Visa jaunā ekonomiskā politika prasa, lai šo dalīšanu izdarītu absolūti krasi, neapšaubāmi precizi. Kad tauta pārgāja uz jauniem ekonomiskiem apstākļiem, viņa steidzīgi sāka apspriest, kas no tā iznāks un kā tas jāuzceļ pa jaunam. Neizdarot vispārēju apspriešanu, neko nevarēja sākt, jo tautai desmitiem un simtiem gadu bija aizliegta jebkāda apspriešana, bet revolūcija nevarēja attīstīties citādi, kā izejot cauri vispārējas universālās mītiņošanas periodam visos jautājumos.

Tas radīja daudzās lietās jucekli. Tā tas bija, tas nav novēršams, bet jāsaka, ka tas arī nav bīstami. Ja laikus iemācīsimies šķirt no mītiņošanas to, kas vajadzīgs mīti-ņošanai un kas vajadzīgs pārvaldīšanai, tikai tad mēs varēsim sasniegt Padomju republikai augstu stāvokli. Bet mēs, diemžēl, to vēl neesam iemācījušies darīt, un kongresu lielākā daļa nepavisam nenorit lielišķīgi.

Ar savu kongresu pārpilnību mēs pārsniedzam visas valstis pasaulē. Nevienai demokrātiskai republikai nav tik daudz kongresu, cik mums, un viņas to arī nedrīkst pieļaut.

Mums jāiegaumē, ka mūsu zeme ir daudz cietusi un nabadzībā iegrimusi zeme, un viņai jāiemāca tā mītiņot, lai nesajauktu, kā es teicu, to, kas vajadzīgs mītiņošanai, ar to, kas vajadzīgs pārvaldīšanai. Mītiņo, bet pārvaldi bez mazākās svārstīšanās, pārvaldi stingrāk, nekā pirms tevis pārvaldīja kapitālists. Citādi tu viņu neuzvarēsi. Tev jāiegaumē, ka pārvaldīšanai jābūt vēl noteiktākai, vēl stingrākai nekā agrāk.

Sarkanajā Armijā pēc daudzu mēnešu ilgas mītiņošanas disciplīna nebija vājāka par agrākās armijas disciplinu-Sarkanajā Armijā lietoja stingrus, bargus līdzekļus, kas aizgāja pat līdz nošaušanai, līdzekļus, kādus nebija redzējusi pat agrākā valdība. Sīkpilsoņi rakstīja un vaimanāja: „Lūk, boļševiki ieveda nošaušanu". Mums jāsaka: „Jā, ieveda, un ieveda pilnīgi apzināti".

Mums jāsaka, ka bojā jāiet vai nu tiem, kuri gribēja pazudināt mūs un par kuriem mēs domājam, ka viņiem jāiet bojā, — un tad dzīvos mūsu Padomju republika, — vai arī, otrādi, dzīvos kapitālisti un bojā ies republika. Zemē, kas. iegrimusi nabadzībā, bojā ies vai nu tie, kas nevar saņemties, vai arī visa slrādnieku un zemnieku republika. Un šeit izvēles nav un nevar būt, tāpat kā nedrīkst būt arī nekādas sentimentalitātes. Sentimentalitāte nav mazāks noziegums kā karā savas ādas glābšana. Tas, kas tagad atkāpjas no disciplinas kārtības, tas ielaiž savā vidū ienaidniekus.

Lūk, kāpēc es saku, ka jaunajai ekonomiskajai politikai ir nozīme arī vēl mācīšanās ziņā. Jūs šeit runājat par to, kā vajagot mācīt. Jums jānonāk pie tā, lai pateiktu, ka pus-mācītiem mūsu vidū nav vietas. Tad, kad būs komunisms, tad mācīšanās nebūs tik stingra. Turpretim tagad es saku, ka mācīšanās nevar nebūt barga, — citādi draud bojā eja,

VAI MĒS PRATĪSIM STRĀDĀT PAŠI SEV?

Pie mums notika dezertēšana no armijas, tas pats ir arī darba frontē: tu strādāji kapitālista labā, strādāji eksplua-tatora labā un, protams, strādāji slikti, bet tagad tu strādā pats sev, strādnieku un zemnieku varai. Atceries, ka jāiz-škiras jautājumam — vai mēs pratīsim strādāt paši sev, jo citādi, — atkārtoju, — mūsu republika ies bojā. Un mēs sakām tā, kā teicām armijā: vai nu lai iet bojā visi, kas gribēja mūs pazudināt, un te mēs lietosim visbargākos disciplinas līdzekļus, vai arī mēs izglābsim savu zemi un dzīvos mūsu republika.

Lūk, kādai jābūt mūsu līnijai, lūk, kādēļ (starp citu) mums vajadzīga jaunā ekonomiskā politika.

Saimniekojiet visi. Kapitālisti būs līdzās jums, — līdzās jums būs arī ārzemju kapitālisti, koncesionari un nomnieki, viņi izsitīs no jums simtiem procentu peļņas, viņi jums.

blakus iedzīvosies bagātībā. Lai iedzīvojas, bet jūs iemācieties no viņiem saimniekot, un tikai tad jūs pratīsit uzcelt komunistisku republiku. No tā viedokļa, ka nepieciešams drīz iemācīties, — katra lieka iecietība ir vislielākais noziegums. Un šī zinātne, grūtā, bargā, dažreiz pat nesaudzīgā zinātne, ir jāmācās, jo citādi citas izejas nav.

Jums jāatceras, ka mūsu Padomju zemei, kas pēc ilgu gadu pārbaudījumiem kļuvusi nabaga, visapkārt ir nevis sociālistiskā Francija un nevis sociālistiskā Anglija, kuras mums palīdzētu ar savu augsto techniku, ar savu augsto rūpniecību. Nē! Mums jāatceras, ka tagad visa viņu augstā technika, visa viņu augstā rūpniecība pieder kapitālistiem, kas darbojas pret mums.

Mums jāatceras, ka vai nu mums ikdienas darbā vislielākajā mērā jāsasprindzina visi spēki, vai arī mūs gaida nenovēršama bojā eja.

Pašreizējā stāvoklī visa pasaule attīstās ātrāk nekā mēs. Kapitālistiskā pasaule attīstīdamās vērš visus spēkus pret mums. Lūk. kāds ir jautājums! Lūk, kāpēc šai cīņai jāpievērš sevišķa uzmanība.

Mēs ar savu kultūras trūkumu nevaram sasniegt kapitālisma bojā eju ar frontālu triecienu. Ja kultūras līmenis būtu citāds, tad uzdevumu varētu atrisināt tiešāk. — un varbūt citas zemes to arī tā atrisinās, kad pienāks laiks celt viņu komunistiskās republikas. Bet mēs nevaram izšķirt jautājumu tiešā ceļā.

Valstij jāiemācās tirgoties tā, lai rūpniecība apmierinātu zemniecību, lai zemniecība ar tirdzniecības palīdzību apmierinātu savas vajadzības. Darbs jānostāda tā, lai katrs darba cilvēks veltītu savus spēkus strādnieku un zemnieku valsts nostiprināšanai. Tikai tad var tikt radīta lielrūpniecība.

Vajadzīgs, lai šī apziņa iespiestos masās un lai tā ne vien iespiestos masās, bet arī tajās praktiski nostiprinātos. Lūk, no kurienes, — es saku, — izriet Politiskās izglītības galvenās pārvaldes uzdevumi. Pēc katra dziļa politiska apvērsuma tautai vajag daudz laika, lai šo apvērsumu apgūtu. Un, lūk, te nu ir jautājums — vai tauta apzinājusies viņai dotās mācības. Dziļi jānožēlo, bet uz šo jautājumu var atbildēt, ka nav apzinājusies. Ja būtu, — tad mēs daudz

ātrāk, daudz īsākā ceļā būtu nonākuši pie lielrūpniecības radīšanas.

Pēc tam kad atrisināts uzdevums — izdarīt vislielāko politisko apvērsumu pasaulē, — mūsu priekšā izvirzījušies citi uzdevumi, kultūras uzdevumi, ko var nosaukt par „mazajiem darbiem". Sis politiskais apvērsums jāapgūst, jāpadara tas pieejams iedzīvotāju masām, jāpanāk, lai šis poli tiskais apvērsums nepaliktu tikai deklarācija.

NOVECOJUSI PAŅĒMIENI

Savā laikā šīs deklarācijas, paziņojumi, manifesti, dekreti bija vajadzīgi. To mums pietiek. Savā laikā šīs lietas bija nepieciešamas, lai parādītu lautai, kā un ko mēs gribam celt, kādas jaunas un neredzētas lietas. Bet vai tautai var arī turpmāk tikai rādīt, ko mēs gribam celt? Nevari Visvienkāršākais strādnieks tādā gadījumā sāks ņirgāties par mums. Viņš teiks: „Ko tu vienmēr rādi, kā tu gribi celt, parādi darbos, — kā tu proti celt. Ja neproti, tad mums nav pa ceļam, vācies pie velna!" Un viņam būs taisnība.

Laiks, kad vajadzēja politiski tēlot lielos uzdevumus, ir pagājis, un sācies laiks, kad tie jārealizē praktiski. Tagad mūsu priekšā ir kultūras uzdevumi, uzdevumi — apgūt to politisko pieredzi, kurai vajag un kura var realizēties dzīvē. Vai nu visu Padomju varas politisko iekarojumu bojā eja, vai arī ekonomiskā pamata likšana zem tiem. Tā pašlaik nav. Tieši pie tā ir jāķeras.

Kultūras celšanas uzdevums ir viens no visaktuālākajiem. Un tas ir politiskās izglītības iestāžu uzdevums, ja viņas pratīs kalpot „politiskajai izglītībai", kādu nosaukumu viņas sev ir izvēlējušās. Kaut kādā vārdā nosaukt sevi nav grūti, bet, lūk, kā ir ar izpildīšanu? Cerēsim, ka pēc šā kongresa inēs dabūsim precizus datus par to. Pie mums analfabētisma likvidēšanas komisija nodibināta 1920. gada 19. jūlijā. Es tīšu prātu pirms braukšanas uz šo kongresu izlasīju attiecīgo dekretu. Viskrievijas komisija analfabētisma likvidēšanai ... Vēl vairāk — Ārkārtējā komisija analfabētisma likvidēšanai. Cerēsim, ka pēc šā kongresa mēs dabūsim datus, cik guberņās un kas tieši padarīts šajā laukā, un dabūsim precizu pārskatu. Taču jau tas apstāklis, ka bija

i S3, sēj jādibina ārkārtēja komisija analfabētisma likvidēšanai, pierāda, ka mēs esam (kā lai to pasaka maigāk?) tādi kā pus-mežoņi, jo zemē, kur cilvēki nav pusmežoņi, tur būtu kauns dibināt ārkārtēju komisiju analfabētisma likvidēšanai, — tur analfabētismu likvidē skolās. Tur ir ciešamas skolas, — un tajās māca. Ko māca? Vispirms māca lasīt un rakstīt. Bet, ja šis elementārais uzdevums nav atrisināts, tad smieklīgi ir runāt par jauno ekonomisko politiku.

VISLIELĀKAIS BRĪNUMS

Kāda gan te jauna politika? Lai dievs dod kaut kā noturēties ar veco, ja mums ar ārkārtējiem līdzekļiem jālikvidē analfabētisms. Tas ir acīm redzams. Bet vēl vairāk acīm redzams, ka mēs esam izdarījuši brīnumus gan kara lietās, gan citās. Šo brīnumu vidū vislielākais brīnums, pēc manām domām, būtu, ja pilnīgi likvidētu pašu analfabētisma likvidēšanas komisiju. Un ja nerastos tādi projekti, kā es te dzirdēju, par atdalīšanos no Izglītības tautas komisariāta. Ja tas tā, ja jūs visā tajā iedziļināsities, tad piekritīsit, ka vajadzētu nodibināt ārkārtējo komisiju dažu nelādzīgu projektu likvidēšanai.

Vēl vairāk: nepietiek likvidēt analfabētismu, vajag taču celt arī padomju saimniecību, bet te ar lasīt un rakstīt prašanu vien tālu netiksim. Mums vajag milzīgos apmēros celt kultūras līmeni. Vajag, lai cilvēks īstenībā izmantotu lasīt un rakstīt prašanu, lai viņam būtu ko lasīt, lai viņam būtu avīzes un propagandas brošūras, lai tās pareizi tiktu sadalītas un nonāktu līdz tautai, lai tās ceļā nepazustu, tā ka tās izlasa ne vairāk kā pusi un izlieto kaut kādām vajadzībām kancelejās, bet līdz tautai, iespējams, nenonāk pat viena ceturtā daļa. Jāiemācās izlietot to trūcīgo mazumiņu, kas mums ir.

Lūk, kāpēc sakarā ar jauno ekonomisko politiku nemitīgi jāizvirza doma, ka politiskās izglītības interesēs par katru cenu jāceļ kultūras līmenis. Jāpanāk, lai rakstīt un lasīt prašana kalpotu kultūras līmeņa celšanai, lai zemnieks gūlu iespēju izlietot šo lasīt un rakstīt prašanu savas saimniecības un savas valsts uzlabošanā.

Padomju likumi ir ļoti labi, jo visiem dod iespēju cīnīties pret birokrātismu un vilcināšanos, iespēju, ko nevienā kapitālistiskajā valsti nedod strādniekam un zemniekam. Bet kas nu ir, — vai šo iespēju izmanto? Gandrīz neviens) Un ne tikai zemnieks, arī milzīgs procents komunistu neprot izmantot padomju likumus cīņā pret vilcināšanos, birokrātismu vai pret tādu īsti krievisku parādību kā kukuļņemšanu. Kas traucē cīnīties pret šo parādību? Mūsu likumi? Mūsu propaganda? Gluži otrādi! Likumu sarakstīts, cik vien vēlaties! Kāpēc tad šajā cīņā nav panākumu? Tāpēc, ka to nevar veikt ar propagandu vien, bet pabeigt var tikai tad, ja palīdz pašas lautas masas. Pie mums komunisti, vismaz puse, neprot cīnīties, nerunājot nemaz par tādiem, kas kavē cīnīties. Tiesa, 99% no jums ir komunisti, un jūs zināt, ka ar šiem pēdējiem komunistiem mēs tagad izdarām operācijās, ar kurām nodarbināta partijas tīrīšanas komisija, un ir cerības, ka kādus 100 tūkstošus no savas partijas mēs izstumsim. Daži saka, ka kādus 200 tūkstošus, — un man labāk patīk šis pēdējais skaitlis.

Es ļoti ceru, ka mēs padzīsim no savas partijas 100 līdz 200 tūkstoš komunistu, kas partijai piesmērējušies un kas ne vien neprot cīnīties pret birokrātismu un kukuļošanu, bet kavē cīnīties pret tiem.

POLITISKĀS IZGLĪTĪBAS DARBINIEKU UZDEVUMI

Ja mēs no savas partijas kādus simt vai divsimt tūkstošus iztīrīsim, tas būs derīgi, bet tā ir niecīga daļa no tā, kas mums jāizdara. Vajag, lai politiskās izglītības iestādes visu savu darbu pielāgotu šim mērķim. Pret analfabētismu jācīnās, taču viena pati lasīt un rakstīt prašana vien arī nav pietiekama, bet vajadzīga tā kultura, kas māca cīnīties pret birokrātismu un kukuļošanu. Tā ir tāda slimība, ko ne ar kādām militārām uzvarām un ne ar kādiem politiskiem pārveidojumiem nevar izdziedēt. Pēc lietas būtības šo slimību nevar izdziedēt ar militārām uzvarām un politiskiem pārveidojumiem, bet var izdziedēt vienīgi tikai ar kultūras līmeņa celšanu. Un šis uzdevums gulstas uz politiskās izglītības iestādēm.

Vajag, lai politiskās izglītības darbinieki nesaprastu savus uzdevumus ierēdnicciski, kas arī novērojams visai bieži, kad liek runāts par to, vai guberņas politiskās izglītības nodajas pārstāvi nevarot ietilpināt guberņas ekonomiskajā apspriedē^15. Atvainojiet, nekur jūs nevajag ietilpināt, bet vajag, lai jūs savus uzdevumus atrisinātu kā vienkārši pilsoņi. Kad jūs ietilpstat kādā iestādē, jūs birokralizējaties, bet, ja jums būs darīšana ar tautu un jūs politiski izglītosit to, pieredze jums pateiks, ka politiski izglītotā tautā kuku ļošanas nebūs, bet pie mums tā ir uz katra soļa. Jums jau tās: ko darīt, lai kukuļošanas nebūtu, lai izpildu komitejā tāds un tāds kukuļus neņemtu, iemāciet, kā to panākt? Un, ja politiskās izglītības darbinieki teiks: „Tas neattiecas uz mūsu resoru“, „pie mums šajā lietā izdotas brošūras un proklamācijas", tad tauta jums pateiks: „Jūs esat slikti partijas biedri: liesa, tas neattiecas uz jūsu resoru, tam nolūkam ir Strādnieku un zemnieku inspekcija, bet jūs taču esat ari partijas biedri“. Jūs esat uzņēmušies politisko izglītotāju nosaukumu. Kad jūs tādu nosaukumu uzņēmāties, jūs brīdināja: nepārspīlējiet ar nosaukumu, ņemiet vienkāršāku nosaukumu. Taču jūs gribējāt ņemt politisko izglītotāju nosaukumu, bet šajā nosaukumā slēpjas daudz kas. Jūs taču nenosaucāt sevi par cilvēkiem, kas māca tautai ābeci, bet ņēmāt politisko izglītotāju nosaukumu. Jums var teikt: „Ļoti labi, ka jūs mācāt tautai lasīt, rakstīt, izvest ekonomisko kampaņu, viss tas ir ļoti labi, bet tā nav politiska izglītošana, jo politiska izglītošana nozīmē izdarīt kopsavilkumu visain'1.

Propagandu pret barbarismu un pret tādām slimībām kā kukuļošana mēs veicam, un es ceru, ka to veicat arī jūs, bet politiskā izglītošana nav paveikta ar šo propagandu, tā nozīmē praktiskus rezultātus, tā nozīmē — iemācīt tautai, kā to sasniegt, un nevis kā izpildu komitejas locekļiem rādīt citiem šādu priekšzīmi, bet gan kā ierindas pilsoņiem, kas, būdami politiski vairāk izglītoti nekā citi, prot ne vien lamāt par katru birokrātismā gadījumu, — tas pie mums plaši izplatās, — bet parādīt, kā šo ļaunumu īstenībā uzvarēt. Tā ir ļoti grūta māksla, ko bez kultūras līmeņa vispārējas pacelšanas, bez tā, ka strādnieku un zemnieku masas padara kulturālākās, nekā ir mūsu tagadējās masas, — nevar atrisināt! Un uz šo Politiskās izglītības galvenās pārvaldes uzdevumu man tad arī gribētos vērst visvairāk uzmanības.

Visu, ko es teicu, es gribu rezumēt un izdarīt praktiskus kopsavilkumus visiem uzdevumiem, kas jāveic guberņu politiskās izglītības iestādēm.

TRĪS GALVENIE IENAIDNIEKI

Pēc mana ieskata, ir trīs galvenie ienaidnieki, kas pašlaik stāv katra cilvēka priekšā neatkarīgi no lomas, kāda viņam ir savā iestādē, uzdevumi, kuri jāveic politiskās izglītības darbiniekam, ja šis cilvēks ir komunists, bet tādu ir vairākums. Trīs galvenie ienaidnieki, kas stāv viņa priekšā, ir šādi: pirmais ienaidnieks — komunistiskā uzpūtība, otrais — analfabētisms un trešais — kukuļošana.

PIRMAIS IENAIDNIEKS — KOMUNISTISKĀ UZPOTlBA

Komunistiskā uzpūtība nozīmē to, ka cilvēks, kas atrodas komunistu partijā un nav vēl no turienes iztīrīts, iedomājas, ka visus savus uzdevumus viņš var atrisināt ar komunistisku dekretēšanu. Kamēr viņš ir valdošās partijas biedrs un tādu un tādu valdības iestāžu darbinieks, viņš, pamatodamies uz to, iedomājas, ka tas viņam dodot iespēju runāt par politiskās izglītošanas rezultātiem. Nekā tamlīdzīga! Tā ir tikai komunistiska uzpūtība. Iemācīties politiski izglītot — lūk, kas ir galvenais, bet mēs to neesam iemācījušies, un mums vēl nav pareizas pieejas tam.

OTRAIS IENAIDNIEKS — ANALFABĒTISMS

Attiecībā uz otro ienaidnieku — analfabētismu — es varu teikt, ka tikmēr, kamēr mūsu zemē ir tāda parādība kā analfabētisms, par politisko izglītību runāt pārāk grūti. Tas nav politisks uzdevums, tas ir nosacījums, bez kura par politiku runāt nevar. Lasīt un rakstīt nepratējs stāv ārpus politikas, viņam vispirms jāiemāca ābece. Bez tā nevar būt politikas, bez tā ir tikai baumas, tenkas, pasakas, aizsprie dūmi, bet nevis politika.

TREŠAIS IENAIDNIEKS — KUKUĻOŠANA

Beidzot, ja ir tāda parādība kā kukuļošana, ja tā ir iespējama, tad nevar būt ne runas par politiku. Te vēl nav pat ne pieejas politikai, te nevar taisīt politiku, jo visi pasākumi paliks gaisā karājoties un nedos itin nekādus rezultātus. Likums dos tikai pasliktināšanos, ja praktiski to lielos apstākļos, kur kukuļošana tiek pieļauta un ir izplatīta. Šādos apstākļos nevar taisīt nekādu politiku, te nav galvenā nosacījuma, lai varētu nodarboties ar politiku. Lai varētu tautu iepazīstināt ar mūsu politiskajiem uzdevumiem, lai varētu parādīt tautas masām: „lūk, uz kādiem uzdevumiem mums jāliecas“ (un tas mums būtu jāizdara!), vajag saprast, ka šeit nepieciešams celt masu kultūras līmeni. Un šis zināmais kultūras līmenis ir jāsasniedz. Bez tā mūsu uzdevumi īstenībā nav realizējami.

STARPĪBA STARP MILĪTARAJIEM UN KULTŪRAS UZDEVUMIEM

Kultūras uzdevumu nevar atrisināt tik ātri kā politiskos un militāros uzdevumus. Jāsaprot, ka nosacījumi, lai varētu virzīties uz priekšu, tagad ir citādi. Krizes saasināšanās laikmetā politiski uzvarēt var dažās nedēļās. Karā var uzvarēt dažos mēnešos, bet kultūras laukā uzvarēt tik īsā laikā nevar, pēc pašas lietas būtības te vajadzīgs ilgāks laiks, un šim ilgākajam laikam jāpielāgojas, iedalot savu darbu, parādot vislielāko stingrību, neatlaidību un sistemātiskumu. Bez šīm īpašībām politisko izglītošanu nevar pat sākt. Bet politiskās izglītošanas rezultātus var mērot tikai ar saimniecības uzlabošanos. Jāpanāk ne vien tas, lai mēs iznīcinātu analfabētismu, lai mēs iznīcinātu kukuļošanu, kas turas, balstīdamās uz analfabētismu, bet va jag, lai mūsu propagandu, mūsu norādījumus, mūsu brošūras tauta paliesi uzņemtu un lai visa tā rezultāts būtu lautas saimniecības uzlabošanās.

Lūk, kādi ir Politiskās izglītības iestāžu uzdevumi sakarā ar mūsu jauno ekonomisko politiku, un man gribētos cerēt, ka, pateicoties mūsu kongresam, mēs šeit sasniegsim lielākus panākumus.

„Viskrievijas 2. politiskās izgliiibas

darbinieku kunpress. Konpresa bile- Iespiests pēc* fcifo/fiia korektūras

tens,t, 2. nr., 192t. p. "). oktobri novilkuma, ko labojis V. I. Ļeņins

MASKAVAS GUBERŅAS Vil PARTIJAS KONFERENCE"

1921. (1. NO 29. LĪDZ 31. OKTOBRIM

iespiests pēc avizes teksta

Iespiests 19". g. if. un 4. novembri ftvizes ,.Pruvda" 243. un 249. nr-ā

PAR JAUNO EKONOMISKO POLITIKU

• i

REFERĀTS 1921. G. 29. OKTOBRA SĒDĒ

Biedri 1 Sākot referātu par jauno ekonomisko politiku, man vispirms jāaizbildinās, ka es šo tematu saprotu ne tā, kā to varbūt gaida daudzi klātesošie, vai, pareizāk sakot, es varu uzņemties tikai vienu nelielu daļu no šā temata. Dabiski, ka šajā jautājumā galvenā interese var tikt virzita uz iepazīšanos ar Padomju varas pēdējiem likumiem un lēmumiem, kuri skar jauno ekonomisko politiku, un uz to novērtēšanu. Interese par šādu tematu būtu jo vairāk pamatota, jo lielāks būtu šo lēmumu skaits un jo neatlaidīgāka būtu vajadzība tos noformēt, sakārtot un rezumēt, bet šī vajadzība, cik es varu spriest pēc novērojumiem Tautas Komisāru Padomē, pašlaik jau ir ļoti ļoti jūtama. Gluži tāpat ne mazāk pamatota būtu vēlēšanās iepazīties ar faktiem un skaitļiem, kādi jau ir jautājumā par jaunās ekonomiskās politikas rezultātiem. Protams, šādu apstiprinātu un pārbaudītu faktu skaits vēl ir ļoti neliels, bet tomēr šādi fakti ir. Un nav šaubu, ka absolūti nepieciešams sekot šiem faktiem un mēģināt tos rezumēt, lai iepazītos ar jauno ekonomisko politiku. Bet ne vienu, ne otru tematu es nevaru uzņemties, un, ja jums radīsies interese par tiem, esmu pārliecināts, ka jūs šiem tematiem atradīsit referentus. Taču mani interesē kāds cits temats, proti — taktikas jautājums vai, ja tā var izteikties, jautājums par revolucionāro stratēģiju, ko mēs esam lietojuši sakarā ar mūsu politikas pagriezienu, un par to nosacījumu novērtēšanu, ciktāl šī politika atbilst mūsu vispārējai izpratnei par mūsu uzdevumiem, no vienas puses, un.

no otras, — ciktāl partijas tagadējās zināšanas un partijas apziņa pielāgojušās tam, ka šī jaunā ekonomiskā politika ir nepieciešama. Lūk, vienīgi šim speciālajam jautājumam es tad arī gribētu veltīt savas pārrunas.

Vispirms mani interesē jautājums, kādā nozīmē, novērtējot mūsu jauno ekonomisko politiku, var runāt par līdzšinējās ekonomiskās politikas aplamību, vai būs pareizi raksturot to kā kļūdu un, beidzot, ja tas pareizi, kādā nozīmē tad šāds vērtējums var tikt atzīts par derīgu un nepieciešamu?

Man šķiet, šim jautājumam ir nozīme, lai novērtētu, ciktāl mēs pašlaik partijā esam vienis pratis vissvarīgākajos mūsu tagadējās ekonomiskās politikas jautājumos.

Vai partijas uzmanība pašlaik jāvirza vienīgi uz šās ekonomiskās politikas atsevišķiem konkrētiem jautājumiem, vai arī šī uzmanība jākoncentrē, vismaz laiku pa laikam, uz to, lai novērtētu šās politikas vispārējos nosacījumus, un uz to, vai partijas apziņa, partijas intereses un partijas uzmanība atbilst šiem vispārējiem nosacījumiem? Es domāju, ka pašreiz stāvoklis ir tieši tāds, ka mūsu jaunā ekonomiskā politika plašām partijas aprindām vēl nav pietiekami noskaidrojusies un ka bez skaidra priekšstata par līdzšinējās ekonomiskās politikas aplamību mēs nevarētu sekmīgi veikt savu darbu — radīt pamatus mūsu jaunajai ekonomiskajai politikai un galīgi noteikt tās virzienu.

Lai paskaidrotu savu domu un atbildētu uz jautājumu, kādā nozīmē, pēc mana ieskata, var un vajag runāt par mūsu līdzšinējās ekonomiskās politikas aplamību, es atļaušos ņemt salīdzinājumam kādu krievu un japaņu kara epizodu, kas, man šķiet, palīdzēs mums precizāk iedomāties dažādu politikas sistēmu un paņēmienu savstarpējās attiecības tāda veida revolūcijā kā pie mums notiekošā revolūcija. Piemērs, par kuru es runāju, ir Portarturas ieņemšana, ko izdarīja japaņu ģenerālis Nogi. Galvenais, kas šajā piemērā mani interesē, ir tas, ka Portarturas ieņemšanā bi ja divas pilnīgi dažādas stadijas. Pirmā —nikni uzbrukumi, kas visi beidzās ar neveiksmi un kas slavenajam japaņu karavadonim bi ja jāsamaksā ar neparasti daudziem upuriem. Otrā stadija, — kad bija jāpāriet uz ārkārtīgi smagu, ārkārtīgi grūtu un gausu cietokšņa ielenkšanu pēc visiem mākslas likumiem, pie kam pēc zināma laika tieši šādā ceļā cietokšņa ieņemšanas uzdevums tika atrisināts. Ja mēs palūkosimies uz šiem faktiem, tad, dabiski, izvirzīsies jautājums: kādā nozīmē japaņu ģenerāļa rīcības, kas vērsta pret Portarturas cietoksni, pirmo paņēmienu var novērtēt kā kļūdu? Vai triecienuzbrukumi cietoksnim bija kļūda? Un, ja tie bija kļūda, tad kādos apstākļos ja paņu armijai, lai tā pareizi izpildītu savu uzdevumu, vajadzēja par šo kļūdu runāt un cik lielā mērā vajadzēja šo kļūdu apzināties?

Protams, pirmajā acu uzmetienā atbilde uz šo jautājumu Šķiet pavisam vienkārša. Ja daudzi triecienuzbrukumi Portarturai izrādijās veltīgi, — un tas ir fakts, — ja upuri, ko pie tam cieta uzbrucēji, bija neparasti lieli, — un tas atkal ir neapstrīdams fakts, — tad no tā jau ir acīm redzams, ka nav vajadzīgi nekādi pierādījumi, ka tiešā un bezaplinku uzbrukuma taktika Portarturas cietoksnim bijusi aplama. Taču, no otras puses, nav grūti redzēt, ka, atrisinot tādu uzdevumu, kurā bija ļoti daudz nezināmo, ir grūti bez attiecīgas praktiskas pieredzes noteikt ar absolūtu vai vismaz kaut ar pietiekami lielu aptuvenu noteiktību un precizitāti, kāds paņēmiens jālieto pret naidīgo cietoksni. To nevarēja noteikt, neizmēģinot praksē, cik liels spēks ir cietoksnis, — cik spēcīgi ir tā nocietinājumi, kāds ir tā garnizona stāvoklis u. tml. Bez visa tā jautājumu par pareizā paņēmiena lietošanu cietokšņa ieņemšanā nebija iespējams atrisināt pat vienam no labākajiem karavadoņiem, kuriem, bez šaubām, pieskaitāms ģenerālis Nogi. No otras puses, visa kara sekmīgas pabeigšanas mērķis un nosacījumi prasīja, lai šo uzdevumu atrisina, cik vien iespējams, drīz; tajā pašā laikā milzīga varbūtība bija par to, ka pat ļoti lieli upuri, ja tie izrādītos nepieciešami, lai ieņemtu cietoksni triecienā, tomēr atmaksātos ar uzviju. Tie atbrīvotu japaņu armiju operācijām citos kara laukos, pabeigtu vienu no visbūtiskākajiem uzdevumiem līdz tam brīdim, kad ienaidnieks, t. i., krievu armija, paspētu pārsviest uz tālo kara lauku lielus spēkus, tos labāk sagatavot un varbūt sasniegt tādu stāvokli, kad tā izrādītos daudzkārt stiprāka par japaņu armi ju.

Ja paraugāmies uz kara operācijās attīstību visā visumā un uz tiem apstākļiem, kādos darbojās japaņu armija, tad mums būs jāsecina, ka šie triecieni Portarturai nozīmēja ne vien vislielāko tādas armijas varonību, kas, izrādās, ir bijusi spējīga nest milzīgus upurus, bet nozīmēja arī to vienīgo iespējamo toreizējos apstākļos, t. i., operāciju sākumā, kas bija nepieciešams un lietderīgs, jo, nepārbaudot spēkus praktiskā uzdevumā — ieņemt cietoksni triecienā, — neizmēģinot pretošanās spēku, nebija pamata uzsākt ilgstošāku un smagāku cīņu, cīņu, kas jau sava ilguma dēļ slēpa sevī daudzas citāda veida briesmas. Vērtējot operāciju visā visumā, mēs nevaram neuzlūkot arī tās pirmo daļu, triecienus un uzbrukumus, par nepieciešamu daļu, par derīgu daļu, jo, atkārtoju, bez šādas pieredzes japaņu armijai nevarētu būt pietiekamu zināšanu par konkrētiem cīņas apstākļiem. Kāds bija šās armijas stāvoklis, kad tā nobeidza cīņas posmu pret naidīgo cietoksni ar triecienuzbruku-miem? Tūkstoši un atkal tūkstoši ir nolikuši un tūkstoši vēl noliks galvas, bet cietoksni šādā veidā neieņemt — tāds bija stāvoklis, kad daļa vai lielākā daļa sāka secināt, ka jāatsakās no triecienuzbrukumiem un jāsāk ielenkšana. Ja izrādījies, ka taktikā ir kļūda, tad šai kļūdai jādara gals un viss tas, kas ar to saistīts, jāatzīst par traucējumu darbībā, un šī darbība jāgroza: jābeidz triecienuzbrukums un jāpāriet pie ielenkšanas, karaspēks jāizvieto citādi, materiālās daļas jāpārkārto, nemaz jau nerunājot par atsevišķiem paņēmieniem un rīcību. Tas, kas bijis agrāk, noteikti, precizi un skaidri jāatzīst par kļūdu, lai nerastos traucējumi jaunās stratēģijas un taktikas attīstībā, operāciju attīstībā, kurām tagad jārit pavisam citādi un kuras, kā mēs zinām, ir beigušās pavisam sekmīgi, kaut arī nesalīdzināmi ilgākā laikā, nekā bija domāts.

Es domāju, ka šis piemērs derīgs, lai paskaidrotu, kādā stāvoklī atradās mūsu revolūcija, atrisinot savus sociālistiskos uzdevumus saimnieciskās celtniecības laukā. Šajā ziņā pilnīgi skaidri izceļas divi periodi. No vienas puses, periods apmēram no 1918. g. sākuma līdz 1921. g. pavasarim un, no otras, — tas periods, kurā mēs atrodamies kopš 1921. gada pavasara.

Ja jūs atcerēsities tos paziņojumus, oficiālos un neoficiālos, ko mūsu partija publicēja kopš 1917. g. beigām līdz 1918. g. sākumam, tad redzēsit, ka arī toreiz mums bija priekšstats par to, ka revolūcijas attīstība, cīņas attīstība var notikt gan pa samērā īsu, gan arī pa ļoti ilgu un grūtu ceļu. Bet, vērtējot iespējamo attīstību, mēs lielāko tiesu, es pat neatceros izņēmumus, pamatojāmies uz pieņēmumiem, kas varbūt ne vienmēr lika atklāti izteikti, bet vienmēr klusējot domāti, — uz pieņēmumiem par tiešu pāreju uz sociālistisko celtniecību. Es speciāli pārlasīju to, kas, piemēram, 1918. g. martā un aprilī rakstīts par mūsu revo lucijas uzdevumiem sociālistiskās celtniecības laukā 1B, un pārliecinājos, ka šāds pieņēmums mums patiešām ir bijis.

Tas bija tieši tas periods, kad jau bija atrisināts tāds būtisks un politiskā ziņā nepieciešams iepriekšējs uzdevums kā uzdevums ņemt savās rokās varu, radīt padomju valsts sistēmu agrākās buržuāziski parlamentārās sistēmas vielā un pēc tam uzdevums — izkļūt no imperiālistiskā kara, pie kain šī izkļūšana, kā zināms, bija saistīta ar sevišķi smagiem upuriem, ar neticami pazemojošā Brestas miera noslēgšanu, kurš uzstādīja gandrīz neiespējamus noteikumus. Pēc šā miera noslēgšanas periods no 1918. g. marta līdz vasarai bija periods, kad militārie uzdevumi šķila atrisināti. Vēlāk nolikumi rādīja, ka tas tā nav bijis, ka 1918. g. martā pēc imperiālistiskā kara uzdevuma atrisināšanas mēs tikai tuvojāmies pilsoņu kara sākumam, kurš sakarā ar čechoslovaku sacelšanos kopš 1918. g. vasaras sāka mākties virsū arvien vairāk un vairāk. Tolaik, 1918. g. martā vai aprilī, runājot par mūsu uzdevumiem, mēs pakāpeniskas pārejas metodēm jau likām pretim tādus darbības veidus kā to cīņas paņēmienu, kas lielāko liesu vērsts uz ekspropriatoru ekspropriēšanu, uz to, kas galvenokārt raksturoja revolūcijas pirmos mēnešus, t. i., 1917. gada beigas un 1918. gada sākumu. Un tad jau bija jāsaka, ka mūsu darbs uzskaites un kontroles organizēšanas laukā stipri palicis iepakaļ darbam un darbībai ekspropriatoru ekspropriēšanā. Tas nozīmēja, ka mēs bijām sa ekspropriējuši daudz vairāk, nekā spējām izdarīt uzskaiti, kontrolēt, pārvaldīt utt., un tādējādi tika izvirzīta prasība pāriet no uzdevuma — ekspropriēt, sagraut ekspluataloru un ekspropriatoru varu — uz uzdevumu — organizēt uzskaiti un kontroli, uz, tā sakot, prozaiskiem, saimnieciskiem tiešas celtniecības uzdevumiem. Un tad jau daudzos punktos mums bija jūiet atpaka). Piem., 1918. g. martā un aprilī izvirzījās tāds jautājums kā speciālistu atalgošana pēc likmēm, kas atbilst nevis sociālistiskām, bet buržuāziskām attiecībām, t. i., likmēm, kuras neatbilst darba grūtumam vai sevišķi smagiem darba apstākļiem, bet atbilst buržuāziskām paražām un buržuāziskās sabiedrības apstākļiem. Šāda veida ārkārtēji augsta, buržuāziski augsta speciālistu atalgošana sākumā neietilpa Padomju varas plānā un neatbilda pat daudziem 1917. gada beigu dekretiem. Taču 1918. g. sākumā mūsu partija tieši norādīja, ka šajā ziņā mums jāsper solis atpakaļ un jāatzīst zināms „kompromiss" (es lietoju to vārdu, ko lietoja tolaik). Ar VCIK 1918. g. 29. apriļa lēmumu lika atzīts par nepieciešamu izdarīt šo pārmaiņu vispārējā atalgošanas sistēmā^16.

Savu celtniecības, saimniecības darbu, ko mēs tolaik izvirzījām pirmajā vietā, mēs aplūkojām no viena viedokļa. Tolaik domāja realizēt tiešu pāreju uz sociālismu bez iepriekšēja perioda, kas veco ekonomiku pielāgo sociālistiskajai ekonomikai. Mēs domājām, ka, radījuši valsts noorganizētu ražošanu un valsts noorganizētu sadalīšanu, mēs līdz ar to esam tieši iesoļojuši, salīdzinot ar iepriekšējo, citādā ekonomiskā ražošanas un sadalīšanas sistēmā. Mēs domājām, ka abas sistēmas — valsts noorganizētas ražošanas un sadalīšanas sistēma un privattirdznicciskās ražošanas un sadalīšanas sistēma — sāks savstarpēji cīnīties tādos apstākļos, ka mēs celsim valsts noorganizēto ražošanu un sadalīšanu, soli pa solim atkarodami to naidīgajai sistēmai. Mēs sakām, ka tagad mūsu uzdevums ir ne tik daudz ekspropriatoru ekspropriēšana, bet gan uzskaite, kontrole, darba ražīguma celšana, disciplīnas celšana. To mēs teicām 1918. g. martā un aprilī, bet mēs nepavisam neizvirzījām jautājumu par to, kādas būs mūsu ekonomikas un tirgus, tirdzniecības savstarpējās attiecības. Kad sakarā ar polemiku pret vienu daļu biedru, kas apgalvoja, ka Brestas miers neesot pieļaujams, mēs izvirzījām, piem., 1918. g. pavasarī jautājumu par valsts kapitālismu, tad to izvirzījām nevis tā, ka mēs iesim atpakaļ, uz valsts kapitālismu, bet tā, ka mūsu stāvoklis būtu vieglāks un sociālistiskos uzdevumus mēs atrisinātu drīzāk, ja mums Krievijā būtu valsts kapitālisms valdošas saimnieciskās sistēmas veidā. Uz šo apstākli es jo sevišķi gribētu vērst jūsu uzmanību, jo tas man šķiet nepieciešams, lai saprastu, kāda bija mūsu ekonomiskās politikas pārgrozība un kā šo pārgrozību vajag novērtēt.

Es minēšu piemēru, kas konkrētāk, uzskalāmāk varētu parādīt apstākļus, kādos izvērtās mūsu ciņa. Nesen man Maskavā gadījās redzēt privātu izdevumu „Ļistok Objav-ļeņij“1T. Pēc mūsu līdzšinējās, trīs gadi ilgās ekonomiskās politikas šis „Ļistok Objav|ei,iij“ radīja iespaidu kā kaut kas pavisam neparasts, pavisam jauns, dīvains. Taču no mūsu ekonomiskās politikas vispārējo paņēmienu viedokļa te nekā dīvaina nav. Ja ņemam šo mazo, bet diezgan raksturīgo piemēru, tad jāatceras, kā attīstījās cīņa, kādi vispār bija tās uzdevumi un paņēmieni mūsu revolūcijā. Viens no pirmajiem dekretiem 1917. g. beigās bija dekrēts par valsts monopolu uz sludinājumiem. Ko nozīmēja šis dekrēts? Tas nozīmēja, ka proletariats, kas iekarojis valsts varu, paredz pāreju uz jaunām, iespējami vairāk pakāpeniskām sabiedriski ekonomiskām attiecībām — nevis privātās preses iznīcināšanu, bet tās pakļaušanu zināmai valsts vadībai, tās ievirzīšanu valsts kapitālisma gultnē. Dekretā, kas noteica valsts monopolu uz sludinājumiem, līdz ar to bija paredzēts, ka paliek privāto uzņēmēju avīzes kā vispārēja parādība, ka paliek ekonomiskā politika, kas prasa privātos sludinājumus, paliek arī privātīpašuma kārtība — paliek daudzas privātās iestādes, kam nepieciešama reklāmā, sludinājumi. Tāds bija un tikai tāds bija domājams dekrets par privāto sludinājumu monopolizēšanu. Kaut kas tamlīdzīgs ir arī dekrētos, kas skar banku lietas, taču, lai piemēru nesarežģītu, es par to nerunāšu.

Kāds liktenis tad bija dekrētam par privāto sludinājumu monopolizēšanu, kuru izdeva Padomju varas pastāvēšanas pirmajās nedēļās? Tā liktenis bija tāds, ka drīz vien tas tika pavisam aizslaucīts. Tagad atceroties cīņas attīstību un apstākļus, kādos tā notika kopš tiem laikiem, šobrīd jāsmejas, atminoties, cik mēs bijām naivi, ka 1917. g. beigās varējām runāt par valsts monopola ievešanu uz privātiem sludinājumiem. Kādi privāti sludinājumi varēja būt tik niknas cīņas laikā! Ienaidnieks, t. i., kapitālistiskā pasaule, atbildēja uz šo Padomju varas dekrētu, turpinādams cīņu un novezdams to līdz visaugstākajam sasprindzinājumam, līdz galam. Dekrels paredzēja, ka Padomju vara, proletariāta diktatūra ir tā nostiprināta, ka nekādas citas ekonomikas nevar būt, ka nepieciešamība tai pakļauties ir tik acīm redzama visam privāto uzņēmēju un atsevišķo uzņēmēju vairumam, ka cīņu viņi pieņems uz tā pamata, uz kura mēs kā valsts vara šo cīņu bijām nostādījuši. Jums paliek, — mēs teicām, — privātie izdevumi, paliek privātā uzņēmība, paliek sludinājumu brīvība, kas nepieciešama šo uzņēmumu apkalpošanai, šiem sludinājumiem tiek noteikts tikai valsts nodoklis, noteikta tikai to koncentrēšana valsts rokās, bet pati par sevi privāto sludinājumu sistēma ne vien neliek sagrauta, bet, gluži otrādi, jums tiek dots zināms labums, kāds vienmēr saistīts ar pareizu informācijās koncentrēšanu. Bet īstenībā iznāca tā, ka cīņa mums bija jāizvērš pavisam citā laukā. Ienaidnieks, t. i., kapitālistu šķira, atbildēja uz šo valsts varas dekrētu, pilnīgi noliegdams visu šo valsts varu. Ne par kādiem sludinājumiem nevarēja būt runa, jo viss, kas mūsu iekārtā bija palicis buržuāziski kapitālistisks, jau tolaik virzīja visus savus spēkus cīņā par pašiem varas pamatiem. Mums, kas kapitālistiem likām priekšā: „Pakļaujieties valsts izdarītai regulēšanai, pakļaujieties valsts varai, tad netiks pilnīgi iznīcināti apstākļi, kas atbilst iedzīvotāju vecajām interesēm, paražām, uzskatiem, un jūs dabūsit to, ka viss tas pakāpeniski tiks pārgrozīts ar valsts veiklas regulēšanas palīdzību*1, — mums izvirzīja jautājumu tieši par mūsu pastāvēšanu. Kapitālistu šķiras pieņemtā taktika bija tāda, lai mūs grūstu niknā un nesaudzīgā cīņā, kas spieda mūs nesalīdzināmi vairāk lauzt vecās attiecības, nekā mēs bijām domājuši.

No dekreta par privāto sludinājumu monopolizēšanu neiznāca nekas, — tas palika tukšs papīriņš, bet dzīve, tas ir, kapitālistu šķiras pretošanās, piespieda mūsu valsts varu pārnest visu cīņu pavisam citā plāksnē, nevis uz tādiem nenozīmīgiem, līdz smieklīgumam sīkiem jautājumiem, ar kuriem mēs aiz naivitates nodarbojāmies 1917. gada beigās, bet uz jautājumu: būt vai nebūt — salauzt visas kalpotāju šķiras sabotāžu, atsist baltgvardu armiju, kura saņēma visas pasaules buržuāzijas atbalstu.

Šis atsevišķais epizods ar dekretu par sludinājumiem, man šķiet, dod derīgus norādījumus galvenajā jautājumā par to, vai vecā taktika bija aplama vai nebija aplama. Protams, tagad vērtējot notikumus turpmākās vēsturiskās attīstības perspeklivā, mēs nevaram neatzīt, ka šis mūsu dekrets bija naivs un zināmā mērā aplams, bet tajā pašā laikā viņā bija pareizs arī tas, ka valsts vara — proletariats izdarīja mēģinājumu realizēt pāreju uz jaunām sabiedriskām attiecībām, tā sakot, vislielākajā mērā pielāgojoties tolaik pastāvošajām attiecībām, pēc iespējas pakāpeniski un bez sevišķas laušanas. Turpretim ienaidnieks, tas ir, buržuāzijas šķira, laida darbā visus paņēmienus, lai liktu mums viskrasākajā veidā uzsāki niknu cīņu. Vai no ienaidnieka viedokļa stratēģiski tas bija pareizi? Protams, bija pareizi, jo kā gan buržuāzijā, neizmēģinājusi šajā laukā savus spēkus tiešā sadursmē, pēkšņi lai pakļautos pilnīgi jaunai, nekad vēl nebijušai proletariāta varai? „Atvainojiet, cienītie kungi, — atbildēja mums buržuāzijā, — mēs parunāsim ar jums nevis par sludinājumiem, bet par to, vai mums neatradīsies vēl kāds Vrangelis, Kolčaks, Deņikins un vai starptautiskā buržuāzijā viņiem nepalīdzēs, lai izšķirtu nepavisam ne jautājumu par to, vai jums būs vai nebūs valsts banka“. Par šīm lietām, par Valsts banku, pie mums 1917. gada beigās bija sarakstīts pietiekami daudz, tāpat kā par sludinājumiem, pie kam viss tas pietiekami lielā mērā, izrādījās, bija tikai aprakstīts papīrs.

Buržuāzijā tolaik mums atbildēja ar stratēģiju, kas no viņas interešu viedokļa pareiza: „Vispirms mēs pacīnīsimies pamatjautājuma dēļ, vai jūs vispār esat valsts vara jeb vai arī jums tas tikai šķiet, taču šis jautājums, protams, izšķirsies vairs nevis ar dekrētiem, bet ar karu, varmācību, un tas laikam gan būs ne tikai mūsu, no Krievijas izdzīto kapitālistu karš, bet visu to karš, kuri ieinteresēti kapitālistiskajā iekārtā. Un, ja izrādīsies, ka pārējā pasaule pietiekami ieinteresēta, tad mūs, Krievijas kapitālistus, atbalstīs starptautiskā buržuāzijā". Tā līkodamās, buržuāzijā no savu interešu aizstāvēšanas viedokļa rīkojās pareizi. Viņa nevarēja, kamēr tai bija kaut mazākā cerība, ka pamatjautājumu var izšķirt ar visiedarbīgāko līdzekli — alkani, — viņa nevarēja un viņai arī nevajadzēja pieņemt

5 33. sēj.

to daļējo piekāpšanos, ko viņai deva Padomju vara, lai pakāpeniskāk varētu pāriet uz jauno kārtību. „Nekādas pāriešanas un ne uz kādu jauno!" — lūk, kā atbildēja buržuāzijā.

Lūk, kāpēc iznāca tā notikumu attīstība, ko mēs redzam tagad. No vienas puses, proletāriskās valsts uzvara un neparastais cīņas diženums, kas raksturoja visu ")17. un ")18. g. periodu, apstākļos, kad tauta bija neparasti sajūsmināta; no otras puses — Padomju varas mēģinājums realizēt ekonomisko politiku, kura sākumā bija domāta ar vairākām pakāpeniskām pārveidībām, ar visai piesardzīgu pāreju uz jauno kārtību, kas izpaudās starp citu arī mazajā piemērā, ko es minēju. Tai vietā viņa saņēma no ienaidnieka nometnes kā atbildi apņemšanos nesaudzīgi cīnīties, lai noteiktu, vai viņa, Padomju vara, kā valsis var noturēties ekonomisko starptautisko attiecību sistēmā. Šo jautājumu varēja atrisināt tikai ar karu, kas savukārt bija ārkārtīgi nesaudzīgs kā jau pilsoņu karš. Jo grūtāka kļuva cīņa, toties mazāk atlika vietas piesardzīgai pārejai. Šajā cīņas loģikā buržuāzijā, kā jau es teicu, rīkojās no sava viedokļa pareizi. Un ko varējām teikt mēs? „Jūs, kapitālistu kungi, mūs nenobiedēsit. Mēs jūs sakausim arī šajā laukā, papildus, pēc tam kad jūs esat sakauti politikas laukā kopā ar savu Satversmes sapulci". Citādi rīkoties mēs nevarējām. Jebkurš cils darbības paņēmiens nozīmētu, ka mēs pilnīgi atdodam pozicijas.

Atcerieties mūsu cīņas attīstības apstākļus, un jūs sapratīsit, kāda bija šī šķietami nepareizā un nejaušā maiņa, kāpēc, balstīdamies uz vispārēju entuziasmu un uz nodrošinātu politisko kundzību, mēs viegli varējām padzīt Satversmes sapulci un kāpēc tajā pašā laikā mums bija jāizmēģina vairāki pasākumi, lai pakāpeniski, piesardzīgi pārietu uz ekonomiskām pārveidībām, kāpēc beidzot cīņas loģika un buržuāzijas pretošanās lika mums pāriet uz vis-galējākajiem, visniknākajiem paņēmieniem pilsoņu cīņā, kura poslija Krieviju trīs gadus, uz paņēmieniem, kas nerēķinājās ne ar ko.

1921. gada pavasarī noskaidrojās, ka mēs esam sakauti mēģinājumā ar „trieciena" paņēmienu, t. i., ar visīsāko, straujāko, tiešāko paņēmienu, pāriet uz sociālistiskiem ražošanas un sadalīšanas pamatiem. 1921. gada pavasara

politiskā situācijā mums parādīja, ka vairākos saimnieciskos jautājumos neizbēgami jāatkāpjas uz valsts kapitālisma pozīcijām, jāpāriet no „trieciena^1* uz „aplenkumu**.

Ja šādas pāriešanas dē| kāds sāk sūdzēties, raudāt, zaudē dūšu, dusmojas, tad jāsaka: mazāk bīstama ir sakāve nekā bailes atzīt savu sakāvi, bailes izdarīt no tās visus secinājumus. Militārā cīņa ir daudz vienkāršāka nekā sociālismā cīņa pret kapitālismu, un mēs uzvarējām Kolčakus un Ko tāpēc, ka nebaidījāmies atzīt savas sakāves, nebaidījāmies mācīties no to sniegtajām mācībām, daudzkārt pārtaisīt nepabeigto vai slikti izdarīto.

Tāpat jārīkojas daudz sarežģītākajā un grūtākajā sociālistiskās ekonomikas cīņas laukā pret kapitālistisko ekonomiku. Nebaidīties atzīt sakāvi. Mācīties no sakāves pieredzes. Pārtaisīt rūpīgāk, piesardzīgāk, sistemātiskāk to, kas izdarīts slikti. Ja mēs pieļautu uzskatu, ka sakāves atzīšana, tāpat kā poziciju atdošana, rada pagurumu un enerģijas vājināšanos cīņā, tad būtu jāsaka, ka šādi revolucionāri nav ne velna vērti.

Taču es ceru, ka par boļševikiem, kas norūdīti trīs gadus ilgajā pilsoņu kara pieredzē, to neizdosies teikt nevienam, izņemot atsevišķus gadījumus. Mūsu spēks ir bijis un būs tas, ka mēs pilnīgi aukstasinīgi ņemam vērā pašas smagākās sakāves, no viņu pieredzes mācīdamies to, ko mūsu darbībā vajag grozīt. Un tāpēc jārunā tieši. Tas ir interesanti un svarīgi ne tikai no teorētiskās patiesības viedokļa, bet arī no praktiskās puses. Nevar iemācīties atrisināt savus uzdevumus ar jauniem paņēmieniem šodien, ja vakarējā pieredze mums nav atvērusi acis, ka vecie paņēmieni ir nepareizi.

Uzdevums pāriet uz jauno ekonomisko politiku jau ir tieši tāds, ka pēc mēģinājuma izdarīt tiešu sociālistisko celtniecību nedzirdēti grūtos apstākļos, pilsoņu kara apstākļos, apstākļos, kad buržuāzijā mums uzspieda nesaudzīgas cīņas formas, — mūsu acu priekšā 1921. gada pavasari radās skaidrs stāvoklis: nevis tieša sociālistiskā celtniecība, bet atkāpšanās daudzās ekonomikas nozarēs uz valsts kapitālismu, nevis triecienuzbrukums, bet ļoti smagais, grūtais un nepatīkamais uzdevums izdarīt ilgstošu aplenkšanu, kas saistīta ar daudziem atkāpšanās gadījumiem.

Lūk, kas vajadzīgs, lai pieietu pie ekonomiskā jautājuma atrisināšanas, t. i., lai nodrošinātu ekonomisko pāreju uz sociālismā pamatiem.

Šodien es nevaru pieskarties skaitļiem vai rezultātiem, vai faktiem, kuri rādītu, ko mums devusi šī politika — atgriešanās pie valsts kapitālisma. Minēšu tikai vienu nelielu piemēru. Jūs zināt, ka viens no galvenajiem mūsu ekonomikas centriem ir Doņecas baseins. Jūs zināt, ka tur mums ir ļoti lieli bijušie kapitālistiskie uzņēmumi, kas atrodas tādā pašā līmenī kā Rietumeiropas kapitālistiskie uzņēmumi. Jūs zināt arī, ka tur mūsu uzdevums bija — vispirms atjaunot rūpniecības lieluzņēmumus: ar nelielu strādnieku skaitu mums ir vieglāk sākt Doņecas rūpniecības atjaunošanu. Bet ko tad mēs tur redzam tagad, pēc pavasari notikušā pagrieziena politikā? Mēs tur vērojam pretējo — sevišķi sekmīgu ražošanas attīstību sīkajās zemnieku šach-tās, kuras sāka iznomāt. Mēs redzam, kā attīstās valsts kapitālisma attiecības. Zemnieku šachtas labi strādā, piegādādamas valstij nomas veidā apmēram 30% no tajas iegūtajām oglēm. Ražošanas attīstība Donbasā rāda, ka notiek ievērojama vispārēja uzlabošanās, salīdzinot ar katastrofisko stāvokli šā gada vasarā, un šī uzlabošanās diezgan stiprā mērā atkarīga no ražošanas uzlabošanās sīkajās šachtās, no tā, ka tās tiek ekspluatētas pēc valsts kapitālisma principiem. Es šeit nevaru sākt iztirzāt visus attiecīgos datus, bet jūs šai piemērā tomēr varat uzskatāmi vērot, ka politikas maiņai ir zināmi praktiski rezultāti. Ekonomiskās dzīves atdzīvošanos, — un tā mums vajadzīga par katru cenu, — ražīguma celšanos, kas mums arī vajadzīga par katru cenu, — visu to mēs jau esam sākuši gūt, daļēji atgriezdamies pie valsts kapitālisma sistēmas. No mūsu mākas, no tā, cik pareizi mēs turpmāk lietosim šo politiku, būs atkarīgs arī tas, cik veiksmīgi būs turpmākie rezultāti.

Tagad es atgriežos pie savas pamatdomas attīstīšanas. Šī pavasarī notikusī pāreja uz jauno ekonomisko politiku, šī mūsu atkāpšanās pie valsts kapitālisma paņēmieniem, līdzekļiem, darbības metodēm — vai izrādījies, ka tā ir pieliekama, lai mēs, apturēdami atkāpšanos, jau sāktu gatavoties uzbrukumam? Nē, ir izrādījies, ka tā vēl nav pietiekama. Un, lūk, kāpēc. Ja atgriežamies pie salīdzina-juma, par kuru es runāju sākumā (par triecienu un aplenkumu karā), tad mēs vēl neesam pabeiguši jauno karaspēka pārvietošanu, materiālo daļu jauno sadalīšanu utt., — vārdu sakot, neesam pabeiguši jauno operāciju sagatavošanu, kurām tagad atbilstoši jaunajai stratēģijai un taktikai jānoril citādi. Ja mēs pašlaik pārdzīvojam pāreju uz valsts kapitālismu, tad jājautā, vai vajag censties panākt, lai darbības paņēmieni, kas atbilda līdzšinējai ekonomiskajai politikai, mūs tagad netraucētu? Pats par sevi saprotams, — un mūsu pieredze mums to parādījusi, — mums tas jāpanāk. Pavasarī mēs runājām, ka mēs nebaidīsimies atgriezties pie valsts kapitālisma, un runājām par mūsu uzdevumiem tieši kā par preču maiņas noformēšanu. Daudzi dekreti un rīkojumi, milzīgs daudzums rakstu, visa propaganda, visa likumdošana kopš 1921. gada pavasara bija pielāgota preču maiņas celšanai. Kāds tad bija šā jēdziena saturs? Kāds tad bija, ja tā var izteikties, šā jēdziena paredzētais celtniecības plāns? Bija paredzēts vairāk vai mazāk sociālistiski apmainīt valsts mērogā rūpniecības produktus pret zemkopības produktiem un ar šo preču apmaiņu atjaunot lielrūpniecību kā vienīgo sociālistiskās organizācijas pamatu. Kas tad izrādījās? Izrādījās, — pašlaik jūs visi to ļoti labi zināt no prakses, bet tas redzams arī no visas mūsu preses, — ka preču maiņa izjuka: izjuka tādā nozīmē, ka tā pārvērtās par pirkšanu un pārdošanu. Un tagad tas mums jāapzinās, ja negribam slēpt galvu zem spārna, ja negribam izlikties par cilvēkiem, kas neredz savu sakāvi, ja nebaidāmies paraudzīties briesmām tieši acīs. Mums jāapzinās, ka atkāpšanās ir bijusi nepietiekama, ka nepieciešams izdarīt papildu atkāpšanos, vēl atkāpšanos atpakaļ, kad mēs pārejam no valsts kapitālisma uz to, ka valsts regulē pirkšanu un pārdošanu un naudas apgrozību. Ar preču maiņu nekas neiznāca, izrādījās, ka privātais tirgus spēcīgāks nekā mēs, un preču maiņas vietā iznāca parastā pirkšana un pārdošana, tirgošanās.

Papūlieties pielāgoties tai, citādi pirkšanas un pārdošanas, naudas apgrozības stichija jūs aizskalos!

Lūk, kāpēc mēs atrodamies tādu cilvēku stāvoklī, kuri arvien vēl spiesti atkāpties, lai turpmāk beidzot pārietu uzbrukumā. Lūk. kāpēc pašreizējā momentā apziņai, ka ekonomiskās politikas agrākie paņēmieni ir aplami, jābūt mūsu vidū vispāratzītai. Mums tas jāzina, lai skaidri apzinātos, kāda pašlaik ir stāvokļa būtība, kāda ir tās pārejas īpatnība, kuras priekšā mēs stāvam. Ārējie uzdevumi šobrīd mums neizvirzās kā neatliekami. Arī militārie uzdevumi neizvirzās kā neatliekami. Mūsu priekšā pašlaik lielāko tiesu ir ekonomiskie uzdevumi, un mums jāatceras, ka tuvākā pāreja nevar būt tieša pāreja uz sociālistisko celtniecību.

Ar savu darbu (ekonomisko) mēs vēl neesam varējuši tikt galā trīs gadu laikā. Pastāvot tik lieliem postījumiem, nabadzībai un kulturālai atpalicībai kā pie mums, izrādījās, ka tik īsā laikā atrisināt šo uzdevumu nav iespējams. Bet triecienuzbrukums visā visumā nepagāja bez pēdām un bez labuma.

Tagad mēs esam nokļuvuši tādos apstākļos, ka vēl mazliet jāpavirzās atpakaļ ne tikai uz valsts kapitālismu, bet ari uz to, ka valsts regulē tirdzniecību un naudas apgrozību. Tikai tādā vēl garākā ceļā, nekā domājām, mēs varam atjaunot ekonomisko dzīvi. Pareizas ekonomisko attiecību sistēmas atjaunošana, zemnieku sīksaimniecības atjaunošana, lielrūpniecības atjaunošana un pacelšana uz saviem pleciem. Bez tā mēs no krizes neizkļūsim. Citas izejas nav; bet tomēr apziņa, ka šī ekonomiskā politika nepieciešama, mūsu vidū vēl nav pietiekami skaidra. Piemēram, kad sakām: mūsu pašreizējais uzdevums ir — lai valsts kļūtu par vairumtirgotāju vai iemācītos tirgoties vairumā, komerciāls, tirdzniecības uzdevums, — las liekas neparasti dīvaini, bet dažiem ari neparasti briesmīgi. ,,Ja jau, sak, komunisti aizrunājušies tiktāl, ka pašlaik dienas kārtībā izvirzoties tirdzniecības, parastie, vienkāršākie, vulgārākie, nožēlojamākie tirdzniecības uzdevumi, kas gan tur var palikt pāri no komunisma? Vai sakarā ar šo gadījumu nevajag galīgi zaudēt dūšu un teikt: nu, viss ir pagalam!" Es domāju, ka šāda veida noskaņas, ja paraugāmies visapkārt, var manīt, bet tās ir ārkārtīgi bīstamas, jo šīs noskaņas, ja tās izplatītos plaši, tikai piegružotu daudziem acis, apgrūtinātu aukstasinīgi saprast mūsu tiešos uzdevumus. Slēpt sev, strādnieku šķirai, masām to, ka ekonomikas laukā tiklab 1921. g. pavasarī, kā arī tagad, 1921. un

1922. gada rudenī un ziemā, mēs vēl joprojām atkāpjamies, — tas nozīmētu nolemt sevi pilnīgam neapzinīgumam, tas nozīmētu, ka nav drosmes tieši skatīties uz radušos stāvokli. Tādos apstākļos darbs un cīņa būtu neiespējami.

Ja armija, pārliecinājusies, ka viņa nav spējīga ieņemt cietoksni triecienuzbrukumā, teiktu, ka viņa nav ar mieru atstāt savas vecās pozicijas, ka viņa neieņems jaunas pozīcijas, nesāks jaunus uzdevuma atrisināšanas paņēmienus, — par lādu armiju sacītu: tas, kas iemācījies uzbrukt un nav iemācījies zināmos grūtos apstākļos, tiem piemērojoties, atkāpties, tas nebeigs karu ar uzvaru. Tādu karu, kas sāktos un beigtos ar nepārtrauktu uzvarošu uzbrukumu, nav bijis visas pasaules vēsturē vai arī tie bijuši kā izņēmumi. Un tas tā ir, ja runā par parastajiem kariem. Bet tādā karā, kad tiek izlemts veselas šķiras liktenis, kad tiek izlemts jautājums: socialisms vai kapitālisms, — vai tad ir saprātīgs pamats domāt, ka tauta, kas pirmoreiz atrisina šo uzdevumu, varētu uzreiz atrast vienīgo pareizo, nekļūdīgo paņēmienu? Kāds pamats tā domāt? Nekāda! Pieredze liecina pretējo. No tiem uzdevumiem, kādus mēs esam risinājuši, nav bijis neviena, kas neprasītu, lai mēs atkārtoti nolemtu atkal ķerties pie tā. Kad cietām neveiksmi, ķērāmies klāt otrreiz, visu pārtaisījām, pārliecinājāmies, kādā veidā var sākt atrisināt uzdevumu, ne jau lai pilnīgi pareizi atrisinātu, bet lai atrisinātu vismaz apmierinoši, — tā mēs strādājām, tā vajag strādāt arī turpmāk. Ja, pastāvot lai perspektivai, kāda paveras mūsu priekšā, mūsu rindās trūktu vienprātības, tā būtu visbēdīgākā pazīme, ka partijā ieviesusies ārkārtīgi bīstamā paguruma noskaņa. Un, otrādi, ja mēs nebaidīsimies teikt pat rūgtu un smagu patiesību tieši acīs, mēs iemācīsimies, katrā ziņā un neapšaubāmi iemācīsimies uzvarēt visas un visādas grūtības.

Mums jānostājas uz esošo kapitālistisko attiecību pamata. Vai mēs nobīsimies no šā uzdevuma? Vai arī teiksim, ka šis uzdevums nav komunistisks? Tas nozīmētu nesaprast revolucionāro cīņu, nesaprast raksturu, kāds ir šai visvairāk sasprindzinātajai cīņai, kas saistīta ar viskrasākajām pārmaiņām, no kurām mēs nekādā ziņā nevaram izvairīties.

Tagad izdarīšu dažus rezumējumus.

Es pieskaršos jautājumam, kas nodarbina daudzus. Ja mēs tagad, 1921. gada rudeni un ziemā, vēlreiz atkāpjamies, tad kad gan visas šīs atkāpšanās beigsies? Šāds jautājums tieši vai arī ne gluži tieši mums jādzird diezgan bieži. Taču šāds jautājums man atgādina tāda paša veida jautājumu Brestas miera laikmetā. Kad mēs noslēdzām Brestas mieru, mums jautāja: „Ja jūs esat piekāpušies pret Vācijas imperiālismu tur un tur un tur un tur, tad kad gan šī piekāpšanās izbeigsies un kur ir garantija, ka šī piekāpšanās beigsies? Un vai piekāpdamies jūs nepadarāt stāvokli draudošāku?" Protams, mēs padarām savu stāvokli draudošāku, bet nevajag aizmirst jebkura kara pamatlikumus. Briesmas ir kara stichija. Karā nav neviena mirkļa, kad visapkārt nebūtu briesmu. Bet kas ir proletariāta diktatūra? Tas ir karš un daudz nesaudzīgāks, daudz ilgstošāks un sīvāks karš nekā jebkurš no jebkad bijušiem kariem. Te briesmas draud uz katra mūsu soļa.

Tas stāvoklis, ko radījusi mūsu jaunā ekonomiskā politika, — sīko tirdzniecības uzņēmumu attīstība, valsts uzņēmumu iznomāšana u. t. jpr., viss tas ir kapitālistisko attiecību attīstība, un to neredzēt nozīmētu pilnīgi zaudēt galvu. Pats par sevi saprotams, ka kapitālistisko attiecību pastiprināšanās jau pali par sevi ir briesmu pastiprināšanās. Bet vai jūs man varat parādīt kaut jel kādu ceļu revolūcijā, kaut kādus tās posmus un paņēmienus, kur briesmu nebūtu? Briesmu izzušana nozīmētu kara beigas un proletariātu diktatūras pārtraukšanu, bet par to, protams, šobrīd neviens no mums nesapņo. Katrs solis šajā jaunajā ekonomiskajā politikā nozīmē ļoti daudzas briesmas. Kad mēs pavasarī teicām, ka reparticiju aizstājam ar pārtikas nodokli, ka mēs dekretējam brīvu tirdzniecību ar pārpalikumiem, kas paliek pēc pārtikas nodokļa, mēs līdz ar to devām brīvu attīstību kapitālismam. To nezināt nozīmētu pilnīgi zaudēt ekonomisko pamatattiecību izpratni un laupīt sev iespēju apskatīties un pareizi rīkoties. Protams, mainījušies cīņas paņēmieni, — mainījušies arī briesmu apstākļi. Kad tika izlemts jautājums par Padomju varu, par Satversmes sapulces padzīšanu, briesmas draudēja no politikas puses. Izrādījās, ka šīs briesmas bija niecīgas. Bet, kad iestājās pilsoņu kara laikmets, kuru atbalstīja visas pasaules kapitālisti, radās kara briesmas, — tās bija jau drau došākas briesmas. Bet, kad mēs grozījām savu ekonomisko poliliku, briesmas k|uva vēl lielākas, jo ekonomika, sastāvēdama no milzīgi daudziem saimnieciskiem, ikdienišķiem sīkumiem, pie kuriem parasti pierod un kurus nepamana, prasa no mums īpašu uzmanību un sasprindzinājumu un sevišķi noteikti prasa, lai mēs iemācītos pareizus paņēmienus, kā tās pārvarēt. Kapitālisma atjaunošana, buržuāzijas attīstība, buržuāzisko attiecību attīstība tirdzniecības laukā utt., — tās jau tieši ir tās briesmas, kas piemīt mūsu tagadējai ekonomiskajai celtniecībai, mūsu tagadējai pakāpeniskajai pieejai pie daudz grūtāka uzdevuma atrisināšanas nekā līdzšinējie. Šeit nedrīkst būt ne mazākās maldīšanās.

Mums jāsaprot, ka tagadējie konkrētie apstākļi prasa, lai valsts regulē tirdzniecību un naudas apgrozību, un ka tieši šajā nozarē mums jāparāda sevi. Pretrunu mūsu ekonomikas īstenībā ir vairāk, nekā to bija līdz jaunajai ekonomiskajai politikai: ekonomiskā stāvokļa daļēja, neliela uzlabošanās vieniem iedzīvotāju slāņiem, nedaudziem; pilnīga nesamērība starp ekonomiskajiem resursiem un nepieciešamajām vajadzībām citiem iedzīvotāju slāņiem, vairākumam. Pretrunu ir kļuvis vairāk. Un, protams, kamēr mēs pārdzīvojam krasas laušanas periodu, no šīm pretrunām uzreiz izlēkt nevar.

Noslēgumā man gribētos uzsvērt mana referātā trīs gal venos tematus. Pirmais — vispārējs jautājums: kādā nozīmē mums jāatzīst par kļūdainu mūsu partijas ekonomiskā politika periodā pirms jaunās ekonomiskās politikas? Ar piemēru, kas ņemts no kāda kara, es pacentos paskaidrot, ka nepieciešams pāriet no triecienuzbrukuma uz aplenkumu, ka triecienuzbrukums nepieciešams sākumā un ka pēc triecienuzbrukuma neizdošanās nepieciešams apzināties jaunu cīņas paņēmienu nozīmi.

Tālāk. Pirmā mācība un pirmais posms, kas kļuva skaidrs 1921. g. pavasarī, — valsts kapitālisma attīstība uz jauna ceļa. Šajā ziņā ir daži panākumi, bet ir arī neredzētas pretrunas. Šo nozari mēs vēl neesam apguvuši.

Un trešais — pēc tās atkāpšanās, kas mums bija jāizdara 1921. g. pavasarī no sociālistiskās celtniecības uz valsts kapitālismu, mēs redzam, ka dienas kārtībā stājusies tirdzniecības un naudas apgrozības regulēšana; lai cik tāla no komunisma mums šķiet tirdzniecības nozare, taču tieši šajā nozarē mūsu priekšā ir īpatnējs uzdevums. Tikai atrisinājuši šo uzdevumu, mēs varēsim tuvoties absolūti neatliekamo ekonomisko vajadzību atrisināšanai, un tikai tā mēs varam nodrošināt iespēju atjaunot lielrūpniecību garākā, toties drošākā ceļā un tagad mums ari vienīgajā iespējamā ceļā.

Lūk, galvenais, kas jautājumā par jauno ekonomisko politiku mums jāpatur acu priekšā. Atrisinot šās politikas jautājumus, mums skaidri jāredz attīstības pamatlīnijas, lai orientētos tajā šķietamajā cliaosā, ko ekonomiskajās attiecībās mēs vērojam pašlaik, kad līdzās vecā laušanai mēs redzam vēl vājos jaunā asnus, nereti redzam arī mūsu darbības paņēmienus, kas neatbilst jaunajiem apstākļiem. Mēs esam izvirzījuši sev uzdevumu celt ražošanas spēkus un atjaunot lielrūpniecību kā vienīgo sociālistiskās sabiedrības bāzi, un mums jārīkojas tā, lai pareizi pieietu pie šā uzdevuma un to atrisinātu par katru cenu.

2

GALAVĀRDS

Biedri! Pirms atbildēšu uz piezīmēm, kas izteiktas zīmītēs, es gribētu teikt dažus vārdus, atbildēdams biedriem, kuri šeit runāja. Biedra Larina runā, man šķiet, nepieciešams atzīmēt vienu pārpratumu. Vai nu es neesmu precizi izteicies, vai arī viņš mani nav pareizi sapratis, saistot regulēšanas jautājumu, par kuru es runāju, ar rūpniecības regulēšanas jautājumu. Tas ir acīm redzami nepareizi. Es tiku runājis par tirdzniecības un naudas apgrozības regulēšanu, salīdzinādams to ar preču maiņu. Un, lūk, kas vēl jāsaka: ja mēs pret savu politiku, pret saviem lēmumiem, pret savu propagandu un aģitāciju gribam izturēties tā, lai sasniegtu šās propagandas, aģitācijas un mūsu dekrētu uzlabošanos, tad nevajag atgaiņāties no tuvākās pieredzes rezultātiem. Vai tiesa, ka mēs 1921. g. pavasarī runājām par preču maiņu? Protams, tiesa, jūs visi to zināt. Vai tiesa, ka preču maiņa kā sistēma, izrādījies, neatbilst īstenībai, kas preču maiņas vietā mums pasniegusi naudas apgrozību, pirkšanu un pārdošanu par naudu? Tas arī ir neapšaubāmi, to rāda fakti. Ar to ir atbildēts arī b. Stukovam un Sorinam, kuri runāja par kļūdu izdomāšanu. Te jums ir uzskatāms fakts — nevis izdomāta, bet neapšaubāma kļūda.

Pieredze, kas gūla mūsu ekonomiskās politikas pēdējā posmā, kurš sākās pavasarī, rādīja, ka 1921. gada pavasarī par jauno ekonomisko politiku neviens nestrīdējās un visa partija kongresos, konferencēs un presē pieņēma to pilnīgi vienbalsīgi. Vecie strīdi itin nemaz neietekmēja šo jauno vienbalsīgo lēmumu. Šis lēmums pamatojās uz to, ka ar preču maiņas palīdzību mēs esam spējīgi realizēt tiešāku pāreju uz sociālistisko celtniecību. Tagad mēs skaidri redzam, ka te vēl vajadzīgs apkārtceļš — caur tirdzniecību.

Biedri Stukovs un Sorins |oti žēlojās par to, ka, sak, runājot, lūk, par kļūdām, bet vai kļūdas nevarot neizdomāt? Protams, ja kļūdas izdomās, tad tā jau būs pavisam slikta lieta. Taču, ja no praktiskiem jautājumiem raisīsies vaļā tā kā b. Gonikmanis, tad tas būs pavisam nepareizi. Viņš teica gandrīz veselu runu par tematu, ka „vēsturiska parādība nevarēja izveidoties citādi, kā tā ir izveidojusies*1. Tā ir pilnīgi neapstrīdama lieta, kas mums visiem no komunisma ābeces, no vēsturiskā materiālismu ābeces un no marksisma ābeces, protams, ir zināma. Lūk, spriedums pēc šā paņēmiena. Vai b. Semkova runa ir vēsturiska parādība vai nav ? Es apgalvoju, ka tā arī ir vēsturiska parādība. Tieši tas apstāklis, ka šī vēsturiskā parādība nevarēja izveidoties citādi, kā tā ir izveidojusies, jau arī pierāda, ka te nav ne kļūdu izdomāšanas, ne nepareizas vēlēšanās vai nepareizas iecietības pret to, ka partijas biedri zaudējuši dūšu, samulsuši un tiem ir nomākts garastāvoklis. Biedri Stukovs un Sorins ļoti bažījās, ka šī kļūdas atzīšana tā vai citādi, pilnīgi vai pa pusei, tieši vai netieši tomēr esot bijusi kaitīga, jo izplatījusi pagurumu un radījusi nomāktu noskaņojumu. Ar saviem piemēriem es tieši arī gribēju parādīt, ka lietas būtība ir, lūk, šāda: vai kļūdas atzīšanai pašlaik ir praktiska nozīme, vai pašlaik vajag kaut ko grozīt pēc tā, kas notinis un noticis neizbēgami? Sākumā bija triecienuzbrukums, un tikai pēc tam mēs pārgājām pie aplenkuma, to visi zina, un pašlaik mūsu ekonomiskās politikas realizēšanu traucē aplama tādu paņēmienu lietošana, kuri citos apstākļos varbūt būtu lieliski, bet tagad ir kaitīgi. So tematu gandrīz visi biedri, kas runāja, neskāra itin nemaz, bet te un tikai te ir visa būtība. Pats labākais sabiedrotais man te bija tieši b. Semkovs, jo viņš šo kļūdu parādīja uzskatāmi, .la b. Semkova nebūtu vai ja viņš šodien nebūtu runājis, tad patiešām varētu rasties iespaids: vai tikai tas Ļeņins nav kļūdas izdomājis? Bet b. Semkovs ļoti skaidri pateica: „Ko jūs runājat par valsts tirdzniecību! Cietumos mūs nemācīja tirgolies**. Biedri Semkov, tas ir taisnība, ka cietumos mūs nemācīja tirgolies! Bet vai cietumos mūs mācīja karot? Vai cietumos mācīja valsti pārvaldīt? Vai samierināt dažādus tautas komisariātus un saskaņot to darbību — šāda visai nepatīkama lieta mums kaut kad un kaut kur ir mā-cita? Nekur mums lā nav mācīta. Labākajā gadījumā cietumos nevis mums mācīja, bet mēs mācījāmies marksismu, revolucionārās kustības vēsturi u. t. jpr. No šā viedokļa raugoties, ļoti daudzi nav veltīgi sēdējuši cietumos. Kad mums saka: „Cietumos mūs nemācīja tirgoties", tad šajos vārdos redzama tieši aplamā izpratne par mūsu šāsdienas cīņas praktiskajiem uzdevumiem un par partijas darbību. Un tā ir tieši tāda kļūda, kas izpaužas „triecienuzbrukumam" derīgo paņēmienu pārnešanā uz „aplenkuma" periodu, Biedrs Semkovs parādīja kļūdu, kāda ir partijas rindās. So kļūdu vajag apzināties un izlabot.

Ja izrādītos, ka mums pa spēkam balstīties uz militāro un politisko entuziasmu, kas bija neapstrīdams un milzīgs vēsturisks spēks, kam bija dižena loma un kas ilgus gadus atbalsosies arī starptautiskajā strādnieku kustībā, — ja šis entuziasms, pastāvot zināmai kultūras pakāpei un zināmā mērā neizpostītām mūsu fabrikām, būtu palīdzējis mums pāriet uz tiešu sociālistisku celtniecību, tad ar tādu nepatīkamu lietu kā komerciālais aprēķins un tirgošanās māksla mēs nenodarbotos. Tad tas nebūtu vajadzīgs. Bet pašlaik mums jānodarbojas ar to. Kāpēc? Tāpēc, ka mēs vadām un mums jāvada ekonomiskā celtniecība. Ekonomiskā celtniecība novedusi mūs tādā stāvoklī, ka jāķeras ne vien pie tādām nepatīkamām lietām kā pie iznomāšanas, bet arī pie tādas nepatīkamas lietas kā tirdzniecība. Varēja gaidīt, ka šāds nepatīkams stāvoklis radīs tiklab drūmu noskaņojumu, kā arī dūšas zaudēšanu. Bet kas tad te vainīgs? Vai nav vainīgs tas, pie kura vērojama šī dūšas zaudēšana, šis drūmais noskaņojums? Ja ekonomiskā īstenība, kurā mēs esam iekļuvuši, pateicoties visai starptautiskās un Krievijas ekonomikas un politikas nosacījumu sumai, ja tā ir tāda, ka par faktu kļuvusi naudas apgrozība un nevis preču maiņa; ja mūsu uzdevums jāvirza uz to, lai noregulētu tagadējo tirdzniecību, tagadējo slikto naudas apgrozību, ko tad mēs, komunisti, — teiksim, ka mums gar to nav nekādas daļas? Lūk, tā būtu viskaitīgākā dūšas zaudēšana, izmisuma pilns noskaņojums, un tas padarītu neiespējamu katru darbu.

Apstākļus, kādos mēs strādājam savu darbu, radām ne tikai mēs: tie atkarīgi arī no ekonomiskās cīņas un no savstarpējām attiecībām ar citām zemēm. Sie rezultāti izveidojušies tā, ka šā/gada pavasarī mēs izvirzījām nomāšanas jautājumu, bet, lūk, pašlaik mums jāizvirza jautājums gan par tirdzniecību, gan par naudas apgrozību. Kaisīties vaļā no.šā jautājuma ar to, ka „cietumos mūs nemācīja tirgoties",— nozīmē ļauties nepieļaujami drūmam noskaņojumam, nozīmē neizpildīt savu ekonomisko uzdevumu. Kūlu daudz patīkamāk, ja kapitālistisko tirdzniecību varētu ieņemt triecienā, un zināmos apstākļos (neizpostītas fabrikas, augsta ekonomika un kulturaj mēģinājumā izdarīt „triecienu", t. i., tieši nodibināt preču maiņu, nav nekādas kļūdas. Bet pašlaik kļūda ir tieši lā, ka mēs negribam saprast citas pieejas nepieciešamību un neizbēgamibu. Tā nav izdomāta kļūda, tā nav kļūda no vēstures sierus, — lā ir mācība, lai pareizi saprastu to, ko var un ko vajag darīt pašlaik. Vai partija var sekmīgi atrisināt savu uzdevumu, ja viņa tam tuvosies, prātodama: „Cietumos mūs nemācīja tirgoties", komerciālais aprēķins mums nav vajadzīgs? Daudz ko tādu, ko mums nemācīja cietumos, mēs bijām spiesti mācīties pēc revolūcijas, un mēs mācījāmies un atkal mācījāmies ļoti sekmīgi.

Es domāju, ka iemācīties saprast komerciālās attiecības un tirdzniecību — tas ir mūsu pienākums, un mēs sāksim sekmīgi mācīties un iemācīsimies, kad bez aplinkiem sāksim runāt par šo uzdevumu. Mums bija jāatkāpjas tiktāl, ka tirdzniecības jautājums kļuva par praktisku partijas jautājumu, par ekonomiskās celtniecības jautājumu. Kas diktē pāriešanu uz komerciāliem principiem? Apkārtējā situācijā, pašreizējie apstākļi. Pāreja nepieciešama tādēļ, lai lielrūpniecība ātri atjaunotos un ātri saistītos ar zemkopību, lai iznāktu pareiza produktu maiņa. Zemē ar vairāk attīstītu rūpniecību viss tas notiks daudz ātrāk, bet pie mums tas noliek pa ilgstošu apkārtceļu, taču galu galā tas, uz ko mēs tiecamies, tiks sasniegts. Un pašlaik mums vajag vadīties no tiem uzdevumiem, ko šodiena un rītdiena izvirza mums, mūsu partijai, kurai jāvada visa valsts saimniecība. Tagad jau vairs nevar runāt par preču maiņu, jo tā kā cīņas sfēra ir izsista mums no rokām. Tas ir neapšaubāms fakts, lai cik nepatīkams tas mums būtu. Nu ko tad, — vai mums jāsaka, ka mums jau nav vairs ko darīt? Nepavisam ne. Mums ir jāmācās. Jāmācās, kā valstij rēgu-lēt komerciālās attiecības — grūts uzdevums, bet tajā nav nekā neiespējama. Un mēs šo uzdevumu atrisināsim, jo mēs esam atrisinājuši uzdevumus, kas mums bija tikpat jauni, vajadzīgi un grūti. Kooperativā tirdzniecība ir grūts uzdevums, bet tajā nav nekā neiespējama, vajag tikai to skaidri apzināties un nopietni pastrādāt. Pie tā arī nonāk mūsu jaunā politika. Pašlaik nelielā uzņēmumu skaitā jau ieviests komerciālais aprēķins, strādnieku darba atalgošana tajos noliek pēc brīvā tirgus cenām, aprēķinos pāriets uz. zellu. Taču šādu saimniecisku vienību skaits ir niecīgs, lielāko tiesu valda chaoss, pilnīga nesamērība starp izpeļņu un eksistences apstākļiem; daļai uzņēmumu atņemta valsts apgāde, daļa palikusi nepilnā apgādē. Kur meklējama izeja? Tikai lajā apstāklī, ka mēs iemācīsimies, pielāgosimies, pratīsim atrisināt šos uzdevumus tā, kā tos nepieciešams atrisināt, l. i., atbilstoši pastāvošajiem apstākļiem.

Lūk, mana atbilde biedriem, kas izteicās sakarā ar šāsdienas pārrunām, bet tagad es sākšu īsi atbildēt uz dažām iesniegtajām zīmītēm.

Kādā no tām teikts: „Jūs atsaucaties uz Portarturu, bet vai jums neiešaujas prātā, ka Portartura varam būt mēs, — starptautiskās buržuāzijas ielenkti?"

Jā, biedri, es jau norādīju uz to, ka briesmas ir kara stichija, ka nevar sākt karu, nerēķinoties ar to, ka var piedzīvot sakāvi. Ja mēs piedzīvosim sakāvi, tad, protams, būsim nokļuvuši bēdigajā Portarturas stāvoklī. Visā savā runā es paturēju prātā starptautiskā kapitālisma Portarturu, kas ir ielenkta un ko ielenc ne tikai mūsu armija vien. Katrā kapitālistiskajā zemē arvien vairāk un vairāk aug armija, kas ielenc šo starptautiskā kapitālisma Portarturu.

Kādā zīmītē jautāts: „Bet kāda būs mūsu taktika nākošajā dienā pēc sociālās revolūcijas, ja lā uzliesmos pēc viena vai divi gadiem?" Ja būtu iespējams atbildēt uz tādiem jautājumiem, tad revolūcijas taisīt būtu ļoti viegli un mēs visur tās būtu sataisījuši ļoti daudz. Uz tādiem jautājumiem atbildēt nevar, jo mēs nevaram pateikt ne vien, kas būs pēc gada vai pēc diviem, bet pat ari pēc pusgada. Uzdot tādus jautājumus ir tikpat veltīgi kā mēģināt atrisināt jautājumu, kura no cīnītājām pusēm izrādīsies iekļuvusi bēdīgajā Portarturas cietokšņa stāvoklī. Mēs zinām tikai vienu, ka galu galā starptautiskās Portarturas cietoksnis nenovēršami tiks ieņemts, jo visās zemēs aug spēki, kas to satrieks. Turpretim pie mums pamatjautājums ir tāds, kā panākt, lai visgrūtākajos apstākļos, kādos mēs pašlaik atrodamies, paturētu iespēju atjaunot lielrūpniecību. Mums nav jāvairās no komerciālā aprēķina, bet jāsaprot, ka tikai uz šāda pamata var radīt ciešamus apstākļus, kas apmierina strādniekus gan darba algas ziņā, gan darba daudzuma ziņā utt. Tikai uz šāda komerciālā aprēķina pamata var celt saimniecību. To traucē aizspriedumi un atmiņas par vakar bijušo. Ja mēs to neņemsim vērā, tad mēs jauno ekonomisko politiku pienācīgā veidā realizēt nespēsim.

Uzdod arī šādus jautājumus: „Kur ir atkāpšanās robeža?" Dažās zīmītēs uzdots tādā pašā virzienā vērsts jautājums: cik ilgi mēs atkāpsimies? Es šo jautājumu paredzēju un sakarā ar to teicu dažus vārdus savā pirmajā runā. Šis jautājums ir zināmās paguruma un grūtsirdības noskaņas izpausme un nav pamatots itin ne uz ko. Tas ir tāds pats jautājums, kādu mēs dzirdējām Breslas miera noslēgšanas laikā. Šis jautājums nepareizi nostādīts, jo tikai tālākā mūsu pagrieziena realizēšana varēs sniegt materiālus, lai atbildētu uz to. Atkāpsimies tik ilgi, kamēr neiemācīsimies, nesagatavosimies pāriet pamatīgā uzbrukumā. Neko vairāk uz to nevar atbildēt. Atkāpties ir visai nepatīkami, bet, kad sit, tad nevaicā par palikšanu vai nepatikšanu, arī karaspēks atkāpjas, un neviens par to nebrīnās. No valodām — cik ilgi tad mēs tikai atkāpsimies — nekas prātīgs nevar iznākt. Kāpēc mēs jau iepriekš izdomāsim sev tādus stāvokļus, no kuriem nevar izkļūt? Rīkosimies citādi — ķersimies pie konkrēta darba. Uzmanīgi jāapskata konkrētie apstākļi, stāvoklis, jānoteic, uz ko var balstīties, — uz upīti, uz kalnu, uz purvu, uz vienu vai otru staciju, jo tikai tad, kad mēs varēsim uz kaut ko balstīties, varēs pāriet uzbrukumā. Un nevajag ļauties grūtsirdībai, nevajag mēģināt atkratīties no jautājuma ar aģitācijas saucieniem, kas savā vietā ļoti vērtīgi, bet šajā jautājumā nevar dot neko citu kā tikai ļaunu.

PAR ZELTA NOZĪMI TAGAD UN PEC PILNĪGAS SOCIĀLISMĀ UZVARAS

Labākais veids, kā nosvinēt lielas revolūcijas gadadienu, — koncentrēt uzmanību uz tās neatrisinātiem uzdevumiem. Sevišķi derīga un nepieciešama tāda revolūcijas svinēšana ir tajos gadījumos, kad ir pamatuzdevumi, ko revolūcija vēl nav atrisinājusi, kad jāapgūst kaut kas jauns (raugoties no tā viedokļa, ko revolūcija jau veikusi līdz šim), lai šos uzdevumus atrisinātu.

Jaunais mūsu revolūcijai šobrīd ir nepieciešamība ķerties pie ,,reformistiskas“, pakāpeniskas, uzmanīgas apkārtceļa rīcības metodes ekonomiskās celtniecības pamatjautājumos. Šis „jaunums" rada vairākus gan teorētiskus, gan praktiskus jautājumus, nesaprašanu un šaubas.

Teorētisks jautājums: kā lai izskaidro pāreju pēc daudziem visrevolucionārākajiem rīcības paņēmieniem uz ārkārtīgi „reformistiskiem" rīcības paņēmieniem tai pašā laukā apstākļos, kad visas revolūcijas vispārējā gaita visumā ir uzvarām vainagota? Vai te nav „poziciju atdošana", „kraeha atzīšana" vai kaut kas tamlīdzīgs? Ienaidnieki — sākot ar pusfeodalā tipa reakcionāriem un beidzot ar meņ-ševikiem vai ciliem IIV2 Internacionāles bruņiniekiem -protams, saka, ka esot. Tāpēc jau viņi ir ienaidnieki, lai izkliegtu tāda veida paziņojumus tiklab dažādu iemeslu dēļ, kā arī bez jebkāda iemesla. Visu partiju — "0 feodāļiem līdz meņševikiem — aizkustinošā vienība šai jautājumā tikai lieku reizi pierāda, ka attiecībā uz proletārisko revolūciju visas šīs partijas (kā paredzēja, iekavās runājot, Engelss savās VĒSTULEs Bebelim 1875. un 1884. gadāl ir ,.viena reakcionāra masa"18.

Bet zināma.....nesaprašana" ir arī draugu vidū.

ft 33. SČj.

Atjaunosim lielrūpniecību un noorganizēsim tās produkcijas (iešu apmaiņu ar siksaimniecisko zemkopību, palīdzot šis zemkopības sabiedriskošanai. Lielrūpniecības at jaunošanai ņemsim no zemniekiem uz. parāda zināmu daudzumu pārtikas un izejvielu ar reparticijas palīdzību. Lūk, kādu plānu (jeb metodi, sistēmu) mēs realizējām vairāk nekā trīs gadus, līdz 1921. gada pavasarim. Tā bija revolucionārā pieeja uzdevumam, laužot tieši un pilnīgi veco, lai tā л-ietā liktu jaunu sabiedriski ekonomisku iekāriu.

Kopš 1921. gada pavasara mēs šās pieejas, plāna, metodes, rīcības sistēmas vietā liekam (neesam vēl „nolikuši^1', bet vēl arvien tikai „liekam" un neesam vēl to pilnīgi apzinājušies) pavisam citu, — reformistiska tipa: nevis lauzt veco sabiedriski ekonomisko iekārtu, tirdzniecību, sik-saimnieclbu, sīkos uzņēmumus, kapitālismu, bet atdzīvināt tirdzniecību, sīkos uzņēmumus, kapitālismu, uzmanīgi un pakāpeniski iegūstot varu pār tiem vai dabūjot iespēju pakļaut tos valsts regulēšanai, tikai ciklāl tie atdzīvināti.

Pavisam cita pieeja uzdevumam.

Salīdzinot ar agrāko, revolucionāro, šī ir reformistiska pieeja (revolūcija ir tāda pārveidošana, kas lauž veco radikāli un pašā saknē, bet nevis pārtaisa lo uzmanīgi, lēni, pakāpeniski, cenšoties lauzt iespējami mazāk).

Jājautā: ja, izmēģinājuši revolucionārus paņēmienus, jūs esat atzinuši^ lo neveiksmi un pārgājuši uz reformistiskiem, vai tad tas nepierāda, ka jūs vispār pasludināt revolūcija par kļūdu? Vai tās nepierāda, ka nevajadzēja vispār sākt ar revolūciju, bet vajadzēja sākt ar reformām un aprobežo-Iies ar reformām?

Tā secina meņševiki un viņiem līdzīgie. Bet šis secinājums ir vai nu šol'isms un vienkārša lo cilvēku blēdība, kuri politikā izgājuši „caur uguni un ūdeni", vai ari to cilvēku bērnišķlgums, kuri „nav izgājuši" īstu pārbaudi. Īstam re-volucionaram vislielākās briesmas — varbūt pat vienīgās briesmas — ir rcvolucionarisma pārspīlēšana, to robežu un apstākļu aizmiršana, kādos revolucionārus paņēmienus piemēroti un sekmīgi var lietot. Īstie revolucionāri ar to visvairāk lauzuši sev kaklu, kad viņi sāka rakstīt „revolūciju” ar lielo burtu, cildināt „revolūciju" kā kaut ko gandrīz dievišķīgu, zaudēt galvu, zaudēt spēju \’isaukstasinīgākā un

skaidrākā veidā apdomāt, apsvērt, pārbaudīt, kādā momentā, kādos apstākļos, kādā darbības laukā jāprot rīkoties revolucionāri un kādā momentā, kādos apstākļos un kādā darbības laukā jāprot pāriet uz reformisBsku rīcību, īstie revolucionāri ies bojā (ne ārējās sakāves, bet viņu darba iekšējas izgāšanās nozīmē) tikai tai gadījumā, — bet šai gadījumā viņi ies bojā neglābjami, — ja zaudēs skaidro prātu un iedomāsies, it kā „lielā, uzvarošā, pasaules? revolūcija obligāti visus un jebkurus uzdevumus jebkuros apstākļos, visos darbības laukos var atrisināt un viņai tie jāatrisina revolucionāri.

Kas „sadomās" tādu lielu, las ir pagalam, jo viņš sadomājis muļķību pamatjautājumā, bet sīva kara laikā (revolūcija ir pats sīvākais karš) sods par muļķību mēdz būt sakāve.

No kā secināms, ka „lielā, uzvarošā, pasaules" revolūcija var un tai vajag lietot tikai revolucionārus paņēmienus? Ne no kā tas nav secināms. Un las ir tieši un neapšaubāmi nepareizi. Ka las nepareizi, las ir skaidrs pats par sevi uz tīri teorētisku principu pamata, ja neatkāpjas no marksisma pamatiem. Ka las nepareizi, to apstiprina arī mūsu revolūcijas pieredze. Teorētiski: revolūcijas laikā dara muļķības tāpat kā kurā katrā citā laikā, - sacīja Engelss^10 -un sacīja patiesību. Vajag censties darīt tās jo mazāk un jo ātrāk izlabot izdarītās, cik iespējams skaidrāk apsverot, kādus uzdevumus un kad var un kādus nevar atrisināt ar revolucionāriem paņēmieniem. Mūsu pašu pieredze: Brestas miers nepavisam nebija revolucionārās, bet reformistiskas vai pat sliktākas nekā reformistiskas rīcības paraugs, jo tā bija atkāpšanās rīcība, bet rel'ormistiska rīcība, pēc vispārēja noteikuma, iet uz priekšu gausi, uzmanīgi, pakāpeniski, bet nekāpjas atpakaļ. Ka mūsu taktika Brestas miera slēgšanas laikā bija pareiza, tas tagad tiktāl pierādīts, visiem skaidrs un visu atzīts, ka nav vērts vairs tērēt vārdus par šo tematu.

Piliiīgi līdz galam/padarīts ir tikai mūsu revolucilas_bur žnazfšlīi demokrātiskais <Гаrh.s) Un mums ir likumīgākā tiešīlīa ar to lepoties. Tās proletāriskais jeb sociālistiskais darbs izpaužas trijos galvenajos veidos: 1) revolucionārā izeja_no imperiālistiskā vispasaules karaļi divu vispasaules

kapitālistisko plēsoņu grupu slaktiņa atmaskošana un iz-_ļaukSana; mēs no savas puses to esam veikuši pilnīgi; no visām pusēm* to bulu varējusi pilnīgi veikt tikai revolūcija vairākās attīstītākās zemēs. 2) Padomju iekārtas, proleta riata diktatūras realizēšanas formas radīšana. Noticis lū zums visā pasaulē. Buržuāziski demokrātiskā parlamenta" risina laikmets beidzies. Sākusies jauna pasaules vēstures nodaļa: proletāriskās diktatūras laikmets. Tikai vairākas zemes izkops un līdz galam izveidos padomju iekārtu un proletāriskās diktatūras dažādās formas. Pie mums šinī laukā vēl ļoti ļoti daudz kas ir līdz galam neizveidots. Nepiedodami būtu to neredzēt. Izveidot līdz galam, pārtaisīt, sākt no sākuma mums nāksies vēl ne vienreiz vien. Līdz ar' katru pakāpienu, ko mums izdosies likt uz priekšu, uz augšu ražošanas spēku un kultūras attīstībā, jātiek izveidotai un pārstrādātai mūsu padomju sistēmai, bet saimniecības un kultūras ziņā mēs stāvam ļoti zemu. Priekšā stāv ļoti daudz pārveidošanas, un „apmulst*1 no tā būtu vislielākā muļķība (ja ne ļaunāk kā muļķība). 31 Sociālistiskās iekārtas _раща!и ekouomiskā__XLe]tniecība. Šinī laukā līdz galarti vēl nav izveidots pats galvenais, pats pamats. Bet tas ir pats īstenākais mūsu darbs, pats īstenākais gan no prin cipialā viedokļa, gan no praktiskā, gan no KSFPR tagadējā viedokļa, gan no starptifutiskā viedokļa.

Ja savā pamatā līdz galam nav izveidots pats galvenais, vajag visu uzmanību pievērst tam. Un grūtības te ir pārejas forma.

■ Nepietiek būt revolucionārām un sociālismā piekritē jam vai komunistam vispār", — es rakstīju 1918. g. aprilī „Padomju varas kārtējos uzdevumos"2n. — „Vajag prast atrast katrā momentā to īpašo ķēdes posmu, paē kura vajag visiem spēkiem pieķerties, lai noturētu visu ķēdi un lai droši sagatavotu pāreju uz nākoSīTbošmu.ļpie kam posmu kārta, to forma, to sakabe, to atšķirība vienam no otra notikumu vēsturiskajā ķēdē nav tik vienkārša un nav tik muļķīga kā parastajā, kalēja darinātā ķēdē".

Pašreizējā momentā tai darbības laukā, par kuru ir runa, šārļit4iosmsJr_j£kiējris tirdzniecības. .atdzLvkuLšiUUV valstij to pareizi regulējot (virzot). Tirdzniecība — lūk, tas „posms" vēsturiskā notikumu ķēdē mūsu sociālistiskās

celtniecības pārejas formās 1921. u» 1922. g., „pie kura jūti eras visiem spēkiem“ mums, proletāriskajai valsts varai, mums, vadošajai komunistiskajai partijai. Ja mēs tagad pie šā posma pietiekami stipri „pieķersimies", tad tuvākajā nākotnē mēs Insū ķēdī dabāsim savā varā pilmģi droši. Bet •citādi mēs visu ķēdi savā varā nedabūsim, sociālistisko sabiedriski ekonomisko attiecību pamatu neradīsim.

Tas šķiet dīvaini. Komunisms un tirdzniecība?! Kaut kas pavisam nesakarīgs, bezjēdzīgs, tāls. Bet, ja padomā eķo-nomiski, viens no otra nav tālāk kā komunisms no sīk-zēmnleciikūs, patriarchates zemkopības./

Kad mēs būsim uzvarējuši pasaules mērogā, mēs — man šķietПО žēlta uzcelsim publiskas atejas vietas dažu pa-saules vislielāko 'pilsētu ielās. Tā butu pati „taisnīgākā" zelta izlietošana un uzskatāmi pāmacoša tam~paaudzēm, kaš nav aizmirsušas, kā zelta dēļ ajaķāv_a_d£smit. miljonu cilvēku un padarīja par kropļiem trīsdesmit miljonu 19".—1918. g. „lielajā atbrīvošanas" karā, karā, kurš notika, lai atrisinātu lielo jautājumu, kāds miers ļaunāks, Brestas vai Versaļas miers; un kā tā paša zella dēļ neapšaubāmi gatavojas apkaut divdesmit miljonu cilvēku un padarīt par kropļiem sešdesmit miljonu cilvēku karā vai nu ap 1925., vai ap 1928. gadu, vai nu 'starp .Тарами, un Ameriku, vai arī starp Angli ju un Ameriku, vai arī kaut kā tamlīdzīgi.

Bet, lai cik „taisnīgs", lai cik derīgs, lai cik humāns būtu minētais zelta izlietošanas veids, mēs tomēr teiksim: vajag vēl pastrādāt gadus desmit — divdesmit ar tādu pašu spraigumu un ar tādām pašām sekmēm, kā mēs strādājām 1917.—1921. g., tikai daudz plašākā darba laukā, lai līdz tam aizstrādātos. [Bet tikmēr: vajag taupīt KSFP Republikā zeltu. pārdot to dārgāk, pirkt par to preces letak. Ar vilkiem flyfvnjni, kā viUgun iāaando. bet, kas~aTītCTn$ uz to, ka visi vilki jā iznīdē. Jkā tas saprātīgā cilvēku Sabiedrībā pienākas, tad ievērosim krievu gudro parunu: „Nelielies, karā aiziedams, bet lielies, no kara pārnākdams^*...

Tirdzniecība ir vienīgais iespējamais ekonomiskais sakars starp desmitiem miljonu sīko zemkopju un lielrūpniecību, ja... ja blakus šiem zemkopjiem nav lieliskas mašinizētās lielindustrijas ar elektrisko vadu tīklu, nav industrijas, kas tiklab ar savu tecbriisko jaudu, kā arī ar savām organizatoriskajām „virsbfivēni** un tām sekojošām parādībām spētu apgādāt sīkos zemkopjus ar labākiem ražojumiem lielākā daudzumā, ātrāk un lētāk nekā agrāk. Pasaules mērogā Šis ,,ja“ ir jau realizēts, šis nosacījums jau pastāv, bet atsevišķa zeme, turklāt viena no visatpalikušākām kapitālistiskām zemēm, kas mēģināja uzreiz un tieši realizēt, iemiesot' dzīvē, praktiski noorganizēt jaunu rūpniecības sakaru ar zemkopību, neveica šo uzdevumu „triecienuzbrukumā”, un viņai tagad tas jāveic ar daudziem gausiem, pakāpeniskiem, uzmanīgiem „aplenkšanas” rīcības paņēmieniem.

Apgūt tirdzniecību, dot tai virzienu, nostādīt to zināmos ietvaros proletāriskā valsts vara spēj. Mazs, pavisam mazs piemērs: Donbasā ir sākusies neliela, vēl gaužām neliela, bet neapšaubāma ekonomiska rosība, daļēji tāpēc, ka cēlies darba ražīgums lielajās valsts šachtās, daļēji tāpēc, ka iznomātas sīkās zemnieku šachtas. Tādējādi proletāriskā valsts vara iegūst nelielu (no attīstītāko zemju viedokļa nožēlojami mazu, bet mūsu nabadzības stāvokli tomēr manāmu) daudzumu papildogļu par pašizmaksu, teiksim, par 10()°/o, bet pārdod to atsevišķām valsts iestādēm par 120%, atsevišķām privātpersonām par 1-10%. (Iekavās piezīmēšu, ka šos skaitļus es ņemu pilnīgi patvaļīgus, pirmkārt, tāpēc, ka es nezinu precizus skaitļus, un, otrkārt, tāpēc, ka, ja arī es tos zinātu, tad pašlaik es tos nepublicētu.) Tas izskatās pēc tā, ka mēs, kaut arī ļoti pieticīgos apmēros, sairam ņemt savās rokās rūpniecības un zemkopības savstarpējo apgrozību, sākam apgūt vairumtirdzniecību, apgūt uzdevumu: pieķerties pie esošās, sīkās, atpalikušās rūpniecības vai pie lielās, bet novājinātās, izputinātās, atdzīvināt uz pašreizēja ekonomiskā pamata tirdzniecību, likt sajust vidējam, vienkāršam zemniekam (un tas ir masu cilvēks, masu pārstāvis, stiehijas iemiesotājs) ekonomisko rosību, izmantot to, lai sistemātiskāk un neatlaidīgāk, plašāk un sekmīgāk veiklu lielrūpniecības atjaunošanas darbu.

Neļausimies „jūtu sociālismā” varai vai veckrieviska jam, pa pusei kundziskajam, pa pusei zemnieciskajam patriar-chalajam noskaņojumam, kam piemīt neapzināta nevērība pret tirdzniecību. Ja tas ir vajadzīgs, atļauts izlietot im vajag prast izlietot visās un visādas ekonomiskās pārejas formas, lai nostiprinātu zemniecības saites ar proletariātu,

lai nekavējoties padarītu rosīgāku tautas saimniecību izputinātā un izmocītā zemē, lai paceltu rūpniecību, lai atvieglotu ceļu turpmākiem, daudz plašākiem un dziļākiem pasākumiem, piemēram — elektrifikaeijai.

Reformu attiecību pret revolūciju noteikti nn_pareizi _

defineiis liKai iTiai‘Kl>l'Mbš."'inē kanr īviarkss šo nUi<4;ību varēta redzei līkai līo vienas puses, proti: situāci jā, kas bTjīT pirms proletariāta pirmās, katli cik' drošās,ТЙШГcik ilgstošā» užvāīas kaut vienā zemē. Šādā situācijā pareizas attiecības pamatā bija: relormas ir proletariāta revolucionārās šķiru cīņas blakus produkts. Visai kapitālistiskajai pasaulei šī at-liecībīTTr proletariāta revolucionārās taktikas pamats, ābece, ko sagroza un aptumšo pērkamie II Internacionāles vadoņi un puspedantiskie, pusklīrīgie IP/2 Internacionāles bruņinieki. Pēc proletariāta uzvaras kaut vai vienā zemē reformu attiecības pret revolūcijā rodas kaut kas janiisT Prlncipļāii _s|āvtiklīš~~jp!LBūlL-l " s pat* bet IVirniī rorlas-ļ^r-тадшДко Markss pats nevarēja paredzēt, bet ko var ap zināt tikai uz marksisma filozofijas un politikas pamata. Kāpēc mēs varējām pareizi izdarīt Brestas atkāpšanos? Tāpēc, ka mēs bijām tik tālu aizgājuši uz priekšu, ka mums bija kur atkāpties. Mēs ar lādu reibinošu ātrumu, tlažās nedēļās, no liti7. g. 25. oktobra līdz Brestas mieram, uzcēlām padomju valsti, izstājāmies revolucionārā ceļā no imperiālistiskā kara, līdz galam paveicām buržuāziski demokrātisko revolūciju, ka pat milzīgā atkāpšanās kustība (Brestas miers) tomēr atstāja mums pietiekami daudz po ziciju, lai izmantotu „atelpu" un dotos uzvaroši uz priekšu, pret Ivolčaku, Deņikinu, Judeņiču, Pilsudski, Vrangeli.

Indz proletariāta uzvarai reformas ir revolucionārās šķiru. cīņas blakus prodūkfšr~PēQ_uzvaras tās (starptautiskā mērogā būdamas tas pats „blaituš produkts") ir turklāt lai zemei, kur uzvara jau panākta, nepieciešama un likumīga atelpa laiiTjuicrrimuos. kad speķu. pat tos maksimāli (pie imTob acīm redzot iTepictiek lādam vai citādam .revolucionārām Dārgā jienani. Uzvara dod tādu ,.spēku krājumu", ka iespējams noturēties pat piespiestas atkāpšanās gadījumā. — noturēties ir materiālā, ir morālā ziņā. Noturēties materiālā ziņā, — tas nozīmē paturēt pietjeкaПЖ—spēkā pārsvarīģ lai Ienaidnieks- nevarētu satriekt mūs līdz galam.

Noturēties morālā ziņā, — tas nozīmē neļaut sevi demora-iizēt,--dezorganizēt,- prast paturēt skaidru stāvokļa vertē-jumu, paturēt gara možumu un stingrumu, atkāpties kaut arī lālu atpakaļ, bet_ ar mēru, atkāpties-tā, lai laikus at-kāpšanos apturētu un pārietu atkal uzbrukumā.

Mēs atkāpāmies uz valsts kapitālismu. Bet mēs atkāruV mies ar mēru. Mēs atkāpjamies tagad uz valstisku tirdzniecības regūtēšarm. Bet mēs atkāpsimies ar meriīTJtm irjpā-zīmej, ka saskatāmas šāg-atkāpšanās beigas,_saskatāijļā ne parat tala hākoiriē ies]эё|а~ТГ1ЛттГе pšā nftsr Jо apz i -

rTtgāKTl'o vienprātīgāk, ja ar mazākiem aizspriedumiem mēs izdarīsim š6~nēpieciešamo atkāpšanos^— io drīzāk varēs to apturēt, jo drošāka, straujāka' nn plašāka hfis pēc tam iriusu uzvarām vainagota "kustība uz priekšu.

1921. g. 5. novembrī

,,Pravda“, 251. nr., 1921. о 6—7. novembri

Paraksts: N. Ļeņins Iespiests pčc avīzes Prauda" teksta

KUNA PROCHOROVA MANUFAKTŪRAS STRĀDNIEKU

SAPULCE, KAS VELTĪTA OKTOBRA REVOLŪCIJAS CETURTĀS GADADIENAS SVINĒŠANAI,

1921. G. 6. NOVEMBRI^21

īss avīzes pārskats

(Visi zālē pieceļas. Ilgi nerimstoši aplausi.) Atskatīdamies uz pagājušajiem četriem gadiem, mēs redzam, ka Krievijas proletariats ir vienīgais visā pasaulē, kas guvis pilnīgu uzvaru pār buržuāziju. Bet, ja tas mums izdevies, tad tikai tāpēc, ka zemnieki un strādnieki zināja, ka cīnās par savu zemi un par savu varu. Karš pret Deņikinu, Vrangeli un Kolčaku bija vēsturē pirmais, kur darba ļaudis sekmīgi cīnījās pret saviem apspiedējiem. Mūsu uzvaras otrais cēlonis — Antante nevarēja raidīt pret Krieviju pietiekami daudz sev uzticama karaspēka, jo Francijas zaldati un Anglijas matroži nevēlējās doties apspiest savus brāļus.

Četri gadi devuši mums neredzēta brīnuma piepildīšanos: izsalkusī, vājā, pusizpostītā zeme uzvarējusi savus ienaidniekus — varenās kapitālistiskās zemes.

Mēs sev esam iekarojuši neredzētu, neviena neparedzētu, stingru starptautisku stāvokli. Tagad vēl jāveic milzīgs uzdevums — jānokārto tautas saimniecība. Viss, ko esam sasnieguši, rāda, ka mēs balstāmies uz visbrīnišķīgāko spēku pasaulē — uz strādnieku un zemnieku spēku. Tas mums dod pārliecību, ka nākošo gadadienu mēs sagaidīsim zem uzvaras zīmes darba frontē.

.J’rauda”, 25*2. nr . 1921. ļ<

0. novembri Iespiests pēc avīzes ..Hrainia" teksta

\

RIJNA CHAMOVŅIKU RAJONA STRĀDNIEKU, STRĀDNIEČU, SARKANARMIEŠU UN JAUNATNES SAPULCE, KAS VELTĪTA OKTOBRA REVOLŪCIJAS CETURTĀS GADADIENAS SVINĒŠANAI,

1921. G. 7. NOVEMBRĪ

(О r ķ e s t r i s s p ē 1 ē „I nterrificional i“. V i e n-prātīgi aplausi.)- Biedri, es nevaru dalīties ar jums atmiņās, kas jums būtu tikpat pamācošas un interesantas kā to biedru atmiņas, kuri piedalījušies Maskavā un personīgi izcīnījuši vienu vai otru cīņu. Manis lajā laikā Maskavā nebija, un es domāju aprobežoties ar īsu apsveikumu.

Viens no iepriekšējiem biedriem beidza savu runu, aicinādams pastiprināti strādāt pašiem strādniekiem arodbiedrību un padomju orgānos un atdot tam visus savus spēkus, un man gribas atbalstīt šo aicinājumu

Biedri, mēs šajos četros gados esam pārdzīvojuši nedzirdētu cīņu. Un, ja mums pirms četriem gadiem būtu teikuši, ka ārzemju strādnieks nav tik tuvu pasaules revolūcijai, ka mums trīs gadi būs jāved nesaudzīgs pilsoņu karš, — tad tolaik neviens nebūtu ticējis, ka mēs šo karu izturēsim. Taču, neraugoties uz to, ka mums uzbruka no visām pusēm, mēs izturējām šo spiedienu, un, ja mums tas izdevās, tad nevis tāpēc, ka notika kaut kāds brīnums (jo gudri ļaudis brīnumiem netic), mēs izturējām tāpēc, ka pret mums sūtītais karaspēks bija neuzticams. Un, ja angļi nebūtu aizgājuši no Archangeļskas un franču matroži nebūtu aizgājuši no Odesas un ja zaldala drānās ietērptais un pret mums sūtītais ārzemju strādnieks Padomju varai nesimpatizētu. — mēs arī tagad nebūtu garantēti no iespējamības, ka mums uzbruks. Bet mēs no tā nebaidāmies, jo zinām, ka katrā zemē ir daudz mūsu sabiedroto. Un tam biedram, kas ins šimI aicināja uz saliedētu darbu, bija taisnība, un es viņu ilbalslu visiem spēkiem, jo jūs zināt, ka bads mums uzbru-• īs visgrūtākajā mirkli un visas pasaules kapitālisti cenšas to izmantot, lai iedzītu mūs verdzībā, liet ir strādnieku masas, kuras nodrošina mums iespēju cīnīties pret šiem kapitālistiem.

Ņemiet, piemēram, zemniekiem sniegto palīdzību ar seklu. Jūs zināt, ka pārtikas reparticija aizstāta ar pārtikas nodokli, un jūs tagad varat sekot tam, cik labi ienāk pārtikas nodoklis un sēklas aizdevums.

Šinīs dienās mums bija jāapspriež jautājums, kā palīdzēt badu piemeklēto apvidu zemniekiem apsēt vasarāju laukus, un mēs redzējām, ka valsts rīcībā esošais sēklas daudzums ne tuvu nav pietiekams, lai apsētu kaut vai tik daudz, cik 1921. gadā. Šajā nolūkā valstij vajadzīgi 30 miljoni pudu graudu, bet ar pārtikas nodokli mēs dabūsim tikai 15 miljonu pudu, turpretim pārējos 15 miljonu pudu mums nepieciešams iepirkt ārzemēs. Pēdējā laikā mēs redzam, ka angļu buržuāzijā uzsākusi kampaņu, lai lauztu tirdzniecības līgumu ar Padomju Krieviju, bet Anglijas strādnieki ir pret to. Mēs zinām, ka pašlaik tiek slēgti līgumi ar citām zemēm, un, lai cik grūti ir iepirkt 15 miljonu pudu graudu, mēs to varēsim izdarīt.

Visās ārzemju valstīs mēs redzam rūpniecības krizes un milzīgu bezdarbu. Hezkaunīgā Versaļas līguma nomāktā Vācija uz ilgu laiku izrauta no starptautiskā stāvokļa. Ver-saļas līgums to nomācis tā, ka viņa nevar tirgoties. Sabiedrotās zemes noslēdza nedzirdēto Versaļas mieru un ar visu to iet bo jā pašas.

Mūsu ekonomiskais stāvoklis uzlabojas ar katru dienu,

Mans lūgums ir sekot iepriekšējā biedra aicinājumam un pastiprināt darbu mūsu zemē. Jāsaprot, cik tas nepieciešami. jo mēs strādājam zemnieku saimniecības uzlabošanai, bet šajā nolūkā vajag neizmērojami vairāk enerģijas nekā grāk, un mēs esam pārliecināti, ka mēs to izdarīsim. Л pļaus i. О rķes I r i s s p ē 1 ē .,1 nler n а c i о n а 1 i‘\)

Iespiests pirmoreiz, pēc protokola

leks to

KUNA IIUPNĪCAS ,,ELE KTKOSILA“ NK. 3 (BIJ. ,,DINAMO“) STRĀDNIEKU SAPULCE,

KAS VELTĪTA OKTOBRA REVOLŪCIJAS CETURTĀS GADADIENAS SVINĒŠANAI.

1921. G. 7. NOVEMBRI

īss avīzes pskskats

Biedrs Ļeņins ar spilgtiem piemēriem pierāda, ka Pa domju vara ar katru dienu iegūst darba ļaužu apziņā arvien lielāku un lielāku nozīmi, pārliecinādama, ka viņa kā tāda ir pašu darba ļaužu vara.

„Cilvēks ar šauteni — kas pagātnē darba ļaužu masu ap ziņā bi ja kaut kas briesmīgs, — saka biedrs Ļeņins, — nav briesmīgs tagad kā Sarkanās Armijas pārstāvis un ir viņu pašu aizstāvis".

Iespiests pēc avizes .,1*rauda" teksta

„Pravda254. nr., 192 J и ;/. novembri

PRIEKŠVĀRDS BROŠŪRAI:

JAUTA JUMA PAR JAUNO EKONOMISKO POLITIKU (DIVI VECI RAKSTI

UN VIENS VEL VECĀKS PĒCVĀRDS)"25

1У19. gada pavasarī man reiz nācās nolasīt referātu Petrogradas strādniekiem. Referāts, kā jau tas parasts, tika pierakstīts. To pierakstīja, kā jau tas parasts, ļoti slikti, — un varbūt arī ne tik slikti, bet es runāju, kā jau tas parasts, slikti. Slikti pierakstītais vai slikti nolasītais referāts, kā jau tas parasts, tika izdots.

Pārāk labi zinādams un pārāk asi juzdams visu šo „slikto" un visu šo „kā jau tas parasts", es toreiz pat no sūtīju Petrogradas biedriem šādu „pēcvārdu" savam referātam (kas iznāca, ja atmiņa mani neviļ, ar nosaukumu: ..Padomju varas panākumi un grūtības"53):

„PĒCVĀRDS

Pielikdams ne mazumu pūļu, lai izlabotu savas runas pierakstījumu, es esmu spiests griezties ar lielu lūgumu pie visiem biedriem, kuri grib pierakstīt manas runas iespie šanai.

Lūgums ir nekad nepaļauties ne uz stenografisku, ne uz kādu citādu manu runu pierakstījumu, nekad necensties tās pierakstīt, nekad neiespiest manu runu pierakstījumus.

Manu runu pierakstījumu vietā, ja tas ir vajadzīgs, lai iespiež pārskatus par tām. Es esmu redzējis avīzēs tādus savu runu pārskatus, kas bija apmierinoši. Bet es nevienu reizi neesmu redzējis kaut cik apmierinošu manas runas pierakstījumu. Kāpēc tā notiek, neņemos spriest, vai nu manas runas pārmērīgā ātruma dēļ, vai tās nepareizās uzbūves, vai kaut kā cita dēļ, bet fakts paliek fakts. Neviena apmierinoša savas runas pierakstījuma, ne stenografiska. ne kāda cita, es vēl ne reizes neesmu redzējis.

Labāk labs pārskats par runu nekā slikts runas pierakstījums. Tāpēc es ari lūdzu: nekad nekādus manu runu pierakstījumus neiespiest. 1919. 17. IV. N. Ļeņins“.

Šo pēcvārdu es nosūtīju uz Petrogradu ar šādu piemetinājumu: „Ļoti lūdzu Petrogradas biedrus tālāk minēto iespiest kā priekšvārdu vai kā pēcvārdu manai runai, kaut vai vissīkākajā petitā. 17. IV. Ļeņins“.

Lasītājs redz, cik piesardzīgi, gandrīz vai glaimīgā tonī esmu lūdzis biedrus petrogradiešus „kaut vai vissīkākajā petitā’1 iespiest šīs nedaudzās rindas. Kā jau tas parasts, petrogradieši — ar b. Zinovjevu priekšgalā — ...kā lai maigāk izsakos?... mani „piešmauca^1’. Kā jau tas parasts, petrogradiešiem ārkārtīgi patīk rādīt savu patstāvību un neatkarību par katru cenu, — pat tiktāl, ka neizpilda visiem pārējiem ļaudīm, biedriem un pilsoņiem, visās zemēs un visās, pat padomju republikās (izņemot neatkarīgo Petrogradu) obligāto autora lūgumu. Kad es, ieraudzījis, ka petrogradieši nav izpildījuši manu lūgumu, rūgti sūdzējos 1). Zinovjevam, pēdējais, kā jau tas parasts, man atbildēja: „Darbs jau padarīts, tagad izlabot vairs nevar, un kā gan mēs būtu varējuši iespiest pēcvārdu, kurā jūs zākājat savu brošuru“. Tādējādi pie... „neatkarības" vēl nāca klāt viltība, un es tiku piemuļķots galīgi.

Nesen gadījums ar slikti teiktām vai (bet varbūt „un") slikti pierakstītām runām atkal atkārtojās: tās bija manas runas Viskrievijas II politiskās izglītības darbinieku kon gresā un partijas guberņas konferencē Maskavā. Rūgtas pieredzes mācīts, es tagad jau nolēmu rīkoties ne tik „glaimīgi". Sameklēju savā arehivā savu veco priekšvārdu, kas rakstīts 1919. 17. IV, un izdodu to kā priekšvārdu diviem saviem rakstiem. Abas minētās runas es nepārdrukāju iepriekš minētā iemesla dēļ.

Lai triumfē patiesība — labāk vēlu nekā nekad. Un tā triumfēs daudzējādā nozīmē: gan tādā, ka petrogradieši tiks sodīti — kaut vai nedaudz samērā ar savu vainu par pārliecīgo „neatkarību" un par viltību; gan tādā, ka lasītāja publika beidzot ar vislielāko precizitāti, uzskatāmību,

Inustāmību zinās, cik ļoli nederīgi ir manu runu pierakstījumi; gan tādā, ka tic, kas interesējas par maniem apsvērumiem attiecībā uz vienu no galvenajiem momenta uzdevumiem mūsu „jaunās ekonomiskās politikas" laukā, dabūs pilnīgi prccizu tekstu par to, ko es patiesi esmu gribējis teikl un ko patiesi esmu pateicis.

N. Ļeņins

1921. 1(5. XI

Iespiests pec V. /. Ļeņina izlabota Pirmoreiz iespiests 1930. о• korektūras novilkuma

TELEGRAMA AZERBAIDŽANAS TAUTAS KOMISĀRU PADOMES PRIEKŠSĒDĒTĀJĀM NARIMANOVAM

Baku

Mans novēlējums jaunatklātajai Azerbaidžanas valsts bankai — būt par jaunās ekonomiskās politikas stingru balstu brālīgās Padomju republikas strādnieku un zemnieku rokās. 40 miljonu ziedošana Pievolgas un Kurdistanas bada cietējiem ir vislabākais norādījums, ka jūs esat gatavi soļot zem darba ļaužu Sarkanās Internacionāles karoga

KSFPR Tautas Komisāru Padomes

Priekšsēdētājs Ļeņins

Uzrakstīts ne agrāk par 1921. g. 17. novembri Iespiests pirmoreiz

Iespiests pēc V. /. Ļeņina parakstīta oriģinālā

TALANTĪGA grāmatiņa

Tā ir gandrīz līdz prāta zaudēšanai saniknotā baltgvarda Arkādijā Averčenko grāmatiņa: „Ducis nažu revolūcijas mugurā", Parizē, 1921. Interesanti vērot, kā naids, kas sasniedzis vārīšanās punktu, radījis gan izcili spēcīgas, gan izcili vājas vietas šajā ļoti talantīgajā grāmatiņā. Kad autors savus stāstus veltī tematam, kas viņam nav pazīstams, iznāk nemākslinieciski. Piemēram, stāsts, kas tēlo Ļeņinu un Trocki mājas dzīvē. Niknuma daudz, bet tikai līdzības nav, mīļais pilsoni Averčenko! Apgalvoju jums, ka Ļeņinam un Trockim ir daudz trūkumu visur, tai skaitā tātad arī mājas dzīvē. Tikai — lai par tiem talantīgi uzrakstītu, tie ir jāzina. Bet jūs tos nezināt.

Toties grāmatiņas lielākā daļa veltīta tematiem, ko Arkādijs Averčenko lieliski pazīst, ir pārdzīvojis, pārdomājis, izjutis. Un ar pārsteidzošu talantu attēloti vecās, muižnieku un fabrikantu, bagātās Krievijas, kura bija pārēdusies un kura pārēdās, pārstāvja iespaidi un noskaņojumi. Tādai, tieši tādai vajag izskatīties revolūcijai komandējošo šķiru pārstāvjiem. Averčenko naids, no kura dveš uguns versme, dažreiz — un lielāko tiesu — padara Averčenko stāstus pārsteidzoši spilgtus. Ir taisni lieliskas lietiņas, piem., „Zābaku samītā zāle", par bērnu psicholoģiju, kuri pārdzīvojuši un pārdzīvo pilsoņu karu.

Taču līdz īstam patosam autors paceļas tikai tad, kad runā par ēšanu. Kā ēduši bagātie ļaudis vecajā Krievijā, kā mielojušies Petrogradā — nē, nevis Petrogradā, bet Pēterburgā — par " ar pusi un par 50 r. ult. Autors to apraksta taisni ar saldkaisli: lūk, to viņš zina, lūk, to viņš ir pārdzīvojis un izjutis, lūk, te jau nu viņš nekļūdīsies. Temata pazīšana un patiesīgums—- gluži neparasti.

Pēdējā stāstā: „Drupās satriektā drumslas" tēlots Krimā, Sevastopolē kāds bijušais senators — „bija bagāts, devīgs, ar sakariem" — „tagad artilērijas noliktavā dienas strādnieks, izkrauj un šķiro šāviņus", un bijušais „milzīgas metalurģiskās rūpnīcas" direktors, „kura Viborgas puse tika uzskatīta par pirmo. Tagad viņš ir komisijas veikalā pārdevējs un pēdējā laikā guvis pat zināmu praksi, novērtēdams apvalkātus dāmu rīta svārkus un bērnu plīša lāčus, ko ļaudis nodod komisijā".

Abi vecīši atceras vecos laikus, saules rietus Pēterburgā, ielas, teātrus, protams, arī ēšanu restorānos „Medvedj", „Vine" un „Malij Jaroslavec" utt. Un atmiņas pārtrauc izsaucieni: „Vai mēs viņiem ko darījām? Vai mēs kādu traucējām?"... „Vai viss tas viņus traucēja?"... „Kāpēc viņi ar Krieviju tā?"...

Arkādijs Averčenko nav spējīgs saprast, kāpēc. Strādnieki un zemnieki, kā redzams, saprot bez pūlēm, un viņiem paskaidrojumi nav vajadzīgi.

Dažus stāstus, manuprāt, vērts pārdrukāt. Talants jāveicina.

„Pravda", 203. nr.. 1921. „.

Iespiests pēc avīzes „Pravda" teksta

22. novembri Paraksts: N. Ļ с t) i n s

PRIEKŠLIKUMA PROJEKTS

PAR AIZKADKAZIJAS REPUBLIKU FEDERĀCIJĀS NODIBINĀŠANU^24

28. XI

1) Atzīl Aizkaukazijas republiku federāciju principa par absolūti pareizu un par lādu, kas katrā ziņā realizējama, bet tūlītējas praktiskas realizēšanas nozīme — par pāragru, t. i., par tādu, ko vajag zināmu laika periodu apspriest, propagandēt un realizēt caur padomēm no apakšas;

2) ieteikt Gruzijas, Armēnijas un Azerbaidžanas Centrālajām komitejām (caur Kaukazijas biroju) plašāk izvirzīt federācijās jautājumu partijas un strādnieku un zemnie к и m a s и apspriešanai, enerģiski vest propagandu par federāciju un panākt, lai to apstiprina katras republikas Padomju kongress; gadījumā, ja ir liela opo-zicija, precīzi un savlaicīgi ziņot KKP CK Politbirojam.

Ļeņins

Iespiests pilnīgi, pēc rokraksta

Pirmoreiz daļēji iespiests 1923. p. grāmatā „Krievijas komunistiskās (boļševika) partijas Divpadsmitais kongress. Stenografisks /pārskats".

Maskavā. Krasnaja Novj** izd.

RUNA MASKAVAS GUBERŅAS I LAUKSAIMNIECĪBAS KONGRESA "121. G. 29. NOVEMBRI 5

īss avīzes pārskats

Biedrs Ļeņins Tautas Komisāru Padomes vārdā teiktajā īsajā apsveikumā atzīmēja, cik izcili svarīgs ir šā kongresa un tam līdzīgu kongresu darbs citās guberņās.

— Jūs visi zināt, — teica biedrs Ļeņins, — ka galvenais jautājums, ko izvirza visi mūsu laiku apstākļi, sevišķi nozī mīgs jautājums mūsu republikas politikā, tiklab iekšējā, kā arī ārējā, ir jautājums par saimniecības līmeņa celšanu vis pār un par lauksaimniecības līmeņa celšanu vispirms. Visas pazīmes rāda, ka zemniecībā tagad, pēc pārdzīvotajiem smagajiem imperiālistiskā kara un pēc tam uzvarošā pilsoņu kara gadiem, notiek ļoti dziļš lūzums. Apziņa, ka pa vecam saimniekot nevar, iespiedusies visdziļākajās zemnieku masu dzīlēs. Ļoti daudzas pazīmes rāda, ka tiekšanos pārkārtot saimniecību, celt lauksaimniecības kulluru, zemniecība tagad izjūt tik dziļi, tik plaši, tik asi kā nekad, un muim jāpanāk, lai lauksaimniecības kongresi, kas līdzīgi jūsējam, notiktu, cik vien iespējams, biežāk un lai šo kongresu darba rezultāti praktiski izpaustos tuvākajā nākotnē. Lielais posts, kas mums šogad uzbrucis, — bads daudzās guberņās un arī sausums, kas, kā redzams, var mums draudēt, ja ne tuvākajā gadā, tad tuvākajos gados, izvirza par visas tautas saimniecības galveno jautājumu uzdevumu — sasniegt par katru cenu ļoti nopietnu un praktiski tūlīt realizējamu lauk saimniecības uzlabošanu un celšanu. Ja tie uzlabojumi, kas ļoti plašos apmēros jau sākti, aptvers itin visas guberņas, tikai tādā gadījumā mēs varēsim pārvarēt badu un sasniegt zemnieku saimniecības patiesu uzlabošanos. Lūk, kādēļ

In «la veida kongresiem kā jūsējais jānotiek visās guberņās nu jāietekmē zemnieku masas. Tagad tā ir, es pat teiktu, politiska nepieciešamība, jo visi politiskie jautājumi, ciktāl mūsu starptautiskais stāvoklis ir uzlabojies, virzās uz vienu pusi — par katru cenu celt lauksaimniecības ražīgumu. Lauksaimniecības ražīguma celšanas sekas būs arī mūsu rūpniecības uzlabošanās. (Biedra Ļeņina īsā runa kongresā stipri iespaidoja d e 1 e g a t u s-z e m n i e-kus, un biedra Ļeņina runu pāršalca vētraini, ilgi nerimstoši aplausi.)

Iespiests pēc avīzes „Pravda" teksta

„PravdaT, 270. nr., 1921. a•

JO. novembri

PAR FRANCIJAS KOMUNISTISKAS PARTIJAS TĒZĒM AGRARAJĀ JAUTAJIJMA

Sakarā ar tēzēm agrarajā jautājumu, kuras iespiestas ar parakstu „Francijas komunistiskās partijas Čeka (Le comitē directeur)“ izdevuma „Zemnieku Balss“ (La Voix Pays-anne) 29 95. nr-ā, 1921. 19. XI, varu teikt sekojošo:

Man šķiet pilnīgi pareizas, Kominternes kongresu lēmumiem atbilstošas un |oti veiksmīgi izteiktas šo tēžu pamatdomas, proti: (1) revolūcijas nepieciešamība, lai izvairītos no jauniem imperiālistiskiem kariem; (2) pacifistiskās un Vil sona ideoloģijas kraehs; (3) neapšaubāmi nepieciešams radīt agrarajā jautājumā „pārejas pasākumu programu" (un programme transitoire) uz komunismu, kuri pielāgoti tam, lai zemnieki brīvprātīgi pārietu uz lauksaimniecības sabiedris-košanu, un kuri tajā pašā laikā dotu tūlītēju stāvokļa uzlabošanos lielum lielajam lauku iedzīvotāju, algoto strādnieku un sīkzemnieku vairākumam; (4) nekavējoties jākonfiscē, t. i„ jāekspropriē bez atlīdzības (sans indemnity), tiklab neapstrādātā zeme (Ies terres arables en friche), kā arī ar kolonu^27, nomnieku vai algoto strādnieku darbu apstrādātā zeme (Ies terres mises en valeur par Ies colons, fermiers ou salariēs); (5) šīs zemes nodošana strādnieku kopumam, kuri to tagad apstrādā, tai nolūkā, lai šie strādnieki izveidotu „ražošanas kooperatīvus" (cooperatives de production) atbilstoši jaunās agrarās likumdošanas nolikumiem; (6) katrā ziņā jānodrošina „sīkīpašniekiem, kas paši apstrādā savu zemi" (Ies petits propriētaires exploitant eux-memes), tiesības pastāvīgi lietot savu zemi (un to mantot); (7) nepieciešams nodrošināt lauksaimniecībā, „nepārtrauktu ražošanu un tās palielināšanos" („continuitē et augmentation de la production"); (8) nepieciešami daudzi pasākumi, kas sistemātiski realizē „zemniecības komunistisko audzināšanu" („ēducation communiste de la classe pavsannc").

Būdams pilnīgi vienis pratis ar šīm tēžu pamatdomām, es varu izdarīt tikai šādas atsevišķas piezīmes sakarā ar šīm tēzēm vispār:

1. Težu pirmā da|a veltīta jautājumam: „karš vai revolūcija". Šeit starp citu teikts, un pilnīgi pamatoti, ka „pēdējie notikumi sagrāvuši pacifistisko un Vilsona ideoloģiju" (,.les ēvčnements des der nieres annēcs ont tuē l’idēologie pacifiste el wilsonienne").

Lai novestu līdz galam šo pacifistisko ilūzija sagraušanu, manuprāt, vajadzētu runāt ne tikai par karu vispār, bet arī par speciāli imperiālistisko raksturu, kāds ir tiklab 19".— 1918. g. karam, kā arī karam, kurš tagad tiek gatavots starp Ameriku un Japanu un kurā droši vien piedalīsies Anglija un Francija.

Nav šaubu, ka proletariāta revolūcija ir vienīgā, kas var darīt galu un neapšaubāmi darīs galu vispār visiem kariem. Bet būtu pacifistiska ilūzija, ja domātu, ka proletariāta uzvaroša revolūcija vienā zemē, piemēram, Francijā, uzreiz un pilnīgi droši iznīcinās visādus karus.

Krievijas pieredze uzskatāmi sagrāva šo ilūziju. Šī pieredze rādīja, ka tikai ar revolūciju varēja izkļūt no imperiālistiskā kara un ka Krievijas strādnieki un zemnieki bezgala daudz guvuši no savas revolūcijas, neraugoties uz to, ka visa zemju kapitālisti viņiem uzspieda pilsoņu karu. Cik noziedzīgi un postoši ir reakcionārie kari un it īpaši imperiālistiskie kari (pie kādiem pieder, arī no Francijas puses, 19".—1918. g. karš: Versajas miers to parādīja sevišķi uzskatāmi), tikpat likumīgi un taisnīgi ir revolucionārie kari, I. i., kari, lai aizstāvētu apspiestās šķiras pret kapitālistiem, lai aizstāvētu pret apspiedējiem tautas, kuras apspiež nelielas saujiņas zemju imperiālisti, un lai aizstāvētu sociālistisko revolūciju pret ārzemju iebrukumiem. Jo skaidrāk to apzināsies Francijas strādnieku un zemnieku masas, jo mazāk ticami un mazāk ilgstoši būs Francijas, Anglijas un citu kapitālistu neizbēgamie mēģinājumi ar karu apspiest strādnieku un zemnieku revolūciju Francijā. Mūsdienu Eiropā, pēc Padomju Krievijas uzvaras pār nišām tām kapitālistiskajām zemēm, kas atbalstīja Deņikinu, Kolčaku, Vrangdi, Judeņiču un Pilsudski, — mūsdienu Eiropā, kur Versajas miers bezgalīgi un nekaunīgi žņaudz Vāciju, Francijas kapitālistu pilsoņu karš pret uzvarošo sociālistisko revolūciju Francijā var būt tikai visai neilgs un Francijas strādniekiem un zemniekiem tūkstoškārt vieglāks nekā Krievijas strādniekiem un zemniekiem. Taču neapšaubāmi nepieciešams ir skaidri atšķirt imperiālistiskus karus, karus kapitālistiskā laupījuma dalīšanas dēļ, karus mazo un vājo nāciju nožņaugšanas dēļ, no revolucionāriem kariem, no kariem, kas notiek, lai aizsfāvētos pret kontrrevoluciona-rajiem kapitālistiem, lai gāztu viņu jūgu.

Pamatojoties uz izteiktajiem apsvērumiem, es atzītu par pareizāku tā vietā, kas teikts tēzēs par jautājumu: „karš vai revolūcija", sacīt apmēram sekojošo:

Pēdējo gadu notikumi atmaskojuši, cik melīga, cik krāpšanas pilna ir pacifistiskā un Vilsona ideoloģija. Šie meli jāsagrauj galīgi. 19".—1918. g. karš bija imperiālistisks, laupīšanas, reakcionārs karš ne vien no Vācijas puses, bet arī no Francijas puses; to sevišķi uzskatāmi parādīja Versajas miers, vēl zvēriskāks un nelietīgāks nekā Brestļitovskas miers. Jaunais karš, kas liek gatavots starp Ameriku un Japanu (vai Angliju) un kas ir neizbēgams ar nosacījumu, ja saglabājas kapitālisms, nenovēršami ievilks arī kapitālistisko Franciju, jo tā iejaukta visos mūsu imperiālistiskā laikmeta imperiālistiskajos noziegumos, zvērībās un nelietībās. Vai nu jauns karš un vairāki kari, lai „aizstāvētu" Francijas imperiālismu, vai arī sociālistiskā revolūcija, — cilas izvēles Francijas strādniekiem un zemniekiem nav. Un viņus neiebiedēs kontrrevolucionaru-kapitalistu atsaukšanās uz to, cik smags bija pilsoņu karš, ko viņi uzspieda Padomju Krievijai. Francijas strādnieki un zemnieki prata vest likumīgu, taisnīgu, revolucionāru karu pret saviem feodāļiem, kad tie žņaudza XVIII gadsimta lielo franču revolūciju. Francijas strādnieki un zemnieki pratīs vest tādu pašu likumīgu, taisnīgu un revolucionāru karu pret Francijas kapitālistiem, kad tie kļūs par emigrantiem, kas organizē ārzemju uzbrukumu Francijas sociālistiskajai republikai. Francijas strādniekiem un zemniekiem jo vieglāk būs satriekt savus ekspluatatorus tāpēc, ka visa Eiropa, ko saplosījis, nomocījis, balkanizējis nelietīgais Versaļas miers, būs gan tieši, gan netieši viņu pusē.

2. Nākošajā tēžu daļā. es atzīstu par nepareizu apgalvojumu: „Gaidāmā revolūcija Francijā (cette revolution ejue nous devons i'airc) ... būs savā ziņā pāragra revolūcija" isera en jquelque sorte une revolution avant terme), kā arī šādu apgalvojumu:

„īpašuma koncentrācijā, ko pasludināja marksisma teorētiķi, nenotika lauksaimniecībā regulāri" (La concentration de la propriētc annoncēe par Ies thēoriciens du marxisme ne s’est pas produite avec regula ritē dans l’agriculture).

Tas nav pareizi. Un tie nav Marksa uzskati, nav marksisma uzskati, bet to kvasi „marksisma" „teorētiķu" uzskati, kuri noveda otro Internacionāli līdz kauna pilnajam bankrotam 19". gadā. Tie ir to pseidomarksistu uzskati, kuri kopš 19". gada pārgājuši „savas" nacionālās buržuāzijas pusē un par kuriem sen pagājušos laikos tik jauki ņirgājās neviens cits kā Žils Geds, kad viņš rakstīja pret Miljeranu, ka nākošie Miljerani nākamajā karā par kapitālistiskā laupījuma dalīšanu būšot „savu" kapitālistu pusē.

Markss neraudzījās uz koncentrācijas procesa formām zemkopībā vienkāršoti un pārāk tieši. Pierādījums — „Kapitāla" trešais sējums. Pierādījums — Engelsa raksts pagājušā gadsimta 90. gados pret toreizējo Francijas agraro programu^28. Markss nedomāja, ka proletariāta revolūcija ir „savlaicīga" tikai ar to noteikumu, ja tiek ekspropriēts pēdējais zemnieks. Ļausim, lai Marksa uzskatus šādā veidā tulko Haindmaņi, Renodeli, Vanderveldes, Zidekumi, Turati un Serati kungi.

Es ieteiktu izmest ārā šos nepareizos, nevajadzīgos un Francijas komunistus kompromitējošos apgalvojumus. Tie nav vajadzīgi, lai pierādītu viņu praktiski un teorētiski svarīgo un pareizo pamatdomu, proti, ka pilnīga komunisma tieša pielietošana (Tapplication immediate) zemnieku sik-saimnieclbas apstākļos būtu dziļi aplama (nepavisam ne tikai Francijā vien, bet visās zemēs, kur ir zemnieku sīk-saimniecība).

Šo nepareizo apgalvojumu vietā labāk būtu sīkāk pateikt, kāpēc Francijas zemnieku iedzīvošanās bagātībā kara laikā nav stabila; kāpēc nevērtīga kļūst naudiņa, ko šie zemnieki sarausuši kara laikā; kāpēc lielās bankas pastiprināti māc gan Francijas strādniekus, gan zemniekus; kā izpaužas ši pastiprināšanās, un tā tālāk un tamlīdzīgi.

3. Tēzēs tālāk teikts, ka pēc pirmskara statistikas Francijā bijušas f> 700000 lauku saimniecības (exploitations rurales); no tām 4 850000 sīkas (līdz 10 hektāriem) un 850000 lielākas par 10 hektāriem. Šie skaitļi rāda — teikts tēzēs, — cik nevienmērīgi sadalīta zeme Francijā. „Taču šie skaitļi nedod — teikts tēzēs — nekāda preciza priekšstata („mais ils (ces chiffres) ne l'ournissent aucune prē-oision“...) par to samēru, kāds pastāv starp zemes platību, ko apstrādā tās īpašnieki, un zemi, kura ir kapitālistiskas peļņas avots" (... ,,sur le rapport qui existe entre I’ctendue <les terres travaillēes par leurs propriētaires et des terres source «le profit capitaliste“).

Pirmkārt, arī tā zeme, ko apstrādā tās īpašnieki, Francijā (tāpat kā kurā katrā kapitālistiskā zemē) ir „kapitālistiskas peļņas avots“. Francijas komunistiskās partijas tēzēs runāt par šās peļņas formām būtu teorētiski pareizāk un praktiski derīgāk nekā runāt par to, it kā lauksaimniecībā īpašuma koncentrācijā nenotiekot „regulāri*1 („avec rēgu laritē**).

Otrkārt. Pareizi, ka Francijas agrarā statistika slikta, sliktāka gan par Vācijas, gan par Amerikas, gan par Šveices, gan par Dānijas statistiku, un ka precīzu skaitli par tās zemes platības apmēriem, kura tiek apsaimniekota kapitālistiski, tā nedod. Pareizs arī tas apstāklis, uz ko norādīts tālāk tēzēs, ka algotie strādnieki dažreiz apstrādā fermas, kas mazākas par 10 hektāriem, bet zemnieki īpašnieki dažreiz apstrādā „20, 30 hektāru un lielākas fermas** („des l’ermes de 20, 30 hectares et au-dessus“).

Bet, ja ne pilnīgi precizu, tad tomēr aptuvenu priekšstatu par zemes platības apmēriem, kura tiek kapitālistiski ekspluatēta, var gūt arī pēc Francijas agrarās statistikas. Man nav pie rokas ne Kompera-Morela grāmatas, ne citu avotu, bet es atceros, ka Francijas statistika nodala saimniecības, kam ir 40 un vairāk hektāru. Būtu ļoti derīgi minēt šos datus, lai uzskatāmāk parādītu Francijas sīkzemnie kiem, kādu zemes vairumu sagrābuši (no strādniekiem un no viņiem) Francijas kapitālisti un muižnieki. Var (un, pēc пиша ieskata, vajag) agrarajās tēzēs uzskatamāk parādīt ar pašas Francijas agrarās statistikas skaitļiem (un ar Kom-pera-Morela skaitļiem’ kad viņš vēl bija socialists, bet nevis kapitālistu un viņu 19".—1918. g. laupīšanas kara un viņu Versaļā noslēgtā laupīšanas miera aizstāvis), cik milzīgs vairums lauku iedzīvotāju Francijā gūtu labumu tūliņ pat, nekavējoties un ļoti ievērojami, ja notiktu proletāriskā revolūcija.

4. Mana pēdējā piezīme attiecas uz tām tēžu nodaļām, kur runāts par nepieciešamību palielināt lauksaimniecības produktu ražošanu, par moderno māsiņu (des machines mo-dernes) nozīmi, it īpaši par tādām mašinām kā kuļmašīnas lies batteusos), motorarkli (Ies charrues ā tracteur) utt.

Visi šie tēžu norādījumi ir neapšaubāmi pareizi un prak tiski nepieciešami. Man tikai liekas, ka nevajag palikt robežās, kas ietver kapitālistiskajai teclīnikai pilnīgi parasto, bet ka vajadzētu spert soli tālāk. Vajadzētu teikt dažus vārdus par to, ka nepieciešama plānveidīga un pilnīga visas Francijas elektrifikacija, ka absolūti nav iespējams veikt šo darbu strādnieku un zemnieku labā, ja neliek gāzta buržuāzijas vara, ja varu neiekaro proletariats. Franču literatūrā ir ne mazums datu par elektrifikacijas nozīmi Francijā. Man ir zināms vienīgi, ka neliela daļa no šiem datiem minēta darbā, kas mūsu valdības uzdevumā uzrakstīts par Krievijas elektrifikacijas plānu, un ka Francijā pēc kara elektrifikacijas jautājuma techniskā sagatavošana stipri pavirzījusies uz priekšu.

Manuprāt, ir ārkārtīgi svarīgi, tiklab no teorētiskā, kā arī no praktiski aģitatoriskā viedokļa, pateikt tēzēs (un komunistiskajā literatūrā vispār vairāk runāt par to), ka mūsdienu jaunākā technika neatlaidīgi prasa elektrificēt nišu zemi — un vairākas kaimiņu zemes — pēc viena plāna; ka šāds darbs ir pilnīgi realizējams tagadējā laikā; ka vis vairāk no tā iegūlu lauksaimniecība un it īpaši zemniecība; ka tikmēr, kamēr paliek kapitālisms un privātīpašums uz ražošanas līdzekļiem, veselas zemes un vairāku zemju elektri-fikacija, pirmkārt, nevar būt strauja un plānveidīga; otrkārt, nevar tikt izdarīta strādnieku un zemnieku labā. Pastāvot kapitālismam, elektrifikacija nenovēršami novedīs pie tā, ka pastiprināsies lielo banku jūgs tiklab pār strādniekiem.

kā ari pār zemniekiem. Jau pirms kara nevis kāds „šaurs marksists", bet pats Liziss (Lysis), kas tagad patriotiski sulainiski izturas pret kapitālistiem, pierādīja, ka īstenībā Francija ir finanču oligarchija.

Francijā ir lieliskas iespējas izdarīt elektrifikaciju. Ja Francijā uzvarēs proletariats, no elektrifikacijas, izdarot to plānveidīgi un neņemot vērā lielo zemesīpašnieku un kapitālistu privātīpašumu, milzīgi iegūs it īpaši sīkzemniecība. Saglabājoties kapitālistu varai, ir neizbēgami, ka elektrifi-kacija nebūs plānveidīga un strauja, bet, ciktāl tā vispār būs, tā būs jauns parādjūgs zemniekiem, jauna verdzība zemniekiem, kurus aplaupa „finanču oligarchija".

Lūk, tās nedaudzās piezīmes, ko es varu izdarīt sakarā ar Francijas agrarajām tēzēm, kas visā visumā, manuprāt, pilnīgi pareizas.

1921. И. XII

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1922. a. martā

VĒSTULE POLITBIROJA LOCEKĻIEM PAR PARTIJAS TĪRĪŠANU UN NOTEIKUMIEM.

AR KĀDIEM UZŅEM PARTIJA^28

Jautājumā par partijas tīrīšanu man šķiet, ka publicētie takti visā visumā pilnīgi pierāda tīrīšanas milzīgos panākumus, neraugoties uz diezgan daudzām individuālām kļūdām. Man liekas, ka partijas konferences rezultātā jāuzsver tiklab viens, kā arī otrs apstāklis. Otrreizējās tīrīšanas termiņš, manuprāt, nav jānosaka, lai nekādi nesaistītu sev rokas.

Es ieteiktu, lai partijas konference ar lēmumu pieņem st ingrākus noteikumus uzņemšanai par partijas biedru: kandidāta laiku strādniekam IV2 gada (uzskatot par strādnieku to, kas savā mūžā ne mazāk kā 10 gadu nostrādājis lielrūpniecībā par vienkāršu algotu strādnieku un tagad strādā ne mazāk kā 2—3 gadus), visiem pārējiem — 3 gadus.

Šo termiņu samazināšana uz pusi pieļaujama īpašos gadījumos, kad uzticība partijai un komunistiskā izturība pilnīgi pierādītas un kad to apliecina V_5 liels vairākums visās tajās partijas kolēģijās, kas jautājumu izlemj.

Noteikt šādus pašus termiņus ieskaitīšanai par kandidātiem tiem biedriem, kas izslēgti no partijas tagadējā tīrīšanā, ja viņi nav izslēgti uz noteiktu laiku un ja viņi nav izslēgti par apkaunojošiem pārkāpumiem.

Lūdzu Jūs, parādiet šo manu vēstulīti tuvākajiem biedriem un, ja tas neapgrūtina, — atsūtiet man uz Fotijevas vārdu īsu atsauksmi, kaut vai tādā veidā, ka pasvītrotu šajā VĒSTULE to, ar ko Jūs esat vienis prātis. un to, ar ko neesat vienis prātis.

1921. 19. XII Ļeņins

Pirmoreiz iespiesta /94.5. ij. Lemon Nodiktēta pu telefonu

rukāt и un materiālu krājumā XXX V Iespiests pcc sekretārā pieraksti juma

VĒSTULE POLITBIROJAM SAKARĀ AR VISKRIEVIJAS IX PADOMJU KONGRESA REZOLŪCIJU PAR STARPTAUTISKO STĀVOKLI^30

Lūdzu apspriest jautājumu, vai nevajag pieņemt speciālu Padomju kongresa rezolūciju pret avanturistisko Polijas, Somijas un Rumānijas politiku (par Japanu aiz vairākiem iemesliem labāk klusēt). Rezolūcijā sīki jāpaskaidro, ka neviena Krievijas valdība (izņemot Padomju valdību) nav atzinusi un nevarēja atzīt imperiālistiskās politikas noziedzību attiecībā uz bijušās Krievijas impērijas malienēm, politikas, ko piekopa tiklab carisms, kā arī Pagaidu valdība, kuru atbalstīja meņševiki un eseri. Rezolūcijā sīki jāpastāsta par to, ciktāl mēs esam darbos parādījuši, ka cienījam gan tautību pašnoteikšanos, gan mierīgas attiecības ar valstīm, kas agrāk ietilpa Krievijas impērijā. Sīki jāpastāsta, ka mēs pilnīgi paļaujamies ne vien uz visu minēto zemju strādnieku un zemnieku, bet arī uz saprātīgo buržuāzijas un valdību pārstāvju lieluīn lielās daļas miermīlīgajām jūtām. Attiecībā uz avanturistiskajiem elementiem jābeidz ar skarbu jo skarbu draudu — ja avanturistiskā blēņošanās ar tādām bandām kā kādreizējās Savinkova bandas nebeigsies, ja joprojām traucēs mūsu mierīgo darbu, tad mēs celsimies uz visas tautas karu, un tie, kas piedalās avantūrā un banditismā, tiks galīgi satriekti.

Kongresa rezolūcija ar šādu saturu būtu ērta tādā ziņā, ka mēs to varētu izplatīt lielos vairumos visās valodās.

1921. g. 22. XII Ļeņins

Pirmoreiz iespiests 19b5. g. Ļeņina Nodiktēts pa telefonu

rakstu un materiālu krājumā XXXV Iespiests pēc rakstāmmašīnas noraksta

VISKRIEVIJAS IX PADOMJU KONGRESS

1921. G. XO 2.2. LĪDZ 29. DECEMBRIM

1

PAR REPUBLIKAS IEKŠEJO UN ĀRĒJO POLITIKU

VCIK UN TKP PĀRSKATS VISKRIEVIJAS JX PADOMJU KONGRESAM 1921. G. 23. DECEMRRI

(Vētrainas ovācijās. Saucieni: ,,Urāl“, „Lai dzīvo mūsu vadonis biedrs Ļeņins!", „Lai dzīvo starptautiskā proletariāta vadonis biedrs Ļeņins!" Ilgi nerimstoši aplausi.) Biedri! Man jāsniedz pārskats par republikas ārējo un iekšējo stāvokli. Pirmoreiz šāds pārskats man jāsniedz apstākļos, kad pagājis vesels gads un Krievijas un ārzemju kapitālisti nav vērsuši pret mūsu Padomju varu nevienu, vismaz lielu uzbrukumu. Pirmais gads, kad mums bija kaut arī ļoti nepilnīga, bet tomēr relativa atpūta — nebija uzbrukumu, un mēs kaut vai cik necik varējām vērst savus spēkus uz to, kas ir mūsu galvenais un pamata uzdevums,— uz karos izpostītās saimniecības atjaunošanu, uz to brūču sadziedāšanu, kuras Krievijai cirtušas komandējošās eks-pluatatoru šķiras, un uz to, lai liktu sociālistiskās celtniecības fundamentu.

Vispirms, skarot mūsu republikas starptautisko stāvokli, man jāizsaka tas, ko man jau nācās teikt, proti: ka starptautiskajās attiecībās radies zināms, kaut arī augstākā mērā nestabils, bet tomēr līdzsvars. Un mēs to tagad vērojam. Tiem no mums, kas pārdzīvojuši revolūciju kopš paša sākuma un kas pazinuši un tieši vērojuši nedzirdētās grūtības, pārraujot imperiālistiskās frontes, tagad ir augstākā mērā dīvaini redzēt, kā izveidojies stāvoklis. Neviens droši vien tolaik negaidīja un nevarēja gaidīt, ka stāvoklis izveidosies tāds, kāds tas izveidojies.

8 33. sēj.

Mēs iedomājāmies (un to laikam gan tagad nebūs lieki atgādināt, jo tas noderēs mums un mūsu praktiskajiem secinājumiem galvenajos saimnieciskajos jautājumos) gaidāmo attīstību vienkāršākā, tiešākā veidā, nekā tā iznāca. Mēs teicām sev, teicām strādnieku šķirai, teicām visiem tiklab Krievijas, kā ari citu zemju darba ļaudīm: no nolādētā un noziedzīgā imperiālistiskā slaktiņa nav citas izejas kā tikai revolucionārā izeja, un, izjaucot imperiālistisko karu ar revolūcijas palīdzību, mēs paveram visām tautām vienīgo iespējamo izeju no šā visnoziedzīgākā slaktiņa. Mums tolaik likās — un citādi nemaz nevarēja likties, — ka šis ceļš ir skaidrs, taisns un visvieglākais. Izrādījās, ka uz šā taisnā ceļa, kas vienīgais patiešām izveda mūs no imperiālistiskām saistībām, no imperiālistiskiem noziegumiem un no imperiālistiskā kara, kurš joprojām draud visai pārējai pasaulei, izrādījās, ka citām tautām vismaz tik drīz neizdevās nostāties uz šā ceļa, kā mēs bijām domājuši. Un, ja tomēr mēs tagad redzam to, kas iznācis, redzam vienīgo sociālistisko Padomju republiku, kura pastāv, daudzu viņai ārprātīgi naidīgu imperiālistisku valstu ielenkta, tad mēs sev jautājam: kā tas varēja notikt?

Bez jebkāda pārspīlējuma var atbildēt: tas notika tāpēc, ka pamatvilcienos mūsu izpratne par nolikumiem bija pareiza, ka pamatvilcienos mūsu vērtējums par imperiālistisko slaktiņu un juceklību, kas radusies imperiālistisko valstu starpā, bija pareizs. Tikai tāpēc izveidojies tāds dīvains stāvoklis, tāds nestabils, nesaprotams un tomēr līdz zināmam mēram neapšaubāms līdzsvars, ko mēs redzam tagad un kas ir tāds, ka, būdami no visām pusēm tādu valstu ielenkti, kas ekonomiskā un militārā ziņā neizmērojami varenākas nekā mēs un kas visnotaļ ir atklāti, līdz trakumam naidīgas pret mums, mēs tomēr redzam, ka viņām nav izdevies realizēt to darbu, kuram viņas trīs gadus šķieda tik daudz līdzekļu un spēku, — tiešu un tūlītēju Padomju Krievijas nožņaugšanu. Kad mēs sev jautājam, kā tas varēja iznākt, kā varēja notikt tāda lieta, ka viena no neapšaubāmi visvairāk atpalikušajām un ārkārtīgi vājajām valstīm, pret kuru atklāti naidīgas pasaules visvarenākās valstis, ir noturējusies pret spiedienu, kas bija vērsts pret viņu, — kad mēs analizējam šo jautājumu, mēs skaidri redzam, kāda bijusi lietas būtība: izrādījies, ka pašos pamatvilcienos mums ir bijusi taisnība. Izrādījies, ka mums savos paredzējumos un savos aprēķinos ir bijusi taisnība. Izrādījies, ka, kaut arī mēs nesaņēmām no visas pasaules darba ļaužu masām to ātro, tiešo, bezaplinku atbalstu, uz ko mēs cerējām, ko mēs likām visas savas politikas pamatā, bet cita veida atbalstu, nevis tiešu atbalstu, nevis ātru atbalstu, mēs saņēmām tik daudz, ka tieši šis atbalsts, tieši darba jaužu masu — gan strādnieku, gan zemnieku, zemkopju masu — simpātijās visā pasaulē, pat valstīs, kas visvairāk naidīgas pret mums, tieši šis atbalsts un šīs simpātijās bija pēdējais, visvairāk izšķirošais avots, izšķirošais iemesls tam, ka visi pret mums vērstie iebrukumi beidzās ar krachu, ka visu zemju darba ļaužu savienība, ko mēs pasludinājām, nostiprinājām un savas republikas robežās arī realizējām, ka tā iedarbojās uz visām zemēm. Lai cik nedrošs ir šis balsts, kamēr kapitālisms pastāv cilās zemēs (tas mums, protams, skaidri jāredz un tieši jāatzīst), lai cik nedrošs ir viss šis balsts, jāsaka, ka uz to var balstīties jau tagad. Sīs simpātijās un atbalsts izpaudās tādā* ziņā, ka iebrukums, ko mēs izjutām trīs gadus un kas mums sagādāja nedzirdētus postījumus un mokas, ka šis iebrukums, es neteikšu, ka tas ir neiespējams, — šajā ziņā jābūt ļoti uzmanīgiem un piesardzīgiem,— bet tomēr mūsu ienaidniekiem tas ir milzīgā mērā apgrūtinošs. Un ar to galu galā izskaidrojams tas pēc pirmā acu uzmetiena dīvainais, nesaprotamais stāvoklis, ko mēs redzam tagad.

Ja mēs pilnīgi aukstasinīgi apsvērsim simpātijās boļše-vismam un sociālistiskai revolūcijai, ja mēs aplūkosim starptautisko stāvokli vienkārši no spēku kopsumas viedokļa, neatkarīgi no tā, vai šie spēki aizstāv taisnīgu vai netaisnīgu lietu, ekspluatatoru šķiru vai darba ļaužu masas, — mēs uz to neraudzīsimies, bet mēģināsim apsvērt, kā šie spēki sagrupēti starptautiskā mērogā, — tad mēs redzēsim, ka šie spēki sagrupēti tā, ka pamatvilcienos ir apstiprinājušies mūsu paredzējumi, mūsu aprēķini, ka kapitālisms sairst, un pēc kara, ko nobeidza sākumā Brest-Jitovskas miers, bet pēc tam Versaļas miers, — nemaz nezinu, kurš ir sliktāks, — jo tālāk, toties vairāk naids un riebums pret karu aug arī tajās zemēs, kuras iznāca kā

uzvarētājas. Un, jo tālāk mēs aizejam no kara, toties skaidrāks kļūst ne vien darba ļaudīm, bet ļoti ļoti lielos apmēros ari uzvarējušo zemju buržuāzijai, ka kapitālisms sairst, ka ekonomiskā krize visā pasaulē radījusi neizturamu stāvokli, ka izejas nav, neraugoties uz visām gūtajām uzvarām. Lūk, kāpēc mēs, būdami neizmērojami vājāki nekā visas pārējās valstis gan ekonomiskajā, gan politiskajā, gan militārajā ziņā, tajā pašā laikā esam par viņām stiprāki ar to, ka mēs zinām un pareizi novērtējam visu, kas iznāk un kam jāiznāk no šā imperiālistiskā jucekļa, no šā asiņainā mudžekļa un tām pretrunām (ņemiet kaut vai valutas pretrunas, par pārējām es nemaz nerunāšu), kurās viņas sapinušās un sapinas arvien dziļāk, neredzot izeju.

Un, lūk, mēs vērojam, kā mainās balss pašas mērenākās buržuāzijas pārstāvjiem, kura noteikti un neapšaubāmi ir tāla no jebkādas domas par sociālismu vispār, — es nemaz nerunāju „par šo briesmīgo boļševismu“, — kad savu balsi maina pat tādi cilvēki kā slavenais rakstnieks Keinss, kura grāmatiņa pārtulkota visās valodās, kurš pats piedalījies Versaļas sarunās un kurš ar visu savu sirdi gribēja palīdzēt savām valdībām, — pat viņam vēlāk bija jāpamet šis ceļš, jāaiziet no tā, joprojām lādot sociālismu. Atkārtoju, viņš nerunā un negrib pat domāt par boļšcvismu, — viņš saka kapitālistiskajai pasaulei: „Tas, ko jūs darāt, noved jūs bezizejas stāvoklī", un pat aicina viņus izdarīt kaut ko tamlīdzīgu kā visu parādu anulēšana.

Ļoti labi, kungi! Jau sen jums bija laiks sekot mūsu priekšzīmei.

Nupat šajās dienās mēs lasījām avīzēs īsu ziņu, ka Loid-Džordžs, viens no pieredzējušiem, ārkārtīgi veikliem un prasmīgiem kapitālistiskās valdības vadoņiem, it kā sākot ieteikt šādu pašu pasākumu un ka Amerika viņam uz to it kā gribot atbildēt: atvainojiet, bet mēs savu gribam dabūt itin visu. Tad mēs sev sakām: nepievilcīgs ir to attīstīto, ļoti vareno valstu stāvoklis, kuras tik daudz gadu pēc kara apspriež šādu vienkāršu pasākumu. Mums to izdarīt bija visvieglāk, — vai tad mēs esam pārvarējuši tādas grūtības vien! (Aplausi.) Ja šādā jautājumā mēs redzam arvien augošu jucekli, mēs sakām — nebūt neaizmirsdami briesmas, kas mums visapkārt, un lai cik vāji mēs esam cko-

uomiskā un militārā ziņā, salīdzinot ar jebkuru no tām valstīm, kuras visas kopīgi visur un visās vietās atklātā veidā pauž naidu pret mums, — ka no šās propagandas mēs nebaidāmies. Bet, kad mēs paužam mazliet citādus uzskatus attiecībā uz muižnieku un kapitālistu pastāvēšanas taisnīgumu, tad viņiem tas nepatīk un šie uzskati tiek pasludināti par noziedzīgu propagandu. To es nekādi nevaru saprast, jo līdzīgu propagandu legāli piekopj visās valstīs, kas nav vienis prātis ar mūsu ekonomiskajiem uzskatiem un ieskatiem. Taču propagandu, ka boļševisms esot drausmīga, noziedzīga, uzurpatoriska lieta, — nav tāda vārda, lai attēlotu visu šo briesmoni, — šo propagandu atklāti piekopj visās šajās zemēs. Nesen man gadījās sastapt Chris-tensenu, kas kandidēja uz Savienoto Valstu prezidenta amatu turienes strādnieku un zemnieku partijas vārdā. Nevilieties, biedri, attiecībā uz šo nosaukumu. Tas nepavisam nelīdzinās tam, ko pie mums Krievijā sauc par strādnieku un zemnieku partiju. Tur tā ir vistīrākā buržuāziskā partija, kas atklāti un noteikti naidīga jebkādam sociālismam un ko visas buržuāziskās partijas atzīst par pilnīgi pieklājīgu. Un, lūk, šis cilvēks, kas dzimis Dānijā, bet tagad ir amerikānis un kas dabū prezidenta vēlēšanās gandrīz miljonu balsu (Savienotajās Valstīs tas tomēr ir kaut kas), stāstīja man, kā viņš mēģinājis Dānijā tādas publikas vidū, kas „apģērbta kā es“, — tā viņš teica, bet viņš bija labi ģērbies, buržuāziski ģērbies, — kad viņš mēģinājis sacīt, ka boļševiki neesot noziedznieki, tad „mani tikko nenosita'*,- — viņš teica. Viņam pasacījuši, ka boļševiki esot briesmoņi, esot uzurpatori, kā varot iešauties galvā doma pieklājīgā sabiedrībā runāt par šiem cilvēkiem? Lūk, kāda ir tās propagandas atmosfēra, kas mūs ietver.

Un tomēr mēs redzam, ka zināms līdzsvars ir nodibinājies. Tas ir objektivs, no mūsu uzvarām neatkarīgs politiskais stāvoklis, kas rāda, ka mēs esam novērtējuši, cik dziļas ir ar imperiālistisko karu saistītās pretrunas, un ka mēs mērojam pareizāk nekā jebkad agrāk, nekā citas valstis, kurām ar visām viņu uzvarām, ar visu viņu spēku izeja līdz šim nav atradusies un neatrodas. Lūk, tā starptautiskā stāvokļa būtība, kas izskaidro to, ko mēs pašlaik vērojam. Mūsu priekšā ir ārkārtīgi nestabils, bet tomēr zināms, neap-šaubāms, neapstrīdams līdzsvars. Vai tas uz ilgu laiku, — nezinu un domāju, ka to nevar zināt. Un tāpēc no mūsu puses vajadzīga vislielākā uzmanība. Un mūsu politikas pirmais bauslis, pirmā mācība, kas izriet no mūsu valdības darbības gada laikā, mācība, kas jāielāgo visiem strādniekiem un zemniekiem, ir — būt modriem, neaizmirst, ka mūs ielenc ļaudis, šķiras, valdības, kas atklāti pauž vislielāko ienaidu pret mums. Nav jāaizmirst, ka no katra iebrukuma mēs vienmēr atrodamies mata galā. Mēs darīsim visu, kas vien mūsu spēkos, lai šo postu novērstu. Mēs esam izbaudījuši tādu imperiālistiskā kara smagumu, kādu nezin vai izbaudījusi uz savas ādas kāda cita tauta. Mēs pēc tam izbaudījām pilsoņu kara smagumu, ko mums uzspieda valdošo šķiru pārstāvji, aizstāvēdami emigrantu Krieviju — muižnieku Krieviju, kapitālistu Krieviju. Mēs zinām, mēs pārāk labi zinām, kādu nedzirdētu postu sagādā strādniekiem un zemniekiem karš. Tāpēc mums ļoti uzmanīgi un ļoti apdomīgi jāizturas pret šo jautājumu. Mēs esam gatavi uz vislielāko piekāpšanos un upuriem, esam gatavi uz to, lai tikai saglabātu mieru, ko mēs esam pirkuši par tik dārgu cenu. Mēs esam gatavi uz vislielāko piekāpšanos un upuriem, bet nevis uz kuriem katriem, nevis uz bezgalīgiem, — lai tie, par laimi, nedaudzie Somijas, Polijas un Rumānijas kara partiju un iekarotāju kliķu pārstāvji, kuri ar to spekulē, lai viņi to sev labi iegaumē. (A p 1 a u s i.)

Kas spriež kaut cik saprātīgi un ar aprēķinu, kā politiķis, tas teiks, ka Krievijā nav bijis un nevar būt citas valdības, izņemot Padomju valdību, kas būtu izdarījusi tādu piekāpšanos un būtu nesusi tādus upurus tiklab attiecībā uz tautībām, kas ietilpa mūsu valstī, kā arī uz tām, kuras Krievijai impērijai pievienojās. Nav un nevar būt citas valdības, kas tik skaidri kā mēs apzinātos un tik nepārprotami visu priekšā teiktu un paziņotu, ka vecās Krievijas, cara Krievijas, kara partiju Krievijas attiecības, ka viņas attiecības pret laulībām, kas apdzīvo Krieviju, bijušas noziedzīgas, ka šīs attiecības ir nepieļaujamas, ka tās radījušas apspiestajās tautībās pavisam likumīgu sašutuma protestu, dusmas. Nav un nevar būt citas valdības, kas tik atklāti atzītu šo stāvokli, kas piekoptu šo propagandu, antišovi-nisma propagandu, propagandu, kura atzīst, ka vecā Krievija, carisma Krievija un Kerenska Krievija ir noziedzīga, valdības, kas propagandētu pret citu tautību varmācīgu pievienošanu Krievijai. Tie nav vārdi, tas ir vienkāršs politisks fakts, kas katram skaidrs, kas pilnīgi neapstrīdams. Iekām jebkura tautība neperina pret mums intrigas, kas šīs tautības saista, tās imperiālistiski iedzen verdzībā, iekām tās netaisa tiltiņu, lai mūs nožņaugtu, mēs neapstāsimies formalitāšu priekšā. Mēs neaizmirsīsim, ka esam revolucionāri. (Aplausi.) Taču ir fakti, kas neapgāžami, neapstrīdami pierāda, ka pati mazākā, ne ar ko neapbruņotā tautība, lai tā būtu cik vāja būdama, Krievijā, kas uzvarējusi meņ-ševikus un eserus, tā var būt un tai jābūt absolūti mierīgai, ka mums attiecībā pret viņu ir tikai miermīlīgi nodomi, ka mūsu propaganda par veco valdību vecās politikas noziedzīgumu nekļūsi vājāka un ka mūsu vēlēšanās par katru cenu, nebaidoties no milzīgiem upuriem un piekāpšanās, uzturēt mieru ar visām tautībām, kas bijušas Krievijas impērijā un nav vēlējušās palikt kopā ar mums, ir stingra joprojām. To mēs esam pierādījuši. Un, lai cik stipri būtu lāsti, kas birst uz mums no visām pusēm, mēs to pierādīsim. Mums šķiet, ka mēs to esam ļoti labi pierādījuši, un mēs pateiksim visas Krievijas strādnieku un zemnieku pārstāvju sapulces priekšā, visu Krievijas daudzus miljonus lielo strādnieku un zemnieku masu priekšā mēs pateiksim, ka mēs visiem spēkiem sargāsim mieru nākotnē, mēs nebaidīsimies no lielas piekāpšanās un upuriem, lai šo mieru nosargātu.

Taču ir robeža, par kuru tālāk nevar iet. Mēs nepieļausim ņirgāšanos par miera līgumiem, nepieļausim mēģinājumus traucēt mūsu mierīgo darbu. Mēs to nepieļausim nekādā gadījumā un celsimies kā viens vīrs, lai nosargātu savu pastāvēšanu. (А p 1 a u s i.)

Biedri, tas, ko es pašlaik teicu, jums ir pilnīgi saprotams un skaidrs, un jūs nevarējāt gaidīt neko citu no jebkura, kas jūsu priekšā dod pārskatu par mūsu politiku. Jūs zinājāt, ka mūsu politika ir tāda un tikai tāda. Bet, diemžēl, tagad pasaulē ir divas pasaules: vecā pasaule — kapitālisms, kas ir sapinies, kas nekad neatkāpsies, un augošā jaunā pasaule, kura vēl ļoti vāja, bet kura izaugs, jo tā ir neuzvarama. Šai vecajai pasaulei ir sava vecā diplomātijā, kas nevar ticēt, ka var runāt tieši un atklāti. Vecā diplomātijā domā: te nu gan katrā ziņā jābūt kādai viltībai. (Aplausi un smiekli.) Kad .šās vecās, ekonomiskā un militārā ziņā visvarenās pasaules pārstāvis atsūtīja pie mums — tas bija jau sen — Amerikas valdības pārstāvi Bulittt ar priekšlikumu, lai mēs noslēgtu mieru ar Kolčaku un Deņikinu, mieru, kas mums būtu visneizdevīgākais, un kad mēs pateicām, ka mēs tik dārgi vērtējam strādnieku un zemnieku asinis, kas jau tik ilgi plūdušas Krievijā, ka, lai gan miers mums ir ārkārtīgi neizdevīgs, mēs tomēr uz to esam gatavi, jo esam pārliecināti, ka Kolčaks un Deņikins sairs iekšķīgi; kad mēs to pateicām tieši, pateicām, maz lietodami izmeklēto diplomātisko toni, — tad viņi nosprieda, ka mēs katrā ziņā esot krāpnieki. Un, tikko Bulits, kas ar mums labvēlīgi sarunājās pie kopēja galda, ieradās savā dzimtenē, viņu saņēma ar apvainojumiem, piespieda iesniegt atlūgumos,— un es brīnos, kā viņu pēc pieņemtās imperiālistiskās paražas vēl neaizstiepa uz katorgu par slepenu simpatizēšanu boļševikiem. (Smiekli. Aplausi.) Bet iznāca tā, ka mēs, kas tolaik piedāvājām mieru, kurš mums bija sliktākais, dabūjām mieru ar noteikumiem, kas mums bija labākie. Tā ir maza mācība. Es zinu, ka mēs neiemācīsimies veco diplomātiju, tāpat kā mēs nevarēsim pārtaisīt sevi. bet tās mācības, kuras mēs šajā laikā sniedzām diplomātijas laukā un kuras uzņēma citas valstis, tās tomēr pavisam bez sekām nevarēja palikt, tās tomēr droši vien viena otra atmiņā ir palikušas. (Smiekli.) Un tāpēc mūsu tiešais paziņojums, ka Krievijas strādnieki un zemnieki par visu vairāk cienī miera labumus, bet ka viņi tikai līdz zināmai robežai šajā ziņā pacietīs atkāpšanos, — tika uzņemts tā, ka viņi ne uz mirkli, ne uz brīdi neaizmirsa to, kādas grūtības viņi izcietuši imperiālistiskajā un pilsoņu karā. Šis mūsu atgādinājums, kuru, es esmu pārliecināts, apstiprinās un izteiks viss kongress, visas strādnieku un zemnieku masas, visa Krievija, esmu pārliecināts, ka šis atgādinājums, lai kā pret to izturētos, lai kādu diplomātisku viltību pēc vecas diplomātiskās paražas te okšķerētu, nekādā ziņā nepaies bez sekām un tam tomēr būs kaut zināma nozīme.

Lūk, biedri, tas, ko es uzskatu par nepieciešamu teikt jautājumā par mūsu starptautisko stāvokli. Ir sasniegts

zināmā mērā nestabils līdzsvars. Materiāli, ekonomiskā un militārā ziņā, mēs esam neizsakāmi vāji, bet morāliski, — nesaprotot šo domu, protams, no abstraktās morales viedokļa, bet saprotot to kā visu šķiru reālo spēku samēru visās valstis, — mēs esam stiprāki par visiem. Tas ir pārbaudīts darbos, tas tiek pierādīts nevis vārdos, bet darbos, tas ir vienreiz jau pierādīts un varbūt, ja zināmā veidā pagriezīsies vēsture, tas tiks pierādīts ne vienreiz vien. Lūk, kāpēc mēs sev sakām: ķērušies pie savas mierīgās celtniecības, mēs darīsim visu, lai to turpinātu nepārtraukti. Tajā pašā laikā, biedri, esiet modri, sargiet mūsu zemes un mūsu Sarkanās Armijas aizsardzības spējas kā savu acuraugu un atcerieties, ka attiecībā uz mūsu strādniekiem un zemniekiem un viņu iekarojumiem mums nav tiesību pieļaut vājināšanos ne uz mirkli. (Aplausi.)

Biedri, pēc šā īsā apskata par to, kas mūsu starptautiskajā stāvoklī ir pats būtiskākais, es aplūkošu, kā sāk veidoties ekonomiskās attiecības pie mums un Rietumeiropā, kapitālistiskajās valstīs. Vislielākās grūtības te bija tās, ka bez zināmām savstarpējām attiecībām starp mums un kapitālistiskajām valstīm drošas ekonomiskas attiecības mums nav iespējamas. Notikumi ļoti uzskatāmi rāda, ka tās nav iespējamas arī viņām. Taču pašlaik mēs neesam tik altruistiski noskaņoti un vairāk domājam par to, kā lai mēs, citām valstīm naidīgi pret mums izturoties, turpinām pastāvēt.

Bet vai tomēr vispār ir domājams tāds stāvoklis, ka sociālistiskā republika pastāvētu kapitālistiskā ielenkumā? Šķita, ka tas nav iedomājams ne politiskā, ne militārā ziņā. Ka politiskā un militārā ziņā tas iespējams, tas ir pierādīts, tas jau ir fakts. Bet tirdznieciskā ziņā? Bet ekonomiskās apgrozības ziņā? Nu, bet sakari, palīdzība, pakalpojumu apmaiņa starp atpalikušo, izpostīto zemkopības Krieviju un attīstīto, rūpnieciski bagāto kapitālistisko valstu grupu, — vai tas ir iespējams? Vai tad mums nedraudēja ar to, ka mums apvilkšot apkārt dzeloņstiepļu žogu un ka tāpēc nekādu ekonomisko attiecību nebūšot? „No kara viņi nenobaidījās, tad mēs viņus pieveiksim ar blokādi^1*.

Biedri, šo četru gadu laikā mēs esam redzējuši daudz draudu un tik briesmīgu draudu, ka ne no viena no tiem

mēs nevaram baidīties. Attiecībā uz blokādi pieredze rādījusi, ka nav zināms, kam tā ir smagāka: tiem, ko bloķē, vai tiem, kas bloķē. Pieredze neapšaubāmi rādījusi, ka šajā pirmajā gadā, par kuru es jums varu dot pārskatu kā par tādu periodu, kad bija kaut vai samērā elementārā atpūta no tieši zvēriskas varmācības, mūs neatzina, mūs noraidīja, paziņoja, ka attiecības ar mums nepastāvot (nu, lai jau pēc buržuāziskās tiesas tās atzīst par nepastāvošām), bet tās tomēr pastāv. Es uzskatu, ka, lūk, to man ir tiesības bez mazākā pārspīlējuma jums ziņot kā vienu no galvenajiem pārskata gada, 1921. gada, rezultātiem.

Nezinu, vai jums šodien ir izdalīts vai tiks izdalīts Ārlietu Tautas Komisariāta pārskats IX Padomju kongresam. Pēc mana ieskata, šim pārskatam ir tāds trūkums, ka tas ir pārāk biezs un ka to grūti izlasīt līdz beigām. Bet varbūt tā ir mana personīgā vājība, un es nešaubos, ka kaut arī ne tūliņ, bet tomēr lielum lielais vairums no jums, un tāpat arī katrs, kas interesējas par politiku, izlasīs šo pārskatu. Un, pat ja to neizlasa visu, bet tikai maķenīt tajā ieskatās un to pāršķirsta, tad redzams, ka Krievija, ja tā var izteikties, ir apaugusi ar daudzām diezgan regulārām, pastāvīgām tirdznieciskām attiecībām, pārstāvniecībām, līgumiem utt. Tiesa, mēs neesam atzīti juridiski. Tam joprojām ir nozīme, jo briesmas, ka nestabilais līdzsvars var tikt izjaukts, briesmas, ka var notikt jauni iebrukšanas mēģinājumi, ir pastiprinājušās, par ko es runāju iepriekš, bet fakts tomēr paliek fakts.

1921. gadā — pirmajā gadā, kad notika tirdznieciska apgrozība ar ārzemēm, — mēs esam ārkārtīgi tikuši uz priekšu. Tas pa da|ai saistīts ar transporta jautājumu — ar mūsu varbūt galveno bāzi vai varbūt vienu no galvenajām visas mūsu ekonomikas bāzēm. Tas saistīts ar ievedumu no ārzemēm un izvedumu uz ārzemēm. Ļaujiet par to minēt pavisam īsus skaitjus. Visas mūsu grūtības, pašas neticamākās, viss mūsu grūtību smagums, kodols saistās ar kurināmo un pārtiku, viss smagums slēpjas zemnieku saimniecībā, badā un postā, kas mums uzbrucis. Mēs labi zinām, ka viss tas saistīts ar transporta jautājumu; par to ir jārunā, un vajag, lai visi biedri no vietām zinātu un visiem biedriem uz vietām vēl un vēlreiz pateiktu, ka mums jāsasprindzina visa sava enerģija, lai pārtikas un kurināmā krizi pārvarētu. Šo iemeslu dēļ joprojām cieš mūsu transports — materiālais ierocis sakariem ar ārzemēm.

Organizatoriski uzlabojumi mūsu transporta darbā, šajā gadā ir neapšaubāmi. 1921. gadā mēs pārvadājām ar upju kuģiem daudz vairāk nekā 1920. gadā. Vidējais nobraukums 1921. gadā bija 1 000 pudu-verstu, bet 1920. gadā — 800 pudu-verstu. Organizatorisks progress neapšaubāmi ir. Jāsaka, ka mēs pirmoreiz sākam saņemt palīdzību no ārzemēm: pasūtīti tūkstoši lokomotivju, un mēs jau esam saņēmuši pirmās 13 zviedru un 37 vācu lokomotives. Tas ir vismazākais sākums, bet taču sākums. Mēs tomēr esam pasūtījuši simtiem cisternu, un 1921. gadā jau pienākušas gandrīz 500 no tām. Mēs par visu to maksājam ārkārtīgi dārgi, pārmērīgi dārgi, bet tomēr tas nozīmē, ka attīstīto zemju lielrūpniecība mums palīdz, tas nozīmē, ka kapitālistisko zemju lielrūpniecība mums palīdz mūsu saimniecības atjaunošanas darbā, neraugoties uz to, ka tās visas vada kapitālisti, kas no visas sirds mūs nīst. Tās visas apvieno valdības, kas joprojām nepārtraukti iespiež savā presē rakstus par to, kāds esot stāvoklis ar Padomju Krievijas atzīšanu de jure un vai boļševiku valdība esot likumīga vai nelikumīga. Un pēc ilgiem pētījumiem izrādās, ka tā esot likumīga, bet atzīt to nevarot. Šo bēdīgo patiesību, ka mūs vēl neatzīst, man nav tiesību slēpt, bet man jums jāsaka, ka tirdznieciskās attiecības mums tomēr attīstās.

Visas šīs kapitālistiskās zemes nonākušas tādā stāvoklī, ka tās no mums plēš, ka mēs tām pārmaksājam, bet tomēr tās palīdz mūsu saimniecībai. Kā tad tas tā iznācis? Kāpēc tad viņas rīkojas pret savu gribu, pret to, ko nepārtraukti apgalvo prese, — bet šī prese taču nav līdzīga mūsējai pēc eksemplāru skaita un pēc spēka un naida, ar kādu viņas uzstājas pret mums. Viņas pasludina, ka mēs esot noziedznieki, bet tomēr palīdz mums. Un iznāk, ka ekonomiski viņas ir saistītas ar mums. Iznāk tā, kā es jums jau teicu, ka mūsu aprēķins, lielā mērogā ņemts, kā izrādās, ir pareizāks nekā viņu aprēķins. Un nevis tāpēc, ka viņām nebūtu cilvēku, kas prot pareizi aprēķināt, — gluži otrādi, viņām to ir vairāk nekā mums, — bet tāpēc, ka nevar aprēķināt pareizi, ja atrodas ceļā uz bojā eju. Lūk, kāpēc es gribēju papildus paziņot jums dažus skaitļus, kas rāda mūsu ārzemju tirdzniecības attīstību. Ņemšu tikai visīsākos skaitļus, kurus varēs atcerēties. Ja izseko visus trīs gadus — 1918., 1919. un 1920., — izrādīsies, ka mūsu ievedums no ārzemēm bijis mazliet lielāks par 17 miljoniem pudu, bet 1921. gadā — 50 miljonu pudu, t. i., trīsreiz vairāk nekā visos trijos iepriekšējos gados, kopā ņemot. Mūsu izvedums pirmajos trijos gados kopā bija divarpus miljoni pudu, vienā pašā 1921. gadā — HV2 milj. pudu. Šis skaitlis ir niecīgs, sīks, līdz smieklīgumam mazs, šis skaitlis katram lietpratīgam cilvēkam uzreiz pasaka — nabadzība. Lūk, ko liecina šie skaitļi. Uet tomēr tas ir sākums. Un mēs, kas esam piedzīvojuši mēģinājumu nožņaugt mūs tieši, mēs, kas esam gadiem ilgi dzirdējuši draudus, ka sakari ar mums, kamēr mēs paliekam tie, kas esam, netikšot pieļauti un šajā nolūkā izmantošot visus līdzekļus, — mēs tomēr redzam, ka kaut kas ir izrādījies spēcīgāks nekā šie draudi. Mēs tomēr redzam, ka ekonomisko attīstību viņi apsvēruši nepareizi, bet mēs — pareizi. Sākums ir likts. Visa uzmanība, visas pūles, visas rūpes mums tagad jāvirza uz to, lai šī attīstība neapstātos, lai tā ietu uz priekšu.

Es attēlošu vēl vienu nelielu ainiņu, lai parādītu, kā 1921. gadā mēs esam gājuši uz priekšu. 1921. g. pirmajā ceturksnī ievedums bija apmēram 3 milj. pudu, otrajā ceturksnī — 8 milj. pudu, trešajā — 24 milj. pudu. Mēs tomēr soļojam. Šie skaitļi ārkārtīgi mazi, bet taču tie pakāpeniski palielinās. Un mēs redzam, kā tie palielinās 1921. gadā, kas bija nedzirdēti grūts gads. Jūs zināt, kādus zaudējumus nodarīja tāds posts kā bads, kādas nedzirdētas mokas tas joprojām sagādā visai lauksaimniecībai, rūpniecībai un visai mūsu dzīvei. Tomēr, neraugoties uz to, ka mēs bijām zeme, ko karš tik stipri bija izpostījis, zeme, kas bija izcietusi tik milzīgas nelaimes gan visu karu rezultātā, gan caru un kapitālistu saimniekošanas rezultātā, mēs tomēr tagad stāvam uz ceļa, kas mums paver iespējamību uzlabot savu stāvokli, pretēji naidam, ko joprojām vērš pret mums. Lūk, kas ir galvenais faktors. Lūk, kāpēc, kad mēs nesen lasījām par Vašingtonas konferenci", kad mēs dzirdējām vēsti, ka mums naidīgās valstis vasarā būšot spiestas sasaukt otru konferenci un pieaicināt gan Vāciju, gan Krieviju, lai apspriestu patiesa miera noteikumus, mēs sakām: mūsu noteikumi ir skaidri un noteikti, mēs tos esam paziņojuši, tie ir publicēti. Cik daudz naida mēs sastapsim? Sājā ziņā maldīšanās nav. Taču mēs zinām, ka to ekonomiskais stāvoklis, kuri mūs bloķēja, izrādās, ir ievainojams. Ir lielāks spēks nekā jebkuras naidīgas valdības vai šķiras vēlēšanās, griba un lēmums, šis spēks ir vispasaules kopīgās ekonomiskās attiecības, kuras spiež viņas stāties uz šā ceļa, kas noved pie sakariem ar mums. Jo tālāk viņas stāsies uz šā ceļa, jo plašāk, straujāk iezīmēsies tas, ko es šodien pārskatā par 1921. g. varu jums parādīt tikai šādos niecīgos skaitļos.

Tagad man jāpāriet pie mūsu iekšējā ekonomiskā stāvokļa. Un šeit galvenais jautājums, pie kura būs jāpakavējas vispirms, — ir jautājums par mūsu ekonomisko politiku. Pāriet uz šo jauno ekonomisko politiku, spert pirmos soļus pa šo ceļu, iemācīties tos spert, pielāgot tam mūsu likumdošanu, mūsu administrāciju — tāds bija mūsu galvenais darbs pārskata, 1921. gadā. No preses jūs zināt milzumu faktu, ziņojumu, kas rāda, kā šinī ziņā darbs ir attīstījies. Jūs, protams, nesāksit prasīt, lai es šeit minētu papildu faktus vai nosauktu vienus vai otrus skaitļus. Nepieciešams konstatēt tikai to galveno, kas mūs visus visvairāk apvienojis, kas ir visbūtiskākais, raugoties no paša būtiskākā un paša dziļākā visas mūsu revolūcijas un visu nākamo sociālistisko revolūciju jautājuma viedokļa (ja tās ņemam vispār pasaules mērogā).

Pats galvenākais, visbūtiskākais jautājums, tās ir strādnieku šķiras attiecības pret zemniecību, tā ir strādnieku šķiras savienība ar zemniecību, tā ir apzinīgo strādnieku prasme, kuri izgājuši ilgu, grūtu, bet arī pateicīgu lielās fabrikas skolu, viņu prasme nostādīt darbu tā, lai pievilktu savā pusē kapitālisma nomāktās, muižnieku nomāktās, savas vecās, nabadzīgās, nožēlojamās saimniecības nomāktās zemnieku masas, lai viņām pierādītu, ka tikai savienībā ar strādniekiem, vienalga, kādas grūtības būtu jāpiedzīvo šajā ceļā, — bet grūtību ir daudz, un izlikties tās neredzam mēs nevaram, — tikai šajā savienībā meklējama zemniecības atbrīvošana no sensenā muižnieku un kapitālistu jūga.

Tikai strādnieku un zemnieku savienības nostiprināšanā meklējama cilvēces vispārēja atbrīvošana no tādām lietām kā nesenais imperiālistiskais slaktiņš, no tām mežonīgajām pretrunām, kuras mēs pašlaik redzam kapitālistiskajā pasaulē, kur neliels skaits, pavisam niecīga saujiņa visbagātāko valstu smok nost savā bagātībā, bet milzīgi lielais zemeslodes iedzīvotāju daudzums dzīvo postā, un tiem nav iespējas izmantot to kulluru un tos bagātos resursus, kuri ir un kuriem nav izejas apgrozības trūkuma dēļ.

Bezdarbs ir pati galvenā attīsfjto zemju nelaime. No šā stāvokļa nav citas izejas kā stingra savienība starp zemniecību un strādnieku šķiru, kas izgājusi grūto, bet vienīgo so-lido un nopietno skolu, kāda ir fabrika, fabrikā noliekošā ekspluatācija, fabrikā notiekošā apvienošanās, — citas izejas nav. So savienību, politisko un militāro, mēs pārbaudījām mūsu republikas visgrūtākajos gados. Pirmoreiz 1921. gadā mēs šo savienību pārdzīvojam kā ekonomisku savienību. Sājā ziņā mēs vēl esam nostādījuši darbu ļoti ļoti vāji. Tas jāpasaka atklāti. Šis trūkums jāredz, bet nevis jāizpušķo, visi spēki jāvirza uz to, lai viņu izlabotu un saprastu, ka te meklējams mūju jaunās ekonomiskās politikas pamats. Lai pareizi nostādītu attiecības starp strādnieku šķiru un zemniecību, var iedomāties tikai divus ceļus. Ja lielrūpniecība ir ziedošā stāvoklī, ja tā uzreiz var apgādāt sīkzemniekus ar pietiekamu daudzumu produktu vai lielāku daudzumu produktu nekā agrāk un tādējādi nodibināt pareizas attiecības starp lauksaimniecības produktu krājumiem, kas nāk no zemniekiem, un rūpniecības izstrādājumiem, — tad zemniecība būs pilnīgi apmierināta, tad zemniecība savā vairākumā, bezpartejiskā zemniecība, apstākļu spiesta, atzīs, ka šī jaunā kārtība labāka nekā kapitālistiskā kārtība. Ja runājam par ziedošu lielrūpniecību, kas uzreiz spējīga apmierināt zemniecību ar visiem vajadzīgajiem produktiem, tad šāds nosacījums jau pastāv; ja jautājumu aplūkojam pasaules mērogā, tad šāda ziedoša lielrūpniecība, kas var apgādāt pasauli ar visiem produktiem, virs zemes pastāv, bet tikai to neprot laist darbā citādi kā nolūkā ražot lielgabalus, šāviņus un pārējos ieročus, kurus tik sekmīgi lietoja 19".—1918. g. Toreiz rūpniecība strādāja karam, un tā apgādāja cilvēci ar saviem ražojumiem tik pilnīgi, ka ne mazāk kā 10 milj. cilvēku tika noslepkavoti un ne mazāk kā 20 milj. sakropļoti. To mēs redzējām, un tomēr XX gadsimtā karš nav tas, kas agrākie kari.

No to cilvēku vidus, kuri visvairāk naidīgi un sveši jebkādam sociālismam, kuri nesaudzīgi naidīgi vismazākajai sociālistiskajai idejai, pēc šā kara pat tajās zemēs, kas iznāca no tā kā uzvarētājas, ir atskanējis visvairāk to balsu, kas noteikti saka, ka pat tad, ja pasaulē nebūtu slikto boļševiku, arī tad nez vai varētu pieļaut vēl vienu šādu karu. To saka visbagātāko zemju pārstāvji. Lūk, kam strādāja šī bagātā, attīstītā lielrūpniecība. Tā kalpoja, lai fabricētu sakropļotus cilvēkus, un viņai neatlika laika apgādāt ar saviem produktiem zemniekus. Tomēr mums ir tiesība teikt, ka, pasaules mērogā ņemot, šāda rūpnieciba ir. Pasaulē ir zemes ar tik attīstītu lielrūpniecību, kas uzreiz var apgādāt simtiem miljonu atpalikušās zemniecības. To mēs liekam savu aprēķinu pamatā. Vērodami ikdienas dzīvi, jūs zināt labāk nekā jebkurš cils, kas mums atlicis no mūsu lielrūpniecības, kura jau bez visa tā bija vāja. Piemēram, Don-basā, šajā lielrūpniecības galvenajā bāzē, pilsoņu karā bija tik daudz postījumu un tur gāja pāri tik daudzas imperiālistiskās valdības (cik tādu nav redzējusi Ukrainai), — tas nevarēja atspoguļoties citādi kā vienīgi tā, ka no mūsu lielrūpniecības palika tikai niecīgas atliekas. Ja pie tā pievienojam tādu nelaimi kā 1921. g. neražu, tad kļūs saprotams, kāpēc mums neizdevās mēģinājums apgādāt zemniecību ar valsts rokās pārgājušās lielrūpniecības produkciju. Ja šis mēģinājums nav izdevies, tad starp zemniecību un strādniekiem, t. i., starp zemkopību un rūpniecību, nevar būt citas ekonomiskas saites kā maiņa, kā tirdzniecība. Lūk, kāda ir būtība. Reparticijas aizstāšana ar pārtikas nodokli, lūk, kāda ir mūsu ekonomiskās politikas būtība, šī būtība ir pavisam vienkārša. Ja nav ziedošas lielrūpniecības, kas spējīga organizēties tā, lai uzreiz apmierinātu zemniecību ar ražojumiem, tad nav nekādas citas izejas, lai pakāpeniski attīstītu strādnieku un zemnieku vareno savienību, kā tikai tirdzniecība un pakāpeniska zemkopības un rūpniecības celšana virs to tagadējā stāvokļa, strādnieku valsts vadībā un kontrolē, — nekūda cita ceļa nav. Pie šii ceļa mūs

Г

novedusi absolūta nepieciešamība. Un tikai te arī ir mūsu jaunās ekonomiskās politikas pamats un būtība.

Laikmetā, kad galvenā uzmanība un galvenie spēki bija vērsti uz politisko un militāro uzdevumu veikšanu, mēs nevarējām rīkoties citādi, kā vislielākajā ātrumā, traukdamies uz priekšu ar avangardu, zinādami, ka šis avangards tiks atbalstīts. Politikā notikušo lielo pārvērtību laukā, tā vislielākā darba laukā, ko mēs paveicām trīs gadu laikā, nostājušies karā pret komandējošām pasaules valstīm, mums bija nodrošināta zemnieku un strādnieku savienība, kuras pamatā bija vienkārša politiska un militārā sajūsma, jo ikviens zemnieks zināja, juta un manīja, ka pret viņu stāv sensenais ienaidnieks — muižnieks, kam tā vai citādi palīdz citu partiju pārstāvji. Un tāpēc šī savienība bija tik stipra un neuzvarama.

Ekonomikas laukā savienība jāceļ uz citiem pamatiem. Te nepieciešama savienības būtības un formas grozīšana. Ja kaut vai viens no komunistiskās partijas, no arodbiedrības vai vienkārši no cilvēkiem, kas simpatizē Padomju varai, nav pamanījis šo nepieciešamo pārgrozību savienības būtībā un tās l'ormā, jo sliktāk tas viņam. Tāda nepamani» šana revolūcijā nav pieļaujama. Nepieciešamību grozīt savienības formu radījis tas, ka politisko savienību un militāro savienību nevarēja tikpat vienkārši turpināt arī ekonomikas laukā, kad lielrūpniecības mums vēl nav, kad to izpostījis karš, kāds nav piedzīvots nevienā valstī. Bet taču rūpniecība līdz šim vēl nav atplaukusi pat valstīs, kas nesalīdzināmi bagātākas nekā mūsējā un kas karā ieguvušas, bet nevis zaudējušas. Izrādījās, ka strādnieku un zemnieku savienības formas un būtības pārgrozība bija nepieciešama. Mēs bijām aizgājuši politiskās un militārās savienības laikmetā daudz tālāk uz priekšu, nekā mums tieši ļāva strādnieku un zemnieku ekonomiskā savienība. Mums tas bija jādara, lai uzvarētu ienaidnieku, un mums bija tiesību to darīt. Mēs to izdarījām sekmīgi, jo savus ienaidniekus mēs uzvarējām tajā laukā, kāds bija tolaik, — politiskajā un militārajā laukā, bet ekonomiskajā laukā mēs cietām daudzas sakāves. Un te nav ko baidīties to atzīt, bet, gluži otrādi: tikai tad mēs iemācīsimies uzvarēt, kad mēs nebaidīsimies atzīt savas sakāves un trūkumus, kad mēs patiesībai, kaut ari visbēdīgākajai, raudzīsimie« liesi acis. Ar saviem nopelniem pirmajā laukā, politiskajā un militārajā laukā, mums ir tiesību lepoties. Šie nopelni ir iegājuši vēsturē kā vispasaules iekarojums, kas vēl sevi parādīs visos darba laukos. Bet ekonomiskajā laukā tā gada laikā, par kuru man jāsniedz jums pārskats, mēs tikai esam nostājušies uz jaunās ekonomiskās politikas ceļa, un Šajā ziņā mēs speram soli uz priekšu. Tajā pašā laikā šajā zii>r« mēs sākam tik tikko vēl mācīties un te izdarām nesalīdzināmi vairāk kļūdu, skatīdamies atpakaļ, aizraudamies ar pagātnes pieredzi, kura bija lieliska, cēla, dižena, kurai bija vispasaules nozīme, bet kura nevarēja atrisināt to ekonomiskā rakstura uzdevumu, kas mums uzspiests pašlaik, tādas zemes apstākļos, kura lielrūpniecības ziņā ir izpostīta, apstākļos, kuri prasa, lai mēs iemācāmies vispirms to ekonomisko saiti, kas pašlaik neizbēgama un nepieciešama. Šī saite ir tirdzniecība. Komunistiem tas ir visai nepatīkams atklājums. Ļoti var būt, ka šis atklājums ir ārkārtīgi nepatīkams, pat neapšaubāmi, ka tas ir nepatīkams, taču, ja mēs pamatosimies uz palikšanas vai nepatikšanas apsvērumiem, tad mēs noslīdēsim līdz to „gandrīz vai“ sociālistu līmenim, kurus mēs un jūs pietiekami esam redzējuši Kerenska Pagaidu valdības laikmetā. Nezin vai šāda veida „socialis-tiem“ mūsu republikā vēl ir kaut kāda autoritāte. Bet mūsu spēks vienmēr ir bijis tas, ka mēs spējam ievērot patiesās savstarpējās attiecības un nebaidīties no tām, lai cik nepatīkamas tās mums būtu.

Ciktāl lielrūpniecība pasaules mērogā ir, tiktāl neapstrīdami iespējama tieša pāreja uz sociālismu — un neviens nenoliegs šo faktu, tāpat kā nenoliegs to, ka šī lielrūpniecība vai nu smok nost un rada bezdarbu pašās ziedošākajās un bagātākajās zemēs uzvarētājās, vai arī tās vienīgais darbs ir fabricēt šāviņus cilvēku iznīcināšanai. Bet, ja mums tajos atpalicības apstākļos, kādos būdami, mēs iegājām revolūcijā, nav pašlaik mums vajadzīgās rūpniecības attīstības, tad ko gan mēs darīsim — atteiksimies? zaudēsim dūšu? Nē. Mēs sāksim grūtu darbu, jo ceļš, uz kura mēs stāvam, ir pareizs. Nav šaubu, ka tautas masu savienības ceļš ir vienīgais ceļš, kurā zemnieka darbs un strādnieka darbs būs darbs paša labā, bet nevis

» 33. sēj

darbs ekspluatatora labā. Un, lai to realizētu mūsu apstākļos, nepieciešama tā ekonomiskā saite, kas ir vienīgā icspē jamā, — saite caur saimniecību.

Lūk, mūsu atkāpšanās iemesls, lūk, kāpēc mums bija jāatkāpjas uz valsts kapitālismu, jāatkāpjas uz koncesijām, jāatkāpjas uz tirdzniecību. Bez tā lajos postījumu apstākļos, kūdos mēs atradāmies, mēs nevarētu atjaunot pie nācīgas saites ar zemniecību. Bez tā mums draud briesmas, ka revolūcijas priekšpulks aizskries tik tālu uz priekšu, ka atrausies no zemnieku masām. Saiknes starp viņu un zemnieku masām nebūs, un tā būtu revolūcijas bojā eja Uz to mums jāraugās sevišķi saprātīgi, jo no šejienes vispirms un visvairāk izriet tas, ko pie mums sauc par mūsu jauno ekonomisko politiku. Lūk, kāpēc mēs vienprātīgi tei cām, ka šo politiku mēs realizējam nopietni un uz ilgu laiku, bet, protams, kā to pareizi jau aizrādīja, ne uz visiem laikiem. To radījusi mūsu nabadzība un izputēšana un ļoti lielā mūsu lielrūpniecības novājināšanās.

Tagad es atļaušos minēt pavisam nelielus skaitļus, lai parādītu, ka, cik ari grūti mums tas nav bijis, cik daudz ari mēs neesam darījuši kļūdu (mēs tās esam darījuši ārkārtīgi daudz), tomēr darbs iet uz priekšu. Biedri, vispārēju datu par iekšējās tirdzniecības attīstību man nav, es domāju minēt tikai Patērētāju biedrību centrālās savienības apgrozības datus, datus par trim mēnešiem. Un, lūk, septembra mēnesi Patērētāju biedrību centrālās savienības apgrozība ir 1 milj. zelta rbļ., oktobrī — 3 milj., novembri — (> milj. Skaitļi atkal, ja tos ņem kā absolūtus skaitļus, ir niecīgi, mazi; tas jāatzist tieši, jo kaitīgāk būs, ja šajā ziņā radīsim sev ilūzijas. Tie ir nabadzīgi skaitļi, bet tajos postījumu apstākļos, kādos mēs atrodamies, šie skaitļi neapšaubāmi liecina par to, ka kustība uz priekšu notiek, ka pieķerties šim ekonomiskajam pamatam mēs varam. Lai cik daudz ir kļūdu, kuras mēs darām, — gan arodbiedrības, gan komunistiskā partija, gan pārvaldes aparats, — mēs tomēr pārliecināmies par to, ka mēs varam tikt vaļā no šīm kļūdām un pamazām tiekam vaļā, ka mēs ejam to ceļu, kas par katru cenu atjaunos attiecības starp zemkopību un rūpniecību. Mums vajag un mēs varam sasniegt ražošanas spēku kāpinājumu kaut vai zemnieku sīksaimniecības pakāpē un pagaidām uz

sikrūpniecības pamata, ja lielrūpniecību atjaunot ir tik grūti. Mums jīīgnst panākumi, un mēs tos sākam gūt, bet jāatceras, ka Šeit ir cits temps un citi darba apstākļi, Šeit uzvaru panākt ir grūtāk. Šeit mēs nevaram tik drīz sasniegt savus mērķus, kā mums tas izdevās politikas un militārajā laukā. Šeit mēs nevaram doties uz priekšu rāvieniem un lēcieniem, arī termiņi šeit ir cili — tos rēķina gadu desmitos. Lūk, kādos termiņos mums būs jāgūst panākumi ekonomiskajā karā un apstākļos, kur mūsu kaimiņi nevis mums palīdz, bet ir pret mums naidīgi.

Taču mūsu ceļš ir pareizs, jo šis ir ceļš, pie kura agri vai vēlu nenovēršami nonāks arī pārējās zemes. Šo pareizo ceļu mēs esam sākuši iet. Vajag tikai sīki apsvērt katru vismazāko soli, ņemt vērā visas savas vismazākās kļūdas, un tad šajā ceļā mēs sasniegsim savu.

Tagad, biedri, man vajadzētu mazliet parunāt par mūsu galveno nodarbošanās veidu — par lauksaimniecību, bet es domāju, ka šajā jautājumā jūs noklausīsities daudz pamatīgāku un pilnīgāku referātu, nekā varētu nolasīt es, tāpat kā arī par badu, par ko jums pastāstīs b. Kaļiņins.

Biedri, jums ļoti labi zināms, cik nedzirdēti smagi 1921. gadā mums uzbruka bads. Šīm vecās Krievijas nelaimēm neizbēgami bija jāpārnāk arī pie mums, jo vienīgā izeja no tā var būt tikai ražošanas spēku atjaunošana, taču nevis uz vecā, nabadzīgā, sīkā pamata, bet uz jauna pamata, uz lielrūpniecības un elektriiikacijas pamata. Tikai te meklējams glābiņš no mūsu nabadzības, no nepārtrauktās bada ciešanas, bet šim darbam, kā uzreiz redzams, termiņi, kādos mēs mērojām savas politiskās un militārās uzvaras, nav piemēroti. Tomēr mēs, būdami naidīgu valstu ielenkti, šo blokādi pārrāvām: lai cik trūcīga bija palīdzība, mēs taču šo to dabūjām. Kopsumā visa šī palīdzība bija 2*/* milj. pudu. Tā ir visa palīdzība, ko mēs saņēmām no ārzemēm un ko ārzemju valstis žēlīgi varēja sniegt Krievijai, kas cieta badu. Ar ziedojumiem mēs varējām savākt apmēram 600 tūkst, zelta rubļu. Tas ir pārāk niecīgs skaitlis, un no šā skaitļa mēs redzam, cik savtīgi izturējusies pret mūsu badu Eiropas buržuāzijā. Jūs visi droši vien esat lasījuši, kā sākumā, saņemot ziņas par badu, ietekmīgi valstsvīri krāšņos vārdos svinīgi paziņoja, ka bada izmantošana, lai paceltu jautājumu par vecajiem parādiem, bfitu īsts sātana darbs. Es nezinu, vai sātans ir briesmīgāks nekā mūslaiku imperia lisms. Zinu, ka īstenībā iznāca tieši tā, ka, neraugoties uz badu, no mums pamēģināja piedzīt vecos parādus uz se višķi smagiem noteikumiem. Mēs neatsakāmies maksāt un svinīgi paziņojam, ka esam gatavi lielišķīgā veidā runāt par to. Bet, lai jautu sevi iedzīt parādjūgā šajā sakarā bez jebkādas uzskaites, bez jebkāda savstarpējo pretenziju aprēķina, bez jebkādas lietišķīgas jautājuma apspriešanas,— jūs visi saprotat, un šajā ziņā nevar būt šaubu, — to mēs nekad nekādā gadījumā nepieļausim.

Man jums jāpaziņo, ka pēdējās dienas mums tomēr devu šas ļoti prāvus panākumus cīņā pret badu. Jūs droši vien esat avīzēs lasījuši, ka Amerikā asignēti 20 milj. dolāru palīdzībai bada cietējiem Krievijā, jādomā, uz tādiem noteikumiem, uz kādiem palīdz ARA — Amerikas organizācija palīdzībai bada cietējiem. Šinīs dienās no Krasina saņemta telegrama, ka Amerikas valdība piedāvājoties formāli garantēt, ka trīs mēnešu laikā mēs saņemsim par šiem 20 milj. dolāru pārtiku un sēklu, ja mēs no savas puses būtu ar mieru izdot 10 milj. dolāru (20 milj. zelta rubļu) tam pašam nolūkam. Mēs nekavējoties devām šādu piekrišanu, un tas ir paziņots pa telegrāfu. Un, kā redzams, var teikt, ka pirmo trīs mēnešu laikā mēs nodrošināsim bada cietējiem pārtiku un sēklu par 30 milj. dolāru, t. i., par 60 milj. zelta rbļ. lielu sumu. Tas, protams, ir maz, tas nekādā ziņā nesegs to drausmīgo postu, kas mums uzbrucis. To jūs visi ļoti labi saprotat. Bet katrā ziņā tā tomēr ir pa līdzība, kas neapšaubāmi veiks savu darbu ārkārtīgā trūkuma un ārkārtīgā bada atvieglošanā. Un, ja mums rudenī jau izdevās gūt zināmus panākumus bada piemeklēto apvidu apgādāšanā ar sēklu un sējumu paplašināšanā vispār, tad mums ir cerības pavasarī gūt vēl lielākus panākumus.

Rudenī bada piemeklētajās guberņās mums bija apsēti apmēram 75°/o no ziemāju platības, guberņās, kas pa daļai cietušas no neražas, — 102%, ražojošās guberņās — 123%. patērējošās guberņās — 126%. Tas katrā ziņā rāda, — lai cik velnišķīgi grūti bija mūsu apstākļi, mēs tomēr esam snieguši zemniecībai zināmu palīdzību sējumu papla-

šināšanā un cīņā pret badu. Tajos apstākļos, kādi izveidojušies, mums tagad ir tiesība bez jebkāda pārspīlējuma, nebaidoties izdarīl kļūdu, gaidīt, ka mēs, nodrošinot ar sēklu vasarāju platību, būtiski palīdzēsim zemniecībai. Atkārtoju, ka šī palīdzība nekādā gadījumā nebūs pilnīga. Mums nekādā gadījumā nepieliks, lai segtu visu trūkumu. Tas jāpasaka tieši. Un tāpēc jo vairāk jāsasprindzina spēki, lai šo palīdzību paplašinātu.

Sājā sakarā man jāpaziņo kopsavilkuma skaitļi, kas attiecas uz mūsu pārtikas nozares darbu. Pārtikas nodoklis visā visumā devis visam zemnieku vairumam, runājot par visu zemniecību, atvieglojumu. Tas nav jāpierāda. Svarīgs ne vien tas, cik daudz labības tika paņemts no zemnieka, bet tas, ka zemnieks, pastāvot pārtikas nodoklim, sāka justies vairāk nodrošināts un viņam radās lielāka interese par saimniecību. Centīgam zemniekam, ceļot ražošanas spēkus, pārtikas nodoklis pavēra plašāku ceļu. Pārtikas nodokļa ievākšanas rezultāts pārskata gadā visā visumā ir tāds, ka mums jāsaka: jāsasprindzina visi mūsu spēki, lai neciestu neveiksmi.

Lūk, tie vispārīgie, visīsākie kopsavilkumi, kurus es jums varu paziņot pēc pēdējiem datiem, kas saņemti no Pārtikas Tautas Komisariāta. Mums nepieciešami ne mazāk kā 230 milj. pudu. No tiem 12 milj. pudu bada cietējiem, 37 milj. sēklai un 15 milj. rezerves fondā, — bet mēs varam dabūt 109 milj. ar pārtikas nodokli, 15 milj. ar malšanas nodevu, Pi’/a milj. no atdodamā sēklas aizdevuma, 13l/a milj. no preču maiņas, 27 milj. no Ukrainas un 38 milj. pudu no ārzemēm (38 milj., ja uzskatām, ka 30 milj. dabāsim, ņemot vērā to operāciju, par kuru es jums tikko stāstīju, un bez tam 8 milj. pudu nopirksim). Rezultāts — 215 milj. pudu. Tomēr tādējādi ir deficits un rezervē nav neviena puda. Un, vai mēs ārzemēs vēl varēsim nopirkt, tas nav zināms. Mūsu pārtikas plāns tagad uz visknapāko aprēķināts tā, lai vismazāko smagumu uzveltu zemniecībai, kas cietusi no bada. Ja 1920. g. mēs rēķinājām, ka valsts uzturā ir 38 milj. cilvēku, tad tagad mēs šo skaitli esam samazinājuši līdz 8 miljoniem. Bet no tā ir tikai viens secinājums: pārtikas nodoklis jāievāc 100% apmērā, t. i., pilnīgi, par katru cenu. Mēs nepavisam neaizmirstam, ka zemniecībai, kas

tik daudz cietusi, tas ir milzīgs smagums. Es ļoti labi zinu, ka biedriem uz vietām, kuri uz saviem pleciem iznesuši visu pārtikas sagādes darbu, ir labāk nekā man zināms, ko nozīmē šāds uzdevums — savākt 100°/о no pārtikas no dok|a katrā ziņā tagad. Ta&i man valdības vārdā jāpasaka jums kā rezumējums pārskatā par mūsu 1921. g. darbu: šis uzdevums, biedri, jāveic, šīs grūtības jāuzņemas un šo sma gumu nepieciešams pārvarēt. Citādi mūsu transporta un mūsu rūpniecības darbā nav nodrošināts pats galvenais, pats elementārākais, nav nodrošināts pats minimālākais, absolūti nepieciešamais budžets, bez kura nevar eksistēt ta jos apstākļos, kādos atrodamies mēs, ienaidnieku ielenkti un pastāvot augstākā mērā nestabilam starptautiskajam līdzsvaram.

Bez milzīgām jo milzīgām pūlēm nav un nevar būt izejas no tā stāvokļa, kādā atrodamies mēs, kurus mocīja ar imperiālistisko karu un ar pilsoņu karu, kurus rīdīja visu zemju valdošās šķiras, un tāpēc vajag pilnīgi skaidri, ne baidoties rūgtās patiesības, pateikt un kongresa vārdā aplie cināt uz vietām visiem darbiniekiem: „Biedri, visa Padomju republikas pastāvēšana, viss mūsu pats pieticīgākais trans porta un rūpniecības atjaunošanas plāns balstās uz to, ka kopīgo pārtikas programu mēs izpildīsim. Tāpēc 100^9/o sa vākts pārtikas nodoklis ir absolūta nepieciešamība".

Runājot par plānu, es pāriešu pie tā, kāds stāvoklis ar valsts plānu mums radies praksē. Es sākšu ar kurināmo, ar to, kas ir maize rūpniecībai, kas ir visa mūsu rūpnie čības darba pamats. Jūs droši vien šodien esat jau saņēmuši vai šinīs dienās saņemsit materiālus par mūsu Gosplana — Valsts plāna komisijas darbu. Jūs saņemsit pārskatu par elektroteehniķu kongresu, kurš deva ļoti nopietnu un ba gāļu materiālu un kurā Krievijas labākie techniskie un zinātniskie spēki pārbaudīja to plānu, kas ir vienīgais zinātniski pārbaudītais, īsākais un tuvākais mūsu lielrūpniecības atjaunošanas plāns, kura izpildīšanai vajadzīgi ne mazāk kā 10—15 gadi. Es jau teicu un nerimšu atkārtot, ka ter miņi, ar kuriem mums jārēķinās savā praktiskajā darbā, tagad nav tie, kādus mēs redzējām politiskā un militārā darba laukā. Ļoti daudzi komunistiskās partijas un arod biedrību vadošie darbinieki to ir iegaumējuši, bet vajag, lai

136

to iegaumētu visi. Starp citu, tajā b. Kržižanovska brošūrā, ko rītdien jums izdalīs, — pārskatā par Valsts plāna komi- -sijas darbību, — jūs redzēsit, kā tiek izvirzīts jautājums par mūsu valsis plānu vispār, raugoties no inženieru un agronomu kolektīvās domas viedokļa. Jūs redzēsit, kā darbam pieiet, — nevis no mūsu un jūsu parastā viedokļa, vispārpolitiskā vai vispārekonomiskā, — bet no kolektivās pieredzes viedokļa, inženieri un agronomi, aprēķinādami, starp citu, cik tālu mēs varam atkāpties. Jūs atradīsit šai brošūrā atbildi uz šo jautājumu no inženieru un agronomu viedokļa, un sevišķi vērtīgs ir tas, ka jūs tajā atradīsit — kā mūsu valsts kopīgās plānošanas iestādes darba rezultātu par pārskata gadu — aprēķinu, kā tā nostāda transporta un rūpniecības jautājumu. Saprotams, ka es šeit nevaru jums iztirzāt šā darba saturu.

Man gribētos tikai pavisam īsi pakavēties pie jautājuma par to, kāds stāvoklis ir ar kurināmā plānu, jo šajā nozarē pārskata, 1921. g. sākumā mēs piedzīvojām vissmagāko katastrofu. Tieši te, balstīdamies uz stāvokļa uzlabošanos

1920. g. beigās, mēs stipri jo stipri pārrēķinājāmies un

1921. g. pavasarī novedām transportu pie milzīgas krizes, pie krizes, ko radīja jau ne vien materiālo līdzekļu trūkums, bet arī tas, ka mēs nepareizi aprēķinājām attīstības ātruma tempu. Jau toreiz izpaudās kļūda, ka pieredzi, ko mēs bijām ieguvuši politiskajā un militārajā periodā, mēs pārnesām uz saimnieciskajiem uzdevumiem, — svarīga kļūda, būtiska kļūda, ko mēs līdz šim laikam, biedri, atkārtojam uz katra soļa. Pašlaik mums ir daudz kļūdu, un jāsaka, — ja mēs šīs kļūdas neapzināsimies un ja mēs par katru cenu nepanāksim to, lai šīs kļūdas izlabotu, tad drošas saimnieciskas uzlabošanās mums nevar būt. Pēc gūtās mācības mēs kurināmā plānu 1921. g. otrajai pusei jau sastādām daudz piesardzīgāk, vismazāko pārspīlējumu šeit uzskatīdami par nepieļaujamu un visiem spēkiem cīnīdamies pret to. Skaitļi decembra beigās, kaut arī vēl nepilnīgi, kurus man paziņoja b. Smilga, kas vada visas mūsu kurināmā vākšanas iestādes, rāda, ka šeit mums ir deficits, bet jau nenozīmīgs deficits, pie kam deficits, kas rāda mūsu kurināmā budžeta iekšējās uzbūves uzlabošanos, — proti, to, ko techniķi sauc par tā mineralizaciju,

t. L lielus panākumus Krievijas apgādāšanā ar minerālo kurināmo, bet likai uz minerālā kurināmā var droši nostādīt lielrūpniecību, kas spējīga kalpot par sociālistiskās sabiedrības bāzi.

Lūk, kā 1921. g. otrā pusgada sākumā bija aprēķināts mūsu kurināmā plāns. Ja pārrēķinām 2 700 000 kub. asu malkas nosacītā 7 000 kaloriju kurināmajā, kā mēs to vien mēr pārrēķinām un kā tas izdarīts 40. lpp. Kržižanovska brošūrā, ko jums izdalīs, tad mēs ceram dabūt 297 miljonus pudu. Tagad skaitļi rāda, ka mēs esam dabūjuši apmēram 234 miljonus pudu. Te ir milzīgs iztrūkums, uz ko man jāvērš jūsu uzmanība. Pret mūsu kurināmā iestāžu malkas sagādes darbu pārskata gadā mēs izturējāmies ļoti vērīgi Bet tieši šis darbs visvairāk saistīts ar zemnieku saimniecības stāvokli. Tieši šeit uz zemnieku un viņa zirgu gulstas viss smagums. Šeit kurināmā trūkums, lopbaribas trūkums utt. ļoti ietekmē darbu. Lūk, kāpēc rodas iztrūkums. Lūk. kāpēc tagad, kad mēs atrodamies kurināmā ziemas kam paņas sākumā, man atkal jāsaka: biedri, aizvediet uz vietām lozungu, ka šajā nozarē vajadzīgs vislielākais spēku sasprindzinājums. Mūsu kurināmā budžeta nozarē mēs minimālos apmēros esam ierēķinājuši tikai to, kas absolūti nepieciešams rūpniecības celšanai, bet šajos minimālajos apmēros tas jāizpilda par katru cenu, lai arī cik smagi būtu apstākļi.

Tālāk. Mēs rēķinājām dabūt "3 milj. pudu ogļu, mēs dabūjām 184 milj. pudu, — te ir panākumi, mūsu kurināmā mineralizacijas progress, Donbasa un citu iestāžu progress, kur daudzi biedri strādāja ļoti pašaizliedzīgi un lielrūpniecības uzlabošanā sasniedza praktiskus rezultātus. Minēšu jums pāris skaitļu par Donbasu, jo tas ir visas mūsu rūpniecības pamats, lielais centrs. Mēs rēķinājām dabūt 80 milj. naftas, kas, pārrēķinot nosacītā kurināmajā, dos 120 milj. Kūdru mēs rēķinājām uz 40 milj. (19 inilj. no sacīlā kurināmā) un dabūjām 50. Kopsumā rēķinājām, ka dabūsim 579 milj. pudu, bet, kā redzams, izdosies dabūt ne vairāk kā 562 milj. pudu. Visā visumā kurināmā trūkums ir. Tiesa, šis trūkums nav tik liels, varbūt 3—4%, bet katrā ziņā trūkums tas ir. Katrā ziņā būs jāatzīst, ka lielrūpniecībai viss tas ir tiešs drauds, jo kaut kas netiks

izpildīts no lā minimuma, kas bija noteikts. Domāju, — ar šo piemēru esmu jums ^parādījis, pirmkārt, ka mūsu plānošanas iestādes nav strādājušas velti un ka mūsu plānu izpildīšanas brīža tuvošanās ir sākusies, bet reizē ar to šis piemērs rāda, ka mēs tik tikko sākam celties, ka šajā ziņā mūsu saimnieciskā stāvokļa smagums, grūtības ir vēl augstākā mērā lielas un ka tāpēc galvenais lozungs, galvenais kaujas sauciens, galvenais aicinājums, ar kuru mūsu kon gresam jāveic un jābeidz savs darbs, ar kuru viņam jāatgriežas uz vietām, ir: vēl vajadzīgs spēku sasprindzinājums, lai cik tas būtu grūts, gan rūpniecības darba nozarē, gan lauksaimniecības darba nozarē. Republikai nav cita glābiņa, lai noturētu, saglabātu, nostiprinātu strādnieku un zemnieku varu, kā tikai darba sasprindzināšana šajā ziņā. Ka mēs esam guvuši diezgan lielus panākumus, to it sevišķi parādījis, piemēram, Donbass, kur ārkārtīgi uzticīgi un ārkārtīgi sekmīgi strādājuši tādi biedri kā b. Pjatakovs — lielrūpniecības nozarē, kā b. Ruchimovičs — sīkrūpniecības nozarē, kuram pirmo reizi izdevies nostādīt sīkrūpniecību tā, ka lā šo to ir devusi. Lielrūpniecībā atšķaidītāja izstrāde sasniegusi pirmskara normu, kā agrāk pie mums nebija. Visa Donbasa produkcija, ja mēs ņemsim 1920. g., bija 272 milj. pudu. Tā bija 272 milj., bet 1921. g. tiek rēķināta 350 milj. pudu. Šis skaitlis ir ļoti loti mazs, salīdzinot ar to. kas bija maksimālais pirmskara laikā—1 miljards 700 miljonu. Bet tas tomēr kaut kas ir. Tas rāda, ka tiek sperts nopietns solis uz priekšu. Tas tomēr ir solis uz priekšu lielrūpniecības atjaunošanas darbā, bet žēlot upurus lielrūpniecības atjaunošanai mēs nevaram.

Vēl pāris vārdu par metalurģiju. Šajā ziņā mūsu stāvok lis ir sevišķi grūts. Mēs ražojam varbūt kādus 6°/o no tā, ko ražojām pirmskara laikā. Lūk, līdz kādai izputēšanai, līdz kādai nabadzībai imperiālistiskais karš un pilsoņu karš novedis Krieviju! Bet mēs, protams, ceļamies kājās. Pie mums tiek radīti tādi centri kā Jugosta], kur arī ļoti uzticīgi strādā b. Mežlauks. Lai cik grūts ir mūsu stāvoklis, mēs šeit redzam milzīgus panākumus. 1921. g. pirmajā pusē mēs izkausējām katru mēnesi 70 tūkst, pudu čuguna, oktobrī — 130 tūkst., novembrī — 270 tūkst., t. i., gandrīz četrreiz vairāk. Mēs redzam, ka mums nav pamata ļauties panikai. Mēs sev nebūt neslēpjam, ka skaitļi, ko es minēju, rāda niecīgu, nabadzīgu līmeni, bet mēs tomēr varam pierādīt ar šiem skaitļiem: lai cik grūts bija 1921. g., lai kādas ārkārtīgas grūtības uzbruka strādnieku un zemnieku šķirai, mēs tomēr ceļamies kājās, mēs stāvam uz pareiza ceļa un, sasprindzinot visus spēkus, varam cerēt, ka kāpinājums būs vēl augstāks.

Es gribētu paziņot vēl dažus datus par elektrifikacijas panākumiem. Diemžēl, lielu panākumu pagaidām mums vēl nav. Es cerēju, ka varēšu apsveikt IX kongresu ar otrā lielā Padomju varas uzceltā elektrības centra atklāšanu: pirmais bija Šalurka, bet otrais — jaunais centrs — Kaširas stacija, ko mēs cerējām atklāt tieši decembrī^82. Tā dotu — un var dot — 6 000 kilovatu pēc pirmās kārtas izbūves, kas būtu mums svarīga palīdzība, ņemot vērā tos 18 tūkstoš kilovatus, kas mums ir Maskavā. Bet te daudzi šķēršļi no veduši pie tā, ka 1921. g. decembrī mēs nevaram atklāt šo staciju. Tā liks atklāta ļoti drīzā laikā, ne vēlāk kā pēc dažām nedēļām. Vispār jūs droši vien esat pievērsuši uz manību pārskatam, kas šinīs dienās bija ievietots avīzē „Ekonoiničeskaja Žizņ“ un ko parakstījis inženieris Levi. viens no ievērojamiem Viskrievijas VIII elektrotechniķu kongresa darbiniekiem un vispār viens no mūsu ievēroja mākajiem darbiniekiem. No šā pārskata es jums minēšu tikai šādus īsus skaitļus: ja saskaita kopā 1918. un 1919. g„ tad pie mums šajā laikā ir atklāta 51 stacija ar ЗУ2 tūkstoši kilovatu lielu jaudu. Ja saskaita kopā 1920. un 1921. g., tad ir tikusi atklāta 221 stacija ar 12 tūkstoš kilovatu lielu jaudu. Ja šos skaitļus salīdzinām ar Rietumeiropu, tad, pro tarns, izrādīsies, ka tie ir ārkārtīgi niecīgi, nabadzīgi. Bet tie rāda, kā darbs var iet uz priekšu, pat pastāvot tādām grūtībām, kādas nav redzētas nevienā zemē. Diezgan liela nozīme bija sīko staciju izplatīšanai uz laukiem. Jāsaka tieši, ka ļoti bieži šeit notika izvazāšana. Bet arī šajā izva-zāšanā ir zināms labums. Ar šīm sīkajām stacijām uz laukiem tika radīti mūsdienu jaunās lielrūpniecības centri. Kaut arī tie ir niecīgi, tie tomēr rāda zemniekiem, ka Krievija neapstāsies pie roku darba, neapmierināsies ar savu primitivo koka spīļarklu, bet dosies uz priekšu pretim ci tiem laikiem. U" zemnieku masās pakāpeniski ieviešas doma, ka Krieviju mums vajag nostādīt un mēs to varam nostādīt uz citādas bāzes. Termiņi, kā jau es teicu, te mērojami gadu desmitiem, bet darbs jau ir sācies, apziņa zemnieku masās paplašinās, pa daļai tieši pateicoties tam, ka pie mums sīkās stacijas aug straujāk nekā lielās. Taču, ja 1921. g. mēs nokavējām vienas lielas elektrostacijas atklāšanu, tad 1922. g. sākumā tās būs divas: Kaširas sta cija Maskavas tuvumā un Utkina Zavodj pie Petrogradas **. Sājā ziņā mēs noteikti stāvam uz ceļa, pa kuru mums nodrošināta virzīšanās uz priekšu, ja mēs ar tādu pašu spriegumu kā līdz šim izturēsimies pret savu uzdevumu izpildīšanu.

Pāris vārdu vēl par vienu panākumu — par mūsu panā kurnu kūdras nozarē. Kūdras ieguve pie mums 1920. g. sasniedza 93 milj. pudu, 1921. g. — 139 milj. pudu — lai kam gan vienīgā nozare, kur mēs tālu esam aizsteigušies garām pirmskara normai. Kūdras nozarē mums ir neap tveramas bagātības, tādas kā nevienai zemei pasaulē. Taču šeit bija un pa daļai paliek arī tagad milzīgas grūtības tajā ziņā, ka šis vispār smagais darbs briesmīgi smags bija tieši Krievijā. Kūdras iegūšanas hidrauliskā paņēmiena iz gudrošana, pie kura strādāja Galvenajā kūdras pārvaldē biedri Radčenko, Meņšikovs un Morozovs, atvieglina šo darbu. Sājā ziņā sasniegti milzīgi panākumi. 1921. g. darbojās tikai 2 kūdras sūkņi — aparati hidrauliskai kūdras iegūšanai, kuri atbrīvo strādniekus no katorgas darba, kas līdz šim bija saistīts ar kūdras ieguvi. Tagad Vācijā pasūtīti un 1922. g. nodrošināti 20 aparati. Sadraudzība ar attīstītu Eiropas zemi ir sākusies. Un tagad mums paveras iespēja attīstīt šo darbu, kam garām paiet nav iespējams. Purvu pārpilnība un kūdras krājumi Krievijā ir tik lieli kā nekur, un tagad šo darbu, kurā gāja un varēja iet tikai neliels strādnieku skaits, ir iespējams pārvērst no katorgas darba par daudz normālāku darbu. Praktiskā sadraudzība ат mūslaiku attīstītu valsti — ar Vāciju — sasniegta, ciktāl tur jau rūpnīcās izstrādā aparatus, kas atvieglo šo darbu, aparātus, ko droši vien laidīs darbā 1922. gadā. Uz šo apstākli mums jāvērš uzmanība. Šajā nozarē mēs varam izdarīt ļoti ļoti daudz, ja visi zināsim un visi izplatīsim to domu, ka, sasprindzinot spēkus, mechanizējot darbu, mums Krievijā ir lielāka iespēja izkļūt no ekonomiskas krizes nekā jeb kurai citai valstij.

Tagad mūsu ekonomiskās politikas laukā man gribas uz svērt vēl vienu lietas pusi. Vērtējot mūsu jauno ekonomisko politiku, nepietiek ar to, ka pievērš uzmanību tam, kas vai būt sevišķi svarīgs. Protams, jaunās ekonomiskās politikas būtība ir proletariāta un zemniecības savienība, būtība ir. proletariāta avangarda saiktūT ar zemniecības plašo lauku. HažošanīT5~spī:ku celšana — par katru cenu, nekavējoties, tūliņ pat — sākusies, pateicoties jaunajai ekonomiskajai politikai. Jaunajā ekonomiskajā politikā ir vēl viena puse — mācīties. Jaunā ekonomiskā politika ir tā forma, kurai pastāvot mes īsti sāksim mācīties saimniekot, bet šajāTžiņa un līdz šim laikīūīrjnēs^jēsam—strādājušiJirkārlīgi slikti, Protams, komunistiskam vadītājam, darba ļaužu masu arodnieciskam vadītājam grūti iedomāties, ka tirdzniecība pašlaik ir mūsu ekonomiskās dzīves pārbaudes akmens, proletariātu priekšpulka vienīgā iespējamā saikne ar zemniecību, vienīgais iespējamais savienošanās līdzeklis, lai kopīgā frontē sāktu ekonomisko kāpinājumu. Ja ņemsim kaut kuru tirgoni, kas tirgojas, valsts un tiesas kontrolēts (tiesa pie mums ir proletāriskā, un liesa pie mums pratīs pasekot katram privātuzņēmējam, lai likumi viņiem netiktu rakstīti tā, kā tie tiek rakstīti buržuāziskajās valstīs; nesen Maskavā šāds piemērs bija 34, un jūs visi labi zināt, ka mēs vairosim šo piemēru skaitu, stingri sodīdami privāto uzņēmēju kungu mēģinājumus pārkāpt mūsu likumus), tad mēs redzēsim, ka tomēr šis tirgonis, šis privātuzņēmējs par simt procentiem peļņas pratīs izdarīt darbu, — teiksim, iegūs izejvielas rūpniecībai, — tā, kā ļoti bieži to nepratīs izdarīt nekādi komunisti un arodbiedrību darbinieki. Un te, lūk, ir jaunās ekonomiskās politikas nozīme. Mācieties. Šī mācīšanās ir ļoti nopietna, mums visiem tā jāizņem cauri. Šī mācīšanās ir ārkārtīgi nežēlīga. Tā nelīdzinās lekciju lasīšanai skolā un vienu vai otru eksāmenu nolikšanai. Tā ir grūtas, bargas ekonomiskas cīņas problēma, kas izvirzīta nabadzības ap stākļos, nedzirdētu smagumu, grūtību, maizes trūkuma, bada, sala apstākļos, bet šī ir tā īstā mācīšanās, kas mums jāizņem cauri. Šeit jebkurš mēģinājums atkratīties no šā uzdevuma, jebkurš mēģinājums aizvērt acis, ka inūs, sak, tas neskar, būs visnoziedzīgākā un visbīstamākā uzpūtība, komunistu un arodbiedrību darbinieku uzpūtība. Biedri, šis grēciņš mums visiem, kas pārvaldām Padomju Krieviju, piemīt ļoti lielā mērā, un tas jāapzinās pilnīgi atklāti, lai no šā trūkuma tiktu vaļā.

Mēs stājamies pie mūsu ekonomiskās celtniecības uzdevuma, pamatojoties uz mūsu vakarējo pieredzi, bet te jau arī slēpjas mūsu visdziļākā kļūda. Te es jums minēšu kādu franču parunu, kura saka, ka cilvēku trūkumiem parasti esot sakars ar viņu labajām īpašībām. Trūkumi cilvēkam esot it kā viņa labo īpašību turpinājums. Bet, ja labās īpašības tiekot turpinātas vairāk, nekā vajag, parādoties nevis tad, kad vajag, un nevis tur, kur vajag, tad tās jau esol trūkumi. Jādomā, gandrīz visi jūs esat to novērojuši per sonīgajā dzīvē un vispār, un mēs tagad to novērojam gan visā mūsu revolūcijas, mūsu partijas, gan mūsu arodbiedrību attīstībā, kuras ir partijas galvenais balsts, visā aparatā, kas pārvalda Padomju Krieviju, mēs vērojam šo trūkumu, kurš bija it kā mūsu labo īpašību turpinājums. Vislielākā labā īpašība bija lā, ka politiskajā un militārajā laukā mēs spērām pasaulvēsturisku soli, kas iegājis pasaules vēsturē kā divu laikmetu maiņa. Lai kādas mokas mums vēl būtu jāiztur, mums neviens to nevar atņemt. No imperiālistiskā kara un no sava posta mēs izkļuvām, tikai pateicoties proletāriskajai revolūcijai, tikai pateicoties tam, ka padomju iekārta nomainīja veco iekārtu. To nevar atņemt, tā ir neapstrīdama, negrozāma un neatņemama labā īpašība, ko nevar atņemt nekādi mūsu ienaidnieku pūliņi un spiediens, bet kura gan, ja to turpina tur, kur nevajag, kļūst par vis bīstamāko trūkumu.

Politiskos uzdevumus un militāros uzdevumus varēja at risināt, kāpinot entuziasmu un pastāvot tagadējai strādnie ku un zemnieku apziņas pakāpei. Viņi visi saprata, ka im perialistiskais karš viņus žņaudz; nebija vajadzīga pacelšanās jaunā apziņas pakāpē, jaunā organizācijas pakāpē, lai to saprastu. Entuziasms, uzbrukums, varonība, kas ir bijuši un vienmēr būs piemineklis tam, ko dara revolūcija un ko tā varēja izdarīt, palīdzēja atrisināt šos uzdevumus. Lūk. ar ko mēs sasniedzām savus politiskos un militāros panāku mus. un šī labā īpašība tagad kļūst par mūsu visbīstamāko trūkumu. Mēs skatāmies atpakaļ un domājam, ka tāpat var atrisināt arī saimnieciskos uzdevumus. Bet te jau taisni ir kļūda: kad stāvoklis mainījies un mums jāatrisina citāda veida uzdevumi, tad Šeit nevar lūkoties atpakaļ un mēģināt atrisināt ar vakarējo paņēmienu. Nemēģiniet — neatrisināsitI Un Sī kļūdīšanās mums jāatzīst. Komunis tiskie darbinieki un arodbiedrību darbinieki, kuri visnotaļ no melnā, grūtā, gadiem ilgā saimnieciskā darba, kas prasa izturību, grūtus pārbaudījumus, ilgstošu darbu, akurātību un neatlaidību, vai nu kā padomju darbinieki, vai arī kā vakarējie cīnītāji esat novērsušies no tā, atkratāties, atrunājaties ar atmiņām par to, ka mēs lielo darbu esam paveikuši vakar, — jūs man atgādināt fabulu par zosīm, kuras dižojušās, ka esot „izglābušas Romu“, bet kurām zemnieks atbildējis uz to ar rīksti: „Jel lieciet mieru senčiem saviem, bet jums, kāds nopelns jums?“ To, ka 1917.—18.—19.— 20. g. mēs atrisinājām savus politiskos un militāros uzdevumus ar to varonību, ar tiem panākumiem, ar kādiem mēs sākām jaunu vispasaules vēstures laikmetu, to nenoliedz neviens. Tas pieder mums, un neviens ne partijā, ne arodbiedrībās nemēģina mums to atņemt, — bet padomju darbiniekiem un arodbiedrību darbiniekiem pašlaik jāveic cils uzdevums.

Pašlaik jūs esat kapitālistisko vaislu ielenkti, kuras jums nevis palīdzēs, bet jūs kavēs, pašlaik jūs strādājat nabadzības, postījumu, bada un posta apstākļos. Vai nu jūs iemācīsities strādāt citādā tempā, mērojot darbu ar gadu desmitiem un nevis mēnešiem, balstoties uz tām masām, kas nomocījušās un kas, darot ikdienišķu darbu, nevar strādāt revolucionāri varonīgā tempā, — vai nu jūs iemācīsities to, vai arī jūs pamatoti nosauks par zosīm. Ikviens arodbiedrību un politiskais darbinieks, kad viņš saka vispārīgu frāzi, ka, sak, lūk, mēs, arodbiedrības, mēs, komunistiskā partija, pārvaldām, — tas ir labi. Politiskajā un militārajā laukā mēs to darījām lieliski, bet saimnieciskajā laukā mēs to darām slikti. To vajag apzināties un darīt labāk. Ikvienai arodbiedrībai, kas vispārīgos vilcienos izvirza jautājumu, vai arodbiedrībām jāpiedalās ražošanā, es teikšu: beidziet taču pļāpāt (aplausi), labāk praktiski atbildiet man uz jautājumu un pasakiet (ja jūs esat atbildīgā postenī kā autoritafivs cilvēks, komunistiskās partijas vai arodbiedrības darbinieks): kur jūs esat labi nostādījuši ražošanu, cik gados jūs to nostādījāt, cik cilvēku jums pakļauti — tūkstoš vai desmittūkstoš, dodiet man lo cilvēku sarakstu, kurus jūs izvirzāt saimnieciskajā darbā, ko jūs esat noveduši līdz galam, bet nevis ķeraties pie 20 darbiem un pēc tam nevaļas dēļ nenovedat līdz galam nevienu. Pie mums, padomju paražās, mēdz būt nevis tā, ka noved saimniekošanu līdz galam, ka vairāku gadu laikā atsaucas uz panākumiem, ka nebaidās mācīties no tā tirgoņa, kas paņem 100u/o peļņas un pievāc vēl sev, bet gan tā, ka uzraksta jauku rezolūciju par izejvielām un pasaka, ka mēs, sak, esam komunistiskās partijas, arodbiedrības, proletariāta pārstāvji. Atvainojiet, lūdzu. Ko sauc par proletariātu? Tā ir šķira, kas nodarbināta lielrūpniecībā. Bet kur ir lielrūpniecība? Kas tas ir par proletariātu? Kur ir jūsu rūpniecība? Kāpēc tā nestrādā? Tāpēc, ka nav izejvielu? Bet vai jūs tās esat pratuši savākt? Nē. Uzrakstīsit rezolūciju, lai tās savāktu, — un iesēdīsities peļķē, un pateiks — muļķība, un tātad jūs līdzināties zosij, kuras senči izglābuši Romu.

Pašlaik vēsture mums uzlikusi darbu: vislielāko politisko apvērsumu nobeigt ar lēnu, smagu, grūtu ekonomisku darbu, kur tiek noteikti visai ilgi termiņi. Vēsturē lieliem politiskiem apvērsumiem vienmēr bijis vajadzīgs garš ceļš, lai tos pilnīgi apgūtu. Visi lielie politiskie apvērsumi izšķirti ar priekšpulku entuziasmu, kuriem stichiski, pusapzinīgi sekojušas masas. Attīstība citādi nemaz nevarēja norisināties tajā sabiedrībā, ko nomāca cari, muižnieki, kapitālisti. Un šo darba daļu, t. i., politisko apvērsumu, mēs paveicām tā, ka šā darba pasaulvēsturiskā nozīme ir neapstrīdama. Pēc tam, pēc lielā politiskā apvērsuma, tomēr izvirzās cits uzdevums, kas jāsaprot: šis ap

vērsums pilnīgi jāapgūst, tas jāiemieso dzīvē, neatrunājoties ar to, ka padomju iekārta esot slikta un ka to vajagot pārkārtot. Mums ir briesmīgi daudz gribētāju izdarīt visvisādu pārkārtošanu, un no šās pārkārtošanas iznāk tāds posts, ka lielāka posta savā mūžā es nemaz neesmu redzējis. To, ka mums ir trūkumi masu organizēšanas aparalā, — to es zinu ļoti labi, un uz katriem desmit trūkumiem, kurus man uzrādīs jebkurš по jums, es tūliņ pal nosaukšu jums simt papildu trūkumu. Taču ne jau tas ir svarīgi, lai ar ātru reorganizēšanu to uzlabotu, bet svarīgi ir tas, ka šī politiskā pārveidošana pilnīgi jāapgūst, lai dabūtu citādu kulturāli ekonomisko līmeni. Lūk, kur ir kodols. Nevis pārkārtot, bet, gluži otrādi, vajag palīdzēt izlabot tos daudzos trūkumus, kas ir padomju iekārtā un visā pārvaldīšanas sistēmā, nolūkā palīdzēt desmitiem un miljoniem cilvēku. Vajag, lai visas zemnieku masas palīdzētu mums pilnīgi apgūt to vislielāko politisko iekarojumu, ko mēs esam izdarījuši. Te vajag būt saprātīgam un apzināties, ka šis iekarojums ir izdarīts, bet ikdienišķās dzīves ekonomikā un masu dzīves apstākļos vēl nav iegājis. Te ir darbs veseliem gadu desmitiem, un tam jāpatērē milzīgi pūliņi. To nevar veikt tādā tempā, tik ātri un lādos apstākļos, kādos mēs veicām militāro darbu.

Pirms es beidzu, es vēl atļaušos attiecināt šo mācību, ka trūkumi dažreiz ir mūsu labo īpašību turpinājums, — uz vienu no mūsu iestādēm, proti: uz VAK. Biedri! jūs, protams, visi zināt, cik mežonīgu naidu iedveš šī iestāde Krievijas emigrācijai un tiem daudzajiem imperiālistisko zemju valdošo šķiru pārstāvjiem, kuri dzīvo kopā ar šo Krievijas emigrāciju. Kā tad nē! — šī ir tā iestāde, kas bija mūsu grau jošais ierocis pret neskaitāmajām sazvērestībām, neskaitā mājieni atentātiem pret Padomju varu, kurus izdarīja cilvēki, kas bija bezgala stiprāki nekā mēs. Viņiem, kapitālistiem un muižniekiem, rokās palika visi starptautiskie sakari, viss starptautiskais atbalsts, viņiem bija lādu valstu atbalsts, kuras nesalīdzināmi varenākas nekā mūsu valsts. Jūs zināt uo šo sazvērestību vēstures, kā rīkojās šie ļaudis. Jūs zināt, ka citādi nekā ar represijām, ar nesaudzīgām, ātrām, tūlītējām represijām, kas balstās uz strādnieku un zemnieku simpātijām, nevarēja atbildēt uz šīm sazvērestībām. Tā ir mūsu VĀK labā īpašība. Mēs vienmēr to uzsvērsim, kad dzirdēsim tiešā vai atspoguļotā formā, kā mēs bieži dzirdam no ārzemēm, to Krievijas pārstāvju vaimanas, kuri visās valodās prot lietot vārdu ,,AK“ un uzskatīt to par krievu barbarisma tēlu, tipu.

Kapitālistu kungi, Krievijas un ārzemju! Mēs zinām, ka jūs šo iestādi neiemīlēsit. Kur nu! Tā ir pratusi atvairīt

jūsu intrigas un jūsu slepeno darbību tā kā neviens — apstākļos, kad jūs mūs žņaudzāt, kad jūs mums uzbrukāt no visām pusēm, kad rīkojāt iekšējas sazvērestības un nebaidījāties ne no kāda nozieguma, lai izjauktu mūsu mierīgo darbu. Mums nav citas atbildes kā tādas iestādes atbilde, kura zinātu katru sazvērnieka soli un prastu būt nevis tāda, kas pierunā, bet tāda, kas soda nekavējoties. Bez šādas iestādes darba ļaužu vara nevar pastāvēt, kamēr pasaulē būs ekspluatatori, kuriem nav vēlēšanās pasniegt uz paplātes strādniekiem un zemniekiem savas muižnieku tiesības, savas kapitālistu tiesības. To mēs zinām ļoti labi, bet reizē ar to zinām, ka cilvēka labās īpašības var kļūt par viņa trūkumiem, un mēs zinām, ka tā situācijā, kas izveidojusies pie mums, pavēloši prasa ierobežot šo iestādi ar tīri politisku sfēru, koncentrēt viņu uz tiem uzdevumiem, kuriem pastāvot situācijā un apstākļi viņai palīdz. Ja kontrrevolūcijas mēģinājumi būs tādi, kādi tie bijuši līdz šim, — un mums nav pierādījumu, ka šajā ziņā mūsu pretinieku psicholo-ģija būtu mainījusies, tā domāt mums nav pamala, — tad mēs pratīsim atbildēt tā, lai mūsu atbildē saskatītu kaut ko nopietnu. Padomju valsts atļauj ārzemju pārstāvjiem iebraukt, lai tie palīdzētu, bet šie pārstāvji palīdz gāzt Padomju varu, tādi piemēri ir bijuši. Šādas valsts stāvoklī mēs nenokļūsim tādēļ, ka mēs augstu vērtēsim un izmantosim tādu iestādi kā VAK. To mēs varam garantēt visiem un katram. Bet reizē ar to mēs noteikti sakām, ka VAK nepieciešams reformēt, noteikt tās funkcijas un kompetenci un ierobežot tās darbu ar politiskiem uzdevumiem. Mūsu priekšā pašlaik ir uzdevums — attīstīt civilo apgrozību, — to prasa jaunā ekonomiskā politika, — bet tas prasa lielāku revolucionāru likumību. Protams, ka militārā uzbrukuma apstākļos, kad Padomju varai ķērās pie rīkles, ja mēs tolaik būtu izvirzījuši sev šo uzdevumu kā pirmo, mēs būtu bijuši pedanti, mēs būtu spēlējuši revolūciju, bet nebūtu taisījuši revolūciju. Jo vairāk mēs ieejam apstākļos, kuri ir drošas un stingras varas apstākļi, jo tālāk iet civilās apgrozības attīstība, — toties neatlaidīgāk nepieciešams izvirzīt stingru lozungu par lielākas revolucionārās likumības realizēšanu un toties šaurāka kļūst tās iestādes sfēra, kura ar pretsitienu atbild uz katru sazvērnieku sitienu. Tāds

10 33. sēj.

rezultāts ir pieredzei, novērojumiem un pārdomām, ko valdību guvusi pārskata gadā.

Biedri, noslēgumā man jāsaka, ka to uzdevumu, ko mēs atrisinām Sājā gadā un ko mēs lidz šim tik slikti esam atrisinājuši, — strādnieku un zemnieku apvienošanu stingrā ekonomiskā savienībā, pat vislielākās nabadzības un postījumu apstākļos, — mēs tagad esam nostādījuši pareizi, līniju mēs esam pieņēmuši pareizu, un šajā ziņā nekādu šaubu nevar būt. Un šis ir ne vien Krievijas, bet arī visas pasaules uzdevums.

Tas uzdevums, ko mēs pašlaik atrisinām, pagaidām — uz laiku — vieni paši, šķiet tīri krievisks uzdevums, bet īstenībā tas ir uzdevums, kas būs jāalrisina visiem sociālistiem. Kapitālisms iet bojā; bojā iedams, tas vēl var desmitiem un simtiem miljoniem cilvēku sagādāt neticamas mokas, bet glābt to no krišanas nevar nekāds spēks, .ļaunā sabiedrība, kas tiks nodibināta, balstoties uz strādnieku un zemnieku savienību, ir nenovēršama. Agri vai vēlu, divdesmit gadu agrāk vai divdesmit gadu vēlāk tā atnāks, un tai, šai sabiedrībai, mēs palīdzam izstrādāt strādnieku un zemnieku savienības formas, pūlēdamies atrisināt savu jauno ekonomisko politiku. Mēs šo uzdevumu atrisināsim un strādnieku un zemnieku savienību izveidosim tik stipru, ka to nesagraus nekādi spēki uz zemes. (Vētraini un ilgi nerimstoši aplausi.)

„Pravda292. nr., 1921. q. Iespiests pēc grāmatas: „Viskrievi-

25. decembri ias Devītais Strādnieku. Zemnieku,

Sarkanarmiešu un Kazaku Depulatu Padomju kongress. Stenografisks pārskats." Maskavā, VCIK izd., 1922.,— teksta, kas salīdzināts ar stenogramu

2

NORĀDĪJUMS

SAIMNIECISKĀ DARBA JAUTĀJUMOS,

KURS PIEŅEMTS VISKRIEVIJAS IX PADOMJU KONGRESĀ

192). G. 28. DECEMBRĪ

Viskrievijas IX Padomju kongress, izskatījis tautas komisāru ziņojumus un pārskatus par saimniecisko darbību pārskata gadā, papildinādams un vispārinādams Padomju kongresa lēmumus atsevišķos saimnieciskā darba jautājumos, dod visām padomju iestādēm centrā un uz vietām šādus vadošus norādījumus, kas katrā ziņā jāizpilda:

1. Padomju kongress pavēl uzskatīt par visu saimniecisko orgānu darbības galveno un neatliekamo uzdevumu: sasniegt par katru cenu visīsākā ; i laikā drošus praktiskus panākumus zemniecības apgādāšanā ar lielu daudzumu preču, kuras nepieciešamas zemkopības līmeņa celšanai un darba zemniecības masu dzīves uzlabošanai.

2. Šo mērķi kā pašu galveno nedrīkst izlaist no acīm neviens rūpniecības pārvaldīšanas organs, protams, nepieļaujot ne vismazākajā mērā, ka tiek vājināts uzdevums par 100% apmierināt Sarkanās Armijas vajadzības, kas jāliek pirmajā vietā, lai saglabātu Padomju republikas aizsardzības spējas.

3. Šim pašam mērķim jāpakļauj strādnieku stāvokļa uzlabošana tādā ziņā, ka visām strādnieku organizācijām (un vispirms arodbiedrībām) tiek uzlikts pienākums rūpēties par tādu rūpniecības nostādni, kas ātri un pilnīgi apmierinātu zemniecības vajadzības, pie kam no šajā ziņā sasniegto panākumu pakāpes tieši jābūt atkarīgai rūpniecības strādnieku izpeļņas palielināšanai un dzīves uzlabošanai.

4. Šim pašam mērķim jāpakļauj Finanču tautas komisariāta darbība, kuram IX Padomju kongress uzliek uzdevumu ar vislielāko spēku sasprindzinājumu un visīsākajā laikā sašaurināt un vēlāk pārtraukt emisiju un atjaunot pareizu naudas apgrozību, pamatojoties uz zelta valulu. Emisijas aizstāšana ar nodokļiem jāizdara nelokāmi, nepieļaujot ne mazāko vilcināšanos.

5. Šis pats mērķis savas darbības centrā jāliek visiem orgāniem un iestādēm, kas pārzina iekšējo un ārējo tirdzniecību, t. i., Patērētāju biedrību centrālajai savienībai, Ārējās tirdzniecības tautas komisariātam ult. Tikai pēc ātriem praktiskiem rezultātiem apgrozības attīstības darbā starp zemkopību un rūpniecību Padomju kongress mēros un uzdod vadošajiem Padomju varas orgāniem mērot šo iestāžu panākumus. Padomju kongress it īpaši uzdod plašāk izmantot privatsaimnieciskos uzņēmumus izejvielu vākšanas darbā, to izvešanā un visvisādā tirdzniecības attīstīšanā, pie tam saprotot to tā, ka valsts orgāniem ir kontrolējoša un virzoša loma, un nesaudzīgi vajājot katru vilcināšanu un birokrātismu, kas traucē dzīvo darbu.

6. IX Padomju kongress prasa no visiem orgāniem un iestādēm, kas pārzina saimniecisko darbu, nesalīdzināmi vairāk uzmanības un enerģijas nekā līdz šim, lai iesaistītu valsts darbā zināmā nozarē visus kaut cik izcilus spēkus no bezpartejisko strādnieku un zemnieku rindām.

Kongress konstatē, ka šajā ziņā mēs esam atpalikuši; — ka šajā ziņā nav pietiekami daudz sistemātiskumā un neatlaidības; — ka saimniecisko un valsts darbinieku skaita palielināšana šajā ziņā neapšaubāmi un neatliekami nepieciešama; — ka ikviens panākums saimniecības celšanas darbā, starp citu, daudz regulārāk jāapbalvo tiklab ar darba karoga ordeni, kā arī ar naudas prēmijām.

Padomju kongress vērš visu saimniecisko orgānu un visāda veida tādu šķirisku organizāciju uzmanību, kuras nav tīri valsts organizācijas, uz to, ka neapšaubāmi nepieciešams vēl neatlaidīgāk rīkoties, lai saimnieciskās ceļinieci-bas darbā iesaistītu speciālistus, saprotot ar tiem tiklab zinātnes un technikas pārstāvjus, kā ari cilvēkus, kas praktiskā darbībā ieguvuši pieredzi un zināšanas tirdzniecības darbā, lielo uzņēmumu organizēšanas darbā, saimniecisko operāciju kontrolēšanā u. tml. Speciālistu stāvokļa uzlabošanai un daudzu strādnieku un zemnieku apmācīšanai viņu vadībā jākļūst par KSFPR centrālo un vietējo iestāžu pastāvīgu rūpju objektu.

7. No Tieslietu tautas komisariāta IX Padomju kongress prasa nesalīdzināmi lielāku enerģiju divējādā ziņā:

pirmkārt, lai republikas tautas tiesas stingri sekotu privāto tirgotāju un uzņēmēju darbībai, nepieļaujot ne mazākā mērā to darbības apgrūtināšanu, bet reizē ar to stingri jo stingri sodot vismazākos mēģinājumus atkāpties no tā, ka nelokāmi tiek ievēroti republikas likumi, un audzinot plašas strādnieku un zemnieku masas, lai tās patstāvīgi, ātri un lietišķīgi piedalītos darbā, kur tiek uzraudzīta likumības ievērošana;

otrkārt, lai tautas tiesas pievērstu lielāku uzmanību birokrātismā, vilcināšanās, saimnieciskas neizdarības vajāšanai tiesas ceļā. Prāvas šāda veida lietās nepieciešamas, gan lai kāpinātu atbildību par ļaunumu, pret kuru tik grūti cīnīties mūsu apstākļos, gan lai pievērstu strādnieku un zemnieku masu uzmanību šim ļoti svarīgajam jautājumam, gan arī lai sasniegtu praktisku mērķi: lielākus saimnieciskus panākumus.

IX kongress atzīst, ka Izglītības tautas komisariāta uzdevums jaunajā periodā ir tāds, lai visīsākajā laikā radītu no zemnieku un strādnieku vidus speciālistu kadrus visās nozarēs, un uzaicina vēl vairāk pastiprināt skolas un ārpusskolas izglītības darba saites ar aktuālajiem saimnieciskajiem uzdevumiem tiklab visā republikā, kā arī zināmā apgabalā un zināmā apvidū. It īpaši IX Padomju kongress konstatē, ka ne tuvu vēl nav pietiekami daudz darīts, lai izpildītu VIII Padomju kongresa lēmumu par Krievijas elektrifikacijas plāna propagandēšanu, un prasa, lai pie katras elektrostacijas, mobilizējot visus noderīgos spēkus, tiktu regulāri sarīkotas pārrunas, lekcijas, praktiskie darbi nolūkā iepazīstināt strādniekus un zemniekus ar elektrību, tās nozīmi un elektrifikacijas plānu; tajos apriņķos, kur vēl nav nevienas elektrostacijas, jāuzceļ iespējami vislielākajā ātrumā kaut vai mazas elektrostacijas, kurām šajā nozarē jākļūst par minētā propagandas, izglītošanas darba un visvisādas iniciativas veicināšanas vietējo centru.

Sarakstīts 192t. q. no 25. līdz

27. decembrim .

Iespiest, 1921. p. 30. decembri Iespiests pec rokraksta

uvizes „lzvestija VCIK" 295. nr-ā

PAR ANGLIJAS STRĀDNIEKU PARTIJAS POLITIKU

VĒSTULE KK(b)l* CENTRĀLAJAI KOMITEJAI

Telegrama par Britanijas Strādnieku partiju rāda, ka Krasins ir ārkārtīgi naivs. Manuprāt, tūdaļ vajag spert divējādus soļus: 1) presē publicēt vairākus rakstus ar dažādiem parakstiem, kuros tiktu izzoboti tā sauktās Eiropas demokrātijās uzskati attiecībā uz Gruzijas jautājumu; 2) tūliņ pat uzdot kādam dzēlīgam žurnālistam uzrakstīt arclīipie-klājīgas notas projektu atbildei Anglijas Strādnieku partijai. Šajā notā pavisam neatlaidīgā veidā izskaidrot, ka priekšlikums par mūsu karaspēka izvešanu no Gruzijas un par referenduma sarīkošanu tur būtu pilnīgi saprātīgs un varētu tikt atzīts par tādu, ko ierosina cilvēki, kuri nav prātā jukuši un Antantes uzpirkti, ja to attiecinātu uz visām zemeslodes tautībām; it īpaši nolūkā uzvedināt Britanijas Strādnieku partijas vadītājus uz domām, ko nozīmē mūslaiku imperiālistiskās attiecības starptautiskajā politikā, mēs liekam priekšā, lai viņa laipni izskata: pirmkārt, jautājumu par Anglijas karaspēka izvešanu no Īrijas un par referenduma sarīkošanu tur; otrkārt, to pašu attiecībā uz Indiju; treškārt, to pašu attiecībā uz Japanas karaspēka izvešanu no Korejas; ceturtkārt, to pašu attiecībā uz visām zemēm, kurās atrodas kādas imperiālistiskās lielvalsts karaspēks. Notā izteikt sevišķi pieklājīgā formā to domu, ka cilvēki, kuri gribēs padomāt par šiem mūsu priekšlikumiem un par imperiālistisko attiecību sistēmu starptautiskajā politikā, var būt spējīgi saprast „interesanto" raksturu, kāds ir priekšlikumiem, kurus mēs iesniedzām Anglijas Strādnieku partijai. Visā visumā notas projektam jābūt archipieklājīgam un ārkārtīgi populārām (10 gadu vecu bērnu izpratnes līmenī) ņirgāšanās rakstam par Anglijas Strādnieku partijas idiotiskajiem vadoņiem.

Uzaicinu Politbiroju apspriest, vai šās vēstules norakstu nevajadzētu nosūtīt Krasinam. Es personīgi izsakos par nosūtīšanu.

Ļeņins

1921. g. 27. XII

Pirmoreiz iespiest» 1930. u- 21. jau- Nodiktēts pa tele/omi

vari avīzes „Pravda" 21. nr-ā Iespiests pfc maiinraksta noraksta

РАК ARODBIEDRĪBU LOMU UN UZDEVUMIEM JAUNAS EKONOMISKAS POLITIKAS APSTĀKĻOS

КК(Ь)1* CK 1922. G. 12. JAJMVAKA LfiMIJMS »

1. JAUNĀ EKONOMISKĀ POLITIKA UN ARODBIEDRĪBAS

Jaunā ekonomiskā politika rada daudzas būtiskas pārmaiņas proletariāta stāvoklī un tātad arī arodbiedrību stāvoklī. Lielum lielais vairums ražošanas līdzek|u rūpniecībā un transportā paliek proletāriskās valsts rokās. Kopā ar zemes nacionalizāciju šis apstāklis rāda, ka jaunā ekonomiskā politika negroza strādnieku valsts būtību, tomēr ievērojami groza sociālistiskās celtniecības metodes un formas, jo tā pieļauj, ka starp sociālismu, kas tiek celts, un kapitālismu, kas cenšas atdzimt, noliek ekonomiska sacensība, bāzējoties uz daudzmiljonu zemniecības prasību apmierināšanu caur tirgu.

Grozījumus sociālistiskās celtniecības formās rada tas apstāklis, ka visā pārejas politikā no kapitālisma uz sociālismu kompartija un Padomju vara tagad realizē īpašus šās pārejas paņēmienus, veselā rindā attiecību rīkojas ar citādiem paņēmieniem nekā agrāk, daudzas pozīcijas iekaro ar, tā sakot, „jaunu apkārtceļu", izdara atkāpšanos, lai labāk sagatavota atkal pārietu uzbrukumā pret kapitālismu. Konkrēti, tagad ir atļauta un attīstās brīvā tirdzniecība un kapitālisms, kas jāregulē valstij, bet, no otras puses, socia-lizētie valsts uzņēmumi tiek pārvesti uz tā saukto saimniecisko aprēķinu, t. i., uz komerciāliem pamatiem, kas, pastāvot vispārējai mūsu zemes kultūras atpalicībai un novājinātībai, neizbēgami lielākā vai mazākā mērā radīs masu apziņā to, ka tās šo uzņēmumu administrāciju nostādīs pretim tajos nodarbinātiem strādniekiem.

2. VALSTS KAPITĀLISMS PROLETĀRISKĀ VALSTĪ UN ARODBIEDRĪBAS

Proletāriskā valsts, nemainot savu būtību, var pieļaut tirdzniecības brīvību un kapitālisma attīstību tikai līdz zināmam mēram un tikai ar nosacījumu, ka valsts regulē (uzrauga, kontrolē, noteic formas, kārtību utt.) privāto tirdzniecību un privatsaimniecisko kapitālismu. Tādas regulēšanas sekmes atkarīgas ne tikai no valsts varas, bet vēl vairāk no proletariāta un vispār darba ļaužu masu nobrieduma pakāpes, tad no kultūras līmeņa utt. Bet, pat ja tādas regulēšanas sekmes ir pilnīgas, darba un kapitala šķirisko interešu pretstats neapšaubāmi paliek. Tāpēc turpmāk viens no pašiem galvenajiem arodbiedrību uzdevumiem ir proletariāta šķiras interešu vispusīga aizstāvēšana visiem līdzekļiem viņa cīņā pret kapitālu. Šis uzdevums atklāti jānostāda vienā no pirmajām vietām, arodbiedrību aparats atbilstoši jāpārkārto, jāpārveido vai jāpapildina (jānodibina vai, pareizāk, jātiek nodibinātām konfliktu komisijām, streiku fondiem, pašpalīdzības fondiem utt.).

3. VALSTS UZŅĒMUMI,

KAS TIEK PĀRVESTI UZ ТА SAUKTO SAIMNIECISKO APRĒĶINU,

UN ARODBIEDRĪBAS

Valsts uzņēmumu pārvešana uz tā saukto saimniecisko aprēķinu neizbēgami un nesaraujami saistīta ar jauno ekonomisko politiku, un tuvākajā nākotnē šis tips nenovēršami kļūs par dominējošo, ja ne vienīgo. Faktiski tas nozīmē valsts uzņēmumu pārvešanu ievērojamā mērā uz komerciāliem pamatiem situācijā, kad pieļauta un attīstās tirdzniecības brīvība. Šis apstāklis sakarā ar to, ka neatlaidīgi nepieciešams pacelt darba ražīgumu, panākt katra valsts uzņēmuma strādāšanu bez zaudējumiem un ar peļņu, sakarā ar resoru neizbēgamo ieinteresētību un resoru cītības pārspīlēšanu nenovēršami rada jautājumos par darba apstākļiem uzņēmumā zināmu interešu pretstatu starp •strādnieku masām un direktoriem, kas pārvalda valsts uzņēmumus vai resorus, kam tie pieder. Tfipēc attiecībā uz socializētiem uzņēmumiem uz arodbiedrībām katrā ziņā gulstas pienākums aizstāvēt darba ļaužu intereses, sekmēt, cik iespējams, viņu materiālās labklājības pacelšanu, pastāvīgi labojot saimniecisko orgānu kļfidas un pārspīlējumus, ciktāl tie izriet no valsts aparata birokrātiskiem izkropļojumiem.

4. BŪTISKA ATŠĶIRĪBA STARP PROLETARIĀTA ŠĶIRAS CĪŅU VALSTĪ, KUR ATZĪST PRIVĀTĪPAŠUMU UZ ZEMI, FABRIKĀM UTT. UN KUR POLITISKA VARA IR KAPITĀLISTU ŠĶIRAS ROKĀS, UN PROLETARIĀTA EKONOMISKO CĪŅU VALSTĪ, KAS NEATZĪST PRIVĀTĪPAŠUMU UZ ZEMI UN LIELĀKO DAĻU LIELUZŅĒMUMU, VALSTĪ, KUR POLITISKA VARA IR PROLETARIĀTA ROKAS

Kamēr pastāv šķiras, šķiru cīņa ir neizbēgama. Pārejas laikā no kapitālisma uz sociālismu neizbēgama ir šķiru pastāvēšana, un KKP programā teikts pilnīgi noteikti, ka mēs speram tikai pirmos pārejas soļus no kapitālisma uz sociālismu. Tāpēc gan kompartijai, gan Padomju varai, kā arī arodbiedrībām, atklāti jāatzīst, ka ekonomiskā cīņa pastāv un ka tā ir neizbēgama tik ilgi, kamēr kaut vai pamatos nav pabeigta rūpniecības un zemkopības elektrii'ika-cija, kamēr ar to nav iedragātas visas saknes sīksaimniecībai un tirgus kundzībai.

No otras puses, acīm redzams, ka, kapitālismam pastāvot, streiku cīņas galamērķis ir valsts aparata sagraušana, pastāvošās šķiras valsts varas nogāšana. Bet proletāriskajā pārejas tipa valstī, kāda ir mūsējā, katras strādnieku šķiras cīņas galamērķis var būt tikai proletāriskās valsts un proletāriskās šķiras valsts varas nostiprināšana, cīnoties pret šās valsts birokrātiskajiem izkropļojumiem, pret tās kļūdām un vājībām, pret kapitālistu šķiras apetitu, kas izraujas no šās valsts kontroles, u. tml. Tāpēc nekādā ziņā ne kompartija, ne Padomju vara, ne arodbiedrības nedrīkst aizmirst un viņām nav jāslēpj no strādniekiem un darba ļaužu masām, ka streiku cīņas lietošanu valstī ar proletārisku valsts varu var izskaidrot un attaisnot vienīgi tikai ar proletāriskās valsts birokrātiskiem izkropļojumiem un visvisādām kapitālistiskās senatnes atliekām tās iestādēs, no vienas puses, un ar darba ļaužu masu politisko neattīstību un kultūras atpalicību, no otras puses.

Tāpēc tur, kur notiek strādnieku šķiras atsevišķu grupu rīvēšanās un konflikti ar strādnieku valsts atsevišķām iestādēm un orgāniem, arodbiedrību uzdevums ir veicināt konfliktu visātrāko un mazāk sāpīgo nokārtošanu ar maksimāliem labumiem viņu pārstāvētām strādnieku grupām, ciktāl šos labumus var realizēt bez zaudējumiem citām grupām un nekaitējot strādnieku valsts un tās saimniecības attīstībai visumā, jo tikai šī attīstība var radīt pamatu strādnieku šķiras materialajai un garīgajai labklājībai. Vienīgā pareizā, veselīgā un lietderīgā metode, kā nokārtot rīvēšanos un konfliktus starp atsevišķām strādnieku šķiras daļām un strādnieku valsts orgāniem, ir arodbiedrību starpniecība, kuras savu attiecīgo orgānu personā vai nu ievada sarunas ar attiecīgiem ieinteresētiem saimnieciskiem orgāniem uz abu pušu noteikti formulētu prasību un priekšlikumu pamata, vai arī pārsūdz augstākajās valsts instancēs.

Gadījumā, kad saimniecisko orgānu nepareiza rīcība, zināmu strādnieku grupu atpalicība, kontrrevolucionaru elementu provokācijās darbs vai, beidzot, pašu arodbiedrību organizāciju tālredzības trūkums noved pie atklātiem konfliktiem, kā, piemēram, streikiem valsts uzņēmumos u. c„ arodbiedrību uzdevums ir veicināt konfliktu visātrāko likvidēšanu, sperot soļus, kas atbilst arodbiedrību darba raksturam: spert soļus, lai novērstu patiešām esošās nepareizības un nekārtības un lai apmierinātu masu likumīgās un realizējamās prasības, politiski iedarboties uz masām u. t. jpr.

Viena no arodbiedrības pareiza un sekmīga darba svarīgākajām un nekļūdīgākajām mērauklām ir tā, kādā mērā arodbiedrība sekmīgi novērš masu konfliktus valsts uzņēmumos, ieturot tālredzīgu politiku, kuras nolūks ir patiesi un vispusīgi sargāt strādnieku masu intereses un savlaicīgi novērst konfliktu iemeslus.

5. ATGRIEŠANAS PIE BRĪVPRĀTĪGĀS PIEDERĪBAS ARODBIEDRĪBAS

Formālā arodbiedrību pieeja ieskaitīt par arodbiedrību biedriem itin visas algota darba personas ir radījusi zināmu da|u birokrātisku izkropļojumu arodbiedrībās un šo biedrību atrautību no plašām savu biedru masām; tāpēc nepieciešams pavisam noteikti realizēt brīvprātības principu tiklab attiecībā uz individuālu, kā arī kolektivu iestāšanos arodbiedrībās. No arodbiedrības biedriem nekādā gadījumā nevajag prasīt noteiktus politiskus uzskatus; šinī ziņā, tāpat kā jautājumā par attiecībām pret reliģiju, arodbiedrībām jābūt bezpartejiskām. Proletāriskā valstī no arodbiedrību biedriem vajag prasīt tikai to, lai viņi saprastu biedrisko disciplinu un to, ka nepieciešams apvienot strādnieku spēkus darba ļaužu interešu aizstāvēšanai un palīdzēšanai darba ļaužu varai, t. i., Padomju varai. Proletāriskai valstij jāveicina strādnieku arodnieciskā apvienošanās tiklab tiesiskā, kā arī materiālā ziņā. Bet arodbiedrībām nekādu tiesību nedrīkst būt bez pienākumiem.

6. ARODBIEDRĪBAS UN UZŅĒMUMU PĀRVALDĪŠANA

Pašas galvenās un pašas dziļākās proletariāta intereses pēc tam, kad viņš iekarojis valsts varu, ir produktu daudzuma palielināšana, sabiedrības ražošanas spēku pacelšana milzīgos apmēros. Šis uzdevums, kas skaidri izvirzīts KKP programā, tagad pie mums sevišķi saasināts sakarā ar pēckara postījumiem, badu un sabrukumu. Tāpēc ātrākas un iespējami stabilākas sekmes lielrūpniecības atjaunošanā ir nosacījums, bez kura nav domājamas sekmes visā darba atbrīvošanā no kapitala jūga, nav domājama sociālismā uzvara, bet tādas sekmes savukārt neapšaubāmi prasa Krievijas tagadējos apstākļos pilnīgi visu varu koncentrēt rūpnīcu pārvalžu rokās. Šīm pārvaldēm, kas pēc vispārēja noteikuma sastādītas pēc vienvadības principa, patstāvīgi jāpārzina gan darba algas apmēru noteikšana, gan naudas zīmju, devu, darba tērpu un visāda cila veida apgādes sadalīšana, pamatojoties uz kolektīvajiem līgumiem, kas noslēgti ar arodbiedrībām, un to robežās un pastāvot maksimālai manevrēšanas brīvībai, stingri pārbaudot, kādas ir faktiskās sekmes ražošanas pacelšanā un ciktāl tā nenes zaudējumus un dod peļņu, kā arī nopietni atlasot visizcilākos un prasmīgākos administratorus utt.

Pastāvot šiem apstākļiem, katra tieša arodbiedrību iejaukšanās uzņēmumu pārvaldīšanā jāatzīst par neapšaubāmi kaitīgu un nepieļaujamu.

Bet būtu pilnīgi nepareizi izprast šo neapstrīdamo patiesību tā, it kā būtu noraidāma arodbiedrību piedalīšanās rūpniecības sociālistiskajā organizēšanā un valsts rūpniecības pārvaldīšanā. Šī piedalīšanās nepieciešama precizi noteiktās, proti — šādās formās.

7. ARODBIEDRĪBU LOMA UN PIEDALĪŠANĀS PROLETĀRISKĀS VALSTS SAIMNIECISKOS UN VALSTS ORGĀNOS

Proletariats ir šķiriskais pamats valstij, kura veic pāreju no kapitālisma uz sociālismu. Zemē, kur milzīgs sīkzemniecības pārsvars, proletariats var izpildīt šo uzdevumu sekmīgi tikai tad, ja ārkārtīgi prasmīgi, uzmanīgi un pakāpeniski realizē savienību ar lielum lielo zemniecības vairākumu. Arodbiedrībām jābūt tuvākajam un nepieciešamākajam līdzstrādniekam valsts varai, kuru vada visā viņas politiskajā un saimnieciskajā darbā strādnieku šķiras apzinīgais avangards — kompartija. Arodbiedrībām, šai komunisma skolai vispār, jābūt it īpaši tādai skolai, kurā visa strādnieku masa, bet pēc tam an visi darba ļaudis mācās pārvaldīt sociālistisko rūpniecību (un pēc tam pakāpeniski arī zemkopību).

Pamatojoties uz šīm principiālajām tēzēm, vajag noteikt tuvākajam periodam šādas pamattormas arodbiedrību dalībai proletāriskās valsts saimnieciskos un valsts orgānos:

1. Arodbiedrības piedalās visu ar ekonomiku saistīto saimniecisko un valsts orgānu komplektēšanā, izvirzot savus kandidātus līdz ar norādījumiem par viņu stāžu, pieredzi и. t. jpr. Jautājumu var izlemt vienīgi saimnieciskie orgāni, kuri arī ir pilnīgi atbildīgi par attiecīgo orgānu darbu. Pie tam saimnieciskie orgāni ievēro visu kandidātu novērtējumu, ko dod attiecīgā arodbiedrība.

2. Viens no arodbiedrību svarīgākajiem uzdevumiem ir izvirzīt un sagatavot administratorus no strādniekiem un darba ļaužu masām vispār. Ja mums tagad ir desmitiem pilnīgi apmierinošu un simtiem daudzmaz apmierinošu tādu rūpniecības administratoru, tad tuvākajā laikā mums vajadzīgi simtiem pirmo un tūkstošiem otro administratoru. Arodbiedrībām daudzkārt rfipīgāk un neatlaidīgāk nekā tagad jārealizē sistemātiskā visu tādam darbam spējīgo strādnieku un zemnieku uzskaite un pamatīga, vispusīga, lietišķīga pārbaude, kādas sekmes ir viņu apmācībai pārvaldīšanā.

3. Nepieciešams pastiprināt arodbiedrību piedalīšanos visos proletāriskās valsts plānošanas orgānos, saimniecības plānu, ražošanas un strādnieku materiālās apgādes fondu izlietošanas programu izstrādāšanā, valsts apgādē atstājamo, iznomājamo vai koncesijā izdodamo uzņēmumu izlasē u. tml. Arodbiedrības, neuzņemdamās tieši nekādas kontroles funkcijas pār ražošanu privātajos un iznomātajos uzņēmumos, realizē savu piedalīšanos privatkapitalistiskās ražošanas regulēšanā, vienīgi tikai piedaloties attiecīgajos valsts orgānos. Blakus arodbiedrību dalībai visā kultūras un izglītības darbā un ražošanas propagandā tādai arodbiedrību darbībai arvien plašāk un dziļāk jāiesaista strādnieku šķira un darba ļaužu masas visā valsts saimniecības celtniecībā, iepazīstinot tās ar visu saimnieciskās dzīves loku, ar visu rūpniecības darba loku, sākot ar izejvielu sagādi un beidzot ar ražojumu realizāciju, un dodot arvien konkrētāku priekšstatu tiklab par sociālistiskās saimniecības vienoto valsts plānu, kā arī par strādnieka un zemnieka praktisko ieinteresētību šā plāna realizēšanā.

4. Apgādes normu un tarifu izstrādāšana ult. ir viena no arodbiedrību darba nepieciešamām sastāvdaļām sociālismā celtniecībā un viņu līdzdalībā rūpniecības pārvaldīšanā. Konkrēti, disciplinārajām liesām nelokāmi jāceļ darba dis-ciplina un kulturālās formas cīņā par to un par ražīguma pacelšanu, nekādā ziņā neiejaucoties tautas tiesu funkcijās vispār un pārvaldīšanas funkcijās.

Šis arodbiedrību galveno funkciju saraksts sociālistiskās saimniecības celtniecības darbā, protams, sīki jādetalizē attiecīgajiem arodbiedrību un Padomju varas orgāniem. Vissvarīgākais tautas saimniecības pacelšanai un Padomju varas nostiprināšanai ir tas, lai, ņemot vērā milzīgā darba pieredzi, darba, ko arodbiedrības veikušas saimniecības organizēšanā un tās pārvaldīšanā, bet tāpat arī kļūdas, kas cēlušās no tiešas, nesagatavotas, nekompetentas, neatbildīgas iejaukšanās pārvaldīšanā un nodarījušas ne mazumu ļauna, — apzinīgi un noteikti pārietu uz neatlaidīgu, Iietiš-ļvīgu, uz daudziem gadiem aprēķinātu darbu strādnieku un visu darba ļaužu praktiskā apmācīšanā pārvaldīt veselas zemes tautas saimniecību.

8. SAITES AR MASĀM KĀ IKVIENA ARODBIEDRĪBU DARBA PAMATNOSACĪJUMS

Saites ar masām, t. i., ar strādnieku (bet pēc tam arī ar visu darba ļaužu) milzīgo vairākumu, ir pats svarīgākais, pats galvenais ikvienas arodbiedrību darbības sekmju nosacījums. Arodbiedrību un to aparata organizācijā no apakšas līdz pašai augšai jārada un praktiski jāpārbauda daudzu gadu pieredzē vesela sistēma atbildīgu biedru, obligati ne tikai no komunistu skaita, kuriem jādzīvo pašu strādnieku dzīve, jāpazīst tā viscauri, jāprot nekļūdīgi noteikt kurā katrā jautājumā, kurā katrā brīdī masu noskaņojumu, viņu patiesos centienus, vajadzības, domas, jāprot noteikt, bez mazākās viltus idealizacijas, viņu apzinīguma pakāpi un vienu vai otru aizspriedumu un seno laiku atlieku ietekmes spēku, jāprot iekarot sev masu neaprobežotu uzticību, biedriski izturoties pret viņām, gādīgi apmierinot viņu vajadzības. Vienas no vislielākajām un draudošākajām briesmām skaita ziņā nelielajai kompartijai, kura kā strādnieku šķiras avangards vada milzīgu zemi, kas veic (pagaidām vēl bez attīstītāko zemju tieša atbalsta) pāreju uz sociālismu, — ir briesmas atrauties no masām, briesmas, ka avangards aizsteigsies pārāk tālu uz priekšu, „neizlīdzinājis fronti", nepaturēdams ciešas saites ar visu darba armiju, t. i., ar strādnieku un zemnieku masu milzīgo vairākumu. Kā pati labākā fabrika ar lielisku dzinēju un pirmšķirīgām maši-nām stāvēs dīkā, ja sabojāts transmisijas mechanisms no dzinēja uz mašinām, tāpat nenovēršama ir mūsu sociālistiskās celtniecības katastrofa, ja nepareizi uzbūvēts vai nepareizi strādā transmisijas mechanisms no kompartijas uz masām — arodbiedrības. Nepietiek ar šās patiesības izskaidrošanu, atgādināšanu, apstiprināšanu, tā jānostiprina organizatoriski visā arodbiedrību uzbūvē un viņu ikdienas darbā.

9. PRETRUNA PAŠA ARODBIEDRĪBU STĀVOKLĪ PROLETARIĀTA DIKTATŪRAS LAIKA

No visa iepriekš teiktā izriet vairākas pretrunas starp dažādiem arodbiedrību uzdevumiem. No vienas puses, viņu galvenā darbības metode ir pārliecināšana, audzināšana; no otras — viņas kā dalībnieces valsts varā nevar atteikties arī no piedalīšanās piespiešanā. No vienas puses, viņu galvenais uzdevums ir darba ļaužu masu interešu aizstāvēšana vistiešākajā un tuvākajā vārda nozīmē; no otras — viņas kā dalībnieces valsts varā un visas tautas saimniecības cēlējas visumā nevar atteikties no spiediena. No vienas puses, viņām jāstrādā kā karā, jo proletariāta diktatūra ir visniknākais, vissīvākais, visnesaudzīgākais šķiru karš; no otras — tieši arodbiedrībām vismazāk piemērojamas darba specifiski militārās metodes. No vienas puses, viņām jāprot pielāgoties masām, to pašreizējam līmenim; no otras — viņas nekādā veidā nedrīkst izdabāt masu aizspriedumiem un atpalicībai, bet tām nelokāmi jāceļ masas arvien augstākā un augstākā līmenī utt., u. tml. Šīs pretrunas nav nejaušas un ir nenovēršamas gadu desmitiem ilgi. Jo, kamēr ir kapitālisma un sīkražošanas atliekas, tikmēr neizbēgamas ir pretrunas visā sabiedriskajā iekārtā starp šīm atliekām un sociālismā asniem.

Praktiskie secinājumi no tā ir divējādi. Pirmais: sekmīgam arodbiedrību darbam nepietiek ar viņu uzdevumu pareizu izpratni, nepietiek ar viņu pareizu uzbūvi; nepieciešams vēl īpašs takts, prasme pieiet masām īpašā veidā katrā atsevišķā konkrētā gadījumā, sasniedzot ar minimālu rīvēšanos šo masu pacelšanu par pakāpienu augstāk kulturālā, saimnieciskā, politiskā ziņā.

Otrais secinājums: minētās pretrunas neizbēgami radīs konfliktus, nesaskaņotību, rīvēšanos u. tml. Nepieciešama augstāka instance, kas pietiekami autoritativa, lai tos nekavējoties atrisinātu. Tāda instance ir kompartija un visu zemju kompartiju starptautiskā apvienība — Kominterne.

II 33. sēj.

10. ARODBIEDRĪBAS un speciālisti

Pamatprincipi Sājā jautājumā izteikti KKP programā. Bet tie paliks uz papīra, ja atkārtoti nepievērsīsim uzmanību faktiem, kuri rāda to realizēšanas pakāpi. Tādi fakti pēdējā laikā ir: pirmkārt, gadījumi, kad strādnieki nogalina inženierus socializētās raktuvēs ne vien Uralos, bet ari Donbasā; otrkārt, Maskavas ūdensvada galvenā inženiera V. V. Olden-borgera pašnāvība sakarā ar neiespējamiem darba apstākļiem, kurus bija radījusi nekompetentā un nepieļaujamā tiklab komunistiskās šūniņas biedru, kā ari Padomju varas orgānu izturēšanās, kas spieda VCIK nodot visu šo lietu tiesas izskatīšanai.

Vaina par tādām parādībām gulstas nesalīdzināmi lielākā mērā uz kompartiju un Padomju varu visumā nekā uz arodbiedrībām. Taču pašlaik nav runa par politiskās vainas mēra noteikšanu, bet par noteiktiem politiskiem secinājumiem. Ja visas mūsu vadošās iestādes, t. i., gan kompartija, gan Padomju vara, gan arodbiedrības, nepanāks, lai.mēs kā acuraugu glabātu katru speciālistu, kas strādā pēc labākās sirdsapziņas, prazdams savu darbu un mīlēdams to, kaut arī idejiski būdams komunismam pilnīgi svešs, tad ne par kādām nopietnām sekmēm sociālistiskās celtniecības darbā nevar būt ne runas. Mēs vēl tik drīz nespēsim panākt, bet mums par katru cenu jāpanāk, lai speciālistiem kā īpašam sociālām starpslānim, kas paliks kā īpašs starpslānis līdz pat komunistiskās sabiedrības attīstības visaugstākās pakāpes sasniegšanai, sociālismā iekārtā klātos labāk nekā kapitālisma iekārtā gan materiālā, gan tiesiskā ziņā, gan biedriskā sadarbībā ar strādniekiem un zemniekiem, gan idejiskā ziņā, t. i., lai viņi būtu apmierināti ar savu darbu un apzinātos, ka tas ir sabiedriski derīgs, ja šis darbs nav atkarīgs no kapitālistu šķiras savtīgajām interesēm. Neviens nebūs ar mieru atzīt par kaut cik ciešami nostādītu tādu resoru, kurā netiek veikts plānveidīgs darbs, kas dod praktiskus rezultātus, lai speciālistus vispusīgi nodrošinātu, lai labākos no viņiem stimulētu, lai viņu intereses aizstāvētu un aizsargātu utt.

Arodbiedrībām jāveic viss darbs visos šajos veidos (vai sistemātiski jāpiedalās attiecīgajā visu resoru darbā) ne no attiecīgā resora interešu viedpkja, bet gan no darba un tautas saimniecības interešu viedokļa visumā. Uz arodbiedrībām attiecībā uz speciālistiem gulstas vissmagākais un grūtākais darbs — ik dienas ietekmēt visplašākās darba ļaužu masas, lai radītu viņu pareizas savstarpējas attiecības ar speciālistiem, un tikai tāds darbs spēj dot tiešām nopietnus praktiskus rezultātus.

". ARODBIEDRĪBAS UN SĪKBURŽUAZISKĀS IETEKMES STRĀDNIEKU ŠĶIRA

Arodbiedrības tikai tad ir reālās, kad viņas apvieno ļoti plašus bezpartejisko strādnieku slāņus. No tā neizbēgami izriet, sevišķi zemē ar milzīgu zemniecības pārsvaru, ka tieši arodbiedrībās samērā stabilas ir tās politiskās ietekmes, kuras ir virsbūve pār kapitālisma atliekām un pār sīkražošanu. Tās ir sīkburžuaziskās ietekmes, t. i., no vienas puses, eseriski meņševistiskās (II un IIV* Internacionāles partiju Krievijas paveids), no otras puses — anarclīistiskās ietekmes; tikai šajos virzienos ir palicis kaut cik manāms skaits personu, kuras aizstāv kapitālismu ne aiz savtīgiem šķiriskiem motiviem, bet idejiski, joprojām ticot, ka viņu sludinātajai „demokrātijai^1*, „vienlīdzībai**, „brīvībai** vispār ir nešķiriska nozīme.

Tieši ar norādīto sociāli ekonomisko cēloni, nevis ar atsevišķu grupu, vēl mazāk ar atsevišķu personu lomu izskaidrojamas pie mums novērojamās tamlīdzīgu sīkburžua-zisku ideju atliekas (retumis arī atdzimšana) arodbiedrībās. Tāpēc gan kompartijai, gan padomju iestādēm, kas nodarbojas ar kultūras un izglītības darbu, gan visiem komunistiem arodbiedrībās jāpievērš daudz lielāka uzmanība idejiskai cīņai pret sīkburžuaziskām ietekmēm, virzieniem un novirzieniem arodbiedrībās, — jo vairāk tāpēc, ka jaunā ekonomiskā politika nevar nevest pie zināmas kapitālisma pastiprināšanās. Pretsvarā tam neatliekami nepieciešams pastiprināt cīņu pret sīkburžuaziskām ietekmēm strādnieku šķirā.

KK(b)P CK

SarakslHs no 1921. g. 30. decembra līdz 1922. g. 4. janvārim

Iespiests 1922. g. 17. janvarī avīzes Iespiests pčc avīzes teksta, kas

,.Pravda" 12. nr-ā salīdzināts ar rokrakstu

1Г

КК(Ь)Р СК POLITBIROJA DIREKTĪVAS PROJEKTS PAR JAUNO EKONOMISKO POLITIKUse

Politbirojs norāda visiem saimnieciskajiem orgāniem, ka tagad, pēc 1921. g. decembra partijas konferences un pēc IX Padomju kongresa, jaunā ekonomiskā politika ir pietiekami stingri un skaidri noteikta. Tāpēc nepieciešams pūlēties visiem spēkiem, lai šo politiku, cik vien iespējams, plašāk un ātrāk izmantotu praksē. Dažādi vispārīgi prātojumi, teoretizēšana un debatēšana par jaunās ekonomiskās politikas tematu jānovirza uz diskusiju klubiem, pa daļai uz presi. No TKP, DAP un visiem saimnieciskiem orgāniem visu tamlīdzīgo izdzīt nesaudzīgi.

Politbirojs prasa no Fin. tautas komisariāta koncentrēt visus pūliņus uz to, lai iespējami ātrāk palielinātu nodokļu skaitu un palielinātu ienākumu apmērus no tiem, un arī uz to, lai vispārīgā budžetā izdarītu praktiskus, lietišķus labojumus. Visi prātojumi attiecībā uz naudas politikas jautājumiem, uz pārtikas nodokļa aizstāšanu ar naudas nodokļiem u. tml. jāpārnes pa daļai uz diskusiju klubiem, pa daļai uz presi.

Dažādas komisijas samazināt līdz visminimālākajam minimumam, komisiju darbu aizstājot ar prasību, lai visi ieinteresētie resori visīsākajā laikā (1—2 dienās) iesniedz rakstiskus labojumus vai kontrprojektus.

Politbirojs prasa no visiem tautas komisāriem katrā ziņā technisku ātrumu, enerģiju, birokrātismā un vilcināšanās novēršanu, praktiski pārbaudot jauno ekonomisko politiku; Politbirojs prasa, lai iespējami lielākam skaitam atbildīgu personu katrā ziņā piešķir prēmijas par ātrumu ražošanā un tirdzniecībā, tiklab iekšējā, kā arī ārējā, un par to apmēru palielināšanu. Šī prasība vispirms attiecas uz Arējās tirdzniecības tautas komisariātu, pēc tanī uz

Valsts banku (it īpaši uz tās tirdzniecības nodaļu), uz Patērētāju biedrību centrālo savienību un TSAP.

Ļeņins

Pēc pieņemšanas Politbirojā paziņot visu tautas komisariātu kolēģiju visiem locekļiem un visiem VCIK Prezidija locekļiem.

Sarakstīts starp i92?. o. un janvari

Iespiests pirmoreiz

Nodiktēts pa telefonu Iespiests pēc mašīnraksta noraksta, kas salīdzināts ar rokrakstu

DAGESTAN AS DARBA ĻAUDĪM^3'

Ar pateicību pieņemu dāvanu — Dagcslanas darba ļaužu masu radošās iniciatīvas rezultātu.

Vēlu sekmes Dagcslanas saimnieciskās atjaunošanas grūtajā darbā.

KSFPR Tautas Komisāru Padomes Priekšsēdētājs

Ļeņins

1922. g. 12. I

„Izvcstija VCIK". 10. nr., /922. ģ l i. janvart

Sodiktēts pa telefonu

Iespiests pēc mašīnraksta noraksta

VĒSTULE BIEDRAM ORDŽONIKIDZEM PAR GRUZIJAS SARKANAS ARMIJAS PASTIPRINĀŠANU^38

Biedri Sergo!

Absolūti nepieciešams, lai Gruzijas Padomju kongresā pieņemtu lēmumu par Gruzijas Sarkanās Armijas obligātu pastiprināšanu un lai šo lēmumu patiešām izpildītu.

Ārkārtējā gadījumā, ja zemnieki ir pret, jāpanāk, lai pieņem lēmumu kaut vai pavisam vispārīgā veidā: atzīt par nepieciešamu „obligāti pastiprināt Gruzijas Sarkano Armiju, uzaicināt visus varas orgānus un visas darba (aužu masas strādāt pie tā“ u. tml.

Bet īstenībā par katru cenu un nekavējoties paplašināt un pastiprināt Gruzijas Sarkano Armiju. Lai sākumam bfitu 1 brigāde, lai būtu pat mazāk. 2—3 tūkstoši sarkano kursantu, no tiem pusotra tūkstoša komunistu, lai šie kursanti varētu (būdami kadri) kļūt par armiju, kad tas būs vajadzīgs, — tas ir absolūti nepieciešams.

Sta|ins varbūt sīkāk papildinās par militāri techniskiem izpildīšanas paņēmieniem.

Es aprobežojos ar lietas politisko pusi: par teiktā neizpildīšanu padzīsim no partijas bez kādas runāšanas. Te jokot nevar. Tas ir politiski absolūti nepieciešams, un Jūs personīgi un visa Gruzijas CK atbildēs par to visas partijas priekšā.

Gaidu atbildi.

Jūsu Ļeņins

Tas tiklab b. CK locekļiem.

Sergo, kā arī visiem Gruzijas kompartijas

J. V. STAĻINA PIERAKSTĪJUMS

Pie tā, ko teicis b. Ļeņins, man nav nekā ko piebilst. Es domāju, ka Sergo un Gruzijas kompartijas CK sapratīs, cik nepieciešams b. Ļeņina ierosinātais pasākums. Kas attiecas uz lietas ,,miIitarkteclinisko“ pusi, tad tā jums pazīstama labāk nekā man иц pārējiem maskaviešiem.

J. Staļins

Iru piesis pēc orifļinnla. ko papildi-Pirmoreiz iespiests a najis un parakslijis V. I. Ļeņins;

J. V'. Staļina pieraksti jums — pēc rokrakstu

VĒSTULE I). 1. KURSKIM

1922. 28. II

b. Kurski!

Sakarā ar Jūsu 28. II vēstuli (255. nr.), kas rakstīta, atbildot uz manu vēstuli.

Personīgi sastapties pacentīšos, bet neapsolu, jo veselība vāja.

Ceru, ka pēc atbildīgo darbinieku sapulces sakarā ar manu vēstuli Jūs man vēl uzrakstīsit par šās sapulces praktiskajiem rezultātiem. Sevišķi svarīgi ir nodibināt faktisko pārbaudi: kas īstenībā tiek darīts? kas īstenībā tiek sasniegts? tautas tiesu un revolucionāro tribunālu panākumi? kā to varētu reģistrēt un pārbaudīt?

Procesu skaits par jaunās ekonomiskās politikas ļaunprātīgu izmantošanu?

Notiesājošo spriedumu skaits, un kādi sodi (visā visumā, bet nevis atsevišķos gadījumos)?

utt.

Ar komunistisku sveicienu Ļeņins

Sevišķi steidzami un svarīgi:

P. S.[2] Sakarā ar civilkodeku>e: neesmu spējīgs iedziļināties atsevišķu punktu formulējumā. Neļauj veselība.

Man jāaprobežojas ar šādiem punktiem:

1) Tieslietu tautas komisāram personīgi jāizseko un jāpārbauda, kas tieši atbild par katru svarīgu civilkodeka nodaļu.

2) Viss, kas Rietumeiropas zemju literatūrā un pieredzē ir par darba ļaužu aizsardzību, jāņem katrā ziņā.

ll

3) Neaprobežoties ar to (tas vissvarīgākais). Akli nesekot Ārlietu tautas komisariātam. Neuis izpatikt „Eiro-p a i“, bet pavirzīties tālāk valsts iejaukšanās pastiprināšu n ā ,,p r iv at tie s i skūs attiecib ā s“, c i -villietās. Kā tieši to vajag izdarīt, es nevaru pateikt, jo nespēju ne jautājumu izpētīt, ne iedziļināties kaut vai atsevišķā kodekā. Bet, ka to vajag izdarīt, tas man skaidrs. Ka mums pašlaik draud briesmas — šajā laukā izdarīt par maz (bet nevis briesmas — izdarīt „par daudz"), arī tas man pilnīgi skaidrs. Tieši pirms Dženovas^40 neizdarīt kaut ko aplam, neparādīt mazdūšību, neizlaist no savām rokām ne vismazāko iespēju paplašināt valsts iejaukšanos „civilajās" attiecībās.

Ļeņins

Pirmoreiz iespiests 19i5. p. Ļeņina

rakstu un materiatu krājumā XXXV Iespiests pēc rokraksta

PUBLICISTA PIEZĪMES

l’AR KAPŠANU AUGSTOS KALNOS, PAlt DUSAS ZAUDĒŠANAS KAITĪGUMU, PAR TIRDZNIECĪBAS DERĪGUMU, PAR ATTIECĪBĀM PRET ME.>SE VĪĶIEM

U. TML. “

I

KAUT KAS LĪDZĪGS PIEMĒRAM

Iedomāsimies cilvēku, kas kāpj ļoti augstā, stāvā un vēJ neizpētītā kalnā. Pieņemsim, ka viņam izdevies, pārvarot nedzirdētas grūtības un briesmas, tikt daudz augstāk nekā viņa priekšgājējiem-, bet ka virsotni viņš tomēr nav sasniedzis. Viņš nokļuvis tādā stāvoklī, kad došanās uz priekšu izraudzītajā virzienā un pa izraudzīto ceļu ir ne tikai grūta un bīstama, bet tieši neiespējama. Viņam jāgriežas atpakaļ, jākāpj lejā, jāmeklē citi ceļi, kaut arī garāki, bet tādi, kas tomēr paver iespēju nokļūt līdz virsotnei. Lejā kāpšana no tāda augstuma, kāds pasaulē vēl nav pieredzēts un kādā atrodas mūsu iedomātais ceļotājs, saistīta ar briesmām un grūtībām, kas ir varbūt pat vēl lielākas, nekā dodoties augšup: vieglāk var slīdēt kāja; nevar tik ērti apskatīt to vietu, kur likt kāju; nav tās sevišķi pacilātās noskaņas, ko radīja tieša virzīšanās uz augšu, taisni uz mērķi, utt. Jāsien sev ap vidu virve, jātērē veselas stundas, lai ar kapli izcirstu robus vai vietas, kur stingri varētu piesiet virvi, jāvirzās tik lēni kā bruņurupucim un turklāt jāvirzās atpakaļ, lejup, tālāk no mērķa, un arvien vēl nav redzams, vai šī ārkārtīgi bīstamā, moku pilnā nolaišanās beidzas, vai ir kaut cik drošs apkārtceļš, pa kuru atkal varētu drošāk, ātrāk, taisnāk doties uz priekšu, augšup, uz virsotni.

Nezin vai nebūs dabiski, ja iedomāsimies, ka cilvēkam, kas nokļuvis šādā stāvoklī, — neraugoties uz to, ka viņš uzkāpis neredzēti augstu. - gadās brīži, kad viņš zaudē

dūšu. Un droši vien šo brīžu būtu daudz vairāk, tie būtu biežāki, grūtāki, ja viņš varētu dzirdēt dažas to cilvēku balsis no apakšas, kuri no droša attāluma tālskatī vēro šo ļoti bīstamo nolaišanos, ko nevar pat nosaukt (pēc „smenove-choviešu“4a parauga) par „nolaišanos ar bremzēm", jo bremzēšana prasa labi aprēķinātu, jau izmēģinātu ekipāžu, laikus sagatavotu ceļu, jau iepriekš pārbaudītus mecha-nismus. Bet te nav ne ekipāžā, ne ceļa, vispār nekā, itin nekā iepriekš pārbaudīta!

Taču no lejas atskan ļauna prieka pilnas balsis. Vieni atklāti rāda savu ļauno prieku, skaļi ņirgājas, kliedz: tūliņ noripos, tā viņam arī vajag, netrako! Cili cenšas noslēpt savu ļauno prieku, rīkodamies lielāko tiesu pēc Judasiņa Golovļeva parauga; viņi skumst, vērsdami acis augšup. Diemžēl, mūsu bažas piepildās! Vai ne mēs, kas visu mūžu veltījām, lai sagatavotu sapratīgu plānu uzkāpšanai šajā kalnā, prasījām, lai kāpšanu atliek, iekām nav galīgi izstrādāts mūsu plāns. Un, ja mēs tik dedzīgi cīnījāmies pret to ceļu, ko tagad atstāj arī pats bezprātis (skatieties, skatieties, viņš griežas atpakaļ, viņš laižas lejup, viņš veselām stundām sagatavo sev iespēju pavirzīties par kādu aršinu! bet mūs viņš gānīja ar visnekrietnākajiem vārdiem, kad mēs sistemātiski prasījām mērenību un akurātību!), — ja mēs lik dedzīgi nosodījām bezprāti un visus brīdinājām nesekot un nepalīdzēt viņam, tad mēs to darījām vienīgi aiz mīlestības pret diženo šā kalna pārvarēšanas plānu, lai nesa kompromitētu šo diženo plānu vispār!

Par laimi mūsu iedomātais ceļotājs mūsu izraudzītā piemēra apstākļos nevar dzirdēt šo kalnā kāpšanas idejas „īsto draugu" balsis, citādi varētu gadīties, ka viņam kļūtu nelabi. Bet nelaba dūša, kā stāsta, nedarot galvu skaidrāku un kājas stingrākas, it īpaši ļoti lielos augstumos.

П

BEZ METAFORĀM

Piemērs nav pierādījums. Ikviens salīdzinājums klibo. Tās ir neapstrīdamas un visiem zināmas patiesības, bet nav par ļaunu tās atgādināt, lai uzskatāmāk parādītu, cik tālu sniedzas nozīmības robežas katram salīdzinājumam vispār.

Krievijas proletariats savā revolūcija pacēlies milzīgā augstumā, ne tikai salīdzinot ar 1789. un 1793. g., bet arī salīdzinot ar 1871. gadu. Vajag, cik vien iespējams, lietišķāk, skaidrāk, uzskatamāk gūt ieskatu par to, ko tieši mēs esam „pabeiguši" un ko neesam pabeiguši: tad galva joprojām būs skaidra, nebūs ne nelabuma, ne iluziju, ne dūšas zaudēšanas.

Mēs esam „pabeiguši" buržuāziski demokrātisko revolūciju tik ,,tīri“ kā nekad vēl pasaulē. Tas ir vislielākais iekarojums, ko neatņems nekāds spēks.

Mēs esam pabeiguši izkļūšanu no visreakcionārākā imperiālistiskā kara revolucionārā ceļā. Tas ari ir tāds iekarojums, ko neatgriezīs atpakaļ nekāda vara pasaulē, un iekarojums, kas jo vērtīgāks tāpēc, ka reakcionāri imperiālistiski slaktiņi, ja saglabāsies kapitālisms, ir neizbēgami netālā nākotnē; taču XX gadsimta cilvēki ne visai viegli otrreiz apmierināsies ar „Bazeles manifestiem", ar kuriem 1912. un 19".—1918. g. apmuļķoja sevi un strādniekus renegati, II un IIV2 Internacionāles varoņi.

Mēs esam radījuši padomju valsts tipu, sākuši līdz ar to jaunu pasaulvēsturisku laikmetu, proletariāta politiskās kundzības laikmetu, kas nācis, lai nomainītu buržuāzijas kundzības laikmetu. Arī to vairs nevar atņemt, kaut gan padomju valsts tipu izdosies „pabeigt" tikai ar vairāku zemju strādnieku šķiras praktisko pieredzi.

Bet mēs neesam pabeiguši pat sociālistiskās ekonomikas fundamentu. To vēl var atņemt mums naidīgie mirstošā kapitālisma spēki. To vajag skaidri apzināties un atklāti atzīt, jo nav nekā bīstamāka kā ilūzijas (un reibonis, it īpaši lielos augstumos). Un nav itin nekā „briesmīga", nekā, kas dotu pamatotu iemeslu kaut vai mazliet zaudēt dūšu, atzīstot šo rūgto patiesību, jo mēs vienmēr esam turējušies pie tās elementārās marksisma patiesības un to atkārtojuši, ka sociālismā uzvarai vajadzīgi vairāku attīstīto zemju strādnieku kopīgi pūliņi. Bet mēs arvien vēl pagaidām esam vieni, un atpalikušā zemē, zemē, kas izpostīta vairāk nekā cilas, esam izdarījuši neticami daudz. Vēl vairāk: mēs. esam saglabājuši revolucionāro proletārisko spēku „armiju", esam saglabājuši viņas „manevrēšanas spējas", esam saglabājuši skaidru galvu, kas mums ļauj saprātīgi aprēķināt, kur,

kad un ciktāl vajag atkāpties (lai spēcīgāk varētu lēkt); — kur, kad un tieši kā vajag ķerties pie nepabeigtā pārtaisīšanas. Far droši bojā gājušiem būtu jāatzīst tie komunisti, kas iedomātos, ka var bez kļūdām, bez atkāpšanās, bez daudzkārtējas nepabeigtā un nepareizi izdarītā pārtaisīšanas paveikt tādu pasaulvēsturisku „pasākumu" kā sociālistiskās ekonomikas fundamenta likšanu (it īpaši sīkzemniecības zemē). Nav gājuši bojā (un droši vien neies bojā) tie komunisti, kas neļausies ieslīdēt ilūzijās, ne arī zaudēs dūšu, saglabādami organisma spēku un elastīgumu, lai, tuvodamies ļoti grūtajam uzdevumam, vēlreiz „sāktu no gala“.

Un mums jo mazāk pieļaujams kaut vai mazliet zaudēt dūšu, jo mazāk ir pamata to darīt tāpēc, ka šur un tur mēs ar visiem saviem postījumiem, nabadzību, atpalicību, badu esam sākuši virzīties uz priekšu sociālismu sagatavojošās ekonomikas laukā, kamēr mums līdzās, visā pasaulē, vairāk attīstītās zemes, tūkstoškārt bagātākas un militāri varenākas nekā mēs, joprojām virzās atpakaļ vipu izslavētās, viņām pazīstamās, jau simtiem gadu pārbaudītās „viņējās", kapitālistiskās ekonomikas laukā.

"1

PAR LAPSU MEDĪBĀM; PAR LEVI; PAR SERAT1

Stāsta, ka visdrošākais lapsu medīšanas paņēmiens esot šāds: izsekotām lapsām zināmā attālumā apvelkot apkārt virvi, kurai nelielā augstumā virs sniega piestiprināti sarkani karodziņi; lapsa, baidīdamās no acīm redzami mākslīgā „cilvēka roku" darinājuma, nākot laukā tikai tad un tikai tur, kur šis karodziņu ,,žogs“ pavērts; bet tur tad arī viņu gaida mednieks. Liktos, ka piesardzība tādam zvēram, ko visi vajā, ir vislabākā īpašība. Bet arī šeit izrādās, ka „labās īpašības turpināšana" ir trūkums. Lapsu ķer, izmantojot tieši viņas pārmērīgo piesardzību.

Man jāatzīst kāda kļūda, ko man gadījās izdarīt Kominternes III kongresā arī pārmērīgas piesardzības dēļ. Šajā kongresā es atrados galēji labējā spārnā. Esmu pārliecināts, ka tā bija vienīgā pareizā pozicija, jo skaitliski visai lielā (un „ietekmīgā") delegātu grupa ar daudziem vācu, ungāru un itāliešu biedriem priekšgalā nostājās pārmērīgi „kreisā" un

nepareizi kreisā pozīcijā, pārāk bieži aizstādama saprātīgu situācijās vērtēšanu, kura nebija visai labvēlīga tūlītējai un tiešai revolucionārai rīcībai, ar pastiprinātu vicināšanu ar sarkaniem karodziņiem. Aiz piesardzības, rūpēdamies par to, lai šis neapšaubāmi nepareizais novirziens kreisumā nepiešķirtu aplamu virzienu visai Kominternes taktikai, es visvisādi aizstāvēju Levi, izteikdams pieņēmumu, ka viņš zaudējis galvu (es netiku noliedzis, ka viņš zaudējis galvu) varbūt aiz pārmērīgām bailēm no kreiso kļūdām un ka ir bijuši gadījumi, kur galvu zaudējušie komunisti vēlāk to atkal „atraduši^1*. Pieņemdams pat, — „kreiso** spiediena ietekmēts, — ka Levi ir meņševiks, es norādīju, ka lietu vēl neizšķir pat šāds pieņēmums. Piemēram, visa 15 gadu ilgās meņševiku un boļševiku cīņas vēsture Krievijā (1903.— 1917.) pierāda, tāpat kā to pierāda arī trīs Krievijas revolūcijas, ka meņševikiem visā visumā katrā ziņā nebija taisnība un ka īstenībā viņi bi ja buržuāzijas aģenti strādnieku kustībā. Tas ir neapstrīdams lakts. Bet šis neapstrīdamais fakts neiznīcina to faktu, ka atsevišķos gadījumos meņševikiem bija taisnība pret boļševikiem, piemēram, jautājumā par Stolipina Domes boikotu 1907. gadā.

Kopš Kominternes III kongresa pagājuši jau 8 mēneši. Acīm redzot mūsu toreizējais strīds ar „kreisajiem** jau novecojis, dzīve to jau izšķīrusi. Izrādījies, ka man nebija taisnība attiecībā uz Levi, jo viņš sekmīgi pierādījis, ka nokļuvis uz meņševiku taciņas nevis nejauši, nevis uz laiku, nevis tikai „pārāk saliekdams nūju** pret „kreiso** ļoti bīstamo kļūdu, bet uz ilgu laiku, paliekami, pēc visas savas dabas. Pēc Kominternes III kongresa Levi nevis godīgi atzina, ka nepieciešams lūgt, lai viņu atkal uzņem partijā, kā vajadzēja rīkoties cilvēkam, kas uz laiku zaudējis galvu, sadusmots par dažām kreiso kļūdām, bet sāka sīki kaitēt partijai un, aiz stūra slēpdamies, šaut tai priekšā kāju, t. i., faktiski pakalpot buržuāzijas aģentiem no II un П'/г Internacionāles. Protams, pilnīga taisnība bija Vācijas komunistiem, kas atbildēja uz to, nesen izslēgdami no savas partijas vēl dažus kungus, kas slepeni bija atbalstījuši Paulu Levi šajā cildenajā nodarbībā.

Vācijas un Itālijas komunistiskās partijas attīstība pēc Kominternes III kongresa pierāda, ka kreiso kļūdu, ko tie

izdarīja šajā kongresā, viņas ņēmušas vērā un izlabo — pamazām, lēni, bet nelokāmi; Komunistiskās Internacionāles III kongresa lēmumi liek realizēti lojāli. Eiropas parlamentāro vecā tipa partiju, kura īstenībā ir reformistiska un tikai mazliet nokrāsota revolucionārā krāsā, pārveidot par jauna tipa partiju, par patiesi revolucionāru, patiesi komunistisku partiju, — tā ir ārkārtīgi grūta lieta. Francijas piemērs varbūt visuzskatāmāk rāda šīs grūtības. Ikdienas dzīvē pārtaisīt partijas darba tipu, pārveidot ikdienišķību, panākt, lai partija kļūtu par revolucionārā proletariāta avangardu, neaizejot no masām, bet arvien vairāk un vairāk tuvinoties tām, ceļot tās uz revolucionāru apziņu un revolucionāru cīņu, — tas ir visgrūtākais, bet arī vissvarīgākais darbs. Ja Eiropas komunisti neizmantos šai radikālajai, iekšējai, dziļajai visas savu partiju uzbūves un visa viņu darba pārveidošanai to (laikam gan ļoti īso) starplaiku starp revolucionāro kauju sevišķas saasināšanās periodiem, kurus pārdzīvoja daudzas Eiropas un Amerikas kapitālistiskās zemes 1921. gadā un 1922. gada sākumā, tad ar to viņi būs izdarījuši vislielāko noziegumu. Laime, ka par to bažīties nav pamala. Klusais, vienkāršais, rāmais, gausais, bet dziļais darbs, radot Eiropā un Amerikā īstas komunistiskas partijas, īstus revolucionārus proletariāta avangardus, ir sākts, un šis darbs rit tālāk.

Politiskas mācības, novērojot pat tādu triviālu lietu kā lapsu medības, izrādās, nav bez sava labuma: no vienas puses, pārmērīga piesardzība noved pie kļūdām. No otras puses, nedrīkst aizmirst: ja saprātīgu situācijās novērtēšanu aizstāj ar „noskaņojumu" vien vai vicināšanu ar sarkaniem karodziņiem, tad var izdarīt jau nelabojamu kļūdu; var iet bojā tādos apstākļos, kad, kaut arī grūtības ir lielas, taču bojā eja nemaz, ne drusciņas vēl nav obligātā.

Pauls Levi tagad grib sevišķi izkalpoties buržuāzijas priekšā — un tātad II un IP/a Internacionāles, tās aģentu priekšā, — no jauna izdodams tieši tos Rozas Luksemburgas darbus, kuros viņai nebija taisnība. Mēs atbildēsim uz to ar divi rindām no kādas labas krievu fabulas: dažreiz ērgļiem gadās nolaisties zemāk par vistām, bet vistas gan nekad tā nelidos kā ērgļi. Rozā Luksemburga kļūdījās Polijas neatkarības jautājumā; kļūdījās 1903. gadā meņševisina novērtējumā; kļūdījās kapitala uzkrāšanās teorijā; kļūdījās, 19". gada jūlijā kopā ar Pļechanovu, Vanderveldi, Kautski u. c. aizstāvēdama boļševiku apvienošanos ar meņševikiem; kļūdījās savos 1918. gada cietuma rakstos (pie kam viņa pati, iznākusi no cietuma, 1918. gada beigās un 1919. gada sākumā izlaboja lielāko daļu savu kļūdu). Taču, neraugoties uz šīm savām kļūdām, viņa ir bijusi un joprojām paliek ērglis; un ne vien viņas piemiņa vienmēr būs dārga visas pasaules komunistiem, bet arī viņas biogrāfijā un viņas kopotie raksti (ar kuru izdošanu nepiedodami kavējas Vācijas komunisti; viņus tikai pa daļai var atvainot nedzirdētais upuru skaits viņu grūtajā cīņā) būs ļoti derīga mācība visas pasaules komunistu daudzu paaudžu audzināšanai. „Vācijas sociāldemokrātijā pēc 19". g. 4. augusta ir smirdošs līķis” —r- lūk, ar kādu Rozas Luksemburgas izteicienu viņas vārds ieies vispasaules strādnieku kustības vēsturē. Bet strādnieku kustības sētmales mēslu čupu vidū tādas vistas kā Pauls Levi, Šeidemanis, Kautskis un visa šī kompānijā, protams, sevišķi sajūsmināsies par lielās komunistes kļūdām. Katram savs.

Kas attiecas uz Serati, tad viņš jāsalīdzina ar sapuvušu olu. kas pārsprāgst ar troksni un ar sevišķi... pikantu aromātu. Pieņemt ,,savā“ kongresā rezolūciju par gatavību pakļauties Kominternes kongresa lēmumam, pēc tam sūtīt uz šo kongresu veco vīru Lacari un noslēgumā piešmaukt strādniekus tikpat rupji kā zirgu mijējam, — tā ir pērle. Itālijas komunistiem, audzinot Itālijā patiesu revolucionārā proletariāta partiju, tagad strādnieku masu acu priekšā būs uzskatāms politikaniskas krāpšanas un meņševisma paraugs. Ne jau uzreiz, ne jau bez daudzām atkārtotām uzskatāmām mācībām izpaudīsies šā parauga derīgā, atbaidošā iedarbība, bet tā izpaudīsies katrā ziņā. Neatrauties no masām, nezaudēt pacietību grūtajā darbā, praktiski atmaskojot vienkāršā strādnieka priekšā visas Serati blēdības; neiekārdināties ar pārāk vieglo un visbīstamāko lēmumu: tur, kur Serati saka: ,,a“, teikt „minus a“; nelokāmi audzināt masas revolucionārā pasaules uzskata garā, revolucionārai darbībai; izmantot praktiski arī praksē lieliskās (kaut arī dārgi maksājošās) uzskatāmās fašisma mācības — un Itālijas komunismam uzvara būs nodrošināta.

12 83. sēj.

Levi ur Serati raksturīgi nevis paši par sevi, bet kā sīk-buržuaziskās demokrātijās galēji kreisā spārna, ,,viņu“ nometnes, starptautisko kapitālistu nometnes, kura vērsta pret mūsu nometni, mūslaiku paraugs. ,,Viņu“ nometne ļauni priecājas, gavilē vai lej krokodila asaras visa, no Gompersa līdz Serati, sakarā ar mūsu atkāpšanos, ar mūsu „nolaišanos lejup“, sakarā ar mūsu jauno ekonomisko politiku. Lai jau priecājas ļaunuma pilni. Lai jau izdara savus klauna vingrinājumus. Katram savs. Bet mēs neļausim varu pār sevi ne ilūzijām, ne dūšas zaudēšanai. Nebaidīties atzīt savas kļūdas, nebaidīties no darba, tās daudzkārtīgi, atkārtoti izlabojot, — un mēs būsim pašā virsotnē. Starptautiskā bloka lieta no Gompersa līdz Serati ir zudusi lieta.

Sarakstīts 1922. g. februāra beigās Pirmoreiz iespiests 1924. g. 16. ap-

rilī avīzes ,,Pravda“ 87. nr-n iespiests pēc rokraksta

РАR PADOMJU REPUBLIKAS STARPTAUTISKO UN IEKŠEJO STĀVOKLI

RUNA VISKRIEVIJAS METĀLISTU KONGRESA KOMUNISTISKAS FRAKCIJAS SEOB 1922. G. 6. MARTA«

(Vētraini а p 1 au s i.) Biedri! Atļaujiet man mazliet izjaukt jūsu parasto kārtību un šodien nepieskarties tiem tematiem, kas ir jūsu sēdes un jūsu kongresa dienas kārtībā, tai nolūkā, lai pastāstītu savus secinājumus un apsvērumus jautājumā par galvenajiem politikas uzdevumiem. Pie mums jau vairākkārt bijis pieņemts griezties pie tiem, kas, nebūdami vienu vai otru valsts iestāžu oficiāli pārstāvji, faktiski ir uzņēmušies milzīgu daļu valsts darba. Un jūs visi zināt, ka īsto Iietišķīgo darbu mūsu valsts iestāžu vairākumā vada vieni vai otri strādnieku šķiras pārstāvji un lai skaitā, protams, vienā no pirmajām rindām metālisti.

Lūk, kāpēc es domāju, ka šajā gadījumā nepavisam nebūs nevietā izjaukt jūsu parasto nodarbību kārtību un runāt ne tik daudz par arodnieciskiem un partijas jautājumiem kā par politiskiem jautājumiem, par mūsu starptautisko un iekšējo stāvokli. Jo, pēc manas pārliecības, tiklab mūsu starptautiskajā, kā arī mūsu iekšējā stāvoklī ir kaut kas tāds, kas līdzinās zināmam lūzumam politikā un kas prasa, lai katrs partijas cilvēks un, protams, katrs apzinīgs strādnieks pievērstu sevišķu uzmanību tam, lai šo politikā notiekošo lūzumu pilnīgi saprastu, pareizi apgūtu un iemiesotu savā darbā — gan padomju, gan partijas, gan arod biedrību, gan arī jebkurā citā darbā.

Jūs, biedri, protams, visi zināt, ka starptautiskās politikas jautājumu priekšgalā pie mums joprojām atrodas Dženova. Es neesmu nemaz tik stingri pārliecināts, ka viņa

šajā vielā joprojām atrodas pamatoti, jo, kad mēs sakām: „Dženovā" — tad iedomājamies visiem sen zināmo ком I elenci, kas bija paredzēta Itālijā, Dženovā, gandrīz jau bija pilnīgi sagatavota, bet kas tagad, diemžēl, atrodas tik nenoteiktā stāvoklī, ka neviens nezina (es ļoti baidos, ka paši Dženovas iniciatori un rīkotāji nezina), vai ir daudz izredžu, ka tā noliks, vai arī šādu izredžu tai nav gandrīz nemaz. Katrā ziņā mums jāsaka sev un visiem tiem, kam ir kāda interese par strādnieku un zemnieku republikas likteni, ka mūsu pozicija šajā ziņā, t. i., jautājumā par kon ferenci Dženovā, kopš paša sākuma bija pilnīgi stingra un tikpat stingra ir tagad. Un nav mūsu vaina, ja ne vien stingrības, bet pat viselementārākās noteiktības, viselementārāko spēju izpildīt savus paša nodomus trūkst kādam citam. Mēs no paša sākuma paziņojām, ka Dženovu apsveicam un uz to dodamies; mēs ļoti labi sapratām un nemaz neslēpām, ka dodamies uz to kā tirgoņi, jo mums tirdzniecība ar kapitālistiskajām zemēm (iekām tās vēl nav pavisam sabrukušas) neapšaubāmi nepieciešama, un ka mēs dodamies turp tādēļ, lai vispareizāk un visizdevīgāk apspriestu politiski pieņemamus šās tirdzniecības noteikumus, un tikai. Tas, protams, nemaz nav noslēpums tām kapitālistiskajām valstīm, kuru valdības sastādīja pirmo Dženovas konferences plānu un laida to darbā. Šīs valstis ļoti labi zina, ka tirdzniecības līgumu rinda, kuri saista mūs ar dažādām kapitālistiskām zemēm, kļūst arvien garāka; praktisko tirdzniecisko darījumu skaits aug; sīki jo sīki apspriežamo tirdzniecības uzņēmumu skaits, kuri kopīgi Krievijai un ārzemēm, dažādu ārvalstu un dažādu mūsu rūpniecības nozaru visdažādākajās kombinācijās, pašlaik ir milzīgs. Tāpēc visa tā praktiskais pamats, par ko galvenokārt būs runa Dženovā, kapitālistiskajām valstīm ir lieliski zināms. Un, ja papildinājums šim pamatam, tā virsbūve ir daudzas jo daudzas visādas politiskas sarunas, pieņēmumi, fantastiski projekti, tad jāsaprot, ka tā ir tikai virsbūvīte, kuru ļoti bieži mākslīgi uzbūvējuši, izgudrojuši un realizē tie, kas tajā ieinteresēti.

Vairāk nekā četros Padomju varas pastāvēšanas gados mēs, protams, esam ieguvuši pietiekami daudz praktiskas pieredzes (neskaitot to, ka mēs pietiekami zinājām par to

ari teorētiski), lai prastu pienācīgi novērtēt to diplomātisko spēli, ko buržuāzisko valstu pārstāvju kungi uzsāka pēc visiem novecojušās buržuāziskās diplomātiskās mākslas likumiem. Mēs ļoti labi saprotam, kas ir šās spēles pamatā: mēs zinām, ka tās būtība ir tirdzniecība. Buržuāziskajām zemēm vajag tirgoties ar Krieviju: viņas zina, ka bez tādām vai citādām savstarpīgo ekonomisko attiecību formām viņu sabrukums ies tālāk, nekā tas gājis līdz šim; neraugoties uz visām viņu ļoti lieliskajām uzvarām, neraugoties uz visu to bezgalīgo lielīšanos, ar ko viņas piepilda visas pasaules avīzes un telegramas, viņu ekonomika tomēr irst, un ar visvienkāršāko uzdevumu — ne jau lai kaut ko jaunu celtu, bet lai tikai atjaunotu veco, — viņas, lūk, netiek galā jau ceturto gadu, pēc savām ļoti lielajām uzvarām, un arvien vēl mīdās ap to, kā trijatā, četratā vai pa piecām sapulcēties (kā redzat, skaitlis ir neparasti liels, un tas briesmīgi apgrūtina vienošanās iespējamību) un sastādīt tādu kombināciju, lai varētu tirgoties.

Es saprotu, ka komunistiem, lai iemācītos tirgoties, patiešām vajadzīgs laiks un ka ikviens, kas to grib iemācīties, sākumā vairākus gadus izdarīs ļoti rupjas kļūdas, un vēsture viņam piedos, tāpēc ka šis darbs viņam ir jauns. Te vajadzīgs gan smadzenes padarīt lokanākas, gan nokratīt jebkādu komunistisko jeb, pareizāk, krievisko oblomo-vismu un daudz ko citu. Bet, ka buržuāzisko valstu pārstāvjiem būtu vajadzējis no jauna mācīties tirdzniecību, ko viņi piekopj simtiem gadu un uz ko būvēta visa viņu sabiedriskā dzīve, — tas ir dīvaini. Mums tomēr tas nav tik dīvaini: mēs jau sen teicām un zinājām, ka viņi imperiālistisko karu nav novērtējuši tik pareizi kā mēs. Viņi vērtēja to no tā viedokļa, kas atrodas viņiem degungalā, bet trīs gadus pēc savām milzīgajām uzvarām viņi nevar rast izeju no stāvokļa.

Mēs, komunisti, teicām, ka mēs karu vērtējam dziļāk un pareizāk, ka tā pretrunas un nelaimes iedarbojas neizmērojami plašāk, nekā domā kapitālistiskās valstis. Un, raudzīdamies no malas uz buržuāziskajām valstīm uzvarētājām, mēs sacījām: viņas pieminēs vēl ne vienreiz vien mūsu pareģojumus un to, kā mēs vērtējam karu un tā sekas. Mēs nebrīnāmies par to apstākli, ka viņas apmaldījušās

varbūt pat mazāk nekā četrās priedēs. Bet tajā pašā laikā mēs sakām: mums nepieciešama tirdzniecība ar kapitālistiskajām valstīm, kamēr viņas pastāv kā tādas. Uz sarunām ar viņām mēs dodamies kā tirgotāji, un, ka mēs to varam veikt, to pierāda ar kapitālistiskajām valstīm noslēgto tirdzniecības līgumu skaits, kas aug, to pierāda darījumu skaits. Mēs tos nevaram publicēt, iekām tie nav noslēgti. Kad pie mums ierodas tirgotājs kapitālists un saka: „Iekām mēs neesam nonākuši līdz sarunu beigām, tam jāpaliek starp mums", — protams, no tirdzniecības viedokļa to nevar noraidīt. Bet mēs taču zinām, cik līgumu atrodas sagatavošanā, — to saraksts vien aizņem vairākas lappuses, to skaitā ir desmiti praktisku priekšlikumu, kas konkrēti apspriesti ar solidām financialām grupām. Protams, buržuāzisko valstu pārstāvju kungi, kas pulcējas Dženovā, zina to ne sliktāk kā mēs: lai nu kā ar citu, bet šo valdību sakari ar viņu kapitālistiskajām firmām, protams, pastāv joprojām. Pat pie viņiem dezorganizētība vēl arvien nav tik liela, lai viņi to nezinātu.

Un tāpēc, ja mēs ārzemju telegramās pastāvīgi atrodam ziņas, it kā viņi nevarot precīzi iedomāties, kas notikšot Dženovā, it kā viņi gudrojot kaut ko jaunu, it kā viņi gribot pārsteigt pasauli ar to, ka likšot priekšā Krievijai jaunus noteikumus, tad atļaujiet viņiem pateikt (es ceru, ka man personīgi izdosies to pateikt Loid-Džordžam Dženovā) — jūs, kungi, ar to nevienu nepārsteigsit. Jūs esat tirdzniecības ļaudis un tirgojaties ļoti labi. Mēs vēl tikai mācāmies tirgoties un tirgojamies ļoti slikti. Bet mums ir desmitiem un simtiem līgumu un līgumu projektu, no kuriem redzams, kā mēs tirgojamies, kādus darījumus un uz, kādiem noteikumiem mēs slēdzam vai slēgsim. Un, ja mēs lasām avīzēs visādas ziņas, kas domātas, lai vienu otru iebiedētu, par to, ka mums uzspiedīšot kaut kādu pārbaudījumu, tad šinī ziņā mēs smaidām diezgan mierīgi. Draudus mēs esam redzējuši pietiekami un turklāt nopietnākus nekā tāda tirgotāja draudi, kurš taisās aizcirst durvis, likdams priekšā savu nu itin pašu pēdējo cenu. Mēs redzējām, kā sabiedrotās valstis, kuru rokās atrodas gandrīz visa pasaule, draudēja ar lielgabaliem. No Šiem draudiem mēs nenobijāmies. Eiropas diplomātu kungi, to, lūdzu, neaizmirstiet.

Mēs nebūt nedzenamies pēc tā, lai uzturētu savu pašu diplomātisko prestižu, savu renomē, kā tas ir ārkārtīgi svarīgi buržuāziskām valstīm. Oficiāli mēs nemaz pat nerunāsim par to. Bet mēs to neesam aizmirsuši. Pie mums neviens strādnieks, neviens zemnieks nav aizmirsis, nevar aizmirst un nekad neaizmirsīs, ka viņš ir karojis, aizstāvēdams strādnieku un zemnieku varu pret visu visvarenāko valstu savienību, kuras atbalstīja intervenciju. Mums ir vesela kolekcija līgumu, ko šīs valstis vairāku gadu laikā slēgušas ar Kolčakiem un Deņiki-niem. Tie ir publicēti, mēs tos zinām, tos zina visa pasaule. Kāpēc tad spēlēt slēpšanos un tēlot lietu tā, it kā mēs visi būtu kļuvuši par Ivaniem Aizmāršīgiem? Katrs zemnieks un katrs strādnieks zina, ka viņš karojis ar šīm valstīm un ka tās viņu nav uzvarējušas. Un, ja jums, buržuāzisko valstu pārstāvju kungi, patīk niekoties un šķiest savu papīru (jums 1ā ir ļoti daudz, vairāk, nekā vajag), savu tinti, apgrūtināt savus telegrāfā vadus un savas radiostacijas, lai paziņotu visai pasaulei: „Mēs Krieviju nostādīsim pārbaudāmās stāvoklī", — tad mēs vēl redzēsim, kurš — kuru. Mēs jau esam pārbaudīti un pārbaudīti nevis vārdiem, nevis ar tirdzniecību, nevis ar rubli, bet ar rungu. Un mēs ar smagām, asiņainām un mokošām brūcēm esam jau izpelnījušies to, ka par mums nevis mums pašiem, bet mūsu pretiniekiem jāsaka: „Par vienu pērto dod divus nepērtus".

Mēs to esam izpelnījušies kara laukā. Lūk, žēl, ka tirdzniecības laukā mūs, komunistus, maz sit, bet es ceru, ka tuvākajā nākotnē šo robu aizpildīs, turklāt ar tādām pašām sekmēm.

Es teicu, ka ceru personīgi parunāt Dženovā ar Loid-Džordžu par šiem tematiem un pateikt viņam, ka mūs nevajag biedēt ar nieciņiem, jo ar to zaudēs prestižu tikai paši biedētāji. Es ceru. ka tam neliks šķēršļus тала slimība, kas vairākus mēnešus nedod man iespēju tieši piedalīties politiskajā darbā un nepavisam neļauj man pildīt padomju amatu, kurā esmu ielikts. Man ir pamats cerēt, ka pēc dažām nedēļām varēšu atgriezties savā tiešajā darbā. Bet vai viņi pēc dažām nedēļām spēs vienoties trijatā vai četratā attiecībā uz to, par ko viņi paziņojuši visai pasaulei, ka viņi esot vienojušies, — par to es neesmu pārliecināts. Es pat

uzdrošinos apgalvot, ka neviens visā pasaulē nav pārliecināts par to, un pat vēl vairāk, ka to nezina viņi paši, jo tad, kad uzvarējušās valstis, kuru rokās ir vara pār visu pasauli, sapulcējās Kannās, pēc tam kad viņas jau daudzas reizes bija pulcējušās, — viņu konferenču skaits ir bezgalīgs, un pat Eiropas buržuāziskā prese pati smejas par to, — viņas tomēr nevarēja pienācīgi pateikt, ko viņas grib.

Tāpēc vispareizāk no praktisko uzdevumu viedokļa, bet nevis no diplomātiskās kukuriņu spēles viedokļa, stāvokli ir noteicis b. Trockis. Otrā dienā pēc ziņas saņemšanas, ka Dženova esot pavisam nokārtota, pavisam norunāta, ka attiecībā uz Dženovu esot pilnīga vienprātība, bet ka tikai kādas buržuāziskās valdības svārstīšanās (viņas kļuvušas kaut kā aizdomīgi svārstīgas) piespiedusi to pagaidām atlikt, viņš publicēja pavēli: „Lai katrs sarkanarmietis iegaumē starptautisko stāvokli; mēs noteikti zinām, ka viņiem ir stabila grupa, kas grib pamēģināt intervenciju; mēs būsim modri, un lai katrs sarkanarmietis zina, kas ir diplomātiskā spēle un kas ir ieroču spēks, kurš līdz šim izšķīris visus šķiru konfliktus'1.

Lai kalss sarkanarmietis zina, kas ir šī spēle, kas ir ieroču spēks, un tad mēs redzēsim. Lai cik sairis ir kapitālisms visās kapitālistiskajās zemēs, bet šo numuru var pamēģināt daudzas ne neietekmīgas partijas. Bet, ja valdības ir tiktāl nestabilas, ka nevar laikā sasaukt sapulces, kas tad var zināt, kā rokās atradīsias šīs valdības. Mēs zinām, ka viņām ir ietekmīgas partijas, kas vēlas karu, un ietekmīgas personas un ekonomikas rīkotāji, mēs to ļoti labi zinām, un par īsto būtību, kas ir ekonomisko līgumu pamatā, mēs esam pietiekami informēti. Mēs esam smagi izcietuši neparasti daudz un zinām, kādas nelaimes un mokas var mums sagādāt jauns kara mēģinājums, un mēs sakām, ka mēs to izturēsim vēlreiz, pamēģiniet tikai to pamēģināt. Secinā jums, ko izdarījis b. Trockis, kurš publicējis nevis diplomātiskās kukuriņu spēles apsvērumus, bet savu stingro pavēli, ir tāds, ka katram sarkanarmietim no jauna jāizskaidro starptautiskais stāvoklis, ka Dženovas konferences atlikšana sakarā ar Itālijas kabineta nestabilitāti — tās ir kara briesmas. Mēs panāksim, ka pie mums to zinās katrs sarkanarmietis. Mums tas panākams jo vieglāk tāpēc, ka reti var

atrast Krievijā tādu ģimeni, tādu sarkanarmieti, kas to nezinātu un ne tikai no avīzēm, cirkulāriem vai pavēlēm, bet no savas sādžas, kur viņš redzējis kropļus, redzējis ģimenes, kas šo karu izcietušas, kur viņš redz neražu, moku pilnu badu un izputēšanu, velnišķīgu trūkumu un zina, kas tos radījis, kaut arī viņš nelasa meņševiku un eseru Parizes izdevumus, lai izskaidrotu to ar ļaundabīgajām boļševiku īpašībām. Viņam visā viņa būtnē nezin vai tagad ir kāds cils stabilāks noskaņojums nekā pretspara noskaņojums (teikšu vismaz tā), pretspara tiem, kas mums uzspieduši un atbalstījuši pret mums Kolčaka un Deņikina karu. Šajā ziņā mums nevajag dibināt jaunas aģitācijas un propagandas komisijas.

Dženovas konferences jautājumā stingri jāatšķir lietas būtība no tām avīžu pīlēm, ko izlaiž buržuāzijā; viņai tās šķiet briesmīgas bumbas, bet mūs tās nebaida, jo mēs tās esam daudz redzējuši un tās ne vienmēr ir vērtas, lai uz tām atbildētu pat ar smaidu. Jebkādi mēģinājumi uzspiest mums noteikumus kā uzvarētiem ir tukšas blēņas, uz kurām nav vēris atbildēt. Mēs kā tirgoņi nodibinām attiecības un zinām, ko tu esi parādā mums un ko mēs tev un kāda var būt tava likumīgā un pat. paaugstinātā peļņa. Mēs redzam daudz priekšlikumu, līgumu skaits mums aug un augs, lai arī kā izveidotos trīs četru valstu uzvarētāju stāvoklis; ar šo konferences atlikšanu jūs zaudēsit, jo jūs saviem pašu ļaudīm pierādīsit, ka jūs paši nezināt, ko gribat, un ka jūs sirgstat ar tā saukto gribas spēka slimību. Šī slimība ir tāda, ka jūs nesaprotat to ekonomiku un politiku, ko mēs esam novērtējuši dziļāk nekā jūs. Drīz būs desmit gadu, kopš mēs to esam novērtējuši, bet viss šis turpmākais sabrukums un sairums arvien vēl nav skaidrs buržuāziskajām valstīm.

Mēs jau skaidri redzam to stāvokli, kas pie mums izveidojies, un pilnīgi noteikti varam sacīt, ka atkāpšanos, ko mēs esam sākuši, mēs jau varam apturēt un apturam. Pietiek. Mēs pilnīgi skaidri redzam un neslēpjam, ka jaunā ekonomiskā politika ir atkāpšanās, mēs bijām aizgājuši tālāk, nekā varējām noturēt, bet tāda jau ir cīņas loģika. Ja kāds atceras, kas bija 1917. gada oktobrī, vai arī ja kāds toreiz ir bijis politiski nenobriedis un vēlāk iepazinies ar stāvokli, kāds bija 1917. gadā, tad viņš zina, kādu milzumu

kompromisa priekšlikumu tolaik boļševiki izdarīja attiecībā uz buržuāziju. Viņi teica: „Kungi, jums darbs irst, bet mēs pie varas būsim un to noturēsim. Vai jūs nevēlētos apdomāt, kā jūs varētu, kā zemnieki saka, nokārtot to bez skandala". Mēs zinām, ka bija ne vien skandāli, bet arī sacelšanās mēģinājumi, kurus sāka un atbalstīja meņševiki un eseri. Agrāk viņi teica: „Mēs kaut tūdaļ atdosim varu Padomēm". Šinīs dienās man gadījās izlasīt pret Černovu vērstu Kerenska rakstu Parizes žurnālā (tur šādas mantas ļoti daudz); Kerenskis saka, — vai tad mēs turējāmies pie varas, es jau Demokrātiskās apspriedes laikā paziņoju: ja radīsies personas, kas uzņemsies nodibināt vienveidīgu valdību, lati vara tiks nodota jaunajai valdībai bez jebkādiem satricinājumiem.

Mēs neatteicāmies saņemt varu vieni paši. Mēs to paziņojām jau 1917. gada jūnijā". 1917. gada oktobrī Padomju kongresā mēs to realizējām. Padomju kongress dabūja boļ-ševistisku vairākumu. Tad Kerenskis griezās pie junkuriem, auļoja pie Krasnova, gribēja sapulcināt armiju un doties uz Petrogradu. Mēs viņus mazliet paņurcljām, un tagad viņi ir aizvainoti un saka: „Kādi pāri darītāji, varas sagrabēji, kādi bendes". Mēs atbildam: „Draugi, vainojiet paši sevi! Nedomājiet, ka Krievijas zemnieki un strādnieki aizmirsuši jūsu rīcību! Jūs oktobrī izaicinājāt mūs uz cīņu tās visniknākajā veidā, atbildot uz to, mēs izvirzījām teroru un trīskārtīgu teroru, bet, ja būs vajadzīgs vēl, izvirzīsim arī vēl, ja jūs pamēģināsit, vēlreiz". Neviens strādnieks, neviens zemnieks nešaubās par to, ka terors nepieciešams; par to nešaubās neviens, izņemot inteliģentiskus histeriķus.

Nedzirdētu ekonomisku grūtību apstākļos mums bija jā-izcīna karš pret ienaidnieku, kas simtkārt pārsniedza mūsu spēkus; saprotams, ka ārkārtējo komunistisko pasākumu sfērā pie tam bija jāiet tālu, tālāk, nekā vajadzīgs; mās uz to spieda. Mūsu pretinieki domāja, ka viņi nobeigšot mūs, viņi domāja piespiest mūs pakļauties nevis vārdos, bet darbos. Viņi teica: „Nekādu piekāpšanos mēs neizdarīsim". Mēs atbildējām: „Ja jūs domājat, ka mēs neuzdrošināsimies ķerties pie galējiem komunistiskiem līdzekļiem, tad jūs maldāties". Un mēs uzdrošinājāmies, mēs to izdarījām, un mēs uzvarējām. Pašlaik mēs sakām, ka šīs pozicijas

mēs nevaram noturēt, mēs atkāpjamies, jo mums ir pietiekami daudz iekarots, lai noturētu vajadzīgās pozicijas. Visa baltgvardu banda ar meņševikiem un eseriem priekšgalā gavilē un saka: „Alia! jūs atkāpjaties!" — Gavilējiet, ar to jūs izpatīkat paši sev, — sakām mēs. Mums tas izdevīgi, ja mūsu ienaidnieks nodarbojas nevis ar lietišķu darbu, bet ar izpatikšanu sev pašam. Triumfējiet, ar ilūzijām izpatikdami paši sev, jūs nostādāt mūs vēl izdevīgākā stāvoklī. Mēs esam iekarojuši milzīgas pozicijas, un, ja, sākot ar 1917., līdz 1921. gadam mēs nebūtu iekarojuši sev šīs pozicijas, mums nebūtu telpas, kur atkāpties — gan ģeogrāfijas nozīmē, gan ekonomikas un politikas nozīmē. Mēs saglabājam varu savienībā ar zemniekiem, bet, ja jūs negribat piekrist noteikumiem, kādus jums piedāvāja pirms kara, tad pēc kara dabūsit sliktākus noteikumus. Tas ir precizi ierakstīts diplomātijas, ekonomikas un politikas vēsturē no 1917. līdz 1921. gadam, tā ka tā nebūt nav lielība. Tā ir vienkārši konstatēšana, vienkārši atgādināšana. Ja kapitālistu kungi 1917. gada oktobrī būtu pieņēmuši mūsu noteikumus, viņiem būtu bijis piecas reizes vairāk nekā tagad. Jūs karojāt trīs gadus. Ivo dabūjāt? Vai vēl gribat karot? Mēs labi zinām, ka jūsu vidū nepavisam ne jau visi grib karot. Mēs zinām, no olras puses, ka, pastāvot niknajam badam, pastāvot tam rūpniecības stāvoklim, kāds ir tagad, mēs nenoturēsim visas pozicijas, kas iegūtas no 1917. līdz 1921. gadam. Daudzas no tām mēs esam atdevuši. Bet tagad mēs varam teikt, ka šī atkāpšanās tādā nozīmē, kādu piekāpšanos mēs izdarām attiecībā uz kapitālistiem, ir pabeigta. Mēs savus spēkus un kapitālistu spēkus esam apsvēruši. Mēs esam izdarījuši daudzas parauga izlūkošanas kustības — esam slēguši līgumus ar Krievijas un ārzemju kapitālistiem un sakām, un es ceru un esmu pārliecināts, ka arī partijas kongress to oficiāli pateiks Krievijas vadošās partijas vārdā: savu ekonomisko atkāpšanos mēs tagad varam apturēt. Pietiek. Tālāk atpakaļ mēs neiesim, bet nodarbosimies ar to, ka pareizi izvērtīsim un grupēsim spēkus.

Kad es saku, ka mēs savu ekonomisko atkāpšanos apturam, tas nenozīmē, ka es kaut cik aizmirstu tās velnišķīgās grūtības, kādās mēs atrodamies, un ka šajā ziņā es gribētu jūs apmierināt un iepriecināt. Jautājums par atkāpšanās

robežām un par to, vai mēs atkāpšanos apturam vai ne, — tas nav jautājums par to, kādas grūtības mums stāv priekšā. Mēs zinām, kādas grūtības mums stāv priekšā. Mēs zinām, kas ir bads zemnieku zemē, kāda ir Krievija. Mēs zinām, ka bada radītās nelaimes novērst mums vēl nav izdevies. Mēs zinām, ko nozīmē finanču krize tādā zemē, kura spiesta tirgoties un kurā izlaists tik liels daudzums papīrnaudas, kādu pasaule nav redzējusi. Mēs zinām šīs grūtības, mēs zinām, ka tās ir milzīgas. Es nebaidos teikt, ka tās ir neaptveramas. Mūs tas nemaz nebaida. Gluži otrādi, mēs smeļam savus spēkus no 1ā, ka atklāti sakām strādniekiem un zemniekiem: „Lūk, kādas grūtības jums ir priekšā, lūk, kādas briesmas mums draud no rietumu valstīm. Ķersimies pie darba un saprātīgi raudzīsimies uz saviem uzdevumiem^1'. Ja mēs savu atkāpšanos apturam, tad tas nenozīmē, ka mēs šis briesmas nezinām. Mēs raugāmies uz tām tieši. Mēs sakām: „Lūk, kur ir galvenās briesmas; bada cirstās brūces ir jāsadziedē. Mēs tās vēl neesam sadziedējuši. Mēs vēl nebūt neesam pārvarējuši finanču krizi". Tātad vārdi par atkāpšanās apturēšanu nepavisam nav jāsaprot tādā nozīmē, ka mēs jau atzītu, ka mēs fundamentu (jaunās ekonomikas) esam jau izveidojuši un ka mēs varam soļot mierīgi. Nē, fundaments vēl nav izveidots. Mierīgi raudzīties nākotnē mēs vēl nevaram. Mūs ielenc gan kara briesmas, par kurām es esmu pietiekami runājis, gan vēl lielākas briesmas mūs ielenc iekšienē, kur pastāv ekonomiskas briesmas, kuras izpaužas drausmīgā zemniecības izputēšanā, kuras izpaužas badā, kuras izpaužas linancialā neorganizē-tībā. Tās ir ārkārtīgi lielas. No mums tiek prasīts milzīgs spēku sasprindzinājums. Taču, ja mums uzspiedīs karu, mēs karot pratīsim. Bet karu vest arī viņiem nav nemaz tik viegli. 1918. gadā viņiem bi ja viegli sākt karu un gluži tāpat turpināt to 1919. gadā. Taču līdz 1922. gadam aiztecējis gan daudz ūdeņu, gan daudz asiņu, gan daudz visa cita. Rietumu strādnieki un zemnieki nepavisam nav tie, kas viņi bija 1919. gadā. Un viņus piešmaukt, sakot viņiem, ka mēs karojam pret vāciešiem, bet boļševiki ir tikai tā, vāciešu sūtīti un vairāk nekas, — nevar. Mēs sava ekonomiskā stāvokļa dēļ nekrītam panikā. Mums pašlaik ir desmitiem līgumu, kas noslēgti ar Krievijas un ārzemju kapitālistiem.

Mūs zinām, kādas grūtības mūsu priekšā bijušas un ir. Mēs zinām, kāpēc Krievijas kapitālisti bija ar mieru slēgt šos līgumus. \lēs zinām, uz kādiem noteikumiem noslēgti šie līgumi. Vairākums šo kapitālistu ir ar mieru slēgt šos līgumus kā praktiķi, kā tirgoņi. Arī mēs to darām kā tirgoņi. Bet ikviens tirgonis zināmā mērā ņem vērā politiku. Ja tas nav tirgonis no pavisam mežonīgas zemes, viņš neslēgs darījumu ar valdību, kas nav cik necik droša, cik necik uzticama. Tas tirgonis, kas to izdarīs, tas vairs nav tirgonis, bet muļķis. Bet tirgoņu vidū lielum lielā daļa nav tādi, jo visa tirgoņu cīņas loģika novāc tos no tirgoņu darbības lauka. Ja agrāk mums bija vērtējums: tevi sakāvis Deņikins, pierādi, ka tu vari sakaut viņu, tad šobrīd vērtējums ir cits: tevi sakāvis tirgonis, pierādi, ka tu vari piespiest viņu noslēgt darījumu. Mēs to esam pierādījuši. Mums jau ir vairāki līgumi ar Krievijas un Rietumeiropas lielākajām kapitālistiskajām firmām. Mēs zinām, uz ko tās ir ar mieru. Viņas zina, uz ko mēs esam ar mieru.

Tagad darba uzdevums mums nedaudz mainās. Lūk, par to es arī gribēju vēl pateikt dažus vārdus, papildinot savu referātu, kas jau tā mazliet ieildzis.

Sakarā ar to stāvokli, kad Dženovā izpaužas svārstības, kurām, šķiet, nav paredzams gals, un kad mēs savā iekšējā politikā esam tik daudz piekāpušies, tagad mums jāsaka: „Pietiek, turpmāk vairs nekādas piekāpšanās!“ Ja kapitālistu kungi domā, ka var vēl stiept garumā un, jo tālāk, jo piekāpšanās būs vairāk, atkārtoju, viņiem vajag pateikt: „Pietiek, rītdien jās nedabūsit nekāt“ Ja Padomju varas un tās uzvaru vēsture neko nav viņiem iemācījusi, tad — kā viņiem tīk. Mēs no savas puses esam darījuši visu, un mēs to paziņojām visas pasaules priekšā. Es ceru, ka arī kongress apstiprinās, ka tālāk mēs neatkāpjamies. Atkāpšanās beigusies, un sakarā ar to mainās arī mūsu darbs.

Jāatzīmē, ka pie mums līdz šim laikam vērojama liela nervozitāte, gandrīz slimīgums, apspriežot šo jautājumu; tiek sastādīti visvisādi plāni un pieņemti visādi lēmumi. Sājā sakarā man gribas minēt sekojošo. Vakar es avīzē ,.lzveslija“ nejauši izlasīju Majakovska dzejoli par politisku tematu^46. Es nepiederu pie viņa dzejiskā talanta pielūdzējiem, kaut arī pilnīgi atzīstu, ka šajā laukā neesmu

kompetents. Taču sen es nebiju jutis tādu patiku, raugoties no politiskā un administratīvā viedokļa. Savā dzejolī viņš galīgi izzobo sēdes un ņirgājas par komunistiem, ka tiem allaž esot sēdes un atkal sēdes. Nezinu, kā attiecībā uz dzeju, bet attiecībā uz politiku galvoju, ka tas ir pilnīgi pareizi. Mēs patiešām atrodamies tādu cilvēku stāvoklī (un jāsaka, ka šis stāvoklis ir ļoti muļķīgs), kuri allaž notur sēdes, sastāda komisijas, sastāda plānus — līdz bezgalībai. Bija tāds krievu dzīves tips — Oblomovs. Viņš allaž gulējis gultā un sastādījis plānus. Kopš tiem laikiem pagājis ilgs laiks. Krievija izdarījusi trīs revolūcijas, bet Oblomovi tomēr palikuši, jo Oblomovs bija ne tikai muižnieks, bet arī zemnieks un ne tikai zemnieks, bet arī inteliģents un ne tikai inteliģents, bet arī strādnieks un komunists. Pietiek palūkoties uz mums, kā mēs sēžam sēdēs, kā mēs strādājam komisijās, lai pateiktu, ka vecais Oblomovs ir palicis un viņu vajag ilgi mazgāt, tīrīt, kulstīt un pērt, lai iznāktu kaut kas jēdzīgs. Sājā ziņā mums uz savu stāvokli jāraugās bez jebkādām ilūzijām. Mēs neesam atdarinājuši nevienu no tiem. kas vārdu „revolūcija" raksta ar lielo burtu, kā to dara eseri. Bet mēs varam atkārtot Marksa vārdus, ka revolūcijas laikā dara nevis mazāk, bet dažreiz pat vairāk muļķību Uz šīm muļķībām jāraugās saprātīgi un bezbailīgi — tas mums, revolucionāriem, jāiemācās.

Mēs esam izdarījuši šajā revolūcijā tik daudz neatņemama, kas jau galīgi uzvarējis un par ko jau zina visa pasaule, ka mums nekādā gadījumā nevajag apmulst un nervozēt. Pašlaik stāvoklis ir tāds, ka mēs, balstīdamies uz izdarīto izlūkošanu, pārbaudām to, ko esam izdarījuši, — šai pārbaudei ir ļoti svarīga nozīme, no tās mums jādodas tālāk. Un, kad mums tagad jāiztur cīņa pret kapitālistiem, mums vajag noteikti realizēt savu jauno ceļu. Mums visa sava organizācija jāuzbūvē tā, lai pie mums komerciālo uzņēmumu priekšgalā nebūtu cilvēki, kam šajā nozarē nav pieredzes. Pie mums visnotaļ iestādes priekšgalā noliek komunistu — cilvēku, kas ir neapšaubāmi godīgs, kas pārbaudīts cīņā par komunismu, cilvēku, kas izgājis cietumu, taču tādu, kas neprot tirgoties, un sakarā ar to viņš nolikts valsts tresta priekšgalā. Un, lūk, viņam ir visas neapstrīdamās labās īpašības kā komunistam, bet tirgonis

viņu tomēr piešmauks — un darīs ļoti labi. Jo viscieuīja-> mākie, lieliskākie komunisti, par kuru uzticību nešaubīsies neviens cilvēks, izņemot ārprātīgo, veltīgi nosēdināti tur, kur vajag likt izdarīgu komiju, kas apzinīgi izturas pret darbu un kas daudz labāk liks galā ar savu darbu nekā visuzticamākais komunists. Lūk, šeit tad arī izpaužas mūsu oblomovisms.

Mēs esam sasēdinājuši pie praktiskā izpildīšanas darba komunistus ar visām viņu lieliskajām īpašībām, bet šim darbam pilnīgi nederīgus. Cik daudz komunistu mums sēž valsts iestādēs? Mums ir milzīgi materiāli, solidi darbi, kas liktu sajūsmināties visakurātākajam mācītajam vācietim, mums ir papīru kalni, un vajag 50 reiz 50 gadu ilga darba Partijas Vēstures Komisijā^47, lai visu to izpētītu, bet praktiski valsts trestā jūs nepanāksit neko un neuzzināsit, kas par ko atbild. Dekretu praktiskā izpildīšana, kuru mums ir vairāk nekā pietiekami un kurus mēs cepam tādā steigā, kādu attēlojis Majakovskis, netiek pārbaudīta. Vai pie mums izpilda atbildīgo komunistisko darbinieku lēmumus? Vai viņi prot nostādīt šo darbu? Nē, tā nav, un, lūk, kāpēc mainās arī mūsu iekšējās politikas būtība. Kas ir mūsu sēdes un komisijas? Ļoti bieži tā ir spēlēšanās. Pēc tam kad mēs sākām partijas tīrīšanu un teicām sev: „Ierāvējus, kas piesmērējušies partijai, un zagļus — ārā“, pie mums kļuva labāk. Apmēram simt tūkstošus mēs izmetām, un tas ir ļoti labi, bet tas ir tikai sākums. Partijas kongresā mēs pienācīgi apspriedīsim šo jautājumu. Un tad, es domāju, tie desmiti tūkstoši, kas tagad rīko tikai komisijas un nekādu praktisku darbu nedara un neprot darīt, tiks pakļauti tādam pašam liktenim. Lūk, kad mēs tā patīrīsimies, tad mūsu partija nodarbosies ar faktisku darbu un sapratīs to tāpat, kā viņa to saprata militārajā laukā. Protams, tas nav ne vien dažu mēnešu, bet arī ne viena vien gada darbs. Mums šajā jautājumā jāizceļas ar to, ka jābūt cietiem kā granits. Mēs nebaidāmies pateikt, ka mūsu darba raksturs mainījies. Vissliktākais mūsu iekšējais ienaidnieks ir birokrāts, tas ir komunists, kas sēž atbildīgā (bet pēo tam arī neatbildīgā) padomju postenī un ko visi cienī kā godīgu cilvēku. Viņš mazliet paceļ balsi, bet toties neko reibinošu mutē neņem. Viņš nav iemācījies cīnīties pret birokrātismu,.

viņš neprot cīnīties pret to, viņš to aizsarga. Л'о šo ienaidnieka mums jātiek vaļā, un ar visu apzinīgo strādnieku un zemnieku palīdzību mēs viņam liksim klāt. Pret šo ienaidnieku un pret šo nekārtību un oblomovismu līdzi komunistiskās partijas priekšpulkam dosies itin visas bezpartejiskās strādnieku un zemnieku masas. Sājā ziņā nekādu svārstību nevar būt.

Nobeidzot savu runu, es izdarīšu īsu rezumējumu. Dže-novas spēle, kukuriņu spēle, kas notiek ap to, itin nemaz nepiespiedīs mūs svārstīties. Tagad mūs vairs nenoķers. Mēs dodamies pie tirgoņiem un būsim ar mieru slēgt darījumus, turpinādami savu piekāpšanās politiku, bet tās robežas jau ir nospraustas. Ko mēs līdz šim devām tirgoņiem savos līgumos, to mēs esam darījuši, sperdami soli atpakaļ savā likumdošanā, un tālāk mēs neiesim.

Sakarā ar to mainās mūsu galvenie uzdevumi iekšējā, it īpaši ekonomiskajā politikā. Mums nav vajadzīgi jauni dekreti, jaunas iestādes, jauni cīņas paņēmieni. Mums vajadzīga cilvēku derīguma pārbaude, faktiskās izpildīšanas pārbaude. Nākošā tīrīšana skars komunistus, kas iedomājas, ka viņi esot administratori. Vācieties labāk uz propagandas un aģitācijas un jebkāda cita derīga darba nozari, — visi tie, kas taisāt visas šīs komisijas, apspriedes un sarunas, bet vienkāršu darbu nedarāt. Izdomā kaut ko sevišķai un pārgudru un taisnojas ar to, ka esot jaunā ekonomiskā politika un ka vajagot izdomāt kaut ko jaunu. Bet tas darbs, kas viņiem uzdots, netiek darīts. Nerūpējas par to. lai taupītu viņiem uzticēto kapeiku, un necenšas pārvērst to par 2 kapeikām, bet sastāda plānus par padomju miljardiem un pat triljoniem. Lūk, pret šo ļaunumu mēs vedīsim savu cīņu. Pārbaudīt cilvēkus un pārbaudīt faktisko darba izpildīšanu — te, vēlreiz te un tikai te tagad ir visa darba, visas politikas būtība. Tas nav dažu mēnešu, nav viena gada, bet vairāku gadu darbs. Mums oficiāli partijas vārdā jāpasaka, kāda tagad ir darba būtība, un atbilstoši jāpār-kārto rindas. Tad mēs šajā jaunajā nozarē būsim tādi paši uzvarētāji, kādi līdz šim esam bijuši visās darba nozarēs, pie kurām ķērusies zemnieku masu atbalstītā boļše-vistiskā proletāriskā vara. (Aplausi.)

Iespiests pēc avīzes „Pravda" teksta

,,I>ravdat\ 5i. nr„

/9??. g. 8. martā

РАК KAROJOŠĀ MATERIĀLISMA NOZĪMI

Par žurnālā „Pod Znameņem Marksizma" 48 vispārīgiem uzdevumiem b. Trockis 1.—2. nr-ā pateicis jau visu būtisko un pateicis ļoti labi. Man gribētos pakavēties pie dažiem jautājumiem, kas tuvāk nosaka tā darba saturu un pro-grarnu, kuru pasludinājusi žurnālā redakcija 1.—2. nr-a ievada paziņojumā.

Šajā paziņojumā teikts, ka ne visi, kas apvienojušies ap žurnālu „Pod Znameuem Marksizma^1*, esot komunisti, bet visi esot konsekventi materiālisti. Es domāju, ka šī komunistu savienība ar nekomunistiem ir absolūti nepieciešama un pareizi nosaka žurnālā uzdevumus. Viena no vislielākajām un bīstamākajām komunistu (kā arī vispār revolucionāru, kuri sekmīgi veikuši lielās revolūcijas sākumu) kļūdāih ir priekšstats, it kā revolūciju varētu veikt vienīgi pašti revolucionāru rokām vien. Gluži otrādi, lai ikviens nopietns revolucionārs darbs būtu sekmīgs,' nepieciešams saprast un prast realizēt dzīvē to. ka revolucionāriemvar būt nozīme vienīgi kā patiesi dzīvotspējīgas un

progiesivas sķiras avangardam^/Лvangards tikai tad veic avarugaida ll/dēVlinuiS, karTTas prot neatrauties no viņa vadītajām masām, bet patiesi vest visas masas uz priekšu. Bez savienības ar nekomunistiem visdažādākās darbības nozarēs ne par kādu sekmīgu komunistisku celtniecību nevar būt ne runas.

Tas attiecas arī uz to materiālisma un marksisma aizstāvēšanas darbu, pie kura ķēries žurnāls „Pod Znameņem Marksizma^1*. /Krievijas progresivās sabiedriskās domas galvenajiem virzieniem ir par laimi solīda materiālistiska tradīcija. Nerunājot nemaz par jīi/Ar. PJec'banq.yu, pietiek nosaiīkr Cerniševski, no kura mūslaiku narodņiki (tautas

13 33. sēj.

socialist, eseri u. tml.) nereti ir atkāpušies atpakaļ, dzīda-mies pēc modē nākušajām reakcionārajām filozofiskajām mācībām, padodamies Eiropas zinātnes itin kā „pēdējā vārda" ārējam spožumam un neprazdami zem šā ārējā spožuma atšķirt to vai citu sulainiskas iztapības paveidu buržuāzijai, tās aizspriedumiem un buržuāziskajam reakciona-rismam.

£ Katrā ziņā pie mums Krievijā vēl ir — un neapšaubāmi diezgan jlgi vēl būs — materiālisti no nokomunlšlu nometnei, un mūsu neapšaubāms pienākums ir iesaistīt kopīgā darbā visus konsekventā un karojošā materiālisma piekritējus elpā pret filozofisko reakciju un pret tā sauktās „izglītotās sabiedrības" filozofiskajiem aizspriedumiem. Dic-gens ttys, kuru nevajag sajaukt ar viņa tikpat pretenciozo, cik neveiksmīgo literātu dēliņu, pareizi, zīmīgi un skaidri izteicis marksisma pamatviedokli par buržuāziskajās zemēs valdošajiem filozofiskajiem virzieniem, kas šo zemju zinātnieku un publicistu vidū guvuši ievērību, sacīdams, ka mūslaiku sabiedrība filozofijas profesoru lielākā” daļa īstenībā neesot nekas cits kā „diplomēti melnsvārcības sulaiņi".

Mūsu, Krievijas inteliģentiem, kuriem patīk uzskatīt sevi par progresīviem, tāpat kā, starp citu, arī viņu brāļiem visās pārējās zemēs, ļoti nepatīk, ka jautājumu pārnes tā novērtējuma plāksnē, kāds sniegts Diegena vārdos. Bet viņiem tas nepatīk tāpēc, ka patiesība duras tiem acīs. Pietiek kaut cik iedziļināties mūslaiku izglītoto cilvēku valstiskajā, pēc tam vispārekonomiskajā, pēc tam sadzīves un visādā citādā atkarībā no valdošās buržuāzijas, lai saprastu Diegena asā raksturojuma absolūto pareizību. Pieliek atcerēties modē nākušo filozofisko virzienu lielum lielo vairākumu, kuri tik bieži rodas Eiropas zemēs, sākot kaut vai ar tiem, kas bija saistīti ar rādijā atklāšanu, un beidzot ar tiem, kuri tagad cenšas balstīties uz Einšteinu, — lai noskaidrotu sev sakarību starp buržuāzijas šķiras interesēm un šķiras poziciju, tās atbalstu visādām reliģijas formām un modē nākušo filozofisko virzienu idejisko saturu.

No minētā redzams, ka žurnālam, kas grib būt karojošā materiālisma organs, jābūt kaujas orgānam, pirmkārt, tai ziņā, ka tām neatlaidīgi jāatmasko un jāvajā visi mūslaiku „diplomētie melnsvārcības sulaiņi", vienalga, vai tie uzstājas

kā oficiālās zinātnes pārstāvji vai kā brīvi strēlnieki, kuri dēvē sevi par „demokrātiskiem kreisiem vai idejiski sociālistiskiem" publicistiem. /

Otrkārt, lādam žurnalanl jābūt karojošā ateisma orga-nuim-Mums ir resori vai visrhaz valsts iestādes, kas šo darbu pārzina. Bet veikts šis darbs tiek ārkārtīgi kūtri, ārkārtīgi neapmierinoši, acīm redzot tas sajūt uz sevis mūsu īsti krieviskā (kaut arī padomju) .birokrātismā vispārīgo apstākļu slogu. Tāpēc ir ārkārtīgai vārīgi, lai žurnāls, kas sevi veltī uzdevumam — kļūt par karojošā materiālisma orgānu, nenoguris propagandētu ateismu un cīnītos, papildinot attiecīgo valsts iestāžu darbu, izlabojot un atdzīvinot to./Vajag uzmanīgi sekot visai attiecīgajai literatūrai visās valodās, tulkojot vai vismaz atreferējot visu, kas šai nozarē ir kaut

cik vērtīgs;----

Engelss jau sen devis padomu mūslaiku proletariāta vadītājiem pārtulkot XVIII gadsimtafbeigu kaujiniecisko ateistisko literatūru, lai to masveidīgi>rzplatītu tautā^4®. Kauna lieta, ka mēs to līdz šim nee,sam izdarījuši (viens no daudzajiem pierādījumiem tam/ ka iekarot varu revolucionārā laikmetā ir daudz vieglāk * nckiTļpfast pareižT~šo varu izmantot). bazreiz so mūsu Kutrumu, bezdarbību un neprasmi mēģina attaisnot ar visādiem „augsta stila" motivējumiem: piemēram, XVIII gadsimta vecā ateistiskā literatūra, lūk, esot novecojusies, nezinātniska, naiva u. tml. Nav nekā ļaunāka par tamlīdzīgiem it kā zinātniskiem sofismiem, kas aizsedz vai nu pedantismu, vai pilnīgu marksisma neizpratni. Protams, XVIII gadsimta revolucionāru aleisliskajos darbos ātradtsies ne mnvjjirns gan np-zinātnUka gan naiva. Bet neviens neliedz IcT darbu izdevējiem tos saīsināt un tiem pievienot īsus pēcvārdus, norādot uz reliģiju zinātniskās kritikas progresu, ko cilvēce sasniegusi kopš XVIII gadsimta beigātn, norādot uz attiecīgajiem jaunākajiem darbiem ult. /Vislielākā kļūda un vissliktākā kļūda, kādu var izdarīt marksists, būtu domāt, ka tautas (it īpaši zemnieku un amatnieku) daudzmiljonu masas, kuras visa mūslaiku sabiedrībā nolēmusi tumsībai, nezināšanai un aizspriedumiem. var izkļūt no šās tumsības tikai pa tīri marksistiskās ļ izglītības taisno līniju. Nepieciešams šīm masām sniegti visdažādāko ateistiskās propagandas materiālu, iepazīstināt ;

13*

tās ar faktiem no visdažādākām dzīves nozarēm, pieiet pie tām gan tā, gan šitā, lai 1ās ieinteresētu, modinātu tās no reliģiskā miega, sapurinātu tās no visdažādākajām pusēm, ār visdažādākajiem paņēmieniem u. tml.

Veco XVIII gadsimta ateistu spirgtā, dzīvā, talantīgā publicistika, kas asprātīgi un atklāti uzbruka valdošajai rrieTh-svārclbai, visnotaļ izrādīsies tūkstoškārt vairāk piemērota, lai modinātu cilvēkus no reliģiskā miega, nekā garlaicīgie, sausie, gandrīz ne ar kādiem prasmīgi izraudzītiem laktiem neilustrētie marksisma atstāstījumi, kas mūsu literatūrā ir pārsvarā un kas (nav ko slēpt) bieži vien marksismu izkropļo. Visi kaut cik ievērojami Marksa un Engelsa darbi pie mums ir pārtulkoti. Bažīties, ka vecais ateisms un vecais materialisms pie mums paliks nepapildināts ar tiem labojumiem, kurus snieguši Markss un Engelss, nav itin nekāda pamata. Pats svarīgākais — tieši to visbiežāk aizmirst mūsu it kā marksistiskie, bet īstenībā marksismu kropļojošie komunisti —/Jr/prast ieinteresēt vēl" pavisam neattīstītās masas ar apzjnīgu izturēšanos pret reliģijas jautājumiem iin ar reliģiju apzinīgu kritiku.

No otras puses, paraugieties uz mūslaiku zinātniskās reliģiju kritikas pārstāvjiem. Gandrīz vienmēr šie izglītotās buržuāzijas pārstāvji „papildina** reliģisko aizspriedumu atspēkošanu, ko izdarījuši viņi paši, ar tādiem prātojumiem, kas uzreiz viņus atmasko kā buržuāzijas idejiskos vergus, kā „diplomētus melnsvārcības sulaiņus^1*.

Divi piemēri. Prof. R. J. Vipers 1918. gadā izdevis grāmatiņu: „Kristietības izcelšanās** (izd. ,,Faros“, Maskavā). Atstāstīdams galvenos mūslaiku zinātnes rezultātus, autors ne tikai nekaro pret aizspriedumiem un pret māņiem, kas ir baznīcas kā politiskas organizācijas ieroči, ne tikai apiet šos jautājumus, bet izsaka tieši smieklīgu un ļoti reakcionāru pretenziju pacelties pāri abām „galējībām**: tiklab ideālistiskai, kā arī materiālistiskai. Tas ir sulainiskums valdošās buržuāzijas priekšā, kura visā pasaulē no savas peļņas, ko tā izspiež no darba ļaudīm, simtiem miljonu rubļu izlieto reliģijas atbalstīšanai.

Pazīstamais vācu zinātnieks^Arlurs Drcvss, savā grāmatā „Mils par Kristu“ apgāzdams reliģiskos aizspriedumus un pasakas, pierādīdams, ka nekāda Kristus nav bijis, grama-

Ins beigās izsakās par labu reliģijai, tikai mazliet atjauninātai. uzspodrinātai, izsmalcinātai, spējīgai turēties pretim ,,naturālisma straumei, kas dienu no dienas kļūst spēcīgāka" (")10. gada 4. vācu izdevuma 238. lpp.). Tas ir tiešs, apzinīgs reakcionārs, kas atklāti palīdz ekspluatatoriem aizstāt vecos un satrunējušos reliģiskos aizspriedumus ar jauniem, vēl riebīgākiem un zemiskākiem aizspriedumiem.

Tas nenozīmē, ka Drevsu nevajadzētu tulkot. Tas nozīmē, ka komunistiem un visiem konsekventiem materiālistiem, zināmā mērā realizējot savu savienību ar buržuāzijas pro-gresivo daļu, nemitīgi tā jāatmasko, kad tā slīgst reakcio-narismā. Tas nozīmē, ka vairīties no savienības ar XVIII gadsimta buržuāzijas pārstāvjiem, t. i., tā laikmeta, kad viņa bija revolucionārā, nozīmētu kļūt marksismam un materiālismam neuzticīgam, jo „savienība" ar Drevsiem cīņā pret valdošajiem reliģiskajiem tumsoņiem vienā vai otrā l'ormā, vienā vai otrā pakāpē mums ir obligātā.

/ Zurnalam „Pod Znameņem Marksizma", kurš grib būt karojošā materiālisma organs, daudz vietas jāveltī ateisma propagandai, attiecīgās literatūras apskatam un to milzīgo trūkumu izlabošanai, kādi mūsu valsts darbā ir šajā laukā. Sevišķi svarīgi ir izmantot tās grāmatas un brošūras, kuras satur daudz konkrētu faktu un salīdzinājumu, kas rāda mūslaiku buržuāzijas šķiras interešu un šķiras organizāciju sakaru ar reliģisko iestāžu un reliģiskās propagandas organizācijām.

Ārkārtīgi svarīgi ir visi materiāli, kas attiecas uz Ziemeļamerikas Savienotajām Valstīm, kurās mazāk izpaužas reliģijas un kapitala oficiālais, kroņa, valstiskais sakars. Bet toties mums kļūst skaidrāks, ka tā sauktā „modernā demokrātijā" (kuras priekšā tik neprātīgi dauza savu pieri meņševiki, eseri un pa daļai anarchisti u. tml.) nav nekas cits kā brīvība sludināt to, ko buržuāzijai izdevīgi sludināt, bet izdevīgi tai ir sludināt visreakcionārākās idejas, reliģiju, tumsonību, ekspluatatoru aizstāvēšanu u. tml.

Gribētos cerēt, ka žurnāls, kas grib būt karojošā materiālisma organs, dos mūsu lasītājai publikai ateistiskās literatūras apskatus ar raksturojumu, kādām lasītāju aprindām un kādā ziņā varētu būt piemēroti tie vai citi sacerējumi, un ar norādījumu par to, kas izdots pie mums (par izdotiem jāuzskata tikai ciešami tulkojumi, bet tādu nav visai daudz) un ko vēl vajag izdot.

^ Bez savienības ar konsekventiem materiālistiem, kuri nepieder pie komunistu partijas, tam darbam, kāds jāveic karojošam materiālismam, ne mazāk, ja ne vēl vairāk svarīga ir savienība ar tiem mūslaiku dabas zinātņu pārstāvjiem, kuri sliecas uz materiālismu un nebaidās to aizstāvēt un sludināt pretēji tā saucamajā „izglītotajā sabiedrībā" valdošajām modē nākušajām filozofiskajām svārstībām uz ideālismā un skepticisma pusi.

Žurnālā „Pod Znameņem Mnrksizma" 1.—2. numurā ievietotais A. Timirjazeva raksts par Einšteina relativitātes teoriju jauj cerēt, ka žurnālam izdosies realizēt arī šo otro savienību. Vajag veltīt tai vairāk uzmanības. Vajag atcerēties, Ēā'/tieši no krasā lūzuma, ko pārdzīvo mūslaiku dabas zinātncs, arvien rodas reakcionārās lilozoliskas skolas ūn skoliņas, virzieni un virzieniņķVTāpēc sekot jautā jumiem, kurus izvirza jaunākā revolūcija dabas zinātņu laukā, un šajā darbā filozofiskā žurnālā iesaistīt dabas pētniekus, — tas ir uzdevums, bez kura atrisināšanas karojošais materialisms nekādā ziņā nevar būt ne karojošs, ne materialisms. Ja Timirjazevam žurnālā pirmajā numurā bija jāaizrāda, ka Einšteina teorijai, — kurš pats, pēc Timirjazeva vārdiem, nekādu aktivu karagājienu pret materiālisma pamatiem neved, — esot jau pieķēries milzīgs daudzums visu zemju buržuāziskās inteliģences pārstāvju, tad tas attiecas ne tikai uz Einšteinu vien, bet uz ļoti daudziem dabas zinātņu lielajiem pārveidotājiem, ja ne uz to vairākumu, sākot ar XIX gadsimta beigām.

Un, lai neizturētos pret tamlīdzīgu parādību neapzinīgi, mums jāsaprot, ķa^bez solida filozofiska pamatojuma nekādas dabas zinātnes, nekāds materialisms nevar izturēt cīņu pret buržuāzisko ideju spiedienu un buržuāziskā pasaules uzskata atjaunošanu. Lai izturētu šo cīņu un pilnīgi sekmīgi novestu to līdz galam, dabas zinātniekam jābūt mūslaiku materiālistam, apzinīgam tā materialisiņa piekritējam, kuru pārstāv Mārkss, tas ir, viņam jābūt dialektiskam materiālistam. Lai sasniegtu šo mērķi,'/žurnālā „Pod

Znamegem Marksizma" līdzstrādniekiem iāorganizē sistemātiskā Hegeļa dialektikas studēšana no_Bialerialistiskā vie'dokļa, t. ī.’, tas’dialektikas studēšanā^ kuru Markss prņk\ gan savā ,,Kapitalā“, gan savos vēsturiskajos' un politiskajos darbos un lietojis ar tādiem panākumiem, ka tagad katra diena, kas modina dzīvei un cīņai jaunas Šķiras Austrumos (.lapana, Indija, Ķina) — t. i., cilvēces tos simtus miljonus, kuri sastāda zemeslodes iedzīvotāju lielāko dalu un kuri ar savu vēsturisko bezdarbību un ar savu vēsturisko miegu līdz šim bijuši par iemeslu sastingumam un truncšanai daudzās attīstītās Eiropas valstis, — katra diena, kas modina dzīvei jaunas tautas un jaunas šķiras, arvien vairāk un vairāk apstiprina marksismu.

Protams, Hegeļa dialektikas šāda studē&na, šāda iztulkošana un šāda propaganda ir ārkārtīgi grūts darbs, un navy šaubu, ka pirmie mēģinājumi šajā ziņā būs saistīti ar kļūdām. Bet nekļūdās vienīgi tas, kas neko nedāfth Balstoties už4o,'ka Markas lietoja materiālistiski izprasto Iļegeļa dia-i lektiku, mēs varam un mums vajag izstrādāt šo dialektikiy no visām pusēm, iespiest žurnālā izvilkumu^, no Hegeļa galj venajiem darbiem, iztulkot tos materiālistiski, komentējot ai dialektikas lietošanas paraugiem, kādi ir Marksam, un tā' pat ar tiem dialektikas paraugiem ekonomisko un politisko attiecību laukā, kādus jaunākā vēsture, it īpaši pašreizējais imperiālistiskais karš un revolūcija, sniedz neparasti daudz. Pēc manām domām, žurnālā „Pod Znameņem Marksizma“ redaktoru un līdzstrādnieku grupai jābūl sava veida „Hegeļa dialektikas materiālistisko draugu biedrībai". Mūslaiku da-, bas zinātnieki atradīs (ja pratīs meklēt un ja fīiesdT’māeēst-* nīlt'S Vtņlfm palīdzēt) materiālistiski iztulkotajā Hegeļa dialektikā daudzas atbildēs uz tiem filozofiskajiem jautāju-/ mioriTT kurus revolūci ja uzstāda dabas zinātnēs un kurosļ „tīoEīīst" reakcijā buržuāziskās mPTterTnteligentiskie pielūdzēji.

Neizvirzīdams sev šādu uzdevumu un sistemātiski to neizpildīdams, materialisms nevar būt karojošs materialisms. Lietojot Šeedrina izteicienu, tas būs ne tik daudz karojošs, cik apkarots materialisms. Bez tā lielie dabas zinātnieki tikpat bieži kā līdz šim būs bezspēcīgi savos filozofiskajos secinājumos un vispārinājumos. Jo dabas zinātnes progresē

tik strauji, pārdzīvo tik dziļa revolucionārā lūzunm periodu visās nozarēs, .fcff 1>'čž"filozofiskiem secinājumiem' dāTm~Zi-ņātncs nekādā ziņa nevarēs iztiķt^

“ Nosleguma*minēšu-'piēmcni, kas neattiecas uz filozofijas sfēru, bet kas katrā ziņā attiecas uz sabiedrisko jautājumu sfēru, kuriem arī grib veltīt uzmanību.£unial«--Ty&d-.2na-‘‘ menem Marksizma". ,

' ♦''1 as ir vieVis^rio^ūēftiēriem tam, kīļlnūslaiku it kā zinātne īstenībā kalpo par visrupjāko un zemiskāko reakcionāro

^k^tujHudiiiu. . IK.

Neseniīian'atsūtīja žurnālā „Ekonomist" l.nr-u (1922. g.), ko'izdod „Krievijas techniskās biedrības" XI nodaļa. Jļau-nais komunists, kas man atsūtīja šo žurnālu (un kam, jādomā, nebija bijis laika iepazīties ar žurnālā saturu), neapdomīgi atsaucās par žurnālu ārkārtīgi labvēlīgi. Īstenībā žurnāls ir, nezinu, cik apzināti, mūslaiku dzimtkungu 0r-jjiuiV-kuri,; „protams,,.. slĀpjas^aiz jnnātjijLskuma..de.mok.ra-iisma u. tml. mantijas.

Kāds P. A. Sorokina kgs ievieto šajā žurnālā plašus it kā „socioloģiskus" pētījumus „Par kara ietekmi". Zinātniskais raksts izraibināts zinātniskām atsauksmēm uz autora un viņa daudzo ārzemju skolotāju un biedru „socioloģiskajiem" darbiem. Lūk, kāds ir viņa zinātniskums:

83. lappusē lasu:

„Pctrogradā uz 10 000 .laulībām tagad ir 92,2 laulību šķiršanas gadījumi — fantastisks skaitlis, pie kam no 100 šķirtām laulībām 51,1 ilgusi mazāk par vienu gadu, "% — mazāk par vienu mēnesi, 22% — mazāk par diviem mēnešiem, "% — mazāk par 3—6 mēnešiem un tikai 26% — pāri par 6 mēnešiem. Šie skailji liecina, ka mūslaiku legālā laulība ir forma, kas būtībā slēpj dzimumattiecības ārpus laulības un dod iespēju „zemeņu" mīlētājiem „likumīgi" apmierināt savu apetitu" („Ekonomist", 1. nr., 83. lpp.).

Nav šaubu, ka tiklab šis kungs, kā arī tā Krievijas tech-niskā biedrība, kas izdod žurnālu un ievieto tajā tamlīdzīgus spriedelējumus, pieskaita sevi pie demokrātijās piekritējiem un uzskatīs par vislielāko apvainojumu, kad viņus nosauks par tiem, kas viņi īstenībā ir, t. i„ par dzimtkungiem, reakcionāriem, „diplomētiem melnsvārcības sulaiņiem".

Vispaviršākā iepazīšanās ar buržuāzisko zemju likumdošanu par laulību, laulības šķiršanu un ārlaulības bērniem,

kn ari ar lietas faktisko stāvokli šinī ziņā, parādīs jebkuram cilvēkam, kas interesējas par šo jautājumu, ka mūslaiku buržuāziskā demokrātijā pat visās visdemokrātiskākās buržuāziskās republikās minētajā ziņā izturas tieši dzimt-būtnieciski attiecībā uz sievieti un attiecībā uz ārlaulības bērniem.

Tas, protams, netraucē meņševikus, eserus un daļu anar-chistu, un visas attiecīgās partijas Rietumos joprojām kliegt par demokrātiju un par to, ka boļševiki to pārkāpjot. Īstenībā tieši boļševistiskā revolūcija ir vienīgā konsekventi demokrātiskā revolūcija attiecībā uz tādiem jautājumiem kā laulība, šķiršanās un ārlaulības bērnu stāvoklis. Met tas ir jautā jums, kas vistiešākajā kārtā skar iedzīvotāju lielākās daļās Intereses jebkurā zemē. Tikai boļševistiskā revolūcija pirmoreiz, neraugoties uz milzīgo skaitu iepriekšējo buržuāzisko revolūciju, kas dēvējās par demokrātiskām, — ir veikusi noteiktu cīņu minētajā jautājumā tiklab pret reakcionarismu un dzimtbūtniecību, kā arī pret valdošo un mantīgo šķiru parasto liekulību.

Ja Sorokina kgm 92 laulības šķiršanas gadījumi uz 10 000 laulībām šķiet fantastisks skaitlis, tad atliek tikai domāt, ka autors vai nu dzīvojis un audzināts kādā klosterī, kas tik ļoti bijis atšķirts no dzīves, ka šāda klostera pastāvēšanai nez vai kāds noticēs, vai arī ka šis autors sagroza patiesību, iztapdams reakcijai un buržuāzijai. Ikviens cilvēks, kas kaut cik pazīst sabiedriskos apstākļus buržuāziskajās zemēs, zina, ka faktisko laulības šķiršanu faktiskais skaits (kuras, protams, nav sankcionējusi baznīca un likums) itin visur ir neizmērojami lielāks. Krievija šinī ziņā atšķiras no citām zemēm tikai ar to, ka tās likumi neapstiprina liekulību un sievietes un viņas bērna beztiesisko stāvokli, bet atklāti un valsts varas vārdā pieteic sistemātisku karu jebkādai liekulībai un jebkādam beztiesisku-mam.

Marksistiskam žurnālam nāksies karot arī pret tamlīdzīgiem mūslaiku „izglītotiem" dzimtkungiem. Droši vien ne maza daļa no viņiem saņem pie mums pat valsts naudu un atrodas valsts dienestā, lai izglītotu jaunatni, kaut gan šādam nolūkam viņi der ne vairāk, kā rūdīti izvirtuļi derētu uzraudzītāju lomai mazgadīgo mācības iestādēs.

Strādnieku šķira Krievijā ir pratusi iekarot varu, bet to izmantot vēl nav iemācījusies, jo pretējā gadījumā viņa tādus audzinātājus un zinātnisko biedrību biedrus jau sen būtu pieklājīgi aizvadījusi uz buržuāziskās „demokrātijās*1 zemēm. Tur šādiem dzimtkungiem ir pati īstā vieta. Iemācīsies, ja tikai būs griba mācīties.

1922. 12. III

„Pod Znomeņem Marksizma'1, 3. nr.,

tW. g. martā Iespiests pēc žurnālā „Pod Zname-

Paraksts: N. Ļeņins ņem Marksizma“ teksta

ч

BIEDRAM MOLOTOVAM PRIEKŠ POLITBIROJA LOCEKĻIEM

PA It b. PREOBRAŽE.NSKA TEZEM ••

1. Virsraksts neder. Tie nav „pamatprincipi", kādus jau noteikusi programa, bet „Par KKP darba nostādni uz laukiem pārdzīvojamā momenta apstākļos".

Lieku priekšā: uzdot autoram saīsināt un pa daļai grozīt tezes, pielāgojoties šai temata maiņai. It īpaši saīsināt vis-pārprincipialos atkārtojumus (tiem bfis vieta skrejlapā, kas paskaidros un komentēs nākamo kongresa lēmumu) un sīkāk attīstīt praktiskos, it īpaši organizatoriskos secinājumus.

2. I paragrafa virsrakstā: „sociālās attiecības", bet vajag vienskaitlī.

(Nevīžīgi pārrakstīts: „объединения" vietā vajag „обед, нения“

„бесплощадных" vietā vajag „безлошадных". ..)

3. I paragrafā sevišķi daudz stieptu vietu: daudz kas jāpārnes uz brošuriņu.

4. Par „kooperēšanu" tiklab I paragrafā, kā arī citos paragrāfos tiek runāts kaili un abstrakti. Tas jau runāts nezin cik reižu un apnicis. Vajag izteikt pavisam citādi, neatkārtojot kailo lozungu: „Kooperējieties!", bet konkrēti norādot, kāda ir kooperēšanās praktiskā pieredze un kā tai palīdzēt. Ja autoram šāda materiala nav, tad kongresa lēmumā vajag ienest prasību vākt šo materiālu un izstrādāt nevis akadēmiski, bet praktiski. (Visas b. Preobra-ženska tezes ir arehi- un pārāk akadēmiskas; inteliģentisms,

pulciņu savrupība, literalisms, bet nevis praktisks valsts un saimniecisks darbs.)

5. „Izņemot kolektivās saimniecības", nevis attīstība, bet „tendence uz krišanu" (trūcīgajiem). Neder. Pirmkārt, nav pierādīts, ka „kolektiviem" vispār ir labāk. Nevajag kaitināt zemniekus ar melīgu komunistisku pašlielību. Otrkārt, nevis „tendence uz krišanu", bet attīstības aizkavēšanās visur; krišana — bieži.

6. Ka „saimnieciskā zemniecība" ,,aizraujas“ ar „uzdevumu uzlabot lauksaimniecības kulturu", tas izteikts neveikli un, diemžēl, arī ir „komunistiska lielība". Vajag teikt: „sāk, kaut arī lēni" (I §).

7. „Zemnieku (?) vienlīdzība uzsūcas" (?). Tā nevar sacīt.

I paragrafa beigas neder nepavisam: raksts, bet nevis

tezes; pieņēmumi bez datiem.

8. II paragrafa sākums ir arehinepopulars. Un pēc būtības ar tēzēm tam nav nekāda sakara. Tas no cilas operas.

9. II paragrafa otrā frāze (pret „trūcīgo zemnieku komiteju paņēmieniem") ir kaitīga un nepareiza, jo, piem., karš var piespiest lietot trūcīgo zemnieku komiteju paņēmienus.

Tas jāpasaka pavisam citādi: piem., tā: tāpēc ka vissvarīgāk ir pacelt lauksaimniecību un pavairot tās produktus, šobrīd proletariāta politika attiecībā uz kulakiem un turīgo zemniecību jāvirza galvenokārt uz tās eksplualatorisko tieksmju ierobežošanu utt.

Kā mūsu valstij vajag un kā tā var ierobežot šīs tieksmes, kā aizstāvēt trūcīgos zemniekus, tas ir pats galvenais. Tas jāpētī un jāpiespiež pētīt praktiski, bet vispārīgas frāzes ir tukšas.

К). II paragrafa pēdējie vārdi ir pareizi, bet nepopulāri un nav attīstīti. Vajag piestrādāt.

". Ill paragrafā frāze: „Atraušanās" utt. pavisam sagrozīta.

12. Pēc visa III paragrafa būtības pārsvarā ir vispārīgas frāzes. Tas neko nedod. Tik kaili tās atkārtot ir kaitīgi; radīs nelabumu, garlaicību, niknumu pret zelēšanu.

Tā vietā labāk ņemt kaut vienu apriņķi un parādīt lie-tišķīgā analizē, kā vajag palīdzēt „kooperēšanai", bet nevis

saniknot zemniekus ar lo, ka muļķīgi komunistiski spēlē kooperāciju; — kā un tieši kur mēs darbos esam palīdzējuši agronomiskiem uzlabojumiem u. t. jpr. un kā mums jāpa-līdz utt

Nav īstā pieeja tematam. Kaitīga pieeja. Visiem kļūst nelabi no vispārīgām frāzēm. Tās vairo birokrātismu un to veicina.

13. IV paragrafa sākums sevišķi neveiksmīgs. Tas ir nepopulārs raksts, bet nevis kongresam domātas tezes.

Tālāk. „Direktivas dekrela kārtībā", lūk, ko ierosina autors. Tas ir nepareizi pašos pamatos. Tāpēc jau arī mūs žņaudz birokrātisms, ka mēs arvien vēl spēlējam „direkli-vas dekreta kārtībā". Neko sliktāku un kaitīgāku autors nebūtu varējis izdomāt.

Tālāk. Teikt KKP kongresā, ka „vajag realizēt IX Padomju kongresa lēmumus", tas ir ārkārtīgs skandāls. Un šajā nolūkā rakstīt tezes!!

Viss paragrafs neder. Vispārīgi izteicieni. Frāzes. Visiem apnikuši vēlējumi. Tas jau tieši ir mūslaiku „komunistiskais birokrātisms".

Tā vietā labāk ņemt praktiskās pieredzes datus kaut vai tikai par vienu apriņķi, — kaut vai tikai par vienu pagastu, — un izstrādāt tos nevis akadēmiski, bet praktiski: mācieties, mīļie komunistiskie birokrāti, lūk, to un to nedarīt (konkrēti, ar piemēriem un vietu nosaukumiem, precizi norādot faktus), bet, lūk, to un to darīt (tikpat konkrēti).

Attiecībā uz „kooperāciju" šis tēžu trūkums šeit, IV paragrāfā, ir sevišķi liels un sevišķi kaitīgs. " un raibā“: pareizi! un tāpēc vairāk līdzīgā... kaut kam nepieklājīgam, bet nevis „kadriem") organizēšana esot „ļoti grūta".

Pareizi! Un tāpēc nevajag runāt tādas lietas kā „padomju saimniecības jāiztīra no sīkīpašnieciskiem elementiem", jo tas radīs smieklus, turklāt pamatotus (līdzīgi tam kā zemnieku māju iztīrīšana no slikta gaisa).

Labāk klusēt.

15. VI paragrafā (tikai!) sākas pieeja praktiskiem uzdevumiem. Bet arī šī pieeja ir tik vāja, tik maz pamatota ar praktisko pieredzi, ka jāsecina (grozot iepriekš, 1. punktā, uzmesto priekšlikumu):

atzīt tezes par nepiemērotām; uzdot autoram plus Osinsļūm, plus Teodorovi-čam, plus Jakovenkam kongresā organizēt uz laukiem strādājošo delegātu apspriedi;

padarīt par apspriedes tematu nepavisam ne „principus" u. tml., bet vienīgi praktiskās pieredzes pētī Sanu un novērtēšanu: kā kooperēt?

kā cīnīties pret sliktām padomju saimniecībām? pret sliktiem kooperativiem un ko-lektiviem?

kā pastiprināt Vserabotzemļesu^51? (ielikt tur autoru ilgstošā darbā).

Čekai jāizvirza par šās apspriedes uzdevumu — nebūt neieslidēt vispārīgu frāžu atkārtošanā, bet vienīgi sīki pētīt vietējo (apriņķa, pagasta, ciemu) praktisko pieredzi; ja tās ir maz (laikam gan maz, jo neviens nav papūlējies savākt; taču nesavāktās pieredzes ir ļoti daudz), tad labāk lai kongress ievēlē

(a) komisiju šās praktiskās pieredzes pētīšanai;

(b) pakļaut to Centrālajai Komitejai;

(c) ietilpināt tajā b. Preobraženski;

(d) „ viņu pašu arī Viskrievijas zemes un mežu strādnieku arodbiedrībā ...

(e) uzdot komisijai savākt pieredzi, sagatavot, izstrādāt (pēc vairākiem rakstiem)

Čekas (jaunās) vēstuli par darba nostādni uz

laukiem, obligāti pilnīgi konkrēti norādot, kā kooperēt, kā „ierobežot" kulakus, neapstādinot ražošanas spēku augšanu, kā strādāt Viskrievijas zemes un mežu strādnieku arodbiedrībai, kā šo darbu pastiprināt utt., utt.

Čekai jāsagatavo šāda kongresam domāta rezolūcija (apmēram):

Fakti rāda un kongresa speciālā komisija apstiprina, ka partijas galvenais trūkums darbā uz laukiem ir praktiskās pieredzes neizpētīšana. Tā ir visu nelaimju un visa birokrātismā sakne. Kongress uzdod Čekai cīnīties vispirms pret to. Starp citu ar tādas un tādas komisijas palīdzību, no kuras 1 — (vai 2, 3) uz Viskrievijas zemes un mežu strādnieku arodbiedrību pastāvīgā darbā.

Komisijai jāiespiež skrejlapas, brošūras, sistemātiski pētījot pieredzi, lai dotu padomus un pavēlētu, kā tieši darīt darbu, kā to nedarīt.

Ļeņins

1922. 16. III

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1925. g.

ATBILDES PROJEKTS E. VANDERVELDEM^58

1922. g. 17. marlā

Krievijā neviens Padomju valdības loceklis nekad nav šaubījies, ka Otrās Internacionāles pārstāvji vienmēr nelokāmi piekopuši to politiku, ko ar nelielām svārstībām piekopuši arī „Vines sociālistiskās apvienības" pārstāvji. Tieši viņi piekopa gan tiešas, gan netiešas savienības politiku ar tām ekspluatatoru šķirām, kas visās zemēs vajāja un slepkavoja komunistus, un sevišķi daudzi un sevišķi uzskatāmi piemēri tam ir Vācijas demokrātiskajā republikā. Tikai ar šo apvienību un politisko tuvumu starp eseru un meņševiku partijām, kas faktiski atbalstīja Kolčaka, Deņikina u. tml. uzbrukumu Krievijai, var izskaidrot uzticību, kādu tagadējā laikā parāda zināmas politiskas aprindas Rietumeiropā cseriem un meņševikiem. īstenībā ne vien nav bijis tiesas sprieduma eseru prāvā, par kuru Jūs rakstāt, bet nav bijis pat tiesāšanas, un apsūdzētiem vēl nav izsniegts apsūdzības akts. Katrā ziņā uzskatu par savu pienākumu piebilst, ka Padomju valdība nav atteikusies no lietišķīgiem priekšlikumiem, piemēram, no priekšlikuma apmainīt gūstekņus vai atbrīvot vienas vai otras gūstekņu kategorijas, kad šādus priekšlikumus iesniedza Deņikina valdība lajā laikā, kad viņš tieši uzbruka Padomju Krievijai nolūkā atjaunot muižnieku varu.

Iespiests pirmoreiz, pēc mašīnrakstu noraksta

PRIEKŠVĀRDS I. I. STEPANOVA GRĀMATAI: „KSFPR ELEKTRIF1KACIJA SAKARA AR PASAULES SAIMNIECĪBAS PĀREJĀS FAZI“

No visas sirds rekomendēju visiem komunistiem pievērst uzmanību šim b. Stepanova darbam.

Autoram izdevies dot ļoti veiksmīgu apskatu par ļoti grūtiem un svarīgiem jautājumiem. Autors darījis ļoti labi, nolemdams rakstīt grāmatu nevis inteliģentiem (kā pie mums pieņemts rakstīt grāmatas, atdarinot buržuāzisko rakstnieku sliktākās manieres), bet darba ļaudīm, īstajām tautas masām, vienkāršajiem strādniekiem un zemniekiem. Pielikumā autors ievietojis literatūras rādītāju tiklab tiem, kam būtu grūti bez paskaidrojumiem saprast dažas vietas b. Stepanova apskatā, kā arī tiem, kuri grib zināt, kādi vispār ir galvenie krievu un ārzemju literatūras darbi par šo jautājumu. īpaši jāaizrāda uz VI nodaļas sākumu, kur autors lieliski apskata jaunās ekonomiskās politikas nozīmi, bet pēc tam ļoti labi atspēko izplatīto „viegliņo" skepticismu attiecībā uz elektrifikaciju; šis skepticisms parasti aizsedz to, ka trūkst nopietnu pārdomu par šo priekšmetu (ja šis skepticisms nav, kas arī dažkārt mēdz būt, aizsegs baltgvardu, eseru un meņševiku naidam pret jebkādu padomju celtniecību vispār).

Kā mums visvairāk trūkst īstam (bet nevis ierēdnieciski tukšam) tautas izglītības darbam, — tie ir tieši, lūk, šādi „mācību līdzekļi skolām" (visām, obligāti vispār visām skolām) kā šī grāmata. Ja visi mūsu literati marksisti būtu nevis šķieduši savus spēkus visiem apnikušajiem politiskajai tarkšķēšanai avīzēs un žurnālos, bet sēdušies un rakstījuši šādus pašus mācību līdzekļus vai mācību grāmatas bez izņēmuma visos sabiedriskos jautājumos,

W 33. sēj.

tad mēs nebūtu piedzīvojuši tādu kaunu, ka gandrīz piecus gadus pēc tam, kad proletariats iekarojis politisko varu, viņa, proletariāta, valsts skolās un universitātēs vecie buržuāziskie zinātnieki māca jaunatnei vecās buržuāziskās grabažas (pareizāk — sagandē jaunatni).

Astotais Padomju kongress nolēma, ka elektrifikacijas plāna mācīšana ir obligātā visās — bez izņēmuma visās — KSPPR mācību iestādēs ”. Šis lēmums, tāpat kā daudzi citi, palicis uz papīra mūsu (mūsu, boļševiku) nekulluralības dēļ. Tagad, kad klajā nācis šis b. Stepanova „mācību līdzeklis skolām", jāpanāk — un mēs panāksim! — lai katrā apriņķa (bet pēc tam arī katrā pagasta) bibliotēkā būtu vairāki šā „mācību līdzekļa" eksemplāri; — lai katrā elektrostacijā Krievijā (bet to ir pāri par 800) ne tikai būtu šī grāmata, bet arī obligati tiktu sarīkoti vispārpieejami tautai domāti priekšlasījumi par elektrību un par KSFPR elektrilikaciju, un par techniku vispār; — lai katrs tautskolotājs katrā skolā būtu izlasījis un apguvis šo „mācību līdzekli" (lai šajā darbā palīdzētu, katrā apriņķī jānodibina inženieru un lizikas skolotāju pulciņš vai grupa), un ne tikai būtu izlasījis, sapratis un apguvis pats, bet prastu to vienkārši un saprotami atstāstīt skolas skolniekiem un lauku jaunatnei vispār.

Lai to panāktu, būs vajadzīgs ne mazums darba. Mēs esam nabadzīgi ļaudis un nekulturāli ļaudis. Tā nav nelaime. Kaut tikai būtu apziņa, ka vajag mācīties. Kaut tikai būtu patika mācīties. Kaut tikai būtu skaidra izpratne, ka tagad strādniekam un zemniekam mācīšanās vajadzīga, nevis lai nestu „labumu" un peļņu muižniekiem un kapitālistiem, bet lai uzlabotu savu dzīvi.

Un viss tas mums ir. Un tāpēc mēs mācīsimies un iemācīsimies.

N. Ļeņins

1922. 18. III

„Pravda", 6i. nr., 1922. g. 21. martā

Iespiests pēc 1. Stepanova grāmatas „KSFPR elcktrifikacija sakarā ar pasantes saimniecības pārejas fāzi", Maskavā, 1922., — teksta, kas salīdzināts ar rokrakstu

*

VĒSTULe J. V. STAĻINAM

PAR VIETNIEKU (TAUTAS KOMISĀRU PADOMES UN DARBA UN AIZSARDZĪBAS PADOMES PRIEKŠSĒDĒTAJA VIETNIEKU) DARBU

1922. 21. III

Sarunājos ar Cjurupu un Rikovu. Ceru, ka darbs veiksies labi. Starp citu, viens jautājums skar Jūsu tautas komisariātu. Cjurupas un Rikova galvenais uzdevums ir (tagad jā-būt) izpildīšanas pārbaude, cilvēku izraudzīšana.

Vajadzīgi palīgi. Ar Tautas Komisāru Padomes lietu pārvaldes aparatu vien te nepietiek, bet to palielināt būtu neracionāli. Es izteicu domu, ka šajā darbā jāizmanto (tiešai palīdzēšanai Cjurupam un Rikovam, lai pārbaudītu izpildīšanu, uzraudzītu tautas komisariātu apakšslāņus) Strādnieku un zemnieku inspekcija. Gribu zināt, vai Jūs atzīsit to par pareizu; ja atzīsit, vajadzīga Jūsu rakstiska vienošanās ar vietniekiem, un es gribētu piedalīties šās vienošanās izstrādāšanā.

Mērķis: no labākajiem Strādnieku un zemnieku inspekcijas darbiniekiem, kurus izraugās Cjurupa un Rikovs, vienojoties ar Jums, izveidot (tādējādi, ka Jūs un abi vietnieki viņus pārbaudāt praktiskos uzdevumos) sevišķi un neapšaubāmi uzticamus cilvēkus, kas prot ātri un bez iebildumiem a) panākt izpildīšanu; b) pārbaudīt izpildīšanu;

c) pārbaudīt aparata pareizību vienā vai otrā tautas komisariātā, nodaļā, Maskavas vai Petrogradas padomē utt.;

d) instruēt attiecībā uz to, kā nostādīt darbu.

Šie cilvēki strādā tikai tādējādi, ka personīgi ziņo par darba gailu un iznākumu vietniekiem un Jums. Šie cilvēki jāizraugās ļoti lēni, lai tikai pēc daudzkārtējas pārbaudes

"*

padarītu viņus, tā sakot, par „sevišķi pilnvarotiem" inspektoriem un instruktoriem; viņu skaits pakāpeniski jāpalielina līdz dažiem desmitiem. Viņi savukārt realizēs bezpartejisko strādnieku un zemnieku iesaistīšanu (faktisku) Strādnieku un zemnieku inspekcijā.

Ja atzīsit par pareizu, nosūtiet šīs vēstules norakstu ar savu piezīmi Cjurupam un Rikovam. Ja ir iebildumi, uzrakstiet (un piezvaniet) man tūdaļ. Es par to gribētu runāt referātā kongresā.

Ļeņins

Pirmoreiz iespiests 1930. g. 21. janvāri avīzes „Prattda“ 21. nr-ā

Iespiests pē.c mašīnraksta noraksta

SAKARA AR AVĪZES ,,BEDNOTA“04

Četru gadu jubileju

Apsveicu avīzes ,,Bednota“ redakciju sakarā ar avīzes četru gadu jubileju.

Četrus gadus avīze godam un sekmīgi pūlējusies, lai kalpotu darba zemniecības interesēm. Karš, ko kapitālisti un muižnieki uzspieda tautām, tik stipri izpostījis Krieviju, ka darba zemniecība pie mums joprojām vēl ir trūcīgā zemniecība. Krievijas darba ļaužu masām vēl jāveic daudz grūta darba, lai pārvarētu badu un nabadzību, trūkumu un izputēšanu, ko radījušas kara sekas.

Taču Krievijas zemnieki un strādnieki šo grūto darbu izdarīs un novedīs to katrā ziņā līdz galam. Šajā darbā strādniekus un zemniekus atbalstīs un stiprinās apziņa, ka tagad viņi pūlēsies paši savā labā, savas dzīves uzlabošanai, bet nevis lai bagāti kļūtu muižnieki un kapitālisti.

Strādnieku un zemnieku savienību, — lūk, ko mums devusi Padomju vara. Lūk, kur tās spēks. Lūk, kur mūsu panākumu un mūsu galīgās uzvaras ķīla.

Šī savienība mums deva uzvaru pārKolčakuun Deņikinu, kuri mēģināja atjaunot Krievijā muižnieku varu, izmantojot ārzemju karaspēku, ko sūtīja kapitālisti.

Tagad ārzemju kapitālisti spiesti slēgt tirdzniecības līgumus ar Padomju Krieviju. Šie līgumi palīdzēs mums iegādāties nepieciešamos lauksaimniecības darba rīkus, mašinas un citus priekšmetus izpostītās zemnieku saimniecības atjaunošanai.

Tagad mēs pārdzīvojam visgrūtāko pavasari pēc bada gada. Bet nezaudēsim dūšu. Lai cik liels ir strādnieku un zemnieku posts, tagad mēs esam iekarojuši sev tiesību un iespēju strādāt savā un nevis muižnieka labā. Un mēs izpostīto saimniecību atjaunosim un uzlabosim.

N. Ļeņins

1922. 23. III

„Bednota", "83. nr.. 1922. o-

26. martā Iespiests pēe rokraksta

t

VĒSTULE V.V4 MOLOTOV AM PAR POLITISKA REFERĀTĀ PLĀNU PARTIJAS XI KONGRESA "

1922. 23. III

Biedri Molotov!

Lūdzu Jūs, nododiet CK plēnumam:

1. Manu lūgumu atbrīvot mani slimības dēj no piedalīšanās plēnumā (tiklab ar plēnuma sēdēm, kā ari ar referātu kongresā es netikšu galā);

2. Ja plēnumā būs vajadzīga mana ierašanās, lai sniegtu paskaidrojumus sakarā ar tālāk minēto referātā plānu, tad es katrā ziņā varu ierasties un ieradīšos 2—3 stundas pēc izsaukšanas.

3. Kongresā paredzētajam Čekas politiskajam referātam esmu sastādījis šādu plānu:

galvenokārt — metālistu kongresā 1922. 6. III runā teiktā atkārtojums, dažos punktos tālākais attistījums. Pavisam īsi par Dženovu. Mazliet sīkāk par jauno ekonomisko politiku un par „valsts kapitālisma^1' jēdzienu.

Atkāpšanās (ekonomiskās) apturēšana un uzdevums pārgrupēt spēkus. Mums brīdinājums no buržuāzijas puses, kura ar smenovechovie-ša Ustrjalova muti paziņo, ka jaunā ekonomiskā politika neesot boļševisma „taktika", bet „evolūcija".

Galvenais, kā mums trūkst, — kulturalības, prasmes pārvaldīt. Tas jāilustrē ar nelieliem piemēriem. Ekonomiski un politiski jaunā e к о no m i s к ā politi к a mums pilnīgi nodrošina iespēju uzcelt sociālistiskās ekonomikas fundamentu. Jautājums ir „tikai" par proletariāta un tā avangarda kulturālajiem spēkiem.

Par to, ko neatņemami iekarojusi mūsu revolūcija, un par to, ko tā vēl nav izdarījusi līdz galam.

Intervencijas iespēja. Financu krizes briesmas. Izmantot ,,alelpu“: koncentrēt darba smaguma centru uz cilvēku izvēli un uz faktiskās izpildīšanas pārbaudi.

Plaisa starp uzdevumu diženumu, kuru realizēšana jau sākta, un nabadzību, tiklab materiālo, kā arī kultūras nabadzību.

Referātu papildinot, norādīt uz divu vietnieku, TKP' priekšsēdētāja un DAP priekšsēdētāja vietnieku, lomu; uz manu sarakstīšanos par to ar A. D. Gjurupu kopš 1У22. I beigām; uz nolikumu par jauno darba nostādni, vislielākajā mērā ievērojot izpildīšanas pārbaudi, — nolikumu, ko mēs tagad trijatā (plus Rikovs) izstrādājam.

Atbrīvot TKP no sīkumiem; precīzāk norobežot viņas funkcijas no DAP un Mazās TKP funkcijām. Pacelt TKP autoritāti, iesaistot tās darbā vadošos biedrus, tautas komisārus un ne tikai viņu vietniekus.

Sakarā ar to un saskaņā ar b. Kaļiņina vairākkārtējiem mutiskiem paziņojumiem, kā ari ar pievienoto b. Jenukidzes rakstisko paziņojumu, CK vārdā uzaicināt kongresu atzīt par pareizu tiklab iepriekš minēto plānu, kā arī VCIK sasaukšanu uz garākām sesijām, lai izstrādātu likumdošanas pamatjautājumus un lai sistemātiski kontrolētu tautas komisariātu un TKP darbu.

Beidzot, nepieciešams daudz precizāk norobežot partijas (un viņas Čekas) un Padomju varas funkcijas; pacelt padomju darbinieku un padomju iestāžu atbildību un patstāvību, bet partijas zināšanā atstāt vispārīgo darba vadīšanu visos valsts orgānos kopā bez tagadējās pārāk biežās, neregulārās, bieži vien sīkās iejaukšanās.

Izstrādāt attiecīgās rezolūcijas projektu partijas kongresa apstiprināšanai.

VĒSTULE V. M. MOLOTOVAM PAR POLITISKA REFERĀTĀ PLĀNU 217 ļ

4. Lūdzu CK plēnumu nozīmēt papildu referentu no CK, jo mans referāts ir pārāk vispārīgs, bez tam es neesmu absolūti pārliecināts, ka varēšu to sagatavot, bet galvenais — es jau mēnešiem esmu palicis iepakaļ Politbiroja kārtējam darbam.

Ar komunistisku sveicienu

Ļeņins

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1928. g. 30. augustā aurres „Pravda“ 201. nr-ū

PAR NOTEIKUMIEM,

AR KĀDIEM PARTIJA UZŅEMAMI JAUNI BIEDRI

VĒSTULES V. M. MOLOTOV AM 1

Biedram Molotovam

Lūdzu iesniegt CK plēnumam šādu manu priekšlikumu:

Es atzīstu par ārkārtīgi svarīgu pagarināt stāžu jaunu biedru uzņemšanai partijā. Zinovjevs ierosinājis noteikt V2 gadu ilgu stāžu strādniekiem un gadu ilgu — pārējiem. Lieku priekšā atstāt pusgadu tikai tiem strādniekiem, kas ne mazāk kā 10 gadu faktiski bijuši par strādniekiem rūpniecības lieluzņēmumos. Pārējiem strādniekiem noteikt IV2; 2 gadus noteikt zemniekiem un sarkanarmiešiem un 3 gadus visiem pārējiem. Sevišķs izņēmums pieļaujams ar CK un CKK kopīgu atļauju.

Es atzīstu par ārkārtīgi bīstamu atstāt negrozītus Zinov-jeva ierosinātos īsos termiņus. Neapšaubāmi, ka pie mums par strādniekiem pastāvīgi uzskata tādas personas, kas nav izgājušas ne vismazāko nopietno skolu, ja runājam par lielrūpniecību. Ļoti bieži strādnieku kategorijā iekļūst visīstākie sīkburžuji, kas nejauši un uz visīsāko laiku kļuvuši par strādniekiem. Visi gudrie baltgvardi pilnīgi noteikti ņem vērā to apstākli, ka mūsu partijas it kā proletāriskais raksturs īstenībā nepavisam negarantē, ka tajā nav iespējams un turklāt pavisam īsā laikā sīksaimniecisko elementu pārsvars. Ņemot vērā pie mums valdošo neakuratību un darba nesistematiskumu, īsi staža termiņi īstenībā nozīmēs to, ka pilnīgi trūks jebkādas nopietnas pārbaudes, vai kandidāti patiešām ir kaut cik pārbaudīti komunisti. Ja mums partijā ir 300—400 tūkstoš biedru, tad arī šis daudzums ir pārmērīgs, jo itin visi dati rāda, ka tagadējo partijas biedru līmenis ir nepieliekami sagatavots. Tāpēc es pastiprināti uzstāju, ka nepieciešams pagarināt staža termiņus un pēc lam dot Orgbirojam uzdevumu izstrādāt un stingri piemērot noteikumus, kas patiešām padarītu stāžu par ļoti nopietnu pārbaudījumu, bet nevis par tukšu formalitāti.

Ļeņins

Es domāju, ka šo jautājumu vajag apspriest kongresā sevišķi rūpīgi.

1922. g. 24. III

2

Biedram Molotovam

ar lūgumu nodot izlasīšanai visiem CK locekļiem, pirms kongresā tiek izvirzīts jautājums par noteikumiem, ar kādiem partijā uzņemami jauni biedri

Izlasījis plēnuma 25. III lēmumu par kandidata staža termiņiem, kādi noteikti, iestājoties partijā jauniem biedriem, es gribētu apstrīdēt šo lēmumu kongresā. Bet, bažīdamies, ka nevarēšu kongresā uzstāties, lūdzu izlasīt šādus manus apsvērumus.

Nav šaubu, ka tagad mūsu partija sava sastāva lielākajā daļā nav pietiekami proletāriskā. Es domāju, ka neviens nevar to apstrīdēt, un šo stāvokli apstiprinās vienkārša ielūkošanās statistikā. Krievijā kopš kara laika fabriku un rūpnīcu strādnieki pēc sava sastāva kļuvuši daudz neprole-tariskāki kā agrāk, jo kara laikā rūpnīcās iestājās tie, kas gribēja izvairīties no karadienesta. Tas ir vispārzināms fakts. No otras puses, tikpat neapšaubāms, ka tagad mūsu partija vispār un vidēji (ja ņem tās biedru lielum lielā vairākuma līmeni) politiski ir mazāk izglītota, nekā nepieciešams, lai patiešām proletāriski vadītu tik grūtā momentā, it īpaši pastāvot milzīgam zemniecības pārsvaram, kura strauji mostas uz patstāvīgu šķiras politiku. Tālāk jāņem vērā, ka tagadējā laikā kārdinājums iestāties valdības partijā ir milzīgs. Pietiek atcerēties visus smenoveclioviešu literāros darbus, lai pārliecinātos, kāda visam proletāriskajam tāla publika tagad ir aizrauta ar boļševiku politiskajiem panākumiem. Ja Dženovas konference dos mums jaunus politiskus panākumus, tad sīkburžuazisko un visam proletāriskajam tieši naidīgo elementu tieksme iespiesties partijā pieaugs milzīgos apmēros. Pusgadu ilgs stāžs strādniekiem nekādā gadījumā nav spējīgs apturēt šo tieksmi, jo nav nekā vieglāka kā mākslīgi sakombinēt tik īsu stāžu, jo vairāk tāpēc, ka mūsu apstākļos visai daudziem inteli-ģentiskicm un pusinteliģentiskiem elementiem iestāšanās strādniekos neradīs itin nekādu grūtību. No visa tā es taisu secinājumu, ko manās acīs pastiprina vēl tas, ka baltgvardi pilnīgi apzinīgi ņem vērā mūsu partijas neprolelarisko sastāvu, — secinājumu, ka mums ievērojami jāpalielina kandidata staža termiņi, un, ja strādniekiem atstāj 0 mēnešus, tad neapšaubāmi nepieciešams, lai nekrāptu paši sevi un citus, noteikt „strādnieka” jēdzienu tādējādi, lai šim jēdzienam atbilstu tikai tie, kam pēc sava stāvokļa dzīvē patiešām būtu bijis jāpiesātinās ar proletariāta psicholoģiju. Taču tas nav iespējams, ja fabrikā nav pavadīti daudzi gadi bez jebkādiem blakus nolūkiem, bet pēc vispārējiem ekonomiskās un sociālās dzīves apstākļiem.

Ja neaizveram acis uz īstenību, tad jāatzīst, ka tagadējā laikā partijas proletārisko politiku nosaka nevis tās sastāvs, bet tā ļoti plānā slāņa, ko var nosaukt par veco partijas gvardi, milzīgā, nedalītā autoritāte. Pietiek ar nelielu iekšēju cīņu šajā slānī, un tā autoritāte būs ja ne iedragāta, tad katrā ziņā tiktāl vājināta, ka lemšana vairs nebūs atkarīga no tā.

Tāpēc nepieciešams: 1) pagarināt visus kandidata stāžus; 2) noteikt sevišķi detalizēti un sīki, kādam īstenībā jābūt kandidata stažam, kādiem jābūt konkrētiem un praktiskiem nosacījumiem, lai pārbaudītu, vai kandidata stāžs patiešām tiek ievērots un nepaliek tukša formalitāte; .3) nepieciešams radīt kvalificētu vairākumu tajās iestādēs, kas izlemj jautājumu par jaunu biedru uzņemšanu partijā; 4) nepieciešams noteikt šo uzņemšanu ne vien ar guberņu komiteju, bet arī ar kontroles komisiju lēmumiem; 5) vajag izstrādāt vēl kādus pasākumus, lai atvieglotu partijai atbrīvošanos no tiem biedriem, kas nepavisam nav komunisti, kuri pilnīgi apzināti realizētu proletārisku politiku. Es neierosinu jaunu partijas ģenerāltīrīšanu, jo domāju, ka pašlaik tas praktiski nav realizējams, bet atrast kaut kādus līdzekļus faktiskai partijas tīrīšanai, t. i., tās sastāva samazināšanai, ir nepieciešams, un, ja par to padomātu, tad

esmu pārliecināts, ka vairākus piemērotus līdzekļus varētu atrast.

Ja iespējams, es lūgtu CK locekļus, kas šo rakstu lasa, atbildēt man kaut vai ar īsu telefonogramu, adresējot to kādai TKP sekretārei.

Ļeņins

1922. g. 26. III

Pirmoreiz iespiest, 1925. p. Nodiktēts pa telefona

decembri Iespiests pēc mašīnraksta noraksta

КК(Ь)Р XI KONGRESS^66

1922. G. АО 27. МЛПТЛ LĪDZ 2. APRĪLIM

Iespiests 1922. gadā grāmatā: „Krievijas komunistiskās (boļševiku) partijas Vienpadsmitais kongress. Ste.no-grafisks pārskats", Maskavā, KKP CK izdevniecību nodaļā

Iespiests pēc grāmatas teksta, salīdzināts ar slenogramu; runa. gresu slēdzot, — pēc rokraksta

kas

kon-

RUNA, KONGRESU ATKLĀJOT,

27. MARTA

Biedri! Partijas Centrālās Komitejas uzdevumā pasludinu KKP XI kongresu par atklātu.

Biedri! Jūs esat sapulcējušies uz šo kongresu pirmoreiz pēc vesela gada, kura laikā kapitālistisko valstu intervencija un uzbrukumi, vismaz to vistiešākajā formā, mūs netraucē. Pirmo gadu mums ir iespēja veltīt savus spēkus sociālistiskās celtniecibas īstajiem, galvenajiem, pamata uzdevumiem.

Šajā ziņā mēs, bez šaubām, esam spēruši tikai pirmos soļus. Bet es esmu pārliecināts, — ja to, ko esam izdarījuši, mēs novērtēsim pienācīgi saprātīgi un nebaidīsimies raudzīties tieši acīs īstenībai, kas ne vienmēr patīkama, bet dažreiz ar! pavisam nepatīkama, tad visas grūtības, kas tikai tagad iezīmējas mūsu priekšā visā augumā, visas šīs grūtības mēs neapšaubāmi pārvarēsim.

Nelaimes, kas šajā gadā mums uzbruka, bija gandrīz vai vēl smagākas nekā iepriekšējos gados.

Gluži tā, it kā visas imperiālistiskā kara un tā kara sekas, kuru mums uzspieda kapitālisti, gluži it kā tās visas būtu sapulcējušās kopā un uzbrukušas mums ar badu un visbriesmīgākajiem postījumiem. Šīs nelaimes pašlaik vēl ne tuvu nav pārvarētas. Un neviens no mums nedomā, ka tās var pārvarēt ātri.

Bet, ja mēs saglabāsim un nostiprināsim savas partijas vienību, ja mēs no starptautiskajām grūtībām izkļūsim tikpat sekmīgi, kā izkļuvām līdz šim, ja mēs visus spēkus vērsīsim uz to uzdevumu atrisināšanu, kuri pašlaik absolūti [3] nepieciešami izriet no tagadējiem apstākļiem, tad nav šaubu, ka mēs visas šīs grūtības pārvarēsim.

Visā pasaulē komunistiskā kustība aug, ja ne tuvu tik strauji, kā gaidīja tie mūsu biedri, kas mēroja šo kustību ar kara laika un tā nobeigšanas laika tempu, tad katrā ziņā tā aug solīdi, droši, plaši, dziļi. Un, ja mēs sadarbībā ar komunistiskajām partijām, kas tagad jau ir visās vai ar niecīgu izņēmumu visās pasaules zemēs, ja mēs pratīsim saprātīgi novērtēt savu stāvokli un nebaidīsimies apzināties savas kļūdas, tad no visām šīm grūtībām mēs iziesim kā uzvarētāji.

KK(b)P CENTRĀLĀS KOMITEJAS POLITISKAIS PĀRSKATS 27. MARTA

(Aplausi.) Biedri! Atļaujiet man CK politisko ziņojumu sākt nevis ar gada sākumu, bet ar tā beigām. Pašlaik visaktuālākais politikas jautājums ir Dženova. Ret, tā kā presē pie mums par to jau teikts ļoti daudz un tā kā 6. marta runā, kas iespiesta, man nācās izteikt pašu būtisko šai jautājumā, tad, ja no jūsu puses nebūs sevišķu prasību pēc kaut kādu detaļu iztirzāšanas, es lūgtu, lai jūs man atjaujat sīkāk šo jautājumu neaplūkot.

Par Dženovu vispār jūs zināt visu, jo prese šim jautājumam veltījusi daudz vietas — pēc mana ieskata, pat pārmērīgi daudz, par ļaunu mūsu celtniecības vispār, bet jo sevišķi saimnieciskās celtniecības patiesajām, praktiskajām un neatliekamajām vajadzībām. Saprotams, Eiropā, visās buržuāziskajās zemēs ļoti labprāt nodarbina vai piebāž galvas ar visādu tarkšķēšanu par Dženovu. Bet mēs šoreiz (lai gan ne tikai šoreiz) viņus atdarinām un atdarinām pārmērīgi.

Man jāsaka, ka Centrālajā Komitejā mēs ļoti rūpīgi pūlējāmies, lai izveidotu delegāciju no mūsu labākajiem diplomātiem (un mums tagad padomju diplomātu ir krietns skaits, ne tā, kā tas bija Padomju republikas pastāvēšanas sākumā). Mēs Centrālajā Komitejā izstrādājām pietiekami sīkas direktivas mūsu diplomātiem Dženovā, tikām izstrādājuši tās ļoti ilgi, vairākas reizes apsprieduši un no jauna pārsprieduši. Un pats par sevi saprotams, ka te jautājums ir, es neteiktu — militārs, jo šis vārds radīs greizu izpratni, bet katrā ziņā jautājums — par sacensību. Buržuāzijas nomelnē ir virziens, kas ārkārtīgi spēcīgs un daudz varenāks

nekā citi virzieni un kas tiecas uz to, lai izjauktu Dženovas konferenci. Ir cili virzieni, kas par katru cenu grib to nosargāt, panākt, lai tā sanāktu. Šie pēdējie virzieni pašlaik guvuši virsroku. Beidzot, visu buržuāzisko zemju nometnē ir virziens, ko varētu nosaukt par pacifistisku un kam vajag pieskaitīt arī visu II un HVa Internacionāli. Šī ir tā buržuāzijas nometne, kas mēģina nosargāt dažus pacifistiskus ierosinājumus un uzmest kaut ko līdzīgu pacifistiskai politikai. Mums kā komunistiem attiecībā uz šo pacifismu ir noteikti uzskati, kurus šeit iztirzāt ir pilnīgi lieki. Protams, ka uz Dženovu mēs ejam nevis kā komunisti, bet kā tirgoņi. Mums vajag tirgoties, un viņiem vajag tirgoties. Mums gribas, lai mēs tirgotos savā labā, bet viņiem gribas, lai būtu viņu labā. Kā izvērtīsies cīņa, tas, kaut arī nelielā mērā, būs atkarīgs no mūsu diplomātu prasmes.

Protams, kad mēs ejam uz Dženovu kā tirgoņi, tad mums nav vienalga, vai mums ir darīšana ar tiem buržuāzijas nometnes pārstāvjiem, kas tiecas uz. jautājuma militāru atrisināšanu, vai ar tiem buržuāzijas nometnes pārstāvjiem, kuri tiecas uz pacifismu, kaut arī tas būtu pats vājiņākais pacifisms un no komunisma viedokļa neizturētu ne mazāko kritiku. Tomēr slikts būtu tas tirgonis, kas neprastu iegaumēt šo atšķirību un, pielāgojis tai savu taktiku, sasniegt praktiskus mērķus.

Mēs ejam uz Dženovu ar praktisku mērķi — paplašināt tirdzniecību un radīt apstākļus, kuros tā visplašāk un sekmīgāk attīstītos. Bet mēs nebūt negalvojam par Dženovas konferences sekmēm. Par to galvot būtu smieklīgi un aplam. Man jāsaka, ka, pavisam saprātīgi un piesardzīgi novērtējot iespējas, kādas Dženova tagad sola, es tomēr domāju, ka nebūs pārspīlēts, ja teiksim, ka šo savu mērķi mēs sasniegsim.

Ar Dženovu, — ja mūsu turienes sarunu biedri būs pietiekami saprātīgi un ne pārāk ietiepīgi, bez Dženovas, — ja viņi iedomāsies tiepties. Bet savu mērķi mēs sasniegsim!

Visu kapitālistisko lielvalstu visneatliekamākās, aktuālākās un praktiskākās intereses, kas krasi izpaudušās pēdējos gados, taču prasa attīstīt, nokārtot un paplašināt tirdzniecību ar Krieviju. Bet, ja tāda veida intereses ir, tad var pastrīdēties, var paķildoties. var nebūt vienis prātis dažā-

das kombinācijās — pat Joti ticams, ka gadīsies nebūt vienis pratis, — un tomēr galu galā šī galvenā saimnieciskā nepieciešamība pati sev izlauzīs ceļu. Un es domāju, ka šinī ziņā mēs varam būt mierīgi. Negalvoju par termiņu, negalvoju par veiksmi, bet tieši šinī sapulcē var diezgan droši leikt, ka pareizu tirdzniecisku sakaru attīstīšanās starp Padomju republiku un visu pārējo kapitālistisko pasauli nenovēršami ies tālāk. Kādi pie tam iespējami traucējumi, — lo es attiecīgajā vielā savā ziņojumā minēšu, bet domāju, ka jautājumā par Dženovu varēs ar lo aprobežoties.

Pats par sevi saprotams, ka biedri, kas vēlēsies sīkāk iepazīties ar jautājumu un neapmierināsies ar to delegācijās locekļu sarakstu, kas publicēts avīzēs, varēs ievēlēt komisiju vai sekciju un iepazīties ar visiem CK materiāliem, ar sarakstīšanos, ar direklivām. Protams, detaļas mēs uzmetām nosacīti, tāpēc ka līdz šim laikam precizi nav zināms, kas šai pašā Dženovā sēdīsies aiz galda un kādi noteikumi vai iepriekšēji noteikumi, vai atrunas pie tam tiks izvirzīti. Šeit tos visus iztirzāt būtu augstākā mērā nelietderīgi, es domāju, pat praktiski neiespējami. Atkārtoju, kongresam ir pilnīga iespēja caur sekciju vai komisiju savākt šajā jautājumā visus dokumentus, tiklab publicētos, kā arī tos, kas ir CK.

Es ierobežošos ar sacīto, jo esmu pārliecināts, ka mūsu vislielākās grūtības nav šajā jautājumā. Tas nav tas, uz ko visai partijai jāvērš sava galvenā uzmanība. Eiropas buržuāziskā prese mākslīgi un ar nolūku izpūš un pārspīlē šās konferences nozīmi, krāpdama darba ļaužu masas (tā vienmēr dara %« no visas buržuāziskās preses visās šais brīvajās demokrātiskajās zemēs un republikās). Mēs mazliet esam ļāvušies šai presei. Kā vienmēr mūsu avīzes vēl ļaujas vecajām buržuāziskajām paražām, negrib pāriet uz jaunām sociālistiskām sliedēm, un mēs esam sacēluši lielāku troksni, nekā priekšmets to pelna. Pēc būtības komunistiem, sevišķi tiem, kas pārdzīvojuši tik nopietnus gadus, kādus mēs esam pārdzīvojuši, sākot ar 1917., kas redzējuši tik nopietnas politiskas kombinācijās, kādas mēs kopš tā laika esam redzējuši, — Dženova nerada lielas grūtības. Es neatceros, ka šajā jautājumā ne vien CK, bet arī mūsu partijas rindās būtu pacēlušās kaut kādas domstarpības vai

strīdi. Tas ir dabiski, jo šeit no komunistu viedokļa nav nekā strīdīga, — pat paturot prātā dažādās nokrāsas starp viņiem. Atkārtoju, mēs ejam uz Dženovu kā tirgoņi, lai panāktu izdevīgākās formas tās tirdzniecības attīstībai, kura sākusies, kura notiek un kura, pat ja kādam uz īsāku vai garāku laika sprīdi izdotos to varmācīgi pārtraukt, tomēr pēc šā pārtraukuma nenovēršami attīstīsies.

Tāpēc aprobežodamies, lūk, ar šiem īsajiem norādījumiem par Dženovu, es pāriešu pie tiem jautājumiem, kas, manuprāt, ir galvenie pagājušā gada politikas jautājumi un galvenie nākamā gada politikas jautājumi. Man šķiet (vai vismaz tāds ir mans paradums), ka CK politiskajā ziņojumā mums vajag runāt nevis vienkārši par to, kas bijis pārskata gadā, bet par to, kādas politiskas mācības — galvenās, radikālās — iegūtas pārskata gadā, lai savu politiku nākamajam gadam noteiktu pareizi, tai gada laikā kaut ko iemācītos.

Protams, galvenais jautājums ir jaunā ekonomiskā politika. Viss pārskata gads ir pagājis zem jaunās ekonomiskās politikaš: zīmes. Ja mēs kādu lielu, nopietnu un neatņemamu iekarojumu šai gadā esam guvuši (man tas vēl nav nemaz tik neapšaubāms), tad tikai to, ka esam kaut ko mācījušies no šās jaunās ekonomiskās politikas principiem. Patiešām, mēs šajā gadā jaunās ekonomiskās politikas laukā esam iemācījušies ārkārtīgi daudz. Bet pārbaudi, vai mēs patiešām esam iemācījušies un cik daudz, — to jau droši vien dos turpmākie notikumi, tāda veida notikumi, kas no mūsu gribas ļoti maz ir atkarīgi, kā, piemēram, gaidāmā finanču krize. Man šķiet, galvenais, kas jāievēro jautājumā par mūsu jauno ekonomisko politiku, kā pamats visiem prātojumiem, tiklab lai ņemtu vērā gada pieredzi, kā arī lai gūtu praktiskas mācības nākamajam gadam, — ir šādi trīs punkti.

/Pirmkārt, jaunā ekonomiskā politika vispirms mums ir svarīga kā pārbaude -tam, ka mēs patiešām sasniedzam saikni ar zemnieku ekonomiku. Mūsu revolūcijas iepriekšējā attīstības laikmetā, kad lielāko tiesu visa uzmanība un visi spēki tika pievērsti vai tos gandrīz saistīja uzdevums — dot pretsparu iebrukumam, mēs par šo saikni nevarējām padomāt, kā pienākas, — mums bija cilas rūpes.

Го līdz zināmam mēram varēja un vajadzēja pamest novārtā, kad pastāvēja absolūti neatliekamais un tiešais, draudošais jautājums, kā atvairīt briesmas, lai mūs tūliņ ncno-žņaugtu pasaules imperiālismā gigantiskie spēki.

Pagrieziens uz jauno ekonomisko politiku tika izlemts pagājušajā kongresā ārkārtīgā vienprātībā, pat lielākā vienprātībā, nekā izlēma citus jautājumus mūsu partijā (kas, jāatzīst, vispār izceļas ar lielu vienprātību). Šī vienprātība rādīja, ka absolūti nobriedusi nepieciešamība pēc jaunas pieejas sociālistiskajai ekonomikai. Cilvēki, kas daudzos jautājumos bija dažādās domās un no dažādiem viedokļiem vērtēja stāvokli, vienprātīgi un ļoti ātri, bez jebkādām svārstībām, nonāca pie tā, ka mums īstas pieejas sociālistiskai ekonomikai, tās pamatu uzcelšanai nav un ka vienīgais paņēmiens, kā atrast šo pieeju, ir jaunā ekonomiskā politika. Mums nācās, ievērojot kara notikumu attīstību, ievērojot politisko nolikumu attīstību, ievērojot kapitālisma attīstību vecajos kulturālajos Rietumos un sabiedrisko un politisko apstākļu attīstību kolonijās, — mums nācās pirmajiem izlauzt robu vecajā buržuāziskajā pasaulē' tajā momentā, kad mūsu zeme ekonomiskā ziņā bija, ja ne visvairāk atpalikusī, tad viena no visvairāk atpalikušām zemēm. Mūsu zemes zemnieku milzīgajam vairākumam saimniecība ir sīka, individuālā. Darbs, ko mēs veicām, lai uzceltu to, ko no komunistiskās sabiedrības programas, kuru esam nosprauduši, varētu tūliņ realizēt, līdz šim zināmā mērā noritēja nomaļus no tā, kas notika plašajās zemnieku masās, kurām mēs uzlikām ļoti smagas nodevas, attaisnodami tās ar to, ka šinī ziņā karš nepieļauj nekādas svārstības. Un šo attaisnojumu, ja ņemam to visā visumā, zemniecība pieņēma, neraugoties uz kļūdām, no kurām mēs nevarējām izvairīties. Zemnieku masas visumā saskatīja un saprata, ka šīs milzīgās grūtības, kas viņām tika uzliktas, bija nepieciešamas, lai nosargātu strādnieku un zemnieku varu pret muižniekiem un lai strādniekus un zemniekus nenožņauglu kapitālistiskais iebrukums, kas draudēja atņemt visus revolūcijas iekarojumus. Bet saiknes starp ekonomiku, kas veidojās nacionalizētajās, socializētajās fabrikās, rūpnīcās, padomju saimniecībās, un zemnieku ekonomiku nebija.

To mēs skaidri ieraudzījām pagājušajā partijas kongresā.

To mēs redzējām tik skaidri, ka partijā nebija nekādu svārstību jautājumā par to, ka jaunā ekonomiskā politika ir nenovēršama.

Interesanti ir novērot, kā neparasti bagātīgā visādu krievu partiju prese ārzemēs novērtē šo mūsu lēmumu. Starpība šajos novērtējumos ir tikai pavisam niecīga: viņi, dzīvodami pagātnē, arī vēl tagad skandina, ka kreisie komunisti līdz šim vēl esot pret jauno ekonomisko politiku. 1921. gadā cilvēki atcerējušies to, kas bija 1918. gadā, un to, ko paši kreisie komunisti pie mums jau aizmirsuši, un to viņi gremo un atgremo līdz šim laikam, apgalvodami, ka šie boļševiki esot, kā zināms, viltīgi un melīgi ļaudis; viņi, lūk, slēpjot Eiropai, ka te viņiem pašiem esot domstarpības. To lasot, jādomā: lai jau maldās. Ja viņiem ir tāds priekšstats par to, kas pie mums notiek, tad pēc tā var spriest par apzinīguma pakāpi, kāda ir šiem it kā ļoti izglītotajiem vecajiem cilvēkiem, kas tagad aizvākušies uz ārzemēm. Mēs zinām, ka mums nekādu domstarpību nav bijis un nav bijis tāpēc, ka visiem bija skaidrs, ka praktiski nepieciešams sociālistiskās ekonomikas pamatu uzcelšanai pieiet citādi.

Saiknes ar zemnieku ekonomiku tai jaunajai ekonomikai,' ko mēs mēģinājām radīt, mums nebija. Vai tagad tā ir? Vēl nav. Mēs tikai tuvojamies tai. Visa jaunās ekonomiskās politikas nozīme, ko mūsu presē vienmēr vēl meklē visur, kur vien tik, tikai ne tur, kur vajag, visa nozīme ir te un tikai te: atrast saikni tai jaunajai ekonomikai, ko mēs ar lielām pūlēm radām. Un te ir mūsu nopelns. Un bez tā mēs nebūtu komunisti revolucionāri.

Jauno ekonomiku mēs sākām celt pilnīgi pa jaunam, nerēķinādamies ne ar ko vecu. Un, ja mēs nebūtu sākuši to celt, tad mēs būtu pilnīgi sakauti jau pirmajos mēnešos, jau pirmajos gados. Bet tas nenozīmē, ka mēs esam ietiepušies: ja mēs to ar lādu absolūtu drosmi esam sākuši, tad mēs katrā ziņā tā arī turpināsim. No kurienes tas izriet? Tas ne no kurienes neizriet.

Mēs jau pašā sākumā teicām, ka mums jādara pārmērīgi jauns darbs, un, ja mums drīzumā nepalīdzēs kapitālistiskajā ziņā vairāk attīstīto zemju biedri strādnieki, tad mūsu darbs būs neticami grūts, kurā, bez šaubām, būs daudz

k|fldu. Galvenais: vajag prast ar skaidrām acīm skatīties, kur tādas kļūdas izdarītas, un pārtaisīt visu no jauna. Ja ne vien divas, bet pat vairākas reizes būs jāpārtaisa viss no jauna, tad tas rādīs, ka mēs bez aizspriedumiem, skaidrām acīm pieejam mūsu uzdevumam, kas ir dižākais pasaulē.

Šobrīd jaunās ekonomiskās politikas jautājumā galvenais ir pareizi apgūt pagājušā gada pieredzi. Tas ir jāizdara, un mēs gribam to darīt. Un, ja mēs gribam par katru cenu to sasniegt (un mēs to gribam un sasniegsim!), tad jāzina, ka jaunās ekonomiskās politikas galvenais, izšķirošais uzdevums, kas sev pakļauj visu pārējo, ir nodibināt saikni starp to jauno ekonomiku, ko mēs esam sākusi сеП: (ļoti slikti, ļoti Nemākulīgi, bet tomēr esam sākuši celt uz pilnīgi jaunas sociālistiskās ekonomikas, jaunas ražošanas, jaunas sadalīšanas pamata), un zemnieku ekonomiku, kādā dzīvo miljoni un atkal miljoni Zemnieku.

Šās saiknes nebija, un šo saikni mums vajag vispirms radīt. Šim apsvērumam jāpakļauj viss. Mums vēl jānoskaidro, ciktāl jaunajai ekonomiskajai politikai izdevies radīt šo saikni, un nav jāsagrauj tas, ko mēs esam sākuši nemākulīgi celt.

Mēs ceļam savu ekonomiku saistībā ar zemniecību. Mums šī ekonomika jāpārlaisa ne vienreiz vien un jāiekārto tā, lai būtu saikne starp mūsu sociālistisko darbu lielrūpniecībā un lauksaimniecībā un to darbu, ko dara katrs zemnieks un ko viņš veic kā varēdams, kuldamies ārā no trūkuma, neprātodams (tādēļ ka — kur nu viņam prātot, lai izbēgtu un paglābtos no mokošas bada nāves tiešām briesmām?).

Vajag parādīt šo saikni, lai mēs to skaidri redzētu, lai visa tauta to redzētu, lai visas zemnieku masas redzētu, ka ir sakars starp viņu smagOTTTgffzirčļefi izpostīto, nedzirdēti nabadzīgo, mokošo dzīvi tagad un to darbu, ko veic tālo sociālistisko ideālu labā. Vajag izdarīt tā, lai vienkāršam, parastam darba cilvēkam būtu saprotams, ka viņš saņēmis kādu uzlabojumu un saņēmis nevis tā, kā saņēma nedaudzi zemnieki muižnieku varas un kapitālisma laikmetā, kad katrs uzlabojumu solis (uzlabojumi, bez šaubām, bija un turklāt ļoti prāvi) bija saistīts ar izsmieklu, ar ņirgāšanos,

ar zemnieka apsmiešanu, ar varmācību pār masām, ko neviens no zemniekiem nav aizmirsis un Krievijā desmitiem gadu neaizmirsīs. Mūsu mērķis — atjaunot saikni, pierādīt zemniekam darbos, ka mēs sākam ar to, kas viņam saprotams, pazīstams un pašlaik ar visu viņa nabadzību pieejams, bet nevis ar kaut ko attālu, no zemnieka viedokļa fantastisku, — pierādīt, ka mēs protam viņam palīdzēt, ka tai brīdī, kad izputinātā, nabadzībā grimušā, mokošā badā dzīvojošā sīkzemnieka stāvoklis ir tik smags, komunisti viņam tūliņ palīdz darbos. Vai nu mēs to pierādīsim, vai arī viņš mūs sūtīs pie visiem velniem. Tas ir pavisam nenovēršami.

Lūk, kur ir jaunās ekonomiskās politikas nozīme, lūk, kur ir visas mūsu politikas pamats. Šeit ir mūsu galvenā mācība par visu pagājušo gadu jaunās ekonomiskās politikas pielietošanā un mūsu galvenais, tā sakot, politiskais noteikums nākamajam gadam. Zemnieks mums piešķir kreditu un, protams, pēc visa pārdzīvotā nevar to nepiešķirt. Zemnieku lielum lielā daļa dzīvo, samierinādamās — „nu, ja jūs neprotat, mēs pagaidīsim, varbūt jūs arī iemācīsities". Bet šis kredits nevar būt neizsmeļams.

To vajag zināt un, kad kredits saņemts, tomēr pasteigties. Vajag zināt, ka tuvojas moments, kad zemnieciskā zeme mums ilgāk vairs kreditu nepiešķirs, kad tā, ja var lietot komercijas terminu, prasīs maksāt skaidrā naudā. „Bet pašlaik tomēr pēc tik daudziem pagarinājuma mēnešiem un tik daudziem pagarinājuma gadiem jūs, mīļie valdītāji, esat ieguvuši vispareizāko, drošāko paņēmienu, kā palīdzēt mums izkļūt no trūkuma, nabadzības, bada, izputēšanas. .Jūs protat, jūs to esat pierādījuši". Lūk, kāds eksāmens mums nenovēršami tuvojas, un tas, šis eksāmens, galu galā izšķirs visu: gan jaunās ekonomiskās politikas likteni, gan komunistiskās varas likteni Krievi jā.

Vai mēs pratīsim vai nepratīsim pabeigt mūsu tiešo darbu? Šī jaunā ekonomiskā politika — vai tā kur derēs vai nederēs? Ja izrādīsies, ka atkāpšanās pareiza, tad sakļauties pēc atkāpšanās ar zemnieku masām un kopā ar tām simtkārt gausāk, bet toties stingri un nelokāmi iet uz priekšu, lai tās vienmēr redzētu, ka mēs tomēr ejam uz priekšu. Tad mūsu lieta būs absolūti neuzvarama un mūs

neuzvarēs nekādi spēki pasaulē. Līdz šim, pirmajā gadā, mēs lo vēl neesam sasnieguši. Tas jāsaka tieši. Un es esmu dziļi pārliecināts (bet mūsu jaunā ekonomiskā politika dod iespēju to secināt pilnīgi skaidri un stingri): ja mēs iegaumēsim visas milzīgās briesmas, kas slēpjas jaunajā ekonomiskajā politikā, un virzīsim visus savus spēkus uz vājajiem punktiem, tad mēs šo uzdevumu atrisināsim.

Sakļauties ar zemnieku masu, ar parasto darba zemniecību, un sākt virzīties uz priekšu neizmērojami, bezgalīgi gausāk, nekā mēs sapņojām, bet toties tā, ka visa masa patiešām virzīsies mums līdzi. Tad savā laikā sāksies arī lāds šās kustības paātrinājums, par kādu mēs pašlaik nevaram ne sapņot. Tā, manuprāt, ir jaunās ekonomiskās politikas pirmā galvenā politiskā mācība.

Otra, ne tik vispārīga mācība ir valsts uzņēmumu un kapitālistisko uzņēmumu pārbaude ar sacensību. Pie mums tagad tiek radītas jauktas sabiedrības, — mazliet par tām es runāšu vēlāk, — kas tāpat kā visa mūsu valsts tirdzniecība un visa mūsu jaunā ekonomiskā politika nozīmē, ka mēs, komunisti, lietojam tirdznieciskus paņēmienus, kapitālistiskus paņēmienus. Tām ir vēl arī tā nozīme, ka šeit nodibinās kapitālistisko paņēmienu un mūsu paņēmienu praktiska sacensība. Salīdziniet praktiski. Mēs līdz šim rakstījām programu un solījām. Savā laikā tas bija pilnīgi nepieciešams. Bez programas un solījumiem nevar sākt pasaules revolūciju. Ja baltgvardi, to skaitā arī meņševiki, mūs tādēļ lamā, tad tas tikai rāda, ka meņševikiem un II un HVs Internacionāles sociālistiem nav nekādas jēgas par to, kā vispār notiek revolūcijas attīstība. Citādi kā tikai ar šo mēs nevarējām sākt.

Bet pašlaik stāvoklis ir tāds, ka mums savam darbam jā-noteic jau nopietna pārbaude, nevis tā, ko veic kontroles iestādes, kuras rada tie paši komunisti, kaut arī šīs kont roles iestādes būtu lieliskas un kaut arī tās gan padomju iestāžu sistēmā, gan partijas iestāžu sistēmā būtu gandri? vai ideālus kontroles iestādes. Nevis šī pārbaude mums vajadzīga, bet tā, kas ir pārbaude no masu ekonomikas viedokļa.

Kapitālists prata apgādāt. Viņš to darīja slikti, viņi to darīja laupītāja paņēmieniem, viņš mūs nievāja, viņ

mūs aplaupīja. To zina vienkāršie strādnieki un zemnieki, kas nespriedelē par komunismu, jo nezina, kas tas tāds ir.

„Taču kapitālisti tomēr prata apgādāt, bet vai jūs protat? Jūs neprotat". Lūk, kādas balsis pagājušā gada pavasarī - -ne vienmēr skaidri — bija dzirdamas un veidoja visas pagājušā gada pavasara krizes dziļāko pamatu. „Cilvēki jau jūs esat lieliski, bet to darbu, ekonomisko darbu, pie kura jūs esat ķērušies, jūs neprotat darīt". Lūk, visvienkāršākā un visvairāk iznīcinošā kritika, ko pagājušajā gadā zemniecība, bet caur zemniecību daudzi strādnieku slāņi vērsa pret komunistisko partiju. Un, lūk, kāpēc punkts jautājumā par jauno ekonomisko politiku, šis vecais punkts, iegūst tādu nozīmi.

Vajadzīga īsta pārbaude. Blakus rīkojas kapitālists, rīkojas laupītāja paņēmieniem, ņem peļņu, taču viņš prot. Bet jūs — jūs mēģināt pa jaunam: peļņas jums nav, principi ir komunistiski, ideāli labi, — nu, esat izkrāsoti kā svētie, dzīvi prasāties debesīs, — bet vai darbu darīt protat? Vajadzīga pārbaude, īsta pārbaude un nevis tāda pārbaude, ka CKK izmeklēs un izteiks rājienu, bet VCIK noteiks sodu, — nē, bet īsta pārbaude, no tautas ekonomikas viedokļa.

Pagarinājumi komunistiem bija doti visādi, kredits bija dots tāds, kāds nevienai citai valdībai nav ticis dots. Protams, komunisti palīdzēja tikt vaļā no kapitālistiem, no muižniekiem, zemniecība to augstu vērtē, un viņa deva kredita pagarinājumus, bet viss ir līdz zināmam termiņam. Un pēc tam seko jau pārbaude: vai jūs protat saimniekot ne sliktāk kā citi? Vecais kapitālists prot, bet jūs neprotat.

Lūk, pirmā mācība, CK politiskā ziņojuma pirmā galvenā daļa. Mēs neprotam saimniekot. Tas pierādīts vienā gadā. Es ļoti gribētu ka piemēru aplūkot dažus valsts trestus (гострестов) (ja runā šai jaukajā krievu valodā, ko tā slavēja Turgeņcvs) un parādīt, kā mēs protam saimniekot.

Diemžēl, vairāku iemeslu dēļ, ievērojamā mērā slimības dēļ šo ziņojuma daļu es nevarēju izstrādāt, un man tikai jāaprobežojas ar to, ka izsaku savu pārliecību, kas pamatota, novērojot to, kas notiek. Šā gada laikā mēs pilnīgi skaidri esam pierādījuši, ka saimniekot mēs neprotam. Tā

ir galvenā mācība. Vai nu tuvākajā gadā mēs pierādīsim pretējo, vai arī Padomju vara nevar pastāvēt. Un vislielākās briesmas — ka ne visi to apzinās. Ja visi komunisti, atbildīgie darbinieki, skaidri apzinātos: neprotam, sāksim mācīties no sākuma, tad mēs šai lietā uzvarētu, — tas, manuprāt, būtu galvenais, pamata secinājums. Bet to neapzinās un ir pārliecināti, ka, ja kāds tā domā, tad tie ir neattīstīti ļaudis, sak, nav mācījušies komunismu, — varbūt sapratīs, pamācīsies. Nē, atvainojiet, ne jau tas ir galvenais, ka zemnieks, bezpartejiskais strādnieks nav mācījušies komunismu, bet gan tas, ka pagājuši tie laiki, kad vajadzēja attīstīt programu un aicināt lautu izpildīt šo lielo programu. Tas laiks ir pagājis, tagad vajag pierādīt, ka tagadējā grūtajā stāvoklī jūs protat praktiski palīdzēt strādnieka un zemnieka saimniecībai, lai viņi redzētu, ka sacensību jūs esat izturējuši.

Jauktās sabiedrības, kuras mēs esam sākuši dibināt, kurās piedalās tiklab privātie kapitālisti, krievu un ārzemju, kā arī komunisti, — šīs sabiedrības ir viena no formām, kurā var pareizi nostādīt sacensību, parādīt un iemācīties to, ka mēs ne sliktāk par kapitālistiem protam nodibināt saikni ar zemnieka saimniecību, varam apmierināt viņa vajadzības, varam palīdzēt zemniekam virzīties uz priekšu tādam, kāds viņš pašlaik ir, ar visu viņa tumsību, jo īsā laikā pārtaisīt viņu nav iespējams.

Lūk, kāda sacensība mūs gaida kā absolūti neatliekams uzdevums. Lūk, kas ir svarīgākais jaunajā ekonomiskajā politikā un, pēc manas pārliecības, visa partijas politikas būtība. Tīri politisku jautājumu un grūtību mums ir, cik uziet. Un jūs to zināt: gan Dženova, gan intervencijas briesmas. Grūtības ir lielas, bet, salīdzinot ar šīm grūtībām, visas tās ir niecīgas. Tur mēs jau redzējām, kā to dara, tur mēs daudz ko iemācījāmies, izbaudījām buržuāzisko diplomātiju. Tā ir tāda lieta, ko ineņševiki mums 15 gadu mācīja un šo to derīgu iemācīja. Tas nav nekas jauns.

Bet, lūk, lieta, kas mums jāpaveic ekonomikā: tagad jāiztur sacensība ar vienkāršu komiju, ar vienkāršu kapitālistu, tirgoni, kas ies pie zemnieka un nestrīdēsies par komunismu — iedomājieties: nesāks strīdēties par komunismu. — bet sāks strīdēties: ja jau vajag sadabūt, pareizi

pārdot, prast uzcelt, tad es nu gan uzcelšu dārgi, bet komunisti varbūt uzcels dārgāk, varbūt pat desmitkārt dārgāk. Lūk, kāda aģitacija tagad ir lietas būtība, lūk, kur ir ekonomikas sakne.

Atkārtoju, pagarinājumu un kredītu no tautas mēs dabūjām mūsu pareizās politikas dēļ, un lie ir vekseļi, ja runājam jaunās ekonomiskās politikas valodā, bet termiņi šajos vekseļos nav ierakstīti, un, kad tos uzrādīs samaksai, to no vekseļa teksta nevar uzzināt. Lūk, kur ir briesmas, lūk, īpatnība, kura šos politiskos vekseļus atšķir no parastajiem tirdzniecības vekseļiem. Tam mums vajag pievērst visu uzmanību, nav jāapmierinās ar to, ka visur valsts trestos un jauktajās sabiedrības ir atbildīgie un īabakiē komunisti — labuma no tā nav nekāda, jo viņi neprot saimnie-Irot, un šajā ziņā viņi ir sliktāki par kuru katru kapitālistisko komiju, kas gājis lielas fabrikas un lielas firmas skolā. To mēs neapzināmies, te ir palikusi komunistiskā uzpūtība, — Колита пето, runājot tai pašā dižajā krievu valodā. Jautājuma būtība ir tā, ka atbildīgais komunists — gan labākais, gan neapšaubāmi godīgais, gan uzticamais, kas pārcietis katorgu un nāves nav baidījies, — neprot tirgoties, jo viņš nav veikalnieks, nav to mācījies un negrib mācīties, un nesaprot, ka mācīšanās viņam jāsāk ar ābeci. Viņam, komunistam, revolucionārām, kas paveicis pasaulē vislielāko revolūciju, viņam, uz ko raugās ja ne četrdesmit piramidas, tad četrdesmit Eiropas zemes, cerēdamas uz atpestīšanu no kapitālisma, — viņam jāmācās no parastā komija, kurš tekājis veikalā desmit gadu, kurš šo lietu zina, bet viņš, atbildīgais komunists un uzticīgais revolucionārs, ne tikai to nezina, bet pat nezina arī to, ka viņš to nezina.

Un, lūk, biedri, ja mēs šo kaut vai pirmo nezināšanu izlabosim, tad tā būs milzīga uzvara. No šā kongresa mums jāaiziet pārliecībā, ka inēs neēsānvto zinājuši un mācīšanos sāksim ar ābeci. Mēs taču arvien vēl esam revolucionāri (kaut gan daudzi runā, un pat ne gluži bez pamata, ka mēs esot birokratizējušies) un varam saprast to vienkāršo lietu, ka jaunajā, neparasti grūtajā darbā jāprot sākt no sākuma vairākkārt: iesākāt, atdūrāties strupceļā — sāc no jauna — un tā desmit reižu pārtaisi, bet panāc savu, nedižojies, ne-uzpūties, ka tu esi komunists, bet tur, lūk, kaut kāds bez-

partejisks komijs, pat varbūt baltgvards un droši vien baltgvards, prot darīt darbu, kas ekonomikas laukā par katra cenu jāpadara, bet ko tu neproti. Ja tu esi atbildīgais komunists, kam ir simtiem činu un goda nosaukumu, komunistiska un padomju „kavaliera" tituls, ja tu to sapratīsi, tad tu savu mērķi sasniegsi, jo iemācīties to var.

Kaut kādas, kaut arī pavisam maziņas sekmes šajā gadā mums ir, bet tās ir niecīgas. Galvenais tas, ka nav apziņas un plaši izplatītas, visiem komunistiem piemītošas pārliecības, ka pašlaik mums, atbildīgam un pašam uzticīgākam Krievijas komunistam, šās prasmes ir mazāk nekā jebkuram vecam komijam. Atkārtoju — jāsāk mācīties no sākuma. Ja mēs to apzināsimies, tad mēs eksāmenu izturēsim, bet eksāmens ir nopietns, un to mums sarīkos linanču krize, kura tuvojas, tas ir eksāmens, ko sarīkos Krievijas un starptautiskais tirgus, kuram mēs esam pakļauti, ar kuru esam saistīti, no kura nevaram atrauties. Šis eksāmens ir nopietns, jo te mūs var ekonomiski un politiski sakaut.

Jautājuma nostādne ir tāda un tikai tāda, jo te sacensība ir nopietna un šī sacensība ir izšķiroša. Daudz mums ir bijis visādu eju un izeju no mūsu politiskajām un ekonomiskajām grūtībām. Lepni mēs varam palielīties, ka līdz šim esam pratuši izmantot visas šīs ejas un izejas, dažādi kombinējot, pielāgojot dažādiem apstākļiem, bet tagad mums vairs nekādu izeju nav. Atļaujiet jums to teikt bez kāda pārspīlējuma, jo šādā nozīmē patiešām ir „pēdējā kauja, kas ar uzvaru nāk", kauja nevis ar starptautisko kapitālismu — tur būs vēl daudz „pēdējo kauju, kas ar uzvaru nāk" — nē, bet, lūk, ar Krievijas kapitālismu, ar to, kas aug no zemnieku sīksaimniecības, ar to, ko tā atbalsta. Lūk, te tuvākajā nākotnē gaidāma kauja, kuras termiņu nevar precizi noteikt. Te gaidāma „pēdējā kauja, kas ar uzvaru nāk", te vairs nekādas, ne politiskas, ne kādas citas līkumošanas nevar būt, jo tas ir sacensības eksāmens ar privāto kapitālu. Vai nu mēs šo sacensībiis._eksainenu ar privāto kapitālu izturēsim, vai arī tā būs pilnīga izkrišana. \ Šā eksāmenā izturēšanai mums ir politiskā vara un vesela kaudze visādu ekonomisku un citādu resursu, viss, ko vēlaties, — tikai ne prasme. Prasmes nav. Un, lūk, ja mēs šo

vienkāršo mācību izlobīsim no pagājušā gada pieredzes un padarīsim to sev par vadošo uz visu 1922. gadu, tad mēs pārvarēsim arī šīs grūtības, lai gan tās ir daudz lielākas nekā iepriekšējās grūtības, jo tās slēpjas mūsos pašos. Tas ir kas cits nekā kaut kāds ārējs ienaidnieks. Šīs grūtības ir tādas, ka mēs paši negribam apzināties to nepatīkamo patiesību, kas mums uzspiesta, un negribam nokļūt tajā nepatīkamajā stāvoklī, kurā vajag nokļūt: sāc mācīties no sākuma. Tā ir otrā mācība, kas, pēc manām domām, izriet no jaunās ekonomiskās politikas.

Ш Bet trešā, papildu, tā ir jautājuma par valsts kapitālismu. Žēl, ka kongresā nav b. Bucharina, man gribētos ar viņu mazliet pastrīdēties, bet labāk atlikšu līdz nākamajam kongresam. Jautājumā par valsts kapitālismu, man šķiet, vispār mūsu prese un vispār mūsu partija dara to kļūdu, ka mēs noklīstam inteliģentismā, liberālismā, gudri prātojam par to, kā saprast valsts kapitālismu, un skatāmies vecās grāmatās. Taču tur rakstīts pavisam par ko cilu: tur rakstīts par to valsts kapitālismu, kas sastopams kapitālismā, bet nav nevienas grāmatas, kura būtu sarakstīta par valsts kapitālismu, kas sastopams komunismā. Pat Markss nav iedomājies uzrakstīt kaut vienu vārdu šai sakarībā un nomiris, neatstādams neviena preciza cilātā un neapstrīdamus norādījumus. Tāpēc tagad mums jāizķepurojas pašiem. Un, ja ar vienu vispārīgu skatu domās aplūko jautājumu par valsts kapitālismu mūsu presē, kā es mēģināju to darīt, gatavodamies šim ziņojumam, tad rodas pārliecība, ka tur šauj pavisam garām, raugās pavisam uz citu pusi.

Valsts kapitālisms pēc visas ekonomiskās literatūras — tas ir tas kapitālisms, kas sastopams kapitālistiskajā iekārtā, kad valsts vara tieši pakļauj sev tos vai citus kapitālistiskos uzņēmumus. Bet mums valsts ir proletāriskā, balstās uz proletariātu, dod proletariātam visas politiskās priekšrocības un caur proletariātu piesaista sev zemniecības apakšslāņus (jūs atceraties, ka mēs šo darbu sākām ar trūcīgo zemnieku komitejām). Tādēļ tad arī valsts kapitālisms ļoti ļoti daudzus apmulsina. Lai tas nenotiktu, vajag atcerēties pašu galveno, ka valsts kapitālisms tādā veidā, kāds tas ir pie mums, nekādā teorijā, nekādā literatūrā netiek iztirzāts gluži vienkārši tāpēc, ka visi parastie jēdzieni, kas saistās ar šiem vārdiem, ir pielāgoti buržuāziskajai varai kapitālistiskā sabiedrībā. Bet mums ir sabiedrība, kas izlēkusi no kapitālistiskajām sliedēm, taču jaunās sliedēs vēl nav iegājusi, un vada šo valsti nevis buržuāzijā, bet proletariats. Mēs negribam saprast, ka tad, kad mēs sakām ,,valsts“, tad šī valsts esam mēs — proletariats, strādnieku šķiras avangards. Valsts kapitālisms ir tas kapitālisms, kuru mēs pratīsim aprobežot, kura robežas mēs pratīsim noteikt, šis valsts kapitālisms ir saistīts ar valsti, bet šī valsts ir strādnieki, tā ir strādnieku apzinīgā daļa, tas ir avangards, tie esam mēs.

Valsts kapitālisms ir tas kapitālisms, kas mums jānoliek zināmos ietvaros un ko mēs līdz šim neprotam nolikt. Lūk, kas par lietu. Un jau no mums tad ir atkarīgs, kāds būs šis valsts kapitālisms. Politiskās varas mums ir pietiekami, pilnīgi pietiekami; ekonomisko līdzekļu mūsu rīcībā ari ir pietiekami, bet nepietiek prasmes tam strādnieku šķiras avangardam, kas izvirzīts, gan lai tieši pārzinātu, gan lai noteiktu robežas, gan lai norobežotos, gan lai pakļautu sev un nevis pakļautos pats. Te vajadzīga tikai prasme, bet tās mums nav.

Tas taču ir vēsturē pavisam vēl neredzēts stāvoklis, ka proletariātam, revolucionārajam avangardam, ir pilnīgi pietiekami politiskās varas, bet blakus tam — valsts kapitālisms. Jautājumā svarīgākais ir tas, lai mēs saprastu, ka šis ir tas kapitālisms, ko mēs varam un muftis vajag pieļaut, ko mēs_ varam un mums vajag nolikt ietvaros, jo šis kapitālisms nepieciešams plašajai zemniecībai un privātā jam kapilalam, kuram jātirgojas tā, lai apmierinātu, zemniecības vajadzības. IVepiecieSams lietu nostādīt tā, lai būtu iespējama kapitālistiskās saimniecības un kapitālistiskās apgrozības parastā gaita, jo tas vajadzīgs tautai, bez tā nevar dzīvot. Viss pārējais viņiem, šai nometnei, nav absolūti nepieciešams, — ar visu pārējo viņi var samierināties. Protiet jūs, komunisti, jūs, strādnieki, jūs, proletariāta apzinīgā daļa, kas uzņēmusies pārvaldīt valsti, protiet jūs izdarīt tā, lai valsts, ko jūs esat ņēmuši savās rokās, lai tā darbotos jūsu garā. Bet mēs, lūk, esam nodzīvojuši gadu, valsts ir mūsu rokās, — bet vai jaunajā ekonomiskajā politikā tā šajā gadā ir darbojusies mūsu garā? Nē. To mēs negribam atzīt: tā [4]

nav darbojusies mūsu garā. Bet kā tā ir darbojusies? Mašina raujas no rokām ārā: tajā it kā sēž cilvēks, kas to vada, bet mašina brauc nevis turp, kurp to vada, bet gan turp, kurp to vada kaut kas it kā nelegāls, it kā nelikumīgs, it kā diezin no kurienes ņemts, it kā spekulanti, it kā pri-vatsaimnieciskie kapitālisti vai arī vieni un otri, — taču mašina brauc ne īsti tā, bet bieži vien nepavisam ne tā, kā iedomājas tas, kas sēž pie šās mašinas stūres. Lūk, galvenais, kas jāatceras jautājumā par valsts kapitālismu. Šajā galvenajā laukā vajag mācīties no sākuma, un tikai tad, ja tas kļūs par mūsu absolūtu ieguvumu un apziņu, mēs varam galvot, ka mēs to iemācīsimies.

Tagad es pievērsīšos jautājumam par atkāpšanās apturēšanu, par ko man nācās runāt savā runā metālistu kongresā. Kopš tā laika es neesmu sastapis nekādus iebildumus, — ne partijas presē, ne privātās biedru VĒSTULEs, ne Centrālajā Komitejā. Centrālā Komiteja manu plānu atzina par pareizu, bet šā plāna saturs bija tāds, lai šinī kongresā arī referātā Centrālās Komitejas vārdā šo atkāpšanās apturēšanu jo enerģiski pasvītrotu un lūgtu kongresu, lai tas jau visas partijas vārdā, jau kā obligātu dotu attiecīgu direktivu. Gadu mēs atkāpāmies. Partijas vārdā mums tagad ir jāsaka: — pietiek! Mērķis, kura dēļ notika atkāpšanās, sasniegts. Šis periods beidzas vai ir jau beidzies. Tagad izvirzās cits mērķis — spēku pārgrupēšana. Mēs esam nonākuši jaunā vietā, atkāpšanos visā visumā mēs tomēr esam veikuši samērā kārtīgi. Tiesa, no dažādām pusēm netrūka balsu, kas šo atkāpšanos gribēja padarīt panisku. Vieni no tās puses, ka, sak, jūs vienā vai otrā ziņā atkāpāties nepareizi, kā, piemēram, daži tās grupas pārstāvji, kura saucās par „strādnieku opoziciju". (Domāju, ka viņi nepareizi tā saucās.) Viņi aiz pārmērīgas centības gāja vienās durvīs, bet iekļuva otrās un tagad to uzskatāmi ir parādījuši. Toreiz viņi neredzēja, ka viņu darbība vērsta nevis uz to, lai izlabotu mūsu kustību, bet patiesībā viņu darbībai bija viena nozīme — tā sēja paniku, kavēja atkāpšanos izdarīt disciplinēti.

Atkāpšanās ir grūta lieta, sevišķi tiem revolucionāriem, kas paraduši uzbrukt, sevišķi kad viņi paraduši uzbrukt vairākus gadus ar milzīgām sekmēm, sevišķi ja viņiem apkārt ir citu zemju revolucionāri, kuri tikai par to vien sapņo, lai sāktu uzbrukumu. Redzēdami, ka mēs atkāpjamies, daži no viņiem pat nepieļaujamā kārtā kā bērni apraudājās, kā tas notika pēdējā Kominternes Izpildu Komitejas paplašinātā sēdē. Vislabāko komunistisko jūtu un komunistisko centienu mudināti, daži biedri apraudājās tāpēc, ka labie Krievijas komunisti, iedomājieties tikai, atkāpjas. Varbūt man tagad jau ir grūti iejusties šai Rietumeiropas psicho-loģijā, kaut gan es, būdams emigrants, pietiekami daudz gadu esmu nodzīvojis šajās lieliskajās demokrātiskajās zemēs. Bet varbūt no viņu viedokļa to tik grūti saprast, ka var apraudāties. Lai nu kā, bet pie sentimentalitātes kavēties mums nav laika. Mums bija skaidrs, ka tieši tāpēc, ka daudzus gadus mēs tik sekmīgi bijām uzbrukuši un guvuši tik daudz neparastu uzvaru (un viss tas neticami izpostītā zemē, kurai nebija materiālo priekšnoteikumu!), lai nostiprinātu šo uzbrukumu, mums pilnīgi nepieciešams bija, ja jau mēs bijām tik daudz iekarojuši, pilnīgi nepieciešams bija atkāpties. Mēs nevarējām noturēt visas pozicijas, kuras bijām sagrābuši pirmajā triecienā, bet, no otras puses, liķai pateicoties tam, ka mēs pirmajā triecienā, strādnieku un zemnieku entuziasma viļņa nesti, bijām sagrābuši neaptverami daudz, tikai tāpēc mums bija tik daudz vietas, ka mēs varējām ļoti tālu atkāpties un arī pašlaik vēl varam tālu atkāpties, Itin nemaz nezaudējot galveno un svarīgāko. Atkāpšanās visā visumā noritēja pietiekamā kārtībā, kaut arī paniskās balsis, kuru skaitā bija „strādnieku opozicija" (un tas bija tās lielākais ļaunums!), radīja pie mums daļēju atšķelšanos, atkrišanu no disciplines, no pareizas atkāpšanās. Visbīstamākā lieta atkāpšanās gadījumā ir panika. Ja visa armija (te es runāju netiešā nozīmē) atkāpjas, tad te nevar būt tāda noskaņojuma, kāds ir, kad visi iet uz priekšu. Te jūs jau uz katra soļa sastapsit zināmā mērā nomāktu noskaņojumu. Mums bija pat dzejnieki, kas rakstīja, ka, lūk, Maskavā, sak, ir gan bads, gan sals, „kamēr agrāk bija tīri un skaisti, tagad — tirgošanās, spekulācijā^1*. Pie mums ir daudz tādu poētisku sacerējumu.

Un saprotams, ka to rada atkāpšanās. Un te ir milzīgas briesmas: atkāpties pēc uzvarām vainagota liela uzbrukuma ir ārkārtīgi grūti; te ir pavisam citādas attiecības; tur, ja [5] ari neuztur disciplinu, visi paši no sevis slcidzas un traucas uz priekšu; tc arī disciplinai jābūt apzinīgākai un tā ir simtkārt vajadzīgāka, jo tad, kad visa armija atkāpjas, viņai nav skaidrs, viņa neredz, kur apstāties, bet redz tikai atkāpšanos, — te dažkārt pietiek arī nedaudzu panisku balsu, lai visi sāktu bēgt. Te briesmas ir milzīgas. Kad tāda atkāpšanās gadās īstai armijai, tad nostāda ložmetējus, un, kad pareiza atkāpšanās pārvēršas par nekārtīgu, tad komandē: „Uguni!" Un pareizi dara.

Ja cilvēki, kaut arī viņus vadītu labākie pamudinājumi, rada paniku tādā momentā, kad mēs izdarām nedzirdēti grūtu atkāpšanos un kad vissvarīgākais ir saglabāt labu kārtību, — šai momentā mazāko disciplinas pārkāpumu nepieciešams sodīt stingri, bargi, nesaudzīgi un ne tikai attiecībā uz dažām mūsu partijas iekšējām lietām, bet tas jāņem vērā vēl vairāk attiecībā uz tādiem kungiem kā meņševiki vai visi IIV2 Internacionāles kungi.

Šinīs dienās „Komunistiskās Internacionāles" 20. burtnīcā es izlasīju b. Rakoši rakstu par jauno Oto Bauera grāmatiņu, no kura mēs visi kādreiz mācījāmies, bet kurš pēc kara, tāpat kā Kautskis, kļuvis par nožēlojamu sīkpilsoni. Tagad viņš raksta: „Lūk, viņi atkāpjas uz kapitālismu; mēs vienmēr esam teikuši: revolūcija ir buržuāziskā".

Tiklab meņševiki, kā arī eseri, kas visi sludina tādas lietas, brīnās, kad mēs sakām, ka par tādām lietām mēs nošausim. Viņi ir pārsteigti, bet jautājums taču skaidrs: kad armija atkāpjas, tad te vajadzīga simtkārt stingrāka disciplīna nekā uzbrūkot, jo uzbrūkot visi raujas uz priekšu. Bet, ja tagad visi sāks rauties atpakaļ, tad tā būs bojā eja, nenovēršama un tūlītēja.

Tieši tādā momentā atkāpties kārtībā, precizi noteikt atkāpšanās robežu un neļauties panikai, tas ir pats galvenais. U", kad meņševiks saka: „Jūs tagad atkāpjaties, bet es vienmēr esmu bijis par atkāpšanos, es ar jums esmu vienis pratis, es esmu jūsu cilvēks, atkāpsimies kopā", — tad mēs viņam uz to sakām: „Par atklātu meņševisma paušanu mūsu revolucionārām tiesām vajag šaut nost, citādi tās nav mūsu liesas, bet, dievs zina, kas".

Viņi nekādi nevar to saprast un saka: „Kādi šiem cilvēkiem diktatoriski paņēmieni!" Viņi līdz šim laikam domā, ka mēs vajājam meņševikus tāpēc, ka viņi ar mums Zenevā plūcās. Bet, ja mēs būtu gājuši tādu ce|u, tad droši vien pat divus mēnešus nebūtu noturējušies pie varas. Tiešām, tādi sprediķi, kādus sludina gan Oto Bauers, gan II un IIV2 Internacionāles vadītāji, gan meņševiki, gan eseri, ir viņu pašu dabā: „Revolūcija aizgājusi tālu. Mēs vienmēr esam teikuši to, ko tu pašlaik saki. Atļauj mums vēlreiz to atkārtot". Bet mēs uz to atbildam: „Atļaujiet pielikt jūs par to pie sienas. Vai nu jūs papūlēsities atturēties no savu uzskatu paušanas, vai ari, ja jūs savus politiskos uzskatus vēlaties izteikt tagadējos apstākļos, kad mēs esam daudz grūtākā stāvoklī nekā balto tiešā uzbrukuma laikā, tad, atvainojiet, mēs ar jums rīkosimies kā ar ļaunākajiem un kaitīgākajiem baltgvardu elementiem". Tas mums nav jāaizmirst.

Kad es runāju par atkāpšanās apturēšanu, es nepavisam nedomāju ar to teikt, ka mēs būtu iemācījušies tirgoties. Gluži otrādi, mans ieskats ir pretējs, un es tiktu nepareizi saprasts un būtu pierādīts, ka es neprotu pareizi izteikt savas domas, ja no manas runas paliktu tamlīdzīgs iespaids.

Bet svarīgi ir, lai tā nervozēšana, tā kņada, kas radusies pie mums jaunās ekonomiskās politikas rezultātā, cenšanās veidot visu pa jaunam, pielāgot, — lai tā tiktu apturēta. Mums pašlaik ir vairākas jauktas sabiedrības. Tiesa, to ir ļoti maz. Pie mums, piedaloties ārzemju kapitālistiem, nodibinātas deviņas sabiedrības, kuras apstiprinājis Arējās tirdzniecības tautas komisariāts, Sokoļņikova komisija apstiprinājusi 6, un Severoļess nodibinājis 2. Pašlaik tādējādi ir 17 sabiedrību ar daudzmiljonu kapitālu, kuras apstiprinātas dažādās instancēs. (Zināms, pie mums ari instancēs ir pietiekams juceklis, tā ka arī te iespējams šo to nogulēt.) Bet katrā ziņā ar Krievijas un ārzemju kapitālistiem mums pašlaik sabiedrības ir. To nav daudz. Šis nelielais, bet praktiskais sākums rāda, ka komunistus ir novērtējuši, novērtējuši no viņu prakses viedokļa, novērtējušas nevis tādas augstas iestādes kā CKK un VCIK. Protams, CKK ir ļoti laba iestāde, un mēs tai tagad dosim vairāk varas. Bet tomēr, kad šīs iestādes pārbauda komunistus, tad... iedomājieties, starptautiskajā tirgū viņu autoritāti neatzīst. (S m i e к I i.) Bet, kad parastie kapitālisti,

Krievijas un ārzemju, iestājas jauktā sabiedrībā ar komunistiem, mēs sakām: „Bet tomēr kaut ko mēs protam, tomēr, lai cik slikti, lai cik tas niecīgi, bet sākumam mums jau kaut kas ir“. Protams, ne visai daudz; padomājiet, jau gads, kopš pasludinājām, ka visu enerģiju (bet saka, ka enerģijas mums esot daudz), visu enerģiju esam ielikuši šai darbā, un gada laikā tikai septiņpadsmit sabiedrību.

Tas rāda, cik velnišķīgi neveikli, tūļīgi mēs esam, cik daudz mūsos vēl ir oblomovisma, kura dēļ mūs vēl nenovēršami sitīs. Bet taču, es atkārtoju, sākums ir, izlūkošana ir notikusi. Kapitālisti nenāktu pie mums, ja nebūtu elementāro nosacījumu viņu darbībai. Bet, ja ir nākusi kaut niecīga daļa, tad tas jau liecina, ka daļēja uzvara ir.

Protams, viņi vēl šinīs sabiedrībās mums sados, sados tā, ka vairākus gadus pēc tam nāksies skaidroties. Bet tas nekas. Es nesaku, ka tā ir uzvara, — tā ir izlūkošana, kas rāda, ka mums jau ir darbības lauks, ir zemes gabals un ka atkāpšanos mēs varam jau apturēt.

Izlūkošanā konstatēti ļoti nedaudzi līgumi ar kapitālistiem, bet tomēr tie ir noslēgti. No tā vajag mācīties un rīkoties tālāk. Šinī nozīmē ir laiks izbeigt nervozēšanu, klaigāšanu, kņadu. Zīmīte seko zīmītei, telefonograma telel'onogramai: „Vai nevar arī mūs pārorganizēt, jo pie mums ir jaunā ekonomiskā politika?“ Visi saceļ kņadu, rodas juceklis; praktisku darbu neviens nedara, bet visi spriedelē, kā pielāgoties jaunajai ekonomiskajai politikai, un rezultātā nav nekāda.

Bet tirgoņi par komunistiem smejas un droši vien mēļo: „Agrāk bija galvenie pierunātāji^81, bet tagad — galvenie runātāji". Ka par mums kapitālisti ņirgājās, ka mēs esot nokavējuši, nogulējuši, — par to nav ne mazāko šaubu, un šinī nozīmē es saku, ka vajag arī kongresa vārdā, šo direk-tivu apstiprināt.

Atkāpšanās izbeigta. Galvenie darbības paņēmieni, kā strādāt ar kapitālistiem, ir iezīmēti. Paraugi ir, kaut arī niecīgā daudzumā.

Beidziet gudrot, spriedelēt par jauno ekonomisko politiku, dzejas lai raksta dzejnieki, tādēļ jau viņi arī ir dzejnieki. Bet, ekonomisti, nespriedelējiet par jauno ekonomisko politiku, bet vairojiet šo sabiedrību skaitu, pārbaudiet, cik ir komunistu, kas prot noorganizēt sacensību ar kapitālistiem.

Atkāpšanās beigusies, tagad svarīga ir spēku pārgrupēšana. Lūk, direktiva, kura kongresam jāpieņem un kurai jāizbeidz kņada un juceklis. Apmierinieties, nespriedelējiet, to ieskaitīs par minušu. Praktiski vajag pierādīt, ka tu strādā ne sliktāk par kapitālistiem. Kapitālisti rada ar zemniecību ekonomisku saikni, lai iedzīvotos bagātībā; bet tev jārada saikne ar zemniecības ekonomiku, lai stiprinātu mūsu proletāriskās valsts ekonomisko varu. Tev ir pārsvars pār kapitālistiem tāpēc, ka valsts vara ir tavās rokās, daudzi ekonomiski līdzekļi ir tavās rokās, tikai tu noproti tos izlietot, skaties uz lietām aukstasinīgāk, nomet no sevis ārējo spožumu, svinīgo komunistisko ietērpu, pavisam vienkārši mācies vienkāršu darbu, un tad mēs uzveiksim privāto kapitālistu. Mums ir valsts vara, mums ir milzums ekonomisko līdzekļu; ja mēs kapitālismu uzveiksim un saikni ar zemnieku ekonomiku radīsim, tad mēs būsim absolūti neuzvarams spēks. Un tad sociālismā celtniecība būs sirdslieta ne vien tam pilienam jūrā, kurš saucas par komunistisko partiju, bet visām darba ļaužu masām; tad vienkāršais zemnieks redzēs: viņi man palīdz; un tad viņš sekos mums tā, ka, ja ari šī gaita būs simtkārt gausāka, tad toties tā būs miljonreiz drošāka un stiprāka.

Lūk, kādā nozīmē vajag runāt par atkāpšanās apturēšanu, un būtu pareizi, ja šo lozungu vienā vai otrā formā padarītu par kongresa lēmumu.

Šai sakarībā es gribēju pieskarties jautājumam par to, kas ir boļševiku jaunā ekonomiskā politika — evolūcija vai taktika? Tā jautājumu nostādījuši smenovechovieši, kas, kā jūs zināt, pārstāv virzienu, kurš ieviesies emigrantu Krievijā, sabiedriski politisku virzienu, kura priekšgalā stāv redzamākie kadetu darbinieki, daži bijušās Kolčaka valdības ministri, — cilvēki, kas nonākuši pie pārliecības, ka Padomju vara ceļ Krievijas valsti un ka tāpēc vajag iet lai līdz. „Bet kādu valsti ceļ šī Padomju vara? Komunisti saka, ka komunistisku, apgalvodami, ka tā esot taktika: grūtā brīdī boļševiki apies privātos kapitālistus, bet pēc tam, sak, panāks savu. Boļševiki var runāt, kas viņiem patīk, bet īstenībā tā nav vis taktika, bet evolūcija, iekšēja deģenerēšanās, viņi nonāks pie parastās buržuāziskās valsts, un mums viņi jāatbalsta. Vēsture iet dažādus ceļus'1, — tā prāto smeno-vechovieši

Daži no viņiem izliekas par komunistiem, bel ir atklātāki cilvēki, to skaitā Ustrjalovs. Šķiet, viņš bija Kolčaka ministrs. Viņš nav vienis prātis ar saviem biedriem un saka: ,,.Tūs tur varat par komunismu teikt, ko gribat, bet es apgalvoju, ka viņiem tā ir nevis taktika, bet evolūcija". Es domāju, ka šis Ustrjalovs ar šo savu atklāto paziņojumu sagādā mums lielu labumu. Mums katru mīļu dieniņu ļoti daudz nākas dzirdēt, sevišķi man pēc amata, salkanus komunistu melus, „kommelus", un no tā reizēm kļūst nāvīgi nelabi. Un, lūk, šo „kommelu" vietā pienāk žurnālā „Smena Vech“ numurs un pasaka tieši: „Jums tas nemaz tā nav, jūs tikai tā iedomājaties, bet patiesībā jūs ieslīdat parastajā buržuāziskajā purvā, un tur plandīsies komunistiski karodziņi ar visādiem vārdiņiem". Tas ir ļoti derīgi, jo te mēs redzam nevis vairs vienkārši to pašu meldiju, ko pastāvīgi dzirdam ap sevi, bet vienkārši šķiras ienaidnieka šķiras patiesību. Ļoti derīgi ir aplūkot tādu lietu, ko raksta nevis tāpēc, ka komunistiskā valstī pieņemts tā rakstīt vai aizliegts citādi rakstīt, bet tāpēc, ka tā patiešām ir šķiras patiesība, ko rupji, atklāti pateicis šķiras ienaidnieks. „Es esmu par Padomju varas atbalstīšanu Krievijā, — saka Ustrjalovs, lai gan viņš ir bijis kadets, buržujs, atbalstījis intervenciju, — es esmu par Padomju varas atbalstīšanu, jo tā ir nostājusies uz ceļa, pa kuru traucas uz parasto buržuāzisko varu".

Tā ir ļoti derīga lieta, ko, man šķiet, nepieciešams ņemt vērā; un daudz labāk mums, kad smenovechovieši tā raksta, nekā ja daži no viņiem izliekas gandrīz vai par komunistiem, tā ka iztālēm tikpat kā nevar atšķirt, — varbūt viņš tic dievam, varbūt — komunistiskai revolūcijai. Jāsaka bez aplinkiem, — tādi vaļsirdīgi ienaidnieki ir derīgi. Jāsaka bez aplinkiem, — tādas lietas, par kurām runā Ustrjalovs, ir iespējamas. Vēsture zina visādu veidu pārvērtības; paļaušanās uz pārliecinātību, uzticību un citām lieliskām dvēseles īpašībām — politikā tā ir pavisam nenopietna lieta. Lieliskas dvēseles īpašības mēdz būt nelielam cilvēku skaitam, bet vēsturisko iznākumu izšķir milzīgās masas, kuras, ja nelielais cilvēku skaits viņām neatbilst, dažreiz ar So nelielo cilvēku skaitu apietas ne visai pieklājīgi.

Tādu piemēru ir bijis daudz, un tāpēc ir jāapsveic šis vaļsirdīgais smenovechoviešu paziņojums. Ienaidnieks saka šķiras patiesību, norādīdams uz tām briesmām, kas stāv mums priekšā. Ienaidnieks cenšas pēc tā, lai tās kļiītu nenovēršamas. Smenovechovieši pauž tūkstošu un desmitu tūkstošu visādu buržuju vai padomju kalpotāju — mūsu jaunās ekonomiskās politikas dalībnieku noskaņojumu. Tās ir galvenās un patiesās briesmas. Un tāpēc šim jautājumam jāpievērš galvenā uzmanība: patiešām, kurš ņems virsroku? Es tiku runājis par sacensību. Tieši mums neuzbrūk, pie rīkles mums neķeras. Kas būs rītdien, to mēs vēl redzēsim, bet šodien mums neuzbrūk ar ieročiem rokās, un tomēr cīņa pret kapitālistisko sabiedrību ir kļuvusi simtkārt skaudrāka un bīstamāka, jo mēs ne vienmēr skaidri redzam, kur pret mums ir ienaidnieks un kas ir mūsu draugs.

Es tiku runājis par komunistisko sacensību nevis no komunistisku simpātiju viedokļa, bet gan no saimniecības formu un sabiedriskās iekārtas formu attīstības viedokļa. Tā nav sacensība, tā ir drosmīga, nikna, ja ne pēdējā, tad tai tuva cīņa uz dzīvību un nāvi starp kapitālismu un komunismu.

Un te skaidri jānostāda jautājums: kur slēpjas mūsu spēks, un kā mums trūkst? Politiskās varas pilnīgi pietiek. Nezin vai te atradīsies kāds, kas norādītu, ka tādā un tādā praktiskā jautājumā, tādā un tādā lietišķīgā iestādē komunistiem, komunistiskajai partijai nav pietiekamas varas. Galvenais ekonomiskais spēks ir mūsu rokās. Visi galvenie lieluzņēmumi, dzelzceļi utt. — tie visi ir mūsu rokās. Nomai, lai cik plaši tā vietām būtu attīstīta, visumā ir ļoti niecīga loma, visumā tā ir ļoti niecīga daļa. Ekonomiskā spēka Krievijas proletāriskās valsts rokās ir pilnīgi pietiekami, lai nodrošinātu pāreju uz komunismu. Bet kā tad trūkst? Skaidrs, kā trūkst: kulturalības trūkst tam komunistu slānim, kas valda. Bet, ja aplūkojam Maskavu — 4 700 atbildīgu komunistu — un aplūkojam šo birokrātisko milzeni, blāķi, — tad kurš kuru ved? Es ļoti šaubos, vai varētu teikt, ka komunisti ved šo blāķi. Ja runājam patiesību, tad nevis viņi ved, bet viņus ved. Te ir

noticis kaut kas līdzīgs tam, ko mums bērnībā stāstīja, mācot vēsturi. Mūs mācīja: gadās, ka viena lauta iekaro otru tautu, un tad tā tauta, kas iekarojusi, ir iekarotāja, bet tā, kas iekarota, ir uzvarētā. Tas ir ļoti vienkārši un visiem saprotami. Bet kas mēdz būt ar šo tautu kulturu? Te nav tik vienkārši. Ja tauta, kas iekarojusi, ir kulturālākā par uzvarēto tautu, tad viņa uzspiež tai savu kulturu, bet, ja ir otrādi, lad mēdz būt tā, ka uzvarētais uzspiež savu kulturu iekarotājam. Vai kaut kas līdzīgs nav iznācis KSFPR galvaspilsētā, un vai tur nav iznācis tā, ka 4 700 komunistu gandrīz vesela divīzija un visi — paši labākie) ir pakļauti svešai kultūrai? Tiesa, te var it kā rasties iespaids, ka uzvarētajiem būtu augsta kultura. Nekā tamlīdzīga. Kultura viņiem ir nabadzīga, niecīga, bet tomēr tā ir lielāka nekā mums. Lai cik tā nožēlojama, lai cik nabadzīga, bet tā ir lielāka nekā mūsu atbildīgajiem darbiniekiem komunistiem, jo tiem nav pietiekamas prasmes pārvaldīt. Komunisti, nostādamies iestāžu priekšgalā, — un viņus tur dažreiz tīšām veikli iestumj sabotētāji, lai iegūtu izkārtni, firmu, — bieži vien izrādās apmuļķoti. Šī atzīšanās ir ļoti nepatīkama. Vai arī vismaz nav visai patīkama, bet man šķiet, ka vajag atzīties, jo tas pašlaik ir jautājuma kodols. Tas, manuprāt, ir gada laikā iegūtās politiskās mācības rezumējums, un tas ietekmēs visu 1922. gada cīņu.

Vai KSFPR un KKP atbildīgie komunisti spēs saprast, ka viņi neprot pārvaldīt? ka viņi iedomājas, ka viņi ved, bet ka patiesībā viņus ved? Lūk, ja viņi spēs saprast, tad, zināms, iemācīsies, jo iemācīties var, taču tādēļ vajag mācīties, bet pie mums nemācās. Pie mums pa labi un kreisi vicina pavēles un dekrētus, un iznāk nepavisam ne tas, ko grib.

Sacensība un sacīkste, ko mēs esam likuši darba kārtībā, pasludinādami jauno ekonomisko politiku, ir nopietna sacensība. Liekas, ka tā mēdz būt visās valsts iestādēs, bet patiesībā tā ir vēl viena forma divu savstarpēji nesamierināmi naidīgu šķiru cīņā. Tā ir vēl viena buržuāzijas cīņas forma pret proletariātu, tā ir cīņa, kas vēl nav galā un pat Maskavas centrālajās iestādēs nav kulturāli pabeigta. Jo ik uz soļa buržuāziskie darbinieki darbu prot labāk nekā mūsu labākie komunisti, kam ir visa vara,

visas iespējas un kas neprot spert ne soļa ar savām tiesībām un ar savu varu.

Man gribētos citēt kādu vietu no Aleksandra Todorska grāmatiņas. Grāmatiņa iznākusi Vesjegonskas pilsētā (ir tāda apriņķa pilsēta Tveras gub.), un iznākusi tā ir Krievijas padomju revolūcijas pirmajā gadadienā — 1918. gada 7. novembrī, sen sen pagājušos laikos. Šis Vesjegonskas biedrs acīm redzot ir partijas biedrs. Es lasīju šo grāmatiņu sen un negalvoju, ka šinī ziņā nekļūdīšos. Viņš stāsta, kā viņš stājies pie divu padomju rūpnīcu iekārtošanas, kā iesaistījis divus buržujus un darījis to pēc tā laika paraduma: draudēdams ar brīvības atņemšanu un visas mantas konfiskāciju. Viņi tikuši iesaistīti rūpnīcas atjaunošanā. Mēs zinām, kā 1918. gadā iesaistīja buržuāziju (smiekli), tā ka sīki pakavēties pie tā nav vērts: tagad mēs viņu iesaistām citādiem paņēmieniem. Bet, lūk, viņa secinājums: „Tas vēl tikai pusdarbs — nepietiek buržuāziju uzvarēt, pieveikt, vajag piespiest viņu strādāt mūsu labā“.

Lūk, tie ir ievērojami vārdi. Ievērojami vārdi, kas rāda, ka pat Vesjegonskas pilsētā, pat 1918. gadā pareizi izprastas uzvarējušā proletariāta un uzvarētās buržuāzijas attiecības.

Tas vēl ir pusdarbs, ja mēs ekspluatatoram sadosim pa nagiem, padarīsim viņu nekaitīgu un pieveiksim. Bet pie mums Maskavā apmēram 90 cilvēku no 100 atbildīgiem darbiniekiem iedomājas, ka tas jau esot viss darbs, t. i., — pieveikt, padarīt nekaitīgu, sadot pa nagiem. Tas, ko es teicu par meņševikiem, eseriem, par baltgvardiem, ļoti bieži viss noved pie tā, lai padarītu nekaitīgu, sadotu pa nagiem (bet varbūt ne tikai pa nagiem, varbūt arī pa citu vietu) un pieveiktu. Bet tas taču ir pusdarbs. Pat 1918. gadā, kad to teica Vesjegonskas biedrs, tas bija pusdarbs, bet tagad tas ir pat mazāk nekā ceturtā daļa no darba. Mums jūpiespiež un jāizdara tā, lai ar viņu rokām strādātu mūsu labā, un nevis tā, ka atbildīgi komunisti stāvētu priekšgalā, tiem būtu činas, bet tie peldētu pa straumi līdzi buržuāzijai. Lūk, te ir visa būtība.

Uzcelt komunistisko sabiedrību ar komunistu rokām, tā ir bērnišķīga, pavisam bērnišķīga ideja. Komunisti ir piliens jūrā, piliens tautas jūrā. Viņi tikai tajā gadījumā pratis Test tautu pa savu ceļu, ja pareizi noteiks ceļu ne tikai vispasaules vēsturiskā virziena ziņā. Šinī ziņā mēs savu ceļu esam noteikuši absolūti pareizi, un katra valsts sniedz apstiprinājumu, ka mēs šo ceļu esam noteikuši pareizi, ari mūsu dzimtenē, savā zemē, mums šis ceļš jānoleic pareizi. To nosaka ne tikai teiktais, bet ari tas, ka nebūs intervencijas, tas, ka mēs pratīsim zemniekam dot preces par labību. Zemnieks teiks: „Tu esi lielisks cilvēks, tu aizstāvēji mūsu dzimteni; par to mēs tev klausījām, bet, ja tu neproti saimniekot, tad lasies prom“. Jā, zemnieks to teiks.

Saimniecību pārvaldīt mēs spēsim tad, ja komunisti pratīs uzcelt šo saimniecību ar citu rokām, bet paši mācīsies no šās buržuāzijas un virzīs viņu pa to ceļu, pa kuru gribēs. Bet, ja komunists iedomājas, ka es, sak, visu zinu, jo esmu atbildīgs komunists, es ne tādus vien cilvēkus esmu uzvarējis kā kaut kādu komiju, mēs sitām frontēs un vai nu tādus vien sitām, — tad, lūk, šāds dominējošs noskaņojums iegriež mums.

Tā būs darba pati nesvarīgākā daļa, ja mēs ckspluata-loru padarīsim nekaitīgu, sadosim pa nagiem un apcirp-sim. To vajag darīt. Gan mūsu Valsts politiskajai pārvaldei, gan mūsu tiesām tas jādara ne tik gļēvi, kā to dara līdz šim, bet jāatceras, ka tās ir proletāriskās tiesas, ko ielenc visas pasaules ienaidnieki. Tas nav grūti, to mēs pamatos esam iemācījušies. Te jāizdara zināms spiediens, bet tas ir viegli.

Bet otra uzvaras daļa, — lai ar nekomunistu rokām celtu komunismu, lai mācētu praktiski darīt to, kas ekonomiski jādara, — tas ir, atrast saikni ar zemnieka saimniecību, apmierināt zemniekus, lai zemnieks teiktu: „Lai cik grūts, lai cik smags, lai cik mokošs ir bads, bet es redzu, ka vara, kaut arī neparasta, taču no tās ir praktisks, reāli sajūtams labums". Vajag panākt, lai tie skaitā daudzie elementi, kas daudzkārtīgi mūs pārsniedz, ar kuriem mēs sadarbojamies, strādātu tā, ka mēs prastu novērot viņu darbu, ka mēs saprastu šo darbu, ka ar viņu rokām tiktu darīts kaut kas derīgs komunismam. Lūk, te ir pašreizējā stāvokļa būtība, jo, ja atsevišķie komunisti to ir gan sapratuši, gan redzējuši, tad mūsu partijas plašajās masās šās apziņas, ka nepieciešams bezpartejiskos iesaistīt darbā, nav. Cik par to rakstīts cirkulāru, cik par to runāts, bet vai gada laikā kaut kas izdarīts? Nekas. No simt mūsu partijas komitejām pat piecas komitejas nespēs parādīt savus praktiskos rezultātus. Lūk, ciktāl mēs esam atpalikuši no tās prasības, kura pašlaik ir aktuala, lūk, ciktāl mēs dzīvojam 1918. un 1919. gada tradīcijās. Tie bija diženi gadi, ir veikts diženākais pasaulvēsturiskais darbs. Bet, ja mēs skatītos atpakaļ uz šiem gadiem un neredzētu, kāds uzdevums tagad ir aktuals, tad tā būtu bojā eja, neapšaubāma, absolūta bojā eja, un pats svarīgākais ir, ka mēs to negribam apzināties.

Tagad es gribētu minēt divus praktiskus piemērus, kā mums iznāk ar mūsu pārvaldīšanu. Es jau teicu, ka šai nolūkā pareizāk būtu aplūkot kādu valsts trestu. Jāatvainojas, ka nevaru lietot šo pareizo paņēmienu, jo šai nolūkā būtu vajadzējis ļoti konkrēti izpētīt materiālus kaut vai par vienu valsts trestu, bet šo pētīšanu, diemžēl, man nebija iespējams izdarīt, un tādēļ es minu divus nelielus piemērus. Viens piemērs ir tāds: MPB^8® apsūdzēja birokrātismā Arējās tirdzniecības tautas komisariātu; otrs — no Donbasa.

Pirmais piemērs ir maz atbilstošs, bet labāku minēt man nav iespējams. Savu pamatdomu varu ilustrēt arī ar šo piemēru. Pēdējos mēnešos man, kā jūs zināt no avīzēm, nebija iespējams tieši saskarties ar darbu, es nestrādāju Tautas Komisāru Padomē, nebiju arī Centrālajā Komitejā. Uz laiku un reti iebraucot Maskavā, man dūrās acīs izmisīgas un briesmīgas sūdzības par Arējās tirdzniecības tautas komisariātu. Ka Arējās tirdzniecības tautas komisariāts ir slikts, ka tur ir birokrātisms, par to es nekad ne mirkli neesmu šaubījies. Bet, kad sūdzības kļuva sevišķi dedzīgas, es mēģināju likt skaidrībā ■— aplūkot konkrētu gadījumu, kaut reiz tikt līdz pamatiem, noskaidrot, kā tas tur notiek, kādēļ šī mašina neiet.

MPB vajadzēja iepirkt konservus. Šai nolūkā ieradās kāds l'ranču pilsonis. Nezinu, vai viņš to darīja starptautiskās politikas interesēs un ar Antantes vadītāju ziņu vai pēc Puankarē un citu Padomju varas ienaidnieku aprobācijas (es domāju, mūsu vēsturnieki noskaidros to pēc Dženovas konferences), bet ir fakts, ka franču buržuāzijā piedalījās ne tikai teorētiski, bet arī praktiski, jo franču buržuāzijas pārstāvis bija Maskavā un pārdeva konservus. Maskava cieš badu, vasarā bads būs vēl lielāks, gaļa nav pievesta un, — spriežot pēc visiem zināmām mūsu Satiksmes tautas komisariāta īpašībām, — droši vien netiks pievesta.

Pārdod gaļas konservus (ja vien tie nav pavisam sapuvuši, protams, — to vēl rādīs nākošā izmeklēšana) par padomju naudu. Kas gan vienkāršāk? Izrādās, ja spriež padomju garā un kā pienākas, tad nemaz nav vienkārši. Man nebija iespējams sekot šai lietai tieši, bet es organizēju izmeklēšanu, man tagad ir burtnīciņa, kur izstāstīts, kā šis ievērojamais notikums attīstījies. Sākās tas ar to, ka ". februārī pēc b. Kameņeva ziņojuma KKP CK Politbirojs pieņēma lēmumu, ka vēlams iepirkt ārzemēs pārtikas līdzekļus. Protams, kā gan bez KKP CK Politbiroja Krievijas pilsoņi varētu tādu jautājumu izlemt! Iedomājieties: kā būtu varējuši 4 700 atbildīgu darbinieku (tā tas ir tikai pēc skaitīšanas datiem) bez CK Politbiroja izlemt jautājumu par pārtikas līdzekļu iepirkšanu ārzemēs? Tas, protams, ir pārdabisks priekšstats. Acīm redzot b. Kameņevs ļoti labi pazīst mūsu politiku un īstenību un tāpēc ne visai paļāvās uz atbildīgo darbinieku lielo skaitu, bet sāka ar to, ka ņēma vērsi pie ragiem, un ja ne vērsi, tad katrā ziņā Politbiroju, un dabūja tūliņ (es neesmu dzirdējis, ka šai jautājumā būtu bijušas debates) rezolūciju: „Ārējās

tirdzniecības tautas komisariātā uzmanību vērst uz to, ka vēlams ievest no ārzemēm pārtiku, pie kam muilas“ utt. Arējās tirdzniecības tautas komisariāta uzmanība ir vērsta uz to. Lieta sāk kustēties. Tas bija ". februārī. Atceros, ka Maskavā man gadījās būt pašās februāra beigās vai ap to laiku, un, uz ko es uzreiz uzdūros, — tās bija vaimanas, tieši izmisīgas Maskavas biedru vaimanas. Kas par lielu? Nekādi nevaram iepirkt pārtiku. Kādēļ? Arējās tirdzniecības tautas komisariāta birokrātiskā vilcināšanās. Es ilgi nebiju darbā piedalījies un toreiz nezināju, ka par to ir Politbiroja lēmums, un tikai sacīju lietu pārvaldniekam: izsekot, dabūt papīriņu un parādīt man. Un beidzās šī lieta ar to, ka tad, kad atbrauca Krasins, Kameņevs parunāja ar Krasinu, lieta tika nokārtota, un konservus mēs nopirkām. Viss labs, kas labi beidzas.

Ka Kameņevs ar Krasinu prot saprasties un pareizi noteikt politisko līniju, kādu prasa KKP CK Politbirojs, par to es nemaz nešaubos. Ja politisko līniju ari tirdzniecības jautājumos izlemtu Kameņevs un Krasins, tad mums būtu labākā padomju republika pasaulē, bet nevar darīt tā, ka pie katra darījuma stieptu Politbiroja locekli Kameņevu un Krasinu, — šo pēdējo, kurš Dženovas priekšvakarā aizņemts ar diplomātijas lietām, lietām, kas prasa ārkārtīgu, pārmērīgu darbu, — stieptu šos biedrus tādēļ, lai nopirktu no franču pilsoņa konservus. Tā strādāt nevar. Te nav ne jaunā, ne ekonomiskā un ne politika, bet ir vienkārši izsmiekls. Tagad man ir šās lietas izmeklēšanas dati. Man ir pat divu izmeklēšanu dali: vienas, — ko veicis Tautas Komisāru Padomes lietu pārvaldnieks Gorbunovs un viņa palīgs Mirošņikovs, otras — tās, kuru veikusi Valsts polit-pārvalde. Kādēļ īsti Valsts politpārvalde interesējusies par šo lietu, es nezinu un neesmu cieši pārliecināts, ka tas ir pareizi, bet pie tā es nekavēšos, jo baidos, ka tik neievaja-dzētos jaunas izmeklēšanas. Svarīgs tikai tas, ka materials savākts un pašlaik ir manās rokās.

Kā tas iznācis, ka februāra beigās es, iebraucis Maskavā, atradu īstas vaimanas, ka „nevaram nopirkt konservus", kamēr tvaikonis stāv Liepājā un konservi guļ tur, un tiek ņemta pat padomju nauda par īstiem konserviem 1 (Sm i ek 1 i.) Ja neizrādīsies, ka šie konservi ir pilnīgi sapuvuši (un es pašreiz uzsveru: ,,ja“, tādēļ ka neesmu pilnīgi pārliecināts, vai tad es nelikšu izdarīt otru izmeklēšanu, bet par tās rezultātiem mums nāksies stāstīt jau cilā kongresā), — tā, ja neizrādīsies, ka konservi ir sapuvuši, tie ir nopirkti, un es jautāju: kādēļ gan bez Kameņeva un Krasina nevarēja sākt kustēties šāda lieta? No izmeklēšanas datiem, kas man ir, es redzu, ka viens atbildīgs komunists sūtījis otru atbildīgu komunistu pie velna. No tās pašas izmeklēšanas datiem es redzu, ka viens atbildīgs komunists teicis otram atbildīgam komunistam: „Ar jums turpmāk bez notārā nerunāšu". Izlasījis par šo notikumu, atcerējos, kā pirms 25 gadiem, kad es biju Sibirijā trimdā, man nācās būt par advokātu. Biju nelegāls advokāts, jo es biju administratīvi izsūtītais un tas bija noliegts, bet, tā kā citu nebija, tad ļaudis pie manis nāca un stāstīja par dažām lietām. Bet pats grūtākais bija saprast, kas par lietu. Atnāk kāda sieva, sāk, protams, ar radiniekiem, un neticami grūti bija izdibināt, kas par lietu. Es saku: „Atnes norakstu". Viņa stāsta par balto govi. Saku viņai: „Atnes norakstu",— tad viņa iet prom un saka: „Bez noraksta negrib klausīties par balto govi". Tā mēs arī smējāmies savā kolonijā par šo norakstu. Bet nelielu progresu man izdevās realizēt: nākdami pie manis, stiepa līdzi norakstu, un varēja tikt skaidrībā, kas par lietu, kāpēc žēlojas un kas sāp. Tas bija pirms 25 gadiem Sibirijā (tādā vietā, no kuras bija daudz simtu verstu līdz pirmajai dzelzceļa stacijai).

Bet kādēļ pēc trim revolūcijas gadiem Padomju republikas galvaspilsētā bija vajadzīgas divas izmeklēšanas, Ka-meņeva un Krasina iejaukšanās un Politbiroja direktivas, lai nopirktu konservus? Kā trūka? Politiskās varas? Nē. Naudu sameklēja, tātad bija gan ekonomiskā, gan politiskā vara. Visas iestādes savās vietās. Kā trūkst? — Kul-turalības — 99 simtdaļām MPB darbinieku, pret kuriem man nav nekādu iebildumu un kurus es atzīstu par lieliskiem komunistiem, un Arējās tirdzniecības tautas komisariāta darbiniekiem, — viņi nevarēja kulturāli pieiet darbam.

Kad es pirmoreiz par to izdzirdēju, es uzrakstīju rakstisku ierosinājumu Centrālajai Komitejai: manuprāt, visus, izņemot VCIK locekļus, kuri, kā jūs zināt, ir neaizskarami, visus, izņemot VCIK locekļus, no Maskavas iestādēm iesēdināt sliktākajā Maskavas cietumā uz 6 stundām, bet no Arējās tirdzniecības tautas komisariāta — uz 3(5 stundām. Bet tagad izrādījies, ka vainīgais nav atrasts. (S m i e к 1 i.) Tiešām, no tā, ko es stāstīju, pilnīgi acīm redzams, ka vainīgo neatrast. Vienkārši parastā krievu inteligentiskā neprašana praktiski darīt darbu — nekārtība un juceklība. Vispirms pagrābstās, izdara, tad padomā, bet, kad viņiem neiznāk, — skrien pie Kameņeva žēloties, stiepj uz Politbiroju. Protams, Politbirojā vajag iesniegt visus grūtos valsts jautājumus, — par lo man vēl būs jārunā, — bet vajag papriekš padomāt un pēc tam tikai darīt. Ja tu rīkojies, pacenties rīkoties ar dokumentiem. Papriekš telegrafē,

257

Maskavā ir arī telefoni, nosūti telefonogramu attiecīgām iestādēm, nodod norakstu Cjurupam, saki: atzīstu darījumu par steidzamu un par birokrātisku vilcināšanu nodošu tiesai. Par šo elementāro kulturalību vajag padomāt, pieiet lietai ar apdomu; ja lieta nevar tikt izšķirta uzreiz divi minūtēs, telefona sarunā, ņem dokumentus, nodrošinies ar tiem un saki: „Ja tu lielu birokrātiski vilcināsi, es tevi iesēdināšu cietumā". Bet ne mazākās apdomības, nekādas sagatavošanās, parastā kņada, vairākas komisijas, visi noguruši, nomocījušies, slimi, bet lietu var iekustināt tad, kad Ka-meņevu var savienot ar Krasinu. Tā ir tipiska lieta. Un nepavisam ne tikai galvaspilsētā Maskavā, bet tā novērojama arī citās galvaspilsētās, visu neatkarīgo republiku un atsevišķu apgabalu galvaspilsētās, un pilsētās, kas nav galvaspilsētas, allaž dara tā un pat simtkārt sliktāk.

Mūsu cīņā vajag atcerēties, ka komunistiem vajadzīga apdomība. Viņi jums loti labi izstāstīs par revolucionāro cīņu, par revolucionārās cīņas stāvokli visā pasaulē. Bet, lai izkļūtu no drausmīgā trūkuma un nabadzības, jābūt apdomīgam, jābūt kulturālām, kārtīgam — to viņi neprot. Ja mēs apsūdzēsim atbildīgos komunistus, ka viņi nepieiet lietai pēc labākās sirdsapziņas, tad tas nebūs pareizi. Lie-lum lielais vairākums no viņiem — 99 simtdaļas — ir ne tikai godīgi cilvēki, bet arī pierādījuši savu uzticību revolūcijai visgrūtākajos apstākļos, tiklab līdz carisma krišanai, kā arī pēc revolūcijas, burtiski ziedojuši savu dzīvi. Ja te meklēsim cēloņus, tad tas būs pašos pamatos nepareizi. Vajadzīga kulturālā pieeja visvienkāršākajai valsts lietai, vajadzīga izpratne, ka tā ir valsts lieta, tirdznieciska lieta, ja šķēršļi būs, vajag prast tos novērst un stiept pie tiesas tos, kas vainīgi birokrātiskā novilcināšanā. Mums ir proletāriskā tiesa Maskavā, un tai ir jāsauc pie atbildības tie, kas ir vainīgi, kāpēc nav nopirkti vairāki desmittūkstoši pudu konservu. Es domāju, proletāriskā tiesa pratīs sodīt, taēu, lai sodītu, — vajag atrast vainīgos, bet es jums galvoju, ka vainīgos atrast nevar, lai ikviens no jums paskatās uz šo lietu, — vainīgo nav, bet ir kņada, juceklis un blēņas. Neviens neprot pieiet lietai, nesaprot, ka valstiskai lielai vajag pieiet nevis tā, bet citādi. Bet visi baltgvardi, sabo-tieri to izmanto. Mums vienu laiku bija nikna cīņa pret [6]

sabotieriem, ari tagad tā ir dienas kārtībā; protams, taisnība, ka sabotieri ir un pret viņiem vajag cīnīties. Bet vai tad var cīnīties pret viņiem, kad stāvoklis ir tāds, kā es teicu? Tas ir kaitīgāk par katru sabotāžu, sabotierim nevajag nekā cita kā ieraudzīt, ka divi komunisti savā starpā strīdas par jautājumu, kurā momentā griezties pie Politbiroja, lai saņemtu principiālu direktivu par pārtikas iepirkšanu, un ielīst šai spraugā. Ja daudzmaz saprātīgs sa-botieris nostāsies blakus vienam vai otram komunistam vai abiem pēc kārtas un atbalstīs tos, — tad ir beigas. Lieta pagalam uz visiem laikiem. Kas vainīgs? Neviens. Tāpēc ka divi komunisti, atbildīgi, uzticīgi revolucionāri, strīdas pērnā sniega dēļ, strīdas jautājumā par to, kurā momentā iesniegt jautājumu Politbirojam, lai dabūtu principiālu direktivu pārtikas iepirkšanai.

Lūk, kāds ir jautājums, lūk, kur ir grūtības. Kurš katrs komijs, kas izbaudījis kapitālistiska lieluzņēmuma skolu, šādu lietu prot izdarīt, bet 99 simtdaļas atbildīgo komunistu neprot un negrib saprast, ka viņiem nav šās prasmes, ka mācīšanās jāsāk ar ābeci. Ja mēs to nesapratīsim, nenosēdīsimies, lai no jauna sāktu mācīties no sagatavošanas klases, tad mēs nekādā gadījumā neatrisināsim ekonomisko uzdevumu, kas pašlaik ir visas politikas pamatā.

Otrs piemērs, ko es gribētu minēt, ir Donbass. Jūs zināt, ka tas ir centrs, īstais pamats visai mūsu ekonomikai. Nevar būt ne runas ne par kādu lielrūpniecības atjaunošanu Krievijā, ne par kādu īstu sociālismā celšanu, — jo to nevar uzcelt citādi kā ar lielrūpniecības palīdzību, — ja mēs neatjaunosim, nepacelsim pienācīgā augstumā Don-basu. Centrālajā Komitejā mēs to novērojām.

Ar šo rajonu nebija tā, ka sīku jautājumu nelikumīgi, smieklīgi, nejēdzīgi pārnestu uz Politbiroju, bet bija īsta absolūti neatliekama lieta.

CK būtu jāraugās, lai tādos īstos visas mūsu ekonomikas centros, pamatos un fundamentā patiešām kārtīgi strādātu, bet tur ARCV priekšgalā — Akmeņogļu rūpniecības centrālajā valdē — bija cilvēki, kas ne tikai neapšaubāmi uzticīgi, bet cilvēki, kas tiešām izglītoti un ar milzīgām spējām, un es nekļūdīšos pat, ja teikšu — apdāvināti cilvēki, un tāpēc CK uzmanība bija vērsta uz turieni. Ukraina ir neatkarīga republika, tas ļoti labi, bet partijas ziņā viņa dažreiz, — kā to pieklājīgāk pateikt? — līkumo, un mums kādreiz vajadzēs tikt viņiem klāt, jo tur sēž viltīgi ļaudis un Centrālo Komiteju — es neteikšu, ka māna, bet kaut kā mazliet atvirzās no mums. Lai redzētu visu šo lietu, mēs to iztirzājām mūsu Centrālajā Komitejā un redzējām berzēšanos un domstarpības. Tur ir Sriko — sīko raktuvju izmantošanas komisija. Protams, starp Sriko un starp ARCV notiek stipra berzēšanās. Bet mums, CK, tomēr ir zināma pieredze, un mēs vienbalsīgi nolēmām neatcelt vadošās aprindas, bet, ja būs berzēšanās, lai ziņo mums, kaut vai. pat visos sīkumos, jo, kad mums novadā ir ne vien uzticīgi, bet arī spējīgi cilvēki, tad vajag censties viņus atbalstīt, lai viņi piemācās klāt, ja pieļaujam, ka viņi nav iemācījušies. Beidzās ar to, ka Ukrainā notika partijas kongress, — es nezinu, kas tur iznāca, bija visādi. Es apjautājos ukraiņu biedriem, un b. Ordžonikidzi es speciāli lūdzu, un tāpat arī CK uzdeva aizbraukt un paskatīties, kas tur bijis. Redzams, tur bijušas intrigas un visāda putra, un Partijas vēstures komisija netiks skaidrībā pat pēc 10 gadiem, ja ar to nodarbosies. Bet faktiski iznāca, ka pretēji vienbalsīgajām CK direktivām, kā izrādījās, š! grupa bija nomainīta ar citu grupu. Kas tur bijis? Galvenais, ka daļa no šās grupas ar visām savām labajām īpašībām bija izdarījusi zināmu kļūdu. Viņi bija nokļuvuši tādu cilvēku stāvoklī, kas pāradministrējušies. Tur mums ir darīšana ar strādniekiem. Ļoti bieži, kad saka: „strādnieki", domā, ka tas nozīmē fabriku un rūpnīcu proletariātu. Nepavisam nenozīmē. Pie mums kopš kara laikiem uz fabrikām un rūpnīcām devās cilvēki, kas nepavisam nebija proletārieši, bet devās tādēļ, lai paslēptos no kara, un vai tad mums pašlaik sabiedriskie un ekonomiskie apstākļi ir tādi, ka uz fabrikām un rūpnīcām iet īsti proletārieši? Tas nav tiesa. Tas ir tiesa pēc Marksa, taču Markss rakstīja nevis par Krieviju, bet par visu kapitālismu visumā, sākot ar piecpadsmito gadsimtu. Sešsimt gadu tas bija pareizi, bet tagadējai Krievijai tas nav pareizi. Ļoti bieži tie, kas iet uz fabrikām, — nav vis proletārieši, bet visādi nejauši elementi.

Prast darbu nostādīt pareizi, tā. lai nepaliktu iepakaļ, lai 17'

laikus atrisinātu berzēšanos, kas notiek, un neatrautu administrēšanu no politikas, — lūk, kāds ir uzdevums. Jo mūsu politika un administrēšana balstās uz to, lai viss avangards būtu saistīts ar visu proletariāta masu, ar visu zemnieku masu. Ja kāds aizmirsis šos ritenišus, ja viņš aizrausies tikai ar administrēšanu, tad būs nelaime. Kļūda, ko izdarījuši Donbasa darbinieki, ir niecīga, salīdzinot ar citām mūsu kļūdām, bet tas ir tipisks piemērs, kad bija vienprātīgs pieprasījums CK: „Atstājiet šo grupu, iesniedziet mums Centrālajā Komitejā pat sīkos konfliktus, jo Donbass nav nejaušs rajons, tas ir rajons, bez kura sociālistiskā celtniecība paliks vienkāršs labs vēlējums", — bet izrādījās, ka visa mūsu politiskā vara, visa CK autoritāte ir nepietiekama.

Protams, šoreiz izdarīta kļūda administrēšanā; bez tam bija arī vesela kaudze citu kļūdu.

Lūk, jums piemērs, ka viss šķērslis ir nevis politiskajā varā, bet prasmē pārvaldīt, prasmē pareizi izvietot cilvēkus, prasmē izvairīties no sīkām sadursmēm tā, lai valsts saimnieciskais darbs netiktu pārtraukts. Tā mums nav, — lūk, kur kļūda.

Es domāju, ka mums, kad mēs runājam par savu revolūciju un apsveram revolūcijas likteni, vajag stingri atšķirt tos revolūcijas uzdevumus, kas pilnīgi atrisināti un kas iegājuši kā kaut kas pilnīgi neatņemams pasaulvēsturiskā pagrieziena vēsturē no kapitālisma. Tādas lietas mūsu revolūcijā ir. Protams, lai meņševiki un Oto Bauers — IIV2 Internacionāles pārstāvis - kliedz: „Viņiem tur ir buržuāziskā revolūcija", bet mēs sakām, ka mūsu uzdevums ir buržuāzisko revolūciju novest līdz galam. Kā kādā baltgvardu izdevumā teikts: 400 gadu vāca mēslus mūsu valsts iestādēs; bet mēs šos mēslus esam iztīrījuši četros gados, — tas mūsu dižākais nopelns. Bet ko tad veikuši meņševiki un eseri? Neko. Ne pie mums, ne pat attīstītajā, izglītotajā Vācijā, pat tur nevar izvest viduslaiku mēslus. Un viņi mums pārmet mūsu dižāko nopelnu. Revolūcijas novešana līdz galam ir mūsu neatņemamais nopelns.

Tagad ož pēc kara. Strādnieku organizācijas, kā, piemēram, reformistiskās organizācijas, pieņem rezolūcijas pret karu un draud ar streiku pret karu. Nesen, ja nemaldos, es redzēju avīzēs telegramu, ka Francijas palatā kāds lielisks komunists runājis pret karu un norādījis, ka strādnieki izvēlēšoties labāk sacelšanos nekā karu. Nevar nostādīt jautājumu tā, kā mēs to nostādījām 1912. g., kad iespieda Bazeles manifestu. Tikai Krievijas revolūcija parādīja, kā var izbeigt karu un kādas pūles tas maksā, ko nozīmē — ar revolūciju izbeigt reakcionāru karu. Reakcionārie imperiālistiskie kari visās pasaules malās ir neizbēgami. Un aizmirsi, ka desmitiem miljonu noslepkavoti toreiz un tiks slepkavoti arī tagad, cilvēce nevar, un viņa neaizmirsīs, atrisinot visus tāda veida jautājumus. Mēs taču dzīvojam XX gadsimtā, un vienīgā tauta, kas ar revolūciju izbeigusi reakcionāru karu nevis vienas vai otras valdības labā, bet tās nogāzdama, — ir krievu tauta, un viņu izrāva no kara Krievijas revolūcija. Un tas, ko Krievijas revolūcija iekarojusi, — ir neatņemams. To nekāds spēks nevar paņemt, tāpat kā nekāds spēks pasaulē nevar atņemt to, ko Padomju valsts radījusi. Tā ir pasaulvēsturiska uzvara. Simtiem gadu valstis celtas pēc buržuāziskā lipa, un pirmoreiz tika atrasta neburžuaziskas valsts forma. Var būt, ka mūsu aparats ir slikts, bet stāsta, ka pirmā tvaika mašina, ko izgudroja, arī bijusi slikta, un nav pat zināms, vai tā darbojusies. Bet ne jau tas ir svarīgi, — svarīgi tas, ka izgudrojums bija izdarīts. Lai arī pirmā, tvaika mašina pēc savas formas bija nederīga, bet toties tagad mums ir lokomotive. Lai arī mūsu valsts aparats ir pavisam slikts, bet tomēr tas ir radīts, dižākais vēsturiskais izgudrojums izdarīts, un proletāriskā tipa valsts radīta, — un tādēļ lai visa Eiropa, tūkstoši buržuāzisko avīžu stāsta, kādas pie mums nejēdzības un nabadzība, ka darba tauta dzīvojot vienās mokās, — taču visā pasaulē visi strādnieki tiecas uz Padomju valsti. Lūk, tie dižie iekarojumi, ko esam sasnieguši un kas nav atņemami. Bet mums, komunistiskās partijas pārstāvjiem, tas nozīmē tikai atvērt durvis. Mūs tagad gaida uzdevums — uzcelt sociālistiskās ekonomikas fundamentu. Vai tas izdarīts? Nē, nav izdarīts. Mums vēl nav sociālistiskā fundamenta. Tie komunisti, kas iedomājas, ka tāds esot, izdara vislielāko kļūdu. Pats svarīgākais ir stingri, skaidri un aukstasinīgi atdalīt to, kas pie mums ir Krievijas revolūcijas pasaulvēsturiskais nopelns, no tā, ko mēs veicam ārkārtīgi vāji, kas vel nav radīts un kas vēl daudzkārt biīs jā pārtaisa.

Politiskie notikumi vienmēr ir ļoti sarežģīti un komplicēti. Tos var salīdzināt ar ķēdi. Lai noturētu visu ķēdi, vajag pieķerties pie galvenā posma. Nevar mākslīgi izrau dzīties to posmu, pie kura grib pieķerties. Kas 1917. g. bija pats svarīgākais? Izstāšanās no kara, to prasīja visa tauta, un tas bija galvenais. Izstāšanos no kara revolucionārā Krievija panāca. Pūles bija lielas, bet toties tautas pamatprasība bija ievērota, un tas deva mums uzvaru uz ilgiem gadiem. Un tauta sajuta, zemnieks redzēja, katrs zaldats, kas atgriezās no frontes, lieliski saprata, ka Padomju varas personā viņš dabū demokrātiskāku, darba ļaudīm tuvāku varu. Lai cik muļķību un nejēdzību mēs darījām citās nozarēs, ja mēs bijām ievērojuši šo galveno uzdevumu, — tas nozīmē, ka viss bija pareizi.

Kas 1919. un 1920. gadā bija svarīgākais? — Militārais pretspars. Tad mums mācās virsū, mūs žņaudza pasaul-varenā Antante, un nevajadzēja propagandas — kurš katrs bezpartejiskais zemnieks saprata, kas notiek. Muižnieks nāk. Komunisti prot pret viņu cīnīties. Lūk, kāpēc lielum lielais vairums zemnieku bija par komunistiem, lūk, kāpēc mēs uzvarējām.

1921. gadā svarīgākais bija — atkāpties kārtībā. Lūk, kāpēc bija vajadzīga vislielākā disciplina. „Strādnieku opozicija“ teica: ,,Jūs pienācīgi nenovērtējat strādniekus, strādniekiem jābūt ar lielāku iniciativu“. Iniciativai te jābūt — atkāpties kārtībā un jo sevišķi uzturēt disciplinu. Kas kaut cik rada paniku vai pārkāpj disciplinu, tas var pazudināt revolūciju, jo nav nekā grūtāka par atkāpšanos ar ļaudīm, kas paraduši iekarot, kas piesātināti ar revolucionāriem uzskatiem un ideāliem un dvēselē ikvienu atkāpšanos uzskata par kaut ko līdzīgu nekrietnībai. Vislielākās briesmas — ka neizjauktu kārtību, un vislielākais uzdevums — saglabāt kārtību.

Bet kas tagad svarīgākais? Šis svarīgākais — ar to es gribētu nobeigt un rezumēt savu referātu — svarīgākais nav politikā, tai nozīmē, ka tiktu mainīts virziens; par to runā neticami daudz sakarā ar jauno ekonomisko politiku. Viss tas ir tukši vārdi. Tā, ir kaitīgākā pļāpāšana. Sakarā ar jauno ekonomisko politiku pie mums sāk noņemties, pārtaisīt iestādes, dibināt jaunas iestādes. Tā ir kaitīgākā pļāpāšana. Mēs esam nonākuši pie tā, ka stāvoklī svarīgākais ir cilvēki, cilvēku izlase. To grūti apgūt revolucionārām, kas paradis cīnīties pret sīkām lietām, pret kultur-niecību, kas iestāžu pārveidošanas vietā izvirzījis personības lomu. Bet mēs esam nonākuši pie stāvokļa, kas politiskā ziņā jānovērtē saprātīgi, — mēs esam aizgājuši tik tālu, Ka nevaram noturēt visas pozicijas un mums tās arī nevajag noturēt.

Starptautiskā nozīmē mūsu stāvoklis šajos pēdējos gados ir milzīgi uzlabojies. Padomju valsts tipu mēs esam iekarojuši, — tas ir visas cilvēces solis uz priekšu, un Kominterne ar ziņām no jebkuras zemes ik dienas mums apstiprina to. Nevienam nav ne mazāko šaubu. Bet praktiskā darba ziņā lieta ir tāda: ja komunisti nespēs sniegt praktisku palīdzību zemnieku masām, tad tās viņus neatbalstīs. Uzmanības centrā nav likumdošana, labāku dekrētu izdošana utt. Pie mums bija posms, kad dekreti bija propagandas forma. Par mums smējās, runāja, ka boļševiki nesaprotot, ka viņu dekrētus neizpilda; visa baltgvardu prese bija pilna zobgalību par to, bet šis posms bija likumīgs, kad boļševiki ņēma varu un teica vienkāršajam zemniekam, vienkāršajam strādniekam: lūk, kā mums gribētos, lai pārvalda valsti, lūk, dekrets, pamēģiniet. Vienkāršajam strādniekam un zemniekam mēs savus priekšstatus par politiku uzreiz devām dekrētu formā. Rezultātā tika iekarota tā milzīgā uzticība, kas mums bija un ir tautas masās. Tas bija laiks, tas bija posms, kas bija nepieciešams revolūcijas sākumā, bez tā mēs nebūtu nostājušies revolūcijas viļņa priekšgalā, bet būtu vilkušies astē. Bez tā mums nebūtu visu to strādnieku un zemnieku uzticības, kuri gribēja celt dzīvi uz jauniem pamatiem. Bet šis posms ir pagājis, un mēs to negribam saprast. Tagad zemnieki un strādnieki smiesies, kad tiks dots priekšraksts celt, pārtaisīt tādu un tādu iestādi. Tagad vienkāršais strādnieks un zemnieks par to neinteresēsies, un viņiem taisnība, jo smaguma centrs nav tur. Tev, komunistam, tagad jāiet pie tautas ar ko citu. Lai gan mēs, kas sēžam valsts iestādēs, vienmēr esam apkrauti ar tādiem sīkumiem, taču nevis pie

šā ķēdes posma vajag ķerties, nevis tas ir svarīgākais, bet svarīgākais ir tas, ka cilvēki izvietoti nepareizi, ka atbildīgs komunists, kas lieliski veicis visu revolūciju, ielikts tai tirdzniecības vai rūpniecības darbā, no kura viņš nekā nesaprot un kur viņš kavē redzēt patiesību, jo aiz viņa muguras lieliski slēpjas veikalnieki un blēži. Lieta tā, ka mums praktiski netiek pārbaudīts tas, kas veikts. Tas ir prozaisks, maziņš uzdevums, tie ir sīki darbi, bet mēs dzīvojam laikā pēc lielākā politiskā apvērsuma, lādos apstākļos, kad mums kādu laiku jādzīvo kapitālistiskās iekārtas vidū, visa stāvokļa kodols nav politikā vārda šaurā nozīmē (tas, kas tiek runāts avīzēs, ir politiska tarkšķēšana, un nekā sociālistiskā tur nav), visa stāvokļa kodols nav rezolūcijās, nav iestādēs, nav pārorganizēšanā. Ciktāl tas mums nepieciešams, mēs to darīsim, tikai nebāzieties ar to pie tautas, bet izraugiet vajadzīgos cilvēkus un pārbaudiet praktisko izpildīšanu, — un to tauta novērtēs.

Tautas masā mēs tomēr esam piliens jūrā, un mēs varam pārvaldīt tikai tad, ja pareizi izsakām to, ko tauta apzinās. Bez tā komunistiskā partija nevedīs proletariātu, proletariats nevedīs sev līdzi masas, un visa mašina izjuks. Pašlaik tauta un visas darba ļaužu masas sev galveno saskata tikai tanī apstāklī, lai praktiski palīdzētu drausmīgajā trūkumā un badā un parādītu, ka patiešām notiek uzlabošanās, kas zemniekam vajadzīga, kas viņam pierasta. Zemnieks pazīst tirgu un pazīst tirdzniecību. Tiešu komunistisku sadalīšanu mēs nevarējām ievest. Šim nolūkam mums trūka fabriku un to ierīču. Tad mums jādod ar tirdzniecības palīdzību, bet jādod tas ne sliktāk, kā to deva kapitālists, citādi tādu pārvaldīšanu tauta nevar izturēt. Te ir viss stāvokļa svarīgums. Un, ja nebūs nekā negaidīta, tad tam jākļūst par visa mūsu 1922. g. darba kodolu, pastāvot trim nosacījumiem.

Pirmkārt, ar tādu nosacījumu, ka nebūs intervencijas. Mēs ar savu diplomātiju darām visu, lai no tās izvairītos, un tomēr tā iespējama kuru katru dienu. Mums patiešām jābūt gatavībā, un Sarkanās Armijas labā mums jānes zināmi smagi upuri, protams, stingri noteicot šo upuru apmērus. Mūsu priekšā ir visa buržuāzijas pasaule, kas meklē tikai formas, kā mūs nožņaugt. Mūsu meņševiki un

eseri nav nekas cits kā šās buržuāzijas aģenti. Tāds ir viņu politiskais stāvoklis.

Otrais nosacījums, — ja finanču krize nebūs pārāk stipra. Tā tuvojas. Par to jūs dzirdēsit jautājumā par finanču politiku. Ja tā būs pārāk stipra un smaga, mums nāksies atkal daudz ko pārkārtot un visus spēkus koncentrēt uz vienu. Ja tā nebūs pārāk smaga, tad tā var būt pat deriga: tā patīrīs komunistus no visādiem valsts trestiem. Tikai nevajadzēs aizmirst to izdarīt. Finanču krize sapurina iestādes un uzņēmumus, un nederīgie starp tiem sabrūk vispirms. Nevajadzēs tikai aizmirst, lai nenoveļ to visu uz speciālistiem, kas it kā vainīgi, bet atbildīgie komunisti ļoti labiņi, cīnījušies frontēs un vienmēr labi strādājuši. Tādējādi, ja finanču krize nebūs pārmērīgi smaga, tad no tās varēs gūt labumu un patīrīt nevis tā, kā tīra CKK vai Centrālā pārbaudes komisija “®, bet patīrīt, kā nākas, visus atbildīgos komunistus saimnieciskajās iestādēs.

Un trešais nosacījums, — lai pa šo laiku nedarītu politiskas kļūdas. Protams, ja mēs darīsim politiskas kļūdas, tad visa saimnieciskā celtniecība tiks aizlauzta, tad būs jānodarbojas ar strīdēšanos par izlabošanu un virzīšanu. Bet, ja tādu bēdīgu kļūdu nebūs, tad tuvākajā nākotnē svarīgākais būs nevis dekreti un nevis politika šā vārda šaurā nozīmē, nevis iestādes, nevis to organizēšana — ar šo lietu nodarbosies tiktāl, ciktāl tas nepieciešams, atbildīgu komunistu un padomju iestāžu aprindās, — bet svarīgākais visā darbā būs cilvēku izvēle un izpildīšanas pārbaude. Ja mēs šinī ziņā praktiski iemācīsimies, dosim praktisku labumu, tad mēs atkal visus trūkumus pārvarēsim.

Noslēgumā man no praktiskās puses jāpieskaras jautājumam par mūsu padomju orgāniem, augstākām iestādēm un partijas attiecībām pret tām. Mums izveidojušās nepareizas attiecības starp partiju un padomju iestādēm, un šinī ziņā mēs esam pilnīgi vienprātīgi. Minēdams vienu piemēru, es parādīju, kā konkrētu sīku lietu jau stiepj uz Politbiroju. Formāli no tā ir ļoti grūti izkļūt, jo pie mums pārvalda vienīgā valdības partija un partijas biedram nevar aizliegt sūdzēties. Tādēļ no Tautas Komisāru Padomes-visu stiepj uz Politbiroju. Te arī mana vaina bija liela, jo Tautas Komisāru Padomes un Politbiroja sakarus daudzējādā ziņā uzturēju personīgi es. Un, kad man bija jāaiziet, tad izrādījās, ka divi riteņi nedarbojas reizē, trīskārtīgu darbu nācās veikt Kameņevam, lai uzturētu šos sakarus.

Kas attiecas uz pamatdirektivām, te Centrālajā Komitejā, ir pilnīga vienprātība, un es ceru, ka kongress izturēsies pret šo jautājumu ar lielu uzmanību un apstiprinās direktīvas tanī nozīmē, ka Politbirojs un CK jāatbrīvo no sīkumiem un jāpaceļ atbildīgo darbinieku darbs. Vajag, lai tautas komisāri atbildētu par savu darbu, bet nevis tā, ka papriekš iet uz Tautas Komisāru Padomi, bet pēc tam uz Politbiroju. Formāli mēs nevaram atcelt tiesības sūdzēties Centrālajā Komitejā, jo mūsu partija ir vienīgā valdības partija. Te jāpārtrauc jebkāda griešanās ar sīkumiem, bet jāpaceļ Tautas Komisāru Padomes autoritāte, lai tur vairāk piedalītos tautas komisāri, bet nevis vietnieki, jāmaina Tautas Komisāru Padomes darba raksturs tanī ziņā, kādā man to neizdevās izdarīt pēdējā gada laikā: daudz vairāk uzmanības jāpievērš tam, lai sekotu izpildīšanas pārbaudei.

Sakarā ar to jāraugās, lai Tautas Komisāru Padomes un DAP komisijas tiktu apcirptas, lai tās pārzinātu un izlemtu savas pašu lietas un neizsvaidītu savus spēkus bezgalīgi daudzās komisijās. Šinīs dienās izdarīja komisiju tīrīšanu. Saskaitīja 120 komisijas. Bet cik izrādījās nepieciešamas? 16 komisijas. Un tā nav pirmā tīrīšana. Tautas Komisāru Padome nevis atbild par savu darbu, pieņem lēmumu un zina, ka par to būs jāatbild, — bet slēpjas aiz komisijām. Komisijās pats velns var lauzt kaklu, neviens netiek gudrs, kas par ko atbild; viss sajucis, un galu galā tiek pieņemts tāds lēmums, par kuru atbildīgi visi.

Sakarā ar to jānorāda, ka nepieciešams paplašināt un attīstīt apgabalu ekonomisko apspriežu autonomiju un darbību. Pie mums tagad Krievijas iedalījums apgabalu rajonos izdarīts pēc zinātniskiem pamatojumiem, ievērojot saimnieciskos apstākļus, klimatiskos, sadzīves, kurināmā iegūšanas, vietējās rūpniecības apstākļus utt. Pamatojoties uz šo iedalījumu, nodibinātas rajonu un apgabalu ekonomiskās apspriedes. Protams, daļēji labojumi būs, bet vajag pacelt šo ekonomisko apspriežu autoritāti.

Tad vēl jāpanāk, lai VC1K strādātu enerģiskāk un regulāri sanāktu uz sesijām, kurām jābūt ilgstošākām. Sesijās jāapspriež likumprojekti, kurus dažreiz steigā bez obligātās vajadzības iesniedz Tautas Komisāru Padomē. Labāk atlikt un ļaut vietējiem darbiniekiem uzmanīgi apdomāt un uzstādīt stingrākas prasības likumu sastādītājiem, kas pie mums netiek darīts.

Ja VCIK sesijas būs ilgstošākas, tās iedalīsies sekcijās un apakškomisijās un pratīs pārbaudīt darbu stingrāk, cenšoties panākt to, kas, manuprāt, ir vissvarīgākais, tagadējā politiskā momenta visa būtība: smaguma centru pārnest uz cilvēku izvēli, uz faktiskās izpildīšanas pārbaudi.

Vajag apzināties un nebaidīties apzināties, ka atbildīgie komunisti 99 gadījumos no 100 nav tur ielikti, kur viņi pašlaik noderīgi, neprot darīt savu darbu un ka pašlaik viņiem jāmācās. Ja to atzīs un ja mums tam ir pietiekama iespēja, — bet, spriežot pēc vispārējā starptautiskā stāvokļa, mums pietiks laika, lai pagūtu iemācīties, — to vajag izdarīt par katru cenu. (Vētraini aplausi.)

3

GALAVĀRDS KK(b)P CK POLITISKAJAM PĀRSKATAM

28. MARTA

(Aplausi.) Man vispirms būs jāveltī zināms laiks to aizrādījumu kritikai, kurus šeit izteica biedri Preobražen-skis un Osinskis. Es domāju, ka biedri Preobraženskis un Osinskis pašā galvenajā un svarīgākajā šāva pilnīgi garām mērķim, un tieši ar savām runām viņi parādīja, cik nepareiza tā līnija, kā viņi iedomājas politiku.

Biedrs Preobraženskis runāja par kapitālismu un par to, ka pēc programas mums vajadzētu sarīkot vispārēju diskusiju. Es domāju, ka tā būtu visneproduktivākā un nepareizākā laika šķiešana.

Vispirms jautājumā par valsts kapitālismu.

„Valsis kapitālisms ir kapitālisms, — teica Preobraženskis, — un tikai tā var un vajag saprast^1'. Es apgalvoju, ka tā ir scholastika. Līdz šim visā cilvēces vēsturē neviens nav varējis sarakstīt šādu grāmatiņu par kapitālismu, tāpēc ka mēs to tikai tagad pārdzīvojam pirmoreiz. Cik necik jēdzīgās grāmatiņas par valsts kapitālismu līdz šim tika rakstītas tādos apstākļos un vadoties no tā, ka valsts kapitālisms ir kapitālisms. Tagad ir iznācis citādi, un nekāds Markss un nekādi marksisti nevarēja to paredzēt. Un nevajag raudzīties atpakaļ. Ja jūs rakstīsit vēsturi, jūs to sarakstīsit lieliski, bet, kad jūs rakstīsit mācību grāmatu, jūs rakstīsit: valsts kapitālisms, — tas ir tik lielā mērā negaidīts, absolūti neviena neparedzēts kapitālisms, — neviens taču nevarēja paredzēt to, ka proletariats tiks pie varas vienā no vismazāk attīstītajām zemēm un pūlēsies sākumā organizēt lielražošanu un sadalīšanu zemnieku labā.

bet vēlāk, kad kultūras apstākļu dēļ nespēs paveikt šo uzdevumu, iesaistīs darbā kapitālismu. Viss tas nekad nav paredzēts, bet tas taču ir visneapstrīdamākais fakts.

Larina runā pilnīgi neskaidrs bija priekšstats, kas tad īsti ir jaunā ekonomiskā politika, kā pret to jāizturas.

Neviens nopietns iebildums netika izteikts pret to, ka ir bijis vajadzīgs pāriet uz jauno ekonomisko politiku. Proletariats nebaidās atzīt, ka revolūcijā tas un tas viņam iznācis lieliski, bet tas un tas nav iznācis. Visas revolucionārās partijas, kas līdz šim gājušas bojā, — gāja bojā tāpēc, ka kļuva iedomīgas un neprata saskatīt, kur ir viņu spēks, un baidījās runāt par savām vājībām. Bet mēs neiesim bojā. tāpēc ka nebaidāmies runāt par savām vājībām, un iemācīsimies pārvarēt šīs vājības. (Aplausi.) Kapitālismu, ko mēs pieļāvām, bija nepieciešams pieļaut. Ja tas ir kroplīgs un slikts, mēs to varam izlabot, jo vara ir mūsu rokās, un mums nav ko baidīties. To atzīst visi, un sajaukt to ar panikas taisīšanu ir smieklīgi. Ja mēs to baidītos atzīt, tad nenovēršami ietu bojā. Bet, ka mēs to iemācīsimies un gribēsim to iemācīties, — to rāda trīs, četri, pieci gadi, kad mēs daudz īsākos laika sprīžos iemācījāmies daudz sarežģītākas lietas. Tiesa, tolaik mūs skubināja nepieciešamība. Karā mēs tikām skubināti ārkārtīgi enerģiski, un, šķiet, nevienā frontē, nevienā karagājienā nebija tā, ka mūs neskubinātu: sākumā pienāca pie Maskavas simt verstu attālumā, tuvojās Orlai, bija piecas verstis no Petrogradas. Lūk, tad mēs īsti atģidāmies un sākām gan mācīties, gan lietot savus mācīšanās augļus, un ienaidnieku izdzinām.

Stāvoklis ir tūkstoškārt grūtāks, kad darīšana ar ienaidnieku, kas atrodas šeit, ekonomikas ikdienišķībā. Strīdi, kas literatūrā līdz šim notika par valsts kapitālismu, šie strīdi labākajā gadījumā var tikt ievietoti vēstures mācību grāmatā. Es nebūt nenoliedzu mācību grāmatu derīgumu un nesen rakstīju, ka būtu labāk, ja mūsu literāti mazāk uzmanības pievērstu avīzēm, politiskai tarkšķēšanai, bet sarakstītu mācību grāmatas, ko ļoti labi izdarītu daudzi, tai skaitā arī b. Larins. Tur viņa īpašības būtu ārkārtīgi derīgas, tad mums būtu atrisināts uzdevums, ko b. Trockis labi uzsvēra, pateikdams, ka pašlaik galvenais darbs esot jaunās paaudzes audzināšana, bet to neesot ar ko audzināt. Patiešām, pēc kā viņa mācās sabiedriskās zinātnes? Pēc vecām buržuāziskām grabažām. Tas ir kauns! Un tas notiek tad, kad mums ir simtiem marksistisku literātu, kas var dot mācību grāmatas visos sabiedriskos jautājumos, bet nedod tāpēc, ka nav ar to nodarbināti, netiecas turp.

Attiecībā uz valsts kapitālismu jāzina tas, kam jākļūst par lozungu aģitācijai un propagandai un ko nepieciešams izskaidrot, censties pēc praktiskas izpratnes. Tas ir tas, ka valsts kapitālisms pie mums tagad nav tāds, par kādu rakstīja vācieši. Tas ir kapitālisms, ko esam pieļāvuši mēs. Vai tas ir tiesa vai ne? Visi zina, ka tas ir tiesa!

Mēs pieņēmām komunistu kongresā lēmumu, ka valsts kapitālismu pieļāvusi mūsu proletāriskā valsts, bet valsts esam mēs. Ла esam slikti pieļāvuši, vainīgi esam mēs, nav ko uzvelt vainu citam! Jāmācās, jācenšas pēc tā, lai valsts kapitālisms proletāriskā valstī nevarētu un neuzdrošinātos pārkāpt robežas un noteikumus, ko tam noteicis proletariats, noteikumus, kas izdevīgi proletariātam. Un te tika pareizi aizrādīts, ka mums bija jārēķinās ar zemniecību kā ar masu un jādod viņai brīva tirdzniecība. Ikviens saprātīgs strādnieks saprot, ka tas nepieciešams proletariāta diktatūrai, un tikai b. Šļapņikovs var jokoties un ņirgāties par lo. To apguvuši visi, tas tūkstoškārt pietiekami gremots, un jūs vienkārši negribat to saprast. Ja zemniekam pašreizējos apstākļos zināmās robežās nepieciešama brīva tirdzniecība, tad mums tā jādod, bet tas nenozīmē, ka mēs ļausim tirgoties ar kandžu. Par to mēs sodīsim. Tas nenozīmē, ka mēs atļausim tirgoties ar politisku literatūru, ko sauc par meņševistisku un eserisku un kas visa tiek uzturēta par visas pasaules kapitālistu naudu.

Lūk, par ko es runāju, kad pieminēju ložmetējus, un 1). Sļapņikovam vajadzēja to saprast. Tas. ko viņš saka, tas ir nieki!

Nevienu jūs ar to neiebiedēsit un nekādu līdzjūtību pret sevi neradīsit! (Aplausi. Smiekli.)

Nabaga Šļapņikovs! Ļeņins esot sataisījies uzstādīt pret viņu ložmetējus.

Runa ir par partejiskiem iedarbības līdzekļiem, bet nebūt ne par kaut kādiem ložmetējiem. Par ložmetējiem ir runa attiecībā uz tiem cilvēkiem, kurus pie mums tagad sauc par meņševikiem, eseriem un kuri secina lo, ka jūs, sak, runājat par atkāpšanos uz kapitālismu un mēs sakām to pašu: mēs ar jums esam vienis prātis! Mēs to dzirdam pastāvīgi, un ārzemēs notiek milzīga aģitacija, ka boļševiki gribot meņševikus un eserus turēt cietumā, bet paši pieļaujot kapitālismu. Protams, kapitālismu mēs pieļaujam, bet tajās robežās, kādas nepieciešamas zemniecībai. Tas vajadzīgs! Bez tā zemnieks nevar dzīvot un saimniekot. Taču bez eseru un meņševiku propagandas viņš, krievu zemnieks, mēs lo apgalvojam, dzīvot var. Bet, ja kāds apgalvo pretējo, tad tam mēs sakām, ka labāk mēs iesim bojā visi, līdz pēdējam cilvēkam, taču pret tevi nepiekāpsimies! Un_mQ.su tiesām viss tas jāsaprot. Kad mēs pārejam no VAK uz valsts politiskām tiesām, tad kongresā jāpasaka, ka mēs neatzīstam ārpusšķiru tiesas. Pie mums jābūt vēlētām, proletāriskām tiesām, un tiesām jāzina, ko mēs pieļaujam. Tiesas locekļiem noteikti jāzina, kas ir valsts kapitālisms.

Lūk, kur ir šīsdienas politiskais lozungs, bet nevis strīdā par lo, kā valsts kapitālismu sapratuši vācu profesori un kā valsts kapitālismu saprotam mēs. Kopš tiem laikiem mēs esam izturējuši ļoti daudz, un atpakaļ raudzīties nepiederas itin nemaz.

Cik stiprā mērā Preobraženskis politiski raugās pilnīgi garām, — to rāda viņa prātojums par ekonomisko biroju vai par programu. Tik lieliska lieta ir šī programa, un mēs to tik ļoti sagrozām! Un kā tas var notikt? Tas notiek tāpēc, ka lasa burtu pēc burta un rindiņu pēc rindiņas, bet uz tālāko cilvēks skatīties negrib. Izķēris citātu un saka: lūk, te bija strīds. Runā, ka pareizā līnija esot bijusi strādnieku fakultātēm un komunistu šūniņām, bet nevis tiem, kas teica: „Esiet uzmanīgāki, mērenāki ar šiem speciālistiem^1'. Ka komunistu šūniņas ir ļoti labas komunistu šūniņas un ka strādnieku fakultātes ir ļoti labas strādnieku fakultātes, — tas tā ir, bet viņas nav apdrošinātas pret kļūdām, viņas nav nekādas svētās.

Jā, komunistu šūniņas ir mūsu partijas pārstāves, un strādnieku fakultātes ir mūsu šķiras pārstāves, bet, ka viņas dara kļūdas un mums tās jāizlabo, tā ir ābeces patiesība. Kā te izlabot, es nezinu, jo personīgi neesmu piedalījies

CK sapulcēs, kur šo jautājumu apsprieda. Bet es zinu, ka mums notiek pārsālī.šana sakarā ar strādnieku fakultāšu un komunistu šūniņu līniju, kas vērsta pret profesoriem. Taču, kad CK, apskatījusi lietu no visām pusēm, ieraudzīja, ka te bijusi pārsālīšana un ka attiecībā uz šiem profesoriem, kas ir sveši, kas nav mūsu šķiras pārstāvji, jāietur piesardzīgāka līnija, tad ierodas Preobraženskis, izņem programu un saka: nekādu politisku piekāpšanos pret šo slāni, citādi tā ir programas pārkāpšana^80.

Ja tā sāksim vadīt partiju, tad tas droši novedīs mūs pie bojā ejas. Nevis tāpēc, ka b. Preobraženskis nepareizi saprot politiku vispār, bet tāpēc, ka viņš visam pieiet ar to, kas ir viņa stiprā puse: viņš ir teorētiķis, kas tiecas uz noteiktiem ietvariem, pierastiem un parastiem, propagandists, kurš nodarbināts ar dažādiem pasākumiem, kas vērsti uz to, lai propagandētu. Visi zina un augstu vērtē šo stipro pusi, bet, kad viņš pieiet no politiska un administratīva viedokļa, iznāk kaut kas drausmīgs. Radīt Ekonombiroju?! Taču nupat visi teica un visi piekrita, un iznāca pilnīga vienprātība (bet tas ļoti svarīgi: no šās vienotības atkarīga arī rīcība), ka partijas aparats un padomju aparats esot jānorobežo.

To izdarīt ir briesmīgi grūti, — nav cilvēku! Lūk, Preobraženskis te mētājas ar vārdiem, ka Staļins esot divos komisariātos^81. Bet kurš no mums bez grēka? Kurš nav uzņēmies uzreiz vairākus pienākumus? Un kā gan var citādi darīt? Ko mēs pašlaik varam izdarīt, lai Tautību lietu tautas komisariātā būtu nodrošināts pastāvošais stāvoklis, lai varētu tikt galā ar visiem Turkestanas, Kaukazijas un pārējiem jautājumiem? Tie taču visi ir politiski jautājumi! Un atrisināt šos jautājumus nepieciešams, tie ir jautājumi, kuri simtiem gadu nodarbinājuši Eiropas valstis un kuru ļoti niecīga daļa atrisināta demokrātiskajās republikās. Mēs tos atrisinām, un mums vajag, lai mums būtu cilvēks, pie kura varētu iet ikviens nāciju pārstāvis un sīki izstāstīt, kas par lietu. Kur viņu sameklēt? Es domāju, ka arī Preobraženskis nevarētu nosaukt citu kandidatūra kā tikai biedru Staļinu.

Tas pats attiecībā uz Strādnieku un zemnieku inspekci ju. Darbs ir milzīgs. Bet, lai prastu nodarboties ar pārbaudi, vajag, lai priekšgalā stāvētu cilvēks, kam ir autoritāte, citādi mēs iestigsim, noslīksim sīkās intrigās.

Biedrs Preobraženskis liek priekšā Ekonombiroju, bet tad viss, ko mēs sakām par partijas un padomju darba sadalīšanu, izjuks. Biedrs Preobraženskis liek priekšā it kā labu schemu: no vienas puses — Politbirojs, tad Ekonom-birojs, Orgbirojs. Taču tas ir gludi tikai uz papīra, bet dzīvē — smieklīgi! Es noteikti nesaprotu, kā varēja cilvēks, kam ir nojauta attiecībā uz dzīvo politiku, iesniegt un neatlaidīgi aizstāvēt šādu priekšlikumu pēc tam, kad pieci gadi pastāvējusi Padomju vara!

Ar ko pie mums Orgbirojs atšķiras no Politbiroja? Nevar taču precizi norobežot, kurš jautājums politisks un kurš organizatorisks. Ikviens politisks jautājums var būt organizatorisks un otrādi. Un tikai nodibinātā prakse, ka jebkuru jautājumu no Orgbiroja var pārnest uz Politbiroju, devusi iespēju pareizi nokārtot GK darbu.

Vai kāds kaut kad ir ierosinājis ko citu? Nekad neviens nav ierosinājis, jo citu izeju, raugoties no saprātīguma viedokļa, nevar ierosināt. Nevar mechaniski atdalīt politisko no organizatoriskā. Politiku realizē cilvēki, bet, ja papīriņus rakstīs citi cilvēki, tad neiznāks nekas.

Jūs taču zināt, ir taču bijušas revolūcijas, kur parlamenta sapulcēs rakstīja papīriņus, bet tos realizēja cilvēki no citas šķiras. Pasita ar knipi, un rakstītāji ārā bija. Nevar atdalīt organizatoriskos jautājumus no politikas. Politika ir koncentrēta ekonomika.

Biedrs Kosiors sūdzas par CK, viņš minēja uzvārdus (cs tos visus pierakstīju) — es personīgi nezinu un nevaru atbildēt, bet, ja jūs kā partijas kongress interesējaties — jūsu pienākums ir attiecībā uz katru uzvārdu izvēlēt komisijas un Kosioru un attiecīgās personas nopratināt stingri jo stingri. Šeit lietas būtība ir tāda, — ja Centrālajai Komitejai atņem tiesības izlemt cilvēku izvietošanu, tad tā nevarēs virzīt politiku. Kaut arī mēs taisām kļūdas, pārsviezdami vienus vai otrus cilvēkus, bet tomēr es atļaušos domāt, ka GK Politbirojs visā savas darbības laikā izdarījis minimāli maz kļūdu. Tā nav pašlielība. Politbiroja darbu pārbauda nevis komisijas, nevis tie cilvēki, kurus iecēlusi mūsu pašu partija, bet to pārbauda baltgvardi, to pārbauda mūsu [7] ienaidnieki, tam pierādījums ir politikas rezultāti, kurā lielu kļūdu nav bijis.

Osinskim viņa stiprā puse — enerģiski un neatlaidīgi uzbrukt tai lietai, pie kuras viņš ķeras. Vajag izdarīt tā, lai šī stiprā puse būtu tā iekārtota, ka viņa vājā puse tiktu apcirpta (kaut gan Osinskis kliegs, viņš ir enerģisks cilvēks, — bet tomēr to vajag izdarīt, citādi viņš kā darbinieks ir pagalam). Es domāju, ka mēs Centrālajā Komitejā esam spēruši soļus, lai viņa vājās puses apvienotu ar stiprajām.

Labākais apsūdzības materials pret Osinski, — ja es gribētu polemizēt ar viņu, bet es to negribu, — labākais materials būtu — nodrukāt un izkārt uz dēļa Osinska šāsdienas runu... Reiz bija cilvēks...

Būdams tautas komisārā vietnieks un svarīgākā tautas komisariāta vadoša persona, atrazdamies to cilvēku pirmajās rindās, kuri ikvienā jautājumā dos platformu, — viņš, šis cilvēks, ieteica pāriet uz kabineta sistēmu. Es apgalvoju, ka šis cilvēks absolūti beigts uz visiem laikiem. Es to nesākšu iztirzāt, sīki polemizēt, vienīgā interese ir tikai tā, lai tik milzīgu spēku kā Osinski izmantotu pareizi. Ja b. Osinskis neizturēsies biedriski pret tiem padomiem, kuri viņam bieži tika doti Centrālajā Komitejā un kuros ne mazumu esmu vainīgs es, un neapvaldīs sevi šajā ziņā, tad viņš neizbēgami un absolūti iegāzīsies purvā, kā tas notika šodien.

Tas mēdz būt ļoti nepatīkami cilvēkiem, kas mīl parādīt savu dabu; šī tiekšanās pamatota, ja cilvēkam ir bagātīgi apdāvināta daba un viņš to grib parādīt. Lai dievs dod katram. Bet CK jāraugās, lai šī daba tiktu parādīta, atnesot kādu labumu. Centrālajai Komitejai jāiekārto tā, lai spriedelēšanu par kabinetu apcirptu, un pat tad, ja šis cilvēks, kas tiek pakļauts, tā sakot, apcirpšanai, arī iesniegtu sūdzības. Tas būs derīgi. Vajag apvaldīt savas spējas, lai nebrauktu iekšā šajā purvā, apspriesties ar biedriem tautas komisariātos un ieturēt kopīgu līniju, bet vai mums kaut vienā tautas komisariātā kaut kas ir izdarīts bez strīda? Nav izdarīts.

„Pārvaldīšanas sistēmas uzlabošana un psieholoģiska masu mobilizācijā*1. Tas ir kaut kas nāvējošs! Ja kongress pieņemtu šādu politiskās reakcijas viedokli, tad tas būtu drošākais un labākais pašnāvības līdzeklis.

„Pārvaldīšanas sistēmas uzlabošana^1*. Lai dievs dod tuvoties tam, ka varētu izkļūt no tā jucekļa, kāds pastāv.

Mums sistēmas neesot?! Pieci gadi labākie spēki tika doti, lai radītu šo sistēmu! Šī sistēma ir vislielākais solis uz priekšu.

Praktiskais aparats esot slikts! Vai mēs zinām, kāds ir stāvoklis? Nezinām! Bet Osinskis runā, it kā viņš zinātu. Viņš taču var piesēsties un 10 minūtēs sarakstīt pārvaldīšanas sistēmu, un, ja šo vēlēšanos neierobežos, tas būs kaitīgi un tā būs politiska kļūda. Turpretim citos apstākļos, ja viņš arī turpmāk izturēsies pret darbu tikpat cītīgi kā tagad, darbs būs ļoti derīgs.

Lūk, jums ilustrācijā. Pēc tam par to, ka tad, kad es runāju par vissvarīgāko, Preobraženskis un Osinskis to pierādīja, bet Larins to pierādīja divkārt. Palūkojieties, ko viņš izdara. Viņš mani apsūdzēja un ļoti jautri jokojās un smējās.

Tas viņam iznāk lieliski, tā ir viņa stiprā puse. Ja šī b. Larina stiprā puse nebūtu saistīta ar to, ka viņam tā jālieto valsts darbā, b. Larins atnestu republikai tūkstoškārt vairāk labuma, jo viņš ir ļoti spējīgs cilvēks un apveltīts ar lielu fantāziju. Šīs spējas ir ārkārtīgi vērtīgas. Veltīgi domā, ka tās vajadzīgas tikai dzejniekam. Tas ir muļķīgs aizspriedums! Pat matemātikā tās vajadzīgas, pat diferenciālo un integrālo rēķinu atklāšana nebūtu bijusi iespējama bez fantāzijas. Fantazija ir ļoti ļoti vērtīga īpašība, bet b. Larinam tās mazlietiņ par daudz. Piemēram, es teiktu tā, — ja visu Larina fantāzijas krājumu sadalītu vienlīdzīgi slarp visiem KKP biedriem, tad iznāktu ļoti labi. (Smiekli, aplausi.) Bet, kamēr mēs šo operāciju nevaram izdarīt, tikmēr Larinam nevar uzticēt valsts, saimniecisko, plānošanas, ekonomisko darbu; būtu tas pats, kas vecajā TSAP, kad Rikovs vēl nebija izveseļojies, bet strādāja un parakstījās ,,J. Larins" visas Tautas Saimniecības Augstākās Padomes vārdā; bija slikti nevis tāpēc, ka b. Larins parādīja tikai savas ļaunākās īpašības, bet, gluži otrādi, — labākās spējas, jo par viņa uzticību un lietpratību nevienam nav ne mazako šaubu, bet darbs tomēr bija nostādīts nepareizi!

To jau es arī sacīju. Tiesa, tā ir vispārzināma patiesība. Bet attiecībā uz vispārzināmu patiesību jau Kamkovs zoboja mani eseru kongresā. Kamkovs teica: „Ļeņins šodien sludina: „Tev nebūs zagt“, bet rītdien piemetinās: „Tev nebūs laulību pārkāpt". Tā arī ir visa Ļeņina gudrība". To es dzirdēju no esera Kamkova jau 1018. gadā. Un, ja Kamkovs, kas šos argumentus pavadīja ar lielgabalu grāvieniem, neradīja nekāda iespaida, tad jo drošāk to neradīs arī Larins. Pašlaik šie uzdevumi jāpiemēro mūsu jaunās ekonomiskās politikas galvenajiem momentiem. Šeit b. Larins mēģināja vest partiju nepareizā virzienā; bet būtu viņš nodarbināts tajā darbā, kur viņam parādītos milzums spēju un kur viņš nestu lielu labumu jaunatnei, un kur viņš neiztaisītu tādu numuru, kādu iztaisīja Valsts plāna komisijā, tad būtu pavisam kas cils. Tur jaunajai paaudzei tiktu kaut kas no 1). Larina. Es, liekas, pateicu pietiekami skaidri. Un nebūtu tā jucekļa, ko te ienesa Larins.

Es teicu, ka Kameņevs iesniedza Politbirojā priekšli-kumu-direktivu — atzīt pārtikas ievešanu par derīgu un atzīt, ka konservi jāpērk par padomju naudu. Larins tepat sēdēja, visu lieliski dzirdēja un visu lieliski atceras, un tūliņ pat, uzkāpis šajā tribinē, teica: „Ļeņins slimības dēļ aizmirsis, — šoreiz viņam piedosim, — ka, lai tērētu zelta fondu, nepieciešams jautājumu apspriest Politbirojā". Ja b. Kameņevs būtu ierosinājis, lai mēs zelta fondu dodam l'ranču spekulantiem konservu pirkšanai, mēs viņā pat nebūtu klausījušies. Konserviem mēs neesam devuši nevienu kapeiku zelta, devām padomju papīriņus un — iedomājieties — nopirkām. Vulfsons vakar man pat apgalvoja, ka tie esot labas kvalitātes konservi (kaut gan tie vēl nav pienākuši). Bet es viņam neticu, vispirms nogaršosim, tāpēc ka te vēl var būt krāpšana. Bet lieta ir tā, ka te sajaucis pats Larins: neesam devuši nevienu kapeiku zelta, bet devām 100 miljardu padomju papīriņu.

Protams, būtu smieklīgi un aplam domāt, ka Larins, tā runādams, dara to ļaunos nolūkos; nē, tā nav, bet viņa fantazija lido triljonu kilometru tālu, un no tā iznāk, ka lieta sarežģījas.

Tālāk viņš teica, ka Valsts plāna komisija esot ierosinājusi iznomāt 3/4 dzelzceja transporta. Labi, ka viņš to pateica partijas kongresā, kur Kržižanovskis tūdaļ to atspēkoja. Tas nemēdz būt tik bieži. Bet vai jās domājat, ka tā mēģina runāt tikai partijas kongresā? Vai nevēlaties painteresēties CKK, kā viņi izmeklējuši Maskavas diskusiju kluba lietu'2, kāpēc vispār radusies Maskavas diskusiju kluba lieta, kur b. Larins un Rjazanovs... (Rjaza-novs no vietas: „Par zelta fondu neesmu tur runājis, runāja sliktāk^1*.) Es nebiju Maskavā, nepiedalījos šās lietas izmeklēšanā, man bija tikai īss paziņojums. (Rjazanovs: „Nevajag katrām baumām ticēt**.) Es to zinu no sarunas ar b. Soļcu, tās nav baumas, bet saruna ar personu, ko augstākais partijas kongress iecēlis CKK, un viņš man teica, un tas, ko viņš man teica, nevar radīt nekādu šaubu. Nosaukt tās par baumām var tikai aiz lielas vieglprātības. CKK izmeklēja lietu par diskusiju kluba rīcību, un viņai nācās vienbalsīgi norādīt, ka lieta nostādīta nepareizi. Man skaidrs, kur ir nepareizība. Šodien Larins garām ejot, tāpēc ka viņš aizrāvās, viņa paša runa viņu paskubināja, aizrunājās, ka tiekot iznomātas 3U dzelzceļa transporta un CK esot izlabojusi. Kržižanovskis teica, ka neesot nekā tamlīdzīga — CK neesot izlabojusi, un Larins esot saputrojis. Tā pastāvīgi mēdz būt.

Mēs četru gadu laikā neprotam iemācīties tādu lielu, lai derīgo darbinieku Larinu liktu īstā derīgā darbā un atceltu no tā darba, kurā viņš pret savu gribu dara ļaunu.

Šķiet, diezgan pretdabiski: proletariāta diktatūra, teroristiska vara, uzvara pār visām armijām pasaulē, izņemot uzvaru pār Larina armiju. Te sakāve pilnīga! Ķeras vienmēr pie tā, pie kā nevajag ķerties. Viņa milzīgās zināšanas, prasme sajūsmināt ļaudis nestu ļoti lielu labumu jaunajai paaudzei, ķas soļo pa tumsu. Viņa zināšanas mēs neprotam izmantot, tāpēc sākas rīvēšanās, pretošanās; te izrādās, ka Politbirojam, CK Orgbirojam, CK plēnumiem, kas liek apsūdzēti varas pārmērībā, nav pietiekami varas vai autoritātes, lai pareizi izvietotu visus biedrus.

Par to vajag padomāt un nopietni apspriest šo jautājumu. Te ir darba smaguma centrs, to vajag izlabot. Ja to izlabosim, — mēs no grūtībām izkļūsim. To sasniegsim ar izlabošanu, bet nevis ar to, ka runāsim par jauniem agrarās programas uzdevumiem, par ko runāja Osinskis un Larins. Es par to uzrakstīju recenziju Centrālajai Komitejai'*. Par to es pašlaik nerunāšu, — ikvienam partijas biedram, kas interesējas par to, ir tiesība to sekretariātā paņemt un izlasīt. Lūdzu! Ja pareizi izlietosim Larina un Osinska spēkus, likvidējot viņu nepareizās tieksmes, mēs gūsim no viņu spēku izlietošanas milzīgu labumu.

Es beidzu ar dažiem vārdiem par Šļapņikovu. Es gribēju runāt par viņu vairāk. Trockis, kas CK uzdevumā kopā ar Zinovjevu deva Kominternē atbildi uz 22-u paziņojumu'4, izsmēla šo tematu par 99 simtdaļām.

Biedrs Šļapņikovs, pirmkārt, izlikās nesaprotam to, attiecībā uz ko es tiku runājis par ložmetējiem un panikas cēlājiem; jokojās, ka mani, sak, tik daudz reižu ir tiesājuši. Biedri, joks, protams, ir laba lieta. Bez jokiem, protams, nevar runāt lielā sapulcē, tāpēc ka ļaudis ir noguruši; vajag saprast cilvēciski. Bet ir lietas, ar kurām jokot nav pieļaujams; ir tādas lietas kā partijas vienība.

Kad ienaidnieki mās ielenc no visām pusēm, kad starptautiskā buržuāzijā ir pieliekami gudra, lai Miļukovu pārsēdinātu pa kreisi, bet eserus apgādātu ar naudu, kādu vien tīk, avīžu izdošanai, pietiekami gudra, lai iekustinātu Vander-veldi, Oto Baueru, lai viņi sāktu kampaņu sakarā ar eseru tiesāšanu, lai viņi kliegtu, ka boļševiki esot zvēri; kad šie ļaudis simtiem gadu mācījušies politiku, kad viņiem viņu rīcībā ir miljardi zelta rubļu, franku utt., kad viss tas vērsts pret mums, — šādos apstākļos jokot, kā joko b. Šļapņi-kovs, ka „mani Centrālajā Komitejā tiesāja" utt., — tas, biedri, ir bēdīgi. Partijas kongresam vajag taisīt noteiktus secinājumus. Mēs Centrālajā Komitejā tiesas nerīkojam velti! Šļapņikovu tiesāja, un Centrālajā Komitejā trūka trīs balsu, lai viņu izslēgtu no partijas^60. Partijas biedriem, kas sapulcējušies partijas kongresā, vajag painteresēties par to, paņemt šās CK sapulces protokolu. Ar tādām lietām nejoko!

Jums ir likumīgas tiesības griezties pie Kominternes. Bet jau sen pirms šās griešanās lielum lielais CK vairākums bija par 1). Šļapņikova izslēgšanu, — pietrūka likumīgo divu trešdaļu balsu. Ar to nevar jokot! Jums nebūtu par ļaunu iepazīties ar to, ka b. Šļapņikovs metālistu kongresa locekļu frakcijas sapulcē tieši aģitēja par šķelšanos.

Par b. Kolontajas brošūrasee lomu runāja b. Trockis.

Ja mēs ar tādām lietām jokosim, tad nevar būt ne runas par to, ka mēs noturēsimies grūtajā stāvoklī, kādā mēs atrodamies. Lai mēs noturētos, es izvirzīju trīs nosacījumus: pirmais — ja nebūs intervencijas, otrais — ja finanēu krize nebūs pārāk smaga, trešais — lai mēs nedarītu politiskas kļūdas.

Kāds no oratoriem šeit teica, it kā es esot runājis par politiskiem sarežģījumiem. Nē, es tiku runājis par politiskām kļūdām. Ja mēs neizdarīsim politisku kļūdu, tad es varu teikt, ka 99 simtdaļas partijas būs kopā ar mums, tāpat kā bezpartejiskie strādnieki un zemnieki, kuri sapratīs, ka tagad ir mācīšanās laiks.

Es atceros, ka b. Trockis savā rakstā sakarā ar Sarkanās Armijas gadadienu teica: „mācīšanās gads“. Tiklab partijai, kā arī strādnieku šķirai šis lozungs ir vienādi pareizs. Mums pa šo laiku ir sakrājies daudz varonīgu cilvēku, kas neapšaubāmi nostiprinājuši vispasaules vēsturē notikušo lūzumu. Tas nav attaisnojums, ka mēs neesam sapratuši uzdevumu, kas stāv mūsu priekšā: „mācīšanās gads“.

Tagad mēs stāvam daudz stingrāk, nekā stāvējām pirms gada. Protams, arī tagad buržuāzijā mēģinās izdarīt jaunu intervenciju, bet tas viņiem nāksies grūtāk nekā agrāk; šodien tas ir grūtāk nekā vakar.

Lai realizētu mācīšanos, mēs nedrīkstam pieļaut politisku kļūdu. Mēs nedrīkstam šķiest laiku partijas vienības spēlītei, kā to dara b. Šļapņikovs. Tā spēlēties nedrīksti Mēs zinām, ka ar cīņu partijā mēs zaudējam diezgan daudz. Biedri, šo mācību aizmirst nedrīkst! Un par šo gadu CK ar pilnām tiesībām var teikt, ka partija ieradusies kongresā mazāk frakcionara un vairāk vienota nekā pagājušajā gadā. Es negribu lielīties, ka viss frakcionarais mūsu partijā izzudis. Bet, ka šā frakcionarisma kļuvis mazāk, — tas ir pavisam neapstrīdams, jau pierādīts fakts.

Jūs zināt, ka „strādnieku opozicija“ jau ir agrākās opo-zicijas drumsla. Salīdziniet 22-u paziņojuma parakstus ar tās platformas parakstiem, kāda bija pirms X kongresa. Te nav visu parakstu. .Jāpasaka tiem cilvēkiem, kas likumīgi izmanto savu tiesību griezties Kominternē, ka nepamatots bija lūgums par Mjasņikovu. Notikums ar Mjasņikovu norisinājās pagājušā gada vasarā. Toreiz manis Maskavā nebija, un es viņam uzrakstīju garu vēstuli °7, ko viņš ievietoja savā brošurelē. Es redzēju, ka cilvēkam spējas ir, ka ar viņu vērts pārrunāt, bet cilvēkam jāpasaka, — ja viņš nāks klajā ar šādu kritiku, tad tas būs nepieļaujami.

Viņš raksta vēstuli: sapulcējiet zināmā rajonā visus neapmierinātos. Jā, sapulcināt zināmā rajonā visus neapmierinātos nepavisam nav grūti. Lūk, runas, kādas šeit teica Sļapņikovs un kaut kur citur teic b. Medvedevs. (Medvedevs no vietas: „Kas jūs informē?") Mani informē iestādes, ko nodibinājis KKP kongress: CK Orgbirojs, CK Sekretariāts, CKK. Griezieties pie tām, ja vēlaties, un jūs redzēsit, kādas runas teic b. Medvedevs. Ja mēs to nepārtrauksim, tad vienību nesaglabāsim, bet tas ir gandrīz vai galvenais iekarojums: nesaudzīgi atsegt savas kļūdas un runāt par tām. Ja mēs to skaidri apzināmies, — un šajā kongresā tas tiek sasniegts, — tad nav ne mazāko šaubu, ka mēs tās pratīsim pārvarēt. (Vētraini aplausi.)

4

RUNA, KONGRESU SLĒDZOT,

2. APRĪLI

Biedri! Mēs esam nonākuši pie mūsu kongresa darba beigām.

Pirmā atšķirība, kas duras acīs, salīdzinot šo kongresu ar iepriekšējo, tā ir — lielāka saliedētība, lielāka vienprātība, lielāka organizatoriska vienība.

Tikai neliela da]a no opozicijas vienas daļas, kāda bija pagājušajā kongresā, nostādīja sevi ārpus partijas.

Izrādījies, ka jautājumā par arodbiedrībām un par jauno ekonomisko politiku domstarpību mūsu partijā nebija vai arī nebija kaut cik ievērojamā apmērā.

Svarīgākais un galvenais, ko mēs ,,jaunu“ esam guvuši šajā kongresā, tas ir dzīvais pierādījums tam, ka nav taisnība mūsu ienaidniekiem, kuri nepagurdami daudzināja un daudzina, ka mūsu partija kļūstot veca, zaudējot prāta lokanību un visa sava organisma lokanību.

Nē. Šo lokanību mēs neesam zaudējuši.

Kad — saskaņā ar visu objektivo stāvokli tiklab Krievijā, kā arī visā pasaulē — vajadzēja iet uz priekšu, uzbrukt ienaidniekam ar pašaizliedzīgu drosmi, ātrumu, noteiktību, mēs tā arī uzbrukām. Kad vajadzēs, pratīsim to izdarīt vēlreiz un ne vienu reizi vien.

Mēs ar to pacēlām mūsu revolūciju pasaulē vēl neredzētos augstumos. Nekāds spēks pasaulē, lai cik ļaunuma, nelaimju un moku tas varētu atnest vēl miljoniem un simtiem miljoniem cilvēku, neatņems mūsu revolūcijas pamatieka-rojuinus, jo tie tagad nav vairs ,,mūsu“, bet pasaulvēstu-riski iekarojumi.

Bet, kad 1921. gada pavasara sākumā izrādījās, ka mūsu revolncijas priekšpulkam draud briesmas atrauties no tautas masām, no zemniecības masām, kuras tam prasmīgi jāved uz priekšu, tad mēs vienprātīgi un stingri nolēmām atkāpties. Un pagājušajā gadā mēs atkāpāmies visā visumā revolucionārā kārtībā.

Proletariāta revolūcijām, kas briest visās pasaules attīstītākajās zemēs, neizdosies atrisināt savu uzdevumu citādi, kā prasmi pašaizliedzīgi cīnīties un uzbrukt savienojot ar prasmi atkāpties revolucionārā kārtībā. Mūsu cīņas otrā posma pieredze, t. i., atkāpšanās pieredze, arī droši vien noderēs nākotnē vismaz dažu zemju strādniekiem, tāpat kā visu zemju strādniekiem, bez šaubām, noderēs mūsu revolūcijas pirmā posma pieredze, pašaizliedzīgi drosmīgā uzbrukuma pieredze.

Tagad mēs nolēmām atzīt, ka atkāpšanās beigusies.

Tas nozīmē, ka viss mūsu politikas uzdevums izvirzās pa jaunam.

(^Svarīgākais tagad ir tas, lai avangards nebītos no uzdevuma pastrādāt pie sevis paša, pārveidot sevi pašu, atklāti atzīt, ka tas nepietiekami sagatavots, ka tam nepietiekama prasme. Svarīgākais ir tas, lai tagad virzītos uz priekšu nesalīdzināmi plašākā un varenākā masā, ne citādi kā kopā ar zemniecību, pierādot viņai darbos, praksē, pieredzē, ka mēs mācāmies un iemācīsimies tai palīdzēt, vest to uz priekšu. Tādu uzdevumu pašreizējā starptautiskajā stāvoklī, pašreizējā Krievijas ražošanas spēku stāvoklī var atrisināt, vienīgi atrisinot to ļoti lēnām, uzmanīgi, lietišķīgi, tūkstoškārt praktiski pārbaudot katru savu soli.

Ja mūsu partijā gadīsies balsis, kas būs pret šo arehilēno un archiuzmanīgo kustību, tad šīs balsis būs vientuļas.

Partija visumā ir sapratusi un tagad pierādīs darbos, ka ir sapratusi nepieciešamību pašreizējā momentā veikt savu darbu liesi tā un tikai tā. Bet, ja mēs esam to sapratuši, mēs pratīsim savu mērķi sasniegt!

Pasludinu Krievijas komunistiskās partijas XI kongresu par slēgtu.

PAR PARTIJAS XI KONGRESA REZOLŪCIJAS PROJEKTU PAR DARBU UZ LAUKIEMes

VĒSTULE N. OSINSKIM

1922. g. 1. IV b. Osinski!

Pārdomājot mūsu abu pārrunas sakarā ar partijas kongresa lauksaimniecības sekcijas darbu, esmu nācis pie slēdziena, ka visneatliekamākais tagad ir šāds uzdevums:

nesaistīt sev (ne partijai, ne Padomju varai) rokas ar kaut kādiem priekšrakstiem, direktivām vai noteikumiem, iekām mēs neesam savākuši pietiekami daudz faktu par saimniecisko dzīvi uz vietām, iekām neesam pietiekami izpētījuši tagadējās zemnieka saimniecības patiesos apstākļus un vajadzības;

nekādā gadījumā nepieļaut to, kas pašlaik būtu visvairāk bīstams un kaitīgs un uz ko viegli var noklīst vara uz vietām, proti: lieku un neveiksmīgu, pārsteidzīgu, pieredzes nepārbaudītu reglamentēšanu.

Pēdējais Padomju kongress nosprauda līniju. Partijas kongresa uzdevums, manuprāt, ir apspriest lauksaimniecības sekcijā tās ieturēšanu no vietu prakses un pieredzes viedokļa; pavēlēt gan KKP Centrālajai Komitejai, gan Zemkopības tautas komisariātam (Padomju varai vispār) rūpīgāk un pilnīgāk savākt pārbaudes faktus; dot rīkojumu vai, pareizāk, dot direktivu VCIK komunistiskai frakcijai tuvākajā sesijā, detalizējot Padomju kongresa lēmumu, t. i., pārvēršot šo lēmumu par jauniem un sīkākiem likumiem, būt, cik iespējams, uzmanīgākai, lai ar nemākulīgu iejaukšanos neapgrūtinātu sekmīgu lauksaimnieciskās ražošanas attīstību.

Vairāk par visu pasaulē tagad vajag baidīties, manuprāt, tieši no nemākulīgas iejaukšanās, kamēr mēs vēl neesam pamatīgi izpētījuši vietējās lauksaimnieciskās dzīves paliesās vajadzības un mūsu vietējā varas aparata paliesās spējas (spējas neizdarīt ļaunu aiz dievbijīgās vēlēšanās darīt labu).

Tāpēc es iedomātos vēlamo partijas kongresa rezolūciju, pamatojoties uz lauksaimniecības sekcijas darbu, apmēram šādā veidā:

1. Partijas kongress, noklausījies ziņojumu рат lauksaimniecības sekcijas darbu, pieņem to zināšanai; konstatē, ka savāktais materials par darba pieredzi uz vietām ir nepietiekams, un izvirza par pašu pirmo tiklab partijas, kā arī komunistisko frakciju uzdevumu visās padomju iestādēs — rūpīgi vākt un ļoti uzmanīgi studēt praktisko pieredzi, kas gūta uz vietām.

2. Kongress uzskata, ka aplami ir tie pasākumi, kas padzen (vai steidzīgi pārveido?) lauksaimniecības kooperācijas iestādes, ieteikdams šinī ziņā vislielāko uzmanību.

3. Jautājumā par nosacījumiem, ar kādiem lietojams algots darbs lauksaimniecībā un zemes nomāšana, partijas kongress ieteic visiem šās nozares darbiniekiem neierobežot ar pārliekām formalitātēm ne vienu, ne otru parādību un aprobežoties ar pēdējā Padomju kongresa lēmuma realizēšanu, kā arī ar pētīšanu, tieši ar kādiem praktiskiem pasākumiem būtu lietderīgi ierobežot galējības un kaitīgos pārspīlējumus minētajā ziņā.

4. Kongress atzīst, ka pats pirmais un pats galvenais mērķis visam partijas darbam zemniecībā ir praktiska palīdzība, lai nekavējoties paplašinātu sējumus, palielinātu aparto platību, palielinātu lauksaimniecības produktu daudzumu, samazinātu zemniecības lielo trūkumu; pie tam visiem spēkiem un līdzekļiem vajag atbalstīt un veicināt palīdzību trūcīgajai zemniecības daļai, neatlaidīgā darbā cenšoties izstrādāt pasākumus, kas praksē rāda, ka tie šinī ziņā derīgi pat tagadējos grūtajos apstākļos.

Ar komunistisku sveicienu Ļeņins

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1925. g.

MĒS ESAM SAMAKSĀJUŠI PĀRĀK DĀRGI**

Iedomājieties, ka komunistu pārstāvim jātiek iekšā telpās, kur buržuāzijas pilnvarotie diezgan lielā strādnieku sapulcē piekopj savu propagandu. Iedomājieties tālāk, ka buržuāzijā prasa no mums par ieeju šajās telpās augstu maksu. Ja maksa nav norunāta iepriekš, tad mums, protams, jākaulējas, lai neapgrfitinātu savas partijas budžetu. Ja mēs esam samaksājuši par ieeju šajās telpās pārāk dārgi, tad neapšaubāmi mēs esam izdarījuši kļūdu. Taču labāk samaksāt dārgi, — vismaz tikmēr, kamēr nebūsim iemācījušies pienācīgi kaulēties, — nekā atteikties no iespējas teikt savu vārdu to strādnieku priekšā, kuri līdz šim bijuši vienīgi reformistu, t. i., buržuāzijas uzticamāko draugu, tā sakot, „valdīšanā".

Šis salīdzinājums man iešāvās prātā, kad es šāsdienas ,,Pravdā“ izlasīju pa telegrāfu no Berlines saņemtu ziņu, uz kādiem noteikumiem panākta vienošanās starp triju Internacionāļu pārstāvjiem.

Mūsu pārstāvji, pēc manas pārliecības, rīkojušies nepareizi, piekrizdami šādiem diviem noteikumiem: pirmais noteikums, ka Padomju vara nepiemēros nāves sodu 47 sociālistu revolucionāru prāvā; otrais noteikums, ka Padomju vara atļaus būt klāt tiesā visu trīs Internacionālu pārstāvjiem.

Abi šie noteikumi nav nekas cits kā politiska piekāpšanās, ko revolucionārais proletariats izdarījis reakcionārai buržuāzijai. Ja kāds šaubīsies par šāda formulējuma pareizību, tad šāda cilvēka politiskās naivitates atklāšanai pietiek viņam pajautāt: vai Anglijas vai arī kāda cita mūslaiku valdība piekritīs, ka visu trīs Internacionāļu pārstāvji piedalās prāvā, kur iru strādnieki apsūdzēti sacelšanās rīkošanā? vai prāvā, kur Dienvidafrikas strādnieki apsūdzēti par neseno sacelšanos^70? vai šādos un tamlīdzīgos gadījumos Anglijas vai kāda cita valdība būs ar mieru dot solī jumu nepiemērot saviem politiskajiem pretiniekiem nāves sodu? Pieliek nedaudz padomāt par šo jautājumu, lai saprastu šādu vienkāršu patiesību: reakcionārā buržuāzijā mūsu acu priekšā visā pasaulē cīnās pret revolucionāro proletariātu. Šinī gadījumā Kominterne, kas šajā cīņā pārstāv vienu pusi, politiski piekāpjas pret otru pusi — pret reakcionāro buržuāziju. Jo visi visā pasaulē zina (izņemot tos, kas grib noslēpt acīm redzamu patiesību), ka eseri šāvuši uz komunistiem un rīkojuši pret viņiem sacelšanos, darbodamies faktiski, bet dažreiz arī formāli, vienotā frontē ar visu starptautisko reakcionāro buržuāziju.

Jājautā, kādu piekāpšanos par to mūsu priekšā izdarījusi starptautiskā buržuāzijā? Atbilde uz to var būt tikai viena: nekādu piekāpšanos mūsu priekšā tā nav izdarījusi.

Tikai prātojumi, kas aptumšo šo vienkāršo ain skaidro šķiru cīņas patiesību, tikai prātojumi, kas aizmiglo acis strādniekiem un darba laužu masām, var mēģināt aptumšot šo acīm redzamo patiesību. Saskaņā ar vienošanos, ko Ber-linē parakstījuši "1 Internacionāles pārstāvji, mēs jau divi reizes esam politiski piekāpušies starptautiskās buržuāzijas priekšā. Pretī mēs no viņas neesam dabūjuši nekādu piekāpšanos.

II un IIV2 Internacionāles pārstāvji rīkojušies ka tādus politiskās piekāpšanās izspiedēji, ko proletariats izdarījis buržuāzijai, pie tam viņi noteikti atteikušies realizēt vai kaut jel mēģināt realizēt kaut kādu politisku piekāpšanos no starptautiskās buržuāzijas puses attiecībā uz revolucionāro proletariātu. Protams, šo neapstrīdamo politisko faktu aptumšoja veiklie buržuāziskās diplomātijas pārstāvji (buržuāzijā daudzus gadsimtus mācījusi savas šķiras pārstāvjus būt labiem diplomātiem), bet mēģinājums faktu aptumšot nepavisam negroza pašu faktu. Vai vieni vai otri II un IP/2 Internacionāles pārstāvji tieši vai netieši bijuši saistīti ar buržuāziju, tas šinī gadījumā ir pavisam nesvarīgs jautājums. Mēs viņus neapsūdzam par tiešiem sakariem. Tas nepavisam neattiecas uz lietu, vai te bijuši tieši sakari vai arī bijuši diezgan sarežģīti netieši sakari.

287

Uz lietu attiecas tikai tas, ka Kominterne politiski piekāpusies starptautiskai buržuāzijai zem II un IIV2 Internacionāles pilnvaroto spiediena un ka pretī mēs nekādu piekāpšanos neesam saņēmuši.

Kāds tad no tā secinājums?

Secinājums, vispirms, tāds, ka b. Radeks, Bucharins un citi, kas pārstāvēja Komunistisko Internacionāli, rīkojušies nepareizi.

Tālāk. Vai no tā izriet, ka mums jālauž viņu parakstītā vienošanās? Nē. Es domāju, ka šāds secinājums būtu nepareizs un ka parakstīto vienošanos mums nevajag lauzt. Mums vajag taisīt tikai tādu secinājumu, ka buržuāziskie diplomāti šoreiz bijuši veiklāki nekā mūsējie un ka nākošajā reizē, — ja ieejas maksa telpās nebūs jau iepriekš norunāta, — mums vajadzēs kaulēties un manevrēt veiklāk. Mums vajadzēs noteikt sev par likumu — politiski nepiekāpties pret starptautisko buržuāziju (lai cik veikli šo piekāpšanos būtu aizseguši, vienalga, kādi starpnieki), ja mēs nedabūsim pretī vairāk vai mazāk līdzvērtīgu piekāpšanos no starptautiskās buržuāzijas attiecībā uz Padomju Krieviju vai attiecībā uz citiem starptautiskā proletariāta pulkiem, kurš cīnās pret kapitālismu.

Iespējams, ka Itālijas komunisti un daļa Francijas komunistu un sindikalistu, kuri bija pret vienotās frontes taktiku, izdarīs no iepriekš minētiem spriedumiem to secinājumu, ka vienotās frontes taktika ir aplama. Šis secinājums būs acīm redzami nepareizs. Ja komunistu pilnvarotie pārāk dārgi samaksājuši par ieeju telpās, kur viņiem ir zināma, kaut arī neliela iespēja griezties pie strādniekiem, kas līdz šai dienai atrodas vienīgi tikai reformistu „valdīšanā", tad jācenšas izlabot šo kļūdu nākošajā reizē. Bet nesalīdzināmi lielāka kļūda būtu atteikšanās no jebkādiem noteikumiem un no jebkādas maksas, lai varētu iekļūt šajās diezgan stingri apsargātajās, aizslēgtajās telpās. Biedru Radeka, Bucharina un citu kļūda nav liela; jo vairāk tā nav liela tāpēc, ka mēs riskējam, lielākais, ar to, ka Padomju Krievijas pretinieki, Berlines apspriedes rezultātu pamudināti, sarīkos divus trīs varbūt sekmīgus atentātus uz atsevišķām personām. Jo viņi tagad jau iepriekš zina, ka viņi var šaut uz komunistiem un viņiem ir izredzes, ka apspriede, līdzīga Berlines apspriedei, neļaus komunistiem šaut uz viņiem.

Bet katrā ziņā zināmu robu aizslēgto telpu sienā mēs esam ielauzuši. Katrā ziņā b. Radekam izdevies vismaz vienas strādnieku daļas priekšā atmaskot, ka II Internacionāle atteikusies demonstrācijās lozungu vidū izvirzīt lozungu par Versaļas līguma atcelšanu. Itālijas komunistu un Francijas komunistu un sindikalislu vienas daļas vislielākā kļūda ir tā, ka viņi apmierinās ar to, ko viņi zina. Viņi apmierinās ar to, ka viņi labi zina, ka II un IIV2 Internacionāles pārstāvji, kā arī Pauls Levi, Serati u. tini. kungi, ir ļoti veikli buržuāzijas pilnvarotie un tās ietekmes ieviesēji. Bet lādi cilvēki un lādi strādnieki, kas to zina patiešām noteikti un patiešām saprot tā nozīmi, neapšaubāmi ir mazākumā gan Itālijā, gan Anglijā, gan Amerikā, gan Francijā. Komunistiem nevajag vārīties pašiem savā sulā, bet vajag iemācīties rīkoties tā, lai, nebīstoties no zināmiem upuriem, nebaidoties no kļūdām, kas katra jauna un grūta darba sākumā neizbēgamas, iekļūtu aizslēgtajās telpās, kur uz strādniekiem iedarbojas buržuāzijas pārstāvji. Komunisti, kas negribēs to saprast un negribēs to iemācīties, nevar cerēt iegūt vairākumu strādnieku vidū, vai katrā ziņā viņi apgrūtina un novilcina šāda vairākuma iegūšanu. Bet tā jau komunistiem un visiem patiesiem strādnieku revolūcijas piekritējiem ir pavisam nepiedodama lieta.

Buržuāzijā savu diplomātu personā vēlreiz ir bijusi veiklāka nekā Komunistiskās Internacionāles pārstāvji. Tāda ir Berlines apspriedes mācība. Šo mācību mēs neaizmirsīsim. No šās mācības mēs taisīsim visus nepieciešamos secinājumus. II un IP/2 Internacionāles pārstāvjiem vajadzīga vienota fronte, jo viņi cer novājināt mūs ar to, ka mēs pārmērīgi piekāpsimies; viņi cer iekļūt mūsu, komunistu telpās bez jebkādas maksas; viņi cer ar vienotās frontes taktikas palīdzību pārliecināt strādniekus, ka reformistiskā taktika esot pareiza un revolucionārā — nepareiza. Mums vajadzīga vieņola fronte, tāpēc ka mēs ceram pārliecināt strādniekus par pretējo. Bet mūsu komunistisko pārstāvju kļūdas mēs uzvelsim šiem pārstāvjiem un tām partijām, kas šīs kļūdas dara, centīsimies mācīties no šīm kļūdām un panākt, lai nākotnē tās neatkārtotu. Taču mēs nekādā ziņā mūsu ko-

munistu kļūdas neuzvelsim proletariāta masām, kurš visā pasaulē nostājies pret kapitala spiedienu, kapitala, kas viņam uzbrūk, Tādēļ, lai palīdzētu šim masām cīnīties pret kapitālu, palīdzētu saprast divu frontu „viltīgo mochaniku“ visā starptautiskajā ekonomikā un visā starptautiskajā politikā, tādēļ mēs vienotās frontes taktiku esam pieņēmuši un ieturēsim līdz galam.

1922. g, 9. aprilī

Nodiktēts pa telefonu

Iespiests pēc avīzes ,.Pravda" teksta

t,P rauda", 81. nr., 1922. g ". aprilī

Paraksts: Ļeņins [8]

LĒMUMS PAR VIETNIEKU (TAUTAS KOMISĀRU PADOMES UN DARBA UN AIZSARDZĪBAS PADOMES PRIEKŠSĒDĒTAJA VIETNIEKU) DARBU^71

I. VIETNIEKU VISPĀRĒJIE UN PAMATUZDEVUMI

1. Vietnieku pamatdarbs, par ko viņi speciāli atbild un kam jāpakļauj viss pārējais, ir dekretu, likumu un lēmumu faktiskās izpildīšanas pārbaude; padomju iestāžu štatu samazināšana, uzraudzība pār darbvedības nokārtošanu un vienkāršošanu tajās; cīņa pret birokrātismu un vilcināšanu.

Viss tālākais ir šā pamatuzdevuma detalizēšana vai atsevišķs papildinājums tam.

Vietniekiem tiek uzlikts par pienākumu:

2. Vērot, lai padomju jautājumu izskatīšana citās, tiklab padomju, kā arī partijas iestādēs (VCIK Prezidijā, KKP Čekas Polit- un Orgbirojā — utt., bez jebkāda izņēmuma) notiktu ne citādi kā ar vietnieku ziņu un piedalīšanos.

3. Maksimāli atbrīvot TKP un DAP no sīkumainiem jautājumiem, kuru atrisināšanai jānotiek pa daļai (un galvenokārt! resoru pārvaldīšanas kārtībā, pa daļai (tieši tādos gadījumos, kad atlikšana nav ciešama, un ārkārtēji svarīgos gadījumos) ar tiešiem vietnieku rīkojumiem.

4. Rūpīgi uzraudzīt, lai DAP rīcības sēdes un it īpaši Mazā Tautas Komisāru Padome^72 nepaplašinātu savu darbu, ja vien tas nav absolūti nepieciešams, nesarežģītu savu darbu un uzdevumus, kas viņām jāatrisina, nepieļautu, ka viņu funkcijas birokrātiski uzbriest un hipertro-lējas, bet prasītu, lai katra tautas komisārā un katras atsevišķas iestādes darbā būtu lielāka patstāvība un lielāka atbildība.

5. Piespiest tautas komisārus un atsevišķi nostādītās iestādes patstāvīgi un atbildīgi pārvaldīt viņiem piešķirto tiesību un viņiem uzlikto pienākumu robežās.

6. Vērot, lai vispirmām kārtām kolēģiju locekļu un svarīgāko padomju darbinieku, un pēc tam arī visu padomju darbinieku atbildība bulu noteikta pilnīgi precizi un individuāli; nesaudzīgi cīnīties pret valdošo nenoteiktību un neskaidrību jautājumā par to, kas katram atsevišķi uzdots, un pret pilnīgo atbildības trūkumu, kas no tā izriet.

7. Personīgi iepazīties ar zināmu skaitu ne vien augstāko, bet katrā ziņā arī vidējo un zemāko padomju darbinieku, izsaucot tos pie sevis un pēc iespējas izdarot braucienus uz atsevišķām Maskavas iestādēm un uz provinci nolūkā pārbaudīt un izraudzīt cilvēkus, kā arī patiešām uzlabot padomju aparatu.

8. Pārvest kaujas stāvoklī tos lautas komisariātus, to nodaļas un iestādes, kuri zināmā periodā iegūst izcilu trieciena nozīmi, maksimāli palīdzēt tiem ar darbiniekiem, līdzekļiem, vietnieku personīgiem norādījumiem u. tml.

II. SPECIĀLI JAUTĀJUMI,

KAS SKAR VIETNIEKU DARRU

9. Apmēram °/la darba vietniekiem jāveltī saimnieciskiem lautas komisariātiem, Vw — pārējiem.

10. Tuvākajā laikā pirmajā vietā ir izvirzījušies finanču jautājumi, vietniekiem tiem jā veltī vislielākā uzmanība.

". Sevišķi neatliekama ir prēmiju sistēmas ievešana, padomju kalpotāju atalgošana atkarīgi no apgrozības apmēriem un peļņas apmēriem Arējās tirdzniecības tautas komisariātā, kooperācijā un citās iestādēs, kas nodarbojas ar tirdzniecību.

Nepieciešams sistemātiski noorganizēt to pasākumu pētīšanu un sagatavošanu, kuri attiecina prēmiju sistēmu uz visu atalgojumu, ko vispār izmaksā visiem padomju kalpotājiem.

12. Jāpārtrauc viss, kas tiek darīts, lai organizētu īpašu iekšējās_ tirdzniecības tautas komisariātu vai pievienotu šo nozari Arējās tirdzniecības tautas komisariātam vai Tautas Saimniecības Augstākajai Padomei. Jāpanāk, lai pie DAP

19'

nodibina īpašu „Iekšējās tirdzniecības komisiju“ ar minimāli mazu sekretariātu pie tās un ar vienīgiem tās vietējiem orgāniem: guberņu ekonomiskajām apspriedēm.

13. Visai svarīgi ir novērot valsts trestu darbību nolūkā atšķirt ciešami noorganizētos valsts trestus no to vairākuma, kas noorganizēti riebīgi, un nolūkā pēdējos nelokāmi slēgt; pārbaudīt komunistu lomu (faktisko) valsts trestu valdēs; iecelt tādas personas, kas patiesi atbild par darba veikšanu un par sekmīgu darba veikšanu.

". Nepieciešams, lai katrs vietnieks uzņemtos atbildību par viena vai otra tautas komisariāta vienu vai divu pa-raugnodaļu vai iestāžu noorganizēšanu nolūkā izstrādāt štatu normu, pārbaudīt šo normu, nodibināt vislabākos paņēmienus darbvedībā un tās uzraudzīšanā.

Darba paņēmieni, tā ražīguma celšanas veidi, kontroles metodes, ko izstrādā šajās nedaudzajās, bet patiešām priekšzīmīgajās iestādes, vēlāk pakāpeniski jāievieš visās padomju iestādēs.

Ņemot vērā šā jautājuma izcilo svarīgumu, ņemot vērā ļoti sīvo padomju birokrātijas pretošanos, kura aizstāv birokrātiskos vecos laikus, neizbēgama ir sīva cīņa, lai radītu nedaudzas paraugiestādes kā līdzekli pārējo paskubināšanai un pārbaudīšanai. Pēc vienošanās ar attiecīgām iestādēm (ar padomju kalpotāju arodbiedrības Čeku, VACP, Darba institūtu utt., u. tml.) un vietnieku uzraudzībā jāpārtulko un jāizdod visa labākā jaunākā literatūra, it īpaši amerikāņu un vācu, par darba un pārvaldīšanas organizēšanu.

15. Nepieciešams sekot — sākumā kaut vai ļoti nedaudzās iestādēs — komunistu pārvietošanai padomju iestāžu iekšienē, cenšoties panākt, lai komunisti ieņemtu vienīgi tādus amatus (tiklab hierarehijas kāpņu pašā augšā, kā arī pašā apakšā), kas viņiem patiešām ļauj pārbaudīt darba gaitu, patiešām cīnīties pret birokrātismu un vilcināšanu, patiešām panākt tūlītēju stāvokļa uzlabošanos un to nelaimīgo pilsoņu likteņa atvieglošanu, kuri spiesti nonākt darīšanās ar mūsu padomju nekur nederīgo aparatu.

īpašu uzmanību pievērst komunistiem, kas ieņem amatus hierarehijas kāpņu apakšā, jo viņi īstenībā bieži vien ir svarīgāki nekā augšā stāvošie.

1<>. Guberņu ekonomisko apspriežu pārskati regulāri jālasa, pirmkārt, Valsts plāna komisijas locekļiem un Centrālās statistikas pārvaldes un avīzes „Ekonomičeskaja 2izņ“ darbiniekiem tā, lai katrs, kas lasa, dotu pavisam īsas atsauksmes presei vai savām iestādēm un atbildētu par nepieciešamiem savlaicīgiem norādījumiem un secinājumiem; otrkārt — dažus desmitus cilvēku lielai komunistu grupai (ne mazākai), pēc iespējas tādiem, kas nav kalpotāji un kas spējīgi lasīt pārskatus, raugoties no ārpus-resoru, bet tikai no komunistu viedokļa.

Grupai ar b. Miļutinu priekšgalā Petrogradā. jāpārzina guberņu ekonomisko apspriežu pārskatu sadalīšana, lai šie pārskati tiktu lasīti un izmantoti avīzēs, žurnālos, kopsavilkumu brošūrās u. tml.

Nepieciešams neatlaidīgi cīnīties, lai pakāpeniski paplašinātu visādu ekonomisko iestāžu obligati iespiežamo pārskatu apjomu (gan apriņķu ekonomisko apspriežu, gan valsts trestu, gan „jaukto sabiedrību" utt., u. tml.), jo, nepieradinot arvien lielāku daudzumu iedzīvotāju izmantot bibliotēkās šādus pārskatus, nevar būt ne runas ne par kādu pusazia-tiskās zemes patiesu pārvēršanu par kulturālu un par sociālistisku zemi.

17. Avīze „Ekonomičeskaja 2izņ“ jāpadara par patiesu DAP orgānu, par saimnieciskās pārvaldīšanas orgānu. Abiem vietniekiem tā regulāri jālasa un nesaudzīgi jācīnās pret visu literātu un visu padomju darbinieku valdošo tieksmi pazemināt šo avīzi līdz parasta ,,pusneatkarīga“, inleligen-tiski buržuāziskā ,,domu“, uzskatu un rāšanās organa līmenim, bez pārskatu kopsavilkuma, bez kontrolēšanas, vai tie regulāri tiek iesniegti, bez nopietnas saimnieciskā darba analizēs pa atsevišķām iestādēm, bez nopietnas derīgo un nederīgo iestāžu, personu, darba paņēmienu utt. kritikas.

Par avīzes „Ekonomičeskaja 2izņ“ pārvēršanu par patiesu saimnieciskās pārvaldīšanas orgānu, par patiesu sociālistiskās celtniecības orgānu būs jācīnās gadiem ilgi, bet toties jo vairāk nepieciešama ir nelokāma un sistemātiskā cīņa.

18. Tas pats attiecas uz Centrālo statistikas pārvaldi. Tai jābūt nevis „akadēmiskam" un „neatkarīgam" orgānam, kāda tā pēc vecas buržuāziskās paražas pašlaik ir par e/1(„ bet gan sociālistiskās celtniecības, pārbaudes, kontroles, uzskaites organam attiecībā uz to, kas jāzina sociālistiskai valstij tagad, pašlaik, vispirmām kārtām. Veco paražu pretošanās arī šeit neizbēgami būs ļoti sīva; toties sīvākai jābūt cīņai. (Lūdzu vietniekus izskatīt manu 1921. gada vasaras sarakstīšanos par šo tematu ar avīzes „Eko-nomičeskaja Žizņ“ redaktoru iun Centrālo statistikas pārvaldi.[9])

III. VIETNIEKU DARBA. VEIDS; VIŅU APARATS

19. Vietnieki maksimāli atbrīvojas no sīkumiem un no liekas tikšanās ar tautas komisāriem, kolēģiju locekļiem, kas parasti atņem milzumu laika un līdz ar to laupa iespēju nodarboties ar faktiskā darba pārbaudi.

20. Vietnieki maksimāli atbrīvojas no piedalīšanās dažāda veida komisijās.

21. Vietnieki visiem spēkiem cenšas slēgt pastāvošās komisijas (kas par ®/t0 ir liekas un kam piemīt īpašība ļoti drīz pēc slēgšanas atjaunoties ar mazliet citādu nokrāsu) un neļauj veidoties jaunām.

22. Gadījumos, kur komisiju darbs neizbēgams, vietnieki visiem spēkiem izvairās personīgi piedalīties tajās, pēc iespējas aprobežodamies ar to, ka galīgi apstiprina viņu lēmumus vai arī paātrina darbu un nosacītā kārtībā virza viņu lēmumus uz apstiprināšanu.

23. Vietnieku aparats ir, pirmkārt, TKP un ПАР lielu pārvaldnieku, viņu palīgu un sekretāru personālais sastāvs. Pāri par absolūti nepieciešamo minimumu — un turklāt tikai par tādu, kas pilnīgi pieejams (nav pārāk liels) vietnieku personīgai pārraudzībai — šis aparats nekādā ziņā nedrīkst tikt paplašināts. Otrkārt, Mazās TKP atsevišķiem locekļiem vietnieki uzdod atsevišķus uzdevumus. Treškārt, vietnieku galvenajam aparatam jābūt Strādnieku un Zemnieku Inspekcijas Tautas Komisariātam.

Vietnieki personīgi izrauga sev palīgus un izpildītājus no šā tautas komisariāta, pieradinādami viņus darbam un pārbaudīdami viņu darbu, it īpaši cenzdamies paplašināt bezpartejisko strādnieku un zemnieku piedalīšanos šajā darbā (ārkārtīgi grūts darbs, bet lajā pašā laikā tāds, ko pakāpeniski neattīstot Padomju vara neizbēgami lemta bojā ejai).

24. Vietniekiem jācenšas biežāk nekā agrak uzlikt ar savu personīgo varu administratīvos sodus (paātrināt likumprojektu, ko par šo tematu sagatavojis b. Cjurupa) par birokrātismu, vilcināšanu, neizpildīšanu, neakuratību utt. Lielākas vainas gadījumos nepieciešams atcelt no amata, nodot liesai, sarīkot caur Tieslietu tautas komisariātu demonstratīvus, spilgtus procesus.

IV. PAR ABU VIETNIEKU DARBA VIENOTĪBU

25. Lai nodibinātu pilnīgu vienotību abu vietnieku darbā, viņi ar norakstiem dara viens otram zināmus svarīgākos rīkojumus un sistemātiski ievieš par paražu stenografiski protokolēt tos rīkojumus, norādījumus u. tml., ko viņi dod mutiski, personīgi tiekoties (protams, visīsākajā veidā un tikai svarīgāko). Šajā nolūkā stenografistu skaits pie TKP Lietu pārvaldes jāpalielina tiktāl, lai visā vietnieku darba laikā dežurētu 2 stenografistes. Ja ievajadzēsies, — izrakstīt no ārzemēm pārīti labāko diktofonu.

2(5. Tas pats atliecas uz svarīgākiem ziņojumiem, tiklab rakstiskiem, kā arī mutiskiem.

27. Nepieciešamos un svarīgākajos gadījumos vietnieki apspriežas, lai vienādi saprastu uzdevumus un darbību un lai visiem spēkiem novērstu darbā sadursmes un pretrunas.

Ja vietniekiem ir domstarpības, tad jautājumu izšķir TKP Priekšsēdētājs, bet viņa prombūtnē — CK Politbirojs vai tā speciāli iecelts biedrs.

V. DARBA SADALĪŠANA STARP VIETNIEKIEM

2S. Tuvākajiem mēnešiem, turpmāk, līdz īpašam lēmumam, vietniekiem tiek noteikts šāds darba sadalījums.

29. Biedrs Cjurupa ir priekšsēdētājs Lielajā TKP (ja sēde ilgst vairāk par 2 stundām, priekšsēdētāja amats tiek nodots b. Rikovam). Lielajā TKP un DAP (plenārajā) obligātā ir tā vietnieka klātbūtne, kurš sēdi nevada.

Biedrs Cjurupa paraksta iespiešanai Lielās TKP lēmumus un telegrāfiskus rīkojumus viņas vārdā, kā ari pārrauga Lielās TKP un Mazās TKP komisijas un Mazās TKP darbu. Viņš pats arī ļoti tuvu pārrauga Lielās TKP Lietu pārvaldi un sekretariātu, atbildēdams tajā pašā laikā par šā aparata pilnīgu vienotību ar DAP aparatu un par to, lai nebūtu nekādas sadalīšanās divās daļās un nekādas nesaskaņotības.

30. Biedrs Rikovs ir priekšsēdētājs DAP plenārsēdēs, paraksta iespiešanai tās lēmumus un tās telegrāfiskos rīkojumus, ļoti tuvu pārraudzīdams DAP Lietu pārvaldi un sekretariātu (pastāvot iepriekš minētajam nosacījumam, ka šis aparats un Lielās TKP aparats ir pilnīgi nešķirami).

31. Attiecībā uz izpildīšanas pārbaudi, uz štatu samazināšanas un aparata uzlabošanas pārraudzīšanu, kā arī attiecībā uz atsevišķiem sīkiem kārtējiem jautājumiem, kuriem nav vajadzīgs Lielās TKP un DAP lēmums, tautas komisariāti tiek sadalīti starp abiem vietniekiem šādi:

b. Cjurupas pārzināšanai pakļauti:

Zemkopības tautas komisariāts Satiksmes ceļu tautas komisariāts Tautas Saimniecības Augstākā Padome Pasta un telegrāfā tautas komisariāts Tieslietu tautas komisariāts Iekšlietu tautas komisariāts Tautību lietu tautas komisariāts Izglītības tautas komisariāts

b. Rikova pārzināšanai pakļauti:

Finanču tautas komisariāts Arējās tirdzniecības tautas komisariāts Iekšējās tirdzniecības komisija Patērētāju biedrību centrālā savienība Darba tautas komisariāts (un daļa VACP)

Sociālās nodrošināšanas tautas komisariāts

Pārtikas tautas komisariāts

Kara lietu tautas komisariāts

Ārlietu tautas komisariāts

Veselības aizsardzības tautas komisariāts

Centrālā statistikas pārvalde Apgabalu ekonomiskās apspriedes Koncesiju komiteja Valsts plāna komisija

TKP Priekšsēdētājs V. UļjanovS (Ļeņins)

1922. ". IV

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1928. o.

VĒSTULE J. V. STAĻINAM

Biedram Staļinam (priekš Politbiroja)

15. IV

Nupat saņēmu grāmatu: „Materiāli par franču un krievu attiecību vēsturi 1910.—19". g.“13.

Milzīgais, 733 lappuses biezais sējums izdots ar to nekaunīgo, patiesi padomisko nevīžību, par ko vajag sēdināt cietumā. Nav cenas. Nav atbildīgās personas vai personu paraksta. Nav rādītāja!! Vienkāršs vārdu saraksts, kas sastādīts nevīžīgi. Utt.

Ierosinu:

1) uzlikt par pienākumu Gaņeckim un Karachanam 2 dienu laikā sameklēt visas personas, kas atbildīgas par izdevumu;

2) viņiem pašiem — apturēt grāmatas pārdošanu;

3) — sagatavot lapu ielīmēšanai, kurā jānorāda iztrūkstošais;

4) — sagatavot saprotamu rādītāju; vārdu sakot, ceturtdien iesniegt Centrālajā Komitejā īsu ziņojumu par visām nekārtībām — par izdevuma defektiem un par izlabošanas veidiem.

Ļeņins

P. S. „Priekšvārdā" — neparakstītā!! — nosaukts M. N. Pokrovskis, bet skaidrs, ka par izdevumu, par tā t.ecilni к и neatbild viņš, kas strādājis pie materiālu vākšanas.

Iespiests pirmoreiz, pēc rokraksta

PRIEKŠVĀRDS BROŠŪRAI:

„VECI RAKSTI PAR TEMATIEM,

KAS TUVI JAUNAJIEM"

PRIEKŠVĀRDS 1922. GADA IZDEVUMAM™

Šī brošūra tiek izdota nevis pēc manas, bet pēc Maskavas komunistu ierosmes. Sākumā es biju pret to, ka veco izdod no jauna, uzskatīdams šo veco par novecojušu.

Pārlasījis Maskavas biedru sagatavotā izdevuma tekstu, es pārliecinājos, ka šajā gadījumā vecais novecojis mazāk, nekā varēja gaidīt. Savā lielākajā da]ā šis vecais šajā gadījumā pat nemaz nav novecojis, lai gan pagājuši četri gadi, kuros revolucionārā attīstība bijusi neparasti vētraina un strauja.

Lielā mērogā ņemot, 1922. gada pavasarī pašreizējais moments atkārto 1918. gada pavasara galvenās īpatnības. ,

Toreiz bija ,,atelpa“ starp kariem: starp imperiālistisko karu, ko mēs pabeidzām (pareizāk būs teikt: gandrīz pabeidzām) 1918. gada februārī, un starp pilsoņu karu, kas nebeidzās ar pirmo uzvaru pār tādiem kontrrevolucionariem kā Bogajevskis, bet ko čechoslovaki, Korņilovi, Deņikini un Ko vēl tikai gatavoja.

Tagad Dženova tieši iezīmē atkal „atelpu*1 neizmērojami lielākā, vispasaules mērogā, atelpu starp karu pret Padomju Krieviju, karu, ko vispasaules buržuāzijā veda un zaudēja, un jaunu karu, ko šī buržuāzijā gatavo, bet pašreizējā momentā vēl nav pavisam sagatavojusi. (Es rakstu šīs rindas 1922. g. 28. aprilī, kad pēdējās ziņas vēstī, ka pavisam tuvi esot sakaru pārtraukšanas draudi.)

Tiklab toreiz, kā arī tagad visas padomju politikas „kodols** ir organizēšana, uzskaite un kontrole, lēna,

piesardzīga, lietišķa pieeja praktiskam uzdevumam, faktiskā darba pārbaudei, mūsu praktiskās pieredzes pētīšanai. Par to man nācās runāt KKP XI kongresā, pirms dažām nedēļām. So „līniju" kongress ir pieņēmis, kā tas redzams no viņa rezolūcijas par CK ziņojumu un no citām rezolūcijām. So līniju es centos rezumēt noslēguma runā, XI kongresu slēdzot.

Vecās, 1918. gada brošūras pārdrukāšana nav bez sava derīguma tagad, jo toreizējie strīdi palīdz daudz ko noskaidrot mūsu partijas tagadējos uzdevumos. Tādas runas kā b. Preobraženska, Osinska, Larina runas partijas XI kongresā, debatēs par CK ziņojumu, uzskatāmi parādīja, ka ļoti daudzu un ļoti izcilu partijas vadošo darbinieku uzmanība nav vērsta turp, kurp to vajag vērst. Mūsu politikas uzdevumu „kodols" noteikts šajās runās nepareizi. Es ceru, ka tuvākajā nākotnē man izdosies parunāt par to ar lasītājiem sīkāk. Bet pagaidām man jāaprobežojas ar piezīmi, ka pārdrukājamā brošūrā runa ir tieši par tā apstākļa izskaidrošanu, kāpēc toreiz pirmajā vietā izvirzījās (izvirzās arī tagad) uzdevums: „mācīties strādāt", pareizāk izvietojot cilvēkus, cenšoties nodibināt katra individuālu atbildību par precizi noteiktu darbu, uzmanīgāk izpētījot un pārbaudot praktisko darba pieredzi, bet nevis dzenoties pēc jaunu iestāžu vai jaunas darba nostādnes, pārorgani-zēšanas u. tml. „jauniem" plāniem.

Noslēgumā vēl viena absolūti nepieciešama piezīme. Es izmetu no šās brošūras savu noslēguma runu VCI Komitejā 1918. gada pavasarī^75. Šī runa pierakstīta tā, ka nekur neder. Šajā sakarā man jāatkārto tas, ko kādreiz, 1919. vai 1920. gadā, teicu VĒSTULE Petrogradas biedriem, teicu iespiešanai domātā VĒSTULE, ko viņi, diemžēl, neiespieda^10. Proti: es neatbildu par savu runu tekstiem, kā tos parasti ievieto avīzēs, un ļoti lūdzu nepārdrukāt šīs runas — vismaz bez ārkārtīgas un sevišķas vajadzības un nekādā ziņā bez šā mana precizā paziņojuma atkārtošanas. Vai nu tāpēc, ka es bieži vien runāju pārāk ātri; vai tāpēc, ka es bieži vien runāju ļoti nepareizi stilistikas ziņā; vai arī tāpēc, ka pie mums parastā runu pierakstīšana tiek izdarīta

steigā un ārkārtīgi neapmierinoši; vai nu visu šo un vēl kādu cilu iemeslu dēļ, kopā ņemot, bet fakts ir tas, ka es neuzņemos tekstuālu atbildību par pierakstītām manām runām un lūdzu tās nepārdrukāt. Lai atbild tie, kas sastāda runas pierakstījumu. Turpretim pārdrukāšanai, ja tāda vajadzīga, atliku likām pietiek ar brošūrām un rakstiem, par kuru tekstu es esmu atbildīgs neapšaubāmi un pilnīgi.

1922. 28. IV N. Ļeņins

Iespiests pēc rokraksta

Iespiests 1№'2. padā brošūrā: N. Ļeņins (V. /. Uļjanova), „Ved raksti par tematiem, kas tuvi jaunajiemMaskavā

TELEGRAMA AZNAFTAS STRĀDNIEKIEM UN INŽENIERIEM

Baku

Naktī no 9. uz 10. apriji strādnieku šķiras ienaidnieki, izdarīdami vairākās vietās dedzināšanu, mēģināja iznīcināt Surachanas naftas iegūtnes Baku. Iepazinies ar laktiem, kas liecina par iegātņu strādnieku un inženieru neparasto varonību un pašaizliedzību, kādu viņi izrādījuši, lokalizējot ugunsgrēku apslākļos, kad milzīgas briesmas draudēja dzīvībai, uzskatu par savu pienākumu izteikt Padomju Krievijas vārdā pateicību Surachanas naftas iegātņu strādniekiem un inženieriem. Šādi varonības fakti vislabāk rāda, ka, neraugoties uz visām grūtībām, neraugoties uz nepārtrauktām strādnieku republikas ienaidnieku — eseru un baltgvardu sazvērestībām, Padomju republika izies kā uzvarētāja no visām grūtībām.

Tautas Komisāru Padomes Priekšsēdētājs

V. Uļjanovs (Ļeņins)

Sarakstīts 1922. g. 28. apriti Iespiests pēc V. J. Ļeņina parakstīta

Pirmoreiz iespiests 1942. u. oriģinālā

*

SAKARA AR ,,PRAVDAS“ DESMITGADU JUBILEJU

Pagājuši desmit gadi, kopš nodibināta legālā ,,Pravda“, legālā — pēc cara likumiem — boļševiku dienas avīze. Bet pirms šā gadu desmita ir aptuveni vēl viens gadu desmits: deviņi gadi (1903.—1912.), skaitot kopš boļševisma rašanās, bet, ja skaita kopš virziena ziņā pilnīgi ,,boļševistiskās“ vecās ,,Iskras“ nodibināšanas (1900.), tad trīspadsmit gadu (1900—1912.).

Krievijā izdotas boļševiku dienas avīzes desmitgadu jubileja ... Tikai desmit gadi pagājuši kopš tā laika! Bet pēc cīņas un kustības satura šajā laikā nodzīvots kāds simts gadu. Sabiedrības attīstības ātrums pēdējos piecos gados ir tieši pārdabisks, ja mēro ar vecajām mērauklām, ar Eiropas filistru, tādu kā II un IP/a Internacionāles varoņu, — šo civilizēto filistru mērauklām, kuri paraduši uzskatīt par „dabisku", lai simtiem miljonu cilvēku (pāri par miljardu, ja gribu būt precizs) kolonijās, pusalkarīgās un pavisam nabadzīgās zemēs būtu ar mieru ciest, ka ar viņiem apietas kā ar indiešiem vai ķiniešiem, ciest nedzirdētu ekspluatāciju un tiešu aplaupīšanu, un badu, un varmācību, un zākā-šanos, visu tādēļ, lai „civilizētie" ļaudis varētu „brīvi", „demokrātiski", „parlamentāri" atrisināt jautājumu — vai laupījumu sadalīt mierīgi vai arī noslepkavot desmit divdesmit miljonu, lai sadalītu imperiālistisko laupījumu — vakar starp Vāciju un Angliju, rīt starp Japanu un Ameriku (tādā vai citādā veidā piedaloties Francijai un Anglijai).

Galvenais cēlonis, ka pasaules attīstība tik milzīgi paātrinās, ir tas, ka tajā iesaista jaunus simtus un atkal simtus miljonus cilvēku. Vecā buržuāziskā un imperiālistiskā Eiropa, kas bija paradusi uzskatīt sevi par zemeslodes centru, ir satrunējusi un pirmajā imperiālistiskajā slaktiņā

pārsprāga kā smirdošs augonis. Lai kā činkstētu šajā sakarā Spengleri un visi izglītotie sīkpilsoņi, kas spējīgi par viņu sajūsmināties (jeb kaut vai lasīt viņu), taču šis vecās Eiropas pagrimums ir tikai viens epizods pasaules buržuāzijas krišanas vēsturē, buržuāzijas, kura pārēdusies imperiālistiskajā laupīšanā un zemeslodes iedzīvotāju vairākuma apspiešanā.

Sis vairākums tagad pamodies un sakustējies, un šo kustību nav pa spēkam apturēt visspēcīgākajām un „varenākajām" valstīm. Kur nu viņām! Tagadējie pirmā imperiālistiskā slaktiņa „uzvarētāji" nespēj uzvarēt pat mazo, niecīgi mazo Īriju, nespēj uzvarēt pat to jucekli, kāds radies viņu pašu starpā finanču un valutas jautājumos. Bet Indija un Ķina vārās. Tas ir — pāri par 700 miljoniem cilvēku. Tas, pieskaitot tām Āzijas apkārtējās un tām pilnīgi līdzīgās zemes, ir zemeslodes iedzīvotāju lielākā puse. Tur tuvojas, neapturami un arvien ātrāk tuvojas 1905. gads — ar to būtisko un milzīgo atšķirību, ka 1905. gadā revolūcija Krievijā vēl varēja norisināties (vismaz sākumā) izolēti, t. i., tūliņ pat revolūcijā neiesaistīdama citas zemes. Bet Indijā un Ķinā briestošās revolūcijas jau tūliņ iesaistās un ir iesaistījušās revolucionārā cīņā, revolucionārā kustībā, starptautiskajā revolūcijā.

Legālās boļševistiskās dienas avīzes „Pravda" desmitgadu jubileja uzskatāmi rāda mums vienu visdiženākās pasaules revolūcijas lielās paātrināšanās posmu. 1906. un 1907. gadā likās, ka carisms ir pilnīgi sakāvis revolūciju. Boļševiku partija pēc nedaudziem gadiem prata ievirzīties — citā veidā, citādi — ienaidnieka citadelē un ik dienas, „legāli", no iekšienes sākt nolādētās cara un muižnieku patvaldības spridzināšanas darbu. Pagāja vēl nedaudz gadu, un boļše-visana organizētā proletāriskā revolūcija uzvarēja.

Kad 1900. gadā dibinājās vecā „Iskra", tur piedalījās kāds desmits revolucionāru. Kad radās boļševisms, tad tur Briseles un Londonas nelegālajos kongresos 1903. gadā piedalījās kādi četri desmiti revolucionāru.

1912. un 1913. gadā, kad radās legālā boļševisliskā „Pravda", aiz tās stāvēja desmitiem un simtiem tūkstošu strādnieku, kuri ar savām savāktajām kapeikām uzvarēja tiklab carisma spaidus, kā arī sociālismā slkburžuazisko nodevēju, meņševiku, konkurenci.

1917. gada novembrī Satversmes sapulces vēlēšanās par boļševikiem balsoja no 36 miljoniem 9. Taču īstenībā, nevis balsošanā, bet cīņā, 1917. gada oktobra beigās un novembrī par boļševikiem bija proletariāta un apzinīgās zemniecības vairākums, ko pārstāvēja Viskrievijas " Padomju kongresa delegātu vairākums, darba tautas visaktivākā un apzinīgākā daļa, proti,, toreizējā divpadsmit miljonu lielā armija.

Tāda ir maza skaitļu ainiņa par vispasaules revolucionārās kustības „paātrināšanos" pēdējos divdesmit gados. Ļoti maza, ļoti nepilnīga ainiņa, kurā ļoti rupjos vilcienos attēlota tikai 150 miljonu lielas tautas vēsture, kurpretim šajos divdesmit gados revolūcija sākusies un izaugusi par neuzvaramu spēku zemēs, kuru iedzīvotāju skaits sniedzas līdz miljardam un pāri (visa Āzija, un aizmirst nedrīkst arī vēl Dienvidafriku, kas nesen atgādināja, ka tā pretendē būt cilvēks, bet nevis vergs, un atgādināja ne jau gluži ,,par-lamentariski").

Un, ja kaut kādi, atvainojiet par izteicienu, „špenglerēni" secinās no tā (visādas muļķības vajag gaidīt no „guudra-jiem" II un IIV2 Internacionāles vadoņiem), it kā ar šo aprēķinu tiekot izslēgts no revolucionārajiem spēkiem Eiropas un Amerikas proletariats, tad mēs atbildēsim: nupat minētie „guudrie" vadoņi pastāvīgi spriedelē tā, it kā no tā apstākļa, ka pēc deviņiem mēnešiem kopš apaugļošanās jāgaida bērna piedzimšana, izrietētu iespējamība noteikt gan dzemdību stundu, gan minūti, gan bērna stāvokli dzemdībās, gan dzemdētājas stāvokli dzemdību laikā, gan precizu to sāpju un briesmu pakāpi, kas būs jāizcieš bērnam un dzemdētājai. „Guudrie" ļaudis! Viņi nekādi nevar apjaust, ka no starptautiskās revolūcijas attīstības viedokļa pāreja no čartisma uz Hendersoniem, kas sulainiski izturas pret buržuāziju, vai no Varlena uz Rcnodclu, vai no Vilhelma Libknechta un Bebeļa uz Zidekumu, Šeidemani un Noski ir tikai kaut kas līdzīgs automobiļa „pārejai" "0 simtiem verstu garas gludas un līdzenas šosejas uz netīru, smirdošu peļķīti tajā pašā šosejā, uz dažas aršinas lielu peļķīti.

Cilvēki paši darina savu vēsturi. Taču čarlisli, Varleni un Libknechti darina to ar savu galvu un ar savu sirdi. Bet " uu "‘/2 Internacionāles vadoņi „darina" to ar pavisam

2t) 33. sēj.

citām ķermeņa daļām: mēslo augsni jauniem čartistiem, jauniem Varleniem, jauniem Libknechtiem.

Pašapmānīšanās būtu revolucionāriem vislielākais ļaunums pašreizējā loti grūtajā brīdī. Kaut gan boļševisms kļuvis par starptautisku spēku, kaut gan visās civilizētajās un attīstītajās zemēs jau radušies jauni čartisti, jauni Var-leni, jauni Libknechti, kuri aug legālu (tāpat kā legālā bija mūsu ,,Pravda“ cara laikā pirms desmit gadiem) komunistisku partiju veidā, tomēr starptautiskā buržuāzijā pagaidām arvien vēl paliek nesalīdzināmi stiprāka nekā viņas šķiriskais pretinieks. Šī buržuāzijā, kura darījusi visu, kas viņas spēkos, lai apgrūtinātu dzemdības, lai desmitkāršotu proletāriskās varas dzemdību briesmas un mokas Krievijā, ir vēl spējīga nolemt mokām un nāvei miljoniem un desmitiem miljonu cilvēku ar baltgvardu un imperiālistisko karu palīdzību utt. To mēs nedrīkstam aizmirst. Mūsu taktika mums prasmīgi jāsaskaņo ar šo tagadējā stāvokļa īpatnību. Pagaidām buržuāzijā var brīvi mocīt, spīdzināt, slepkavot. Bet apturēt nenovēršamo un — no pasaulvēstu-riskā viedokļa — pavisam tuvo revolucionārā proletariāta pilnīgo uzvaru viņa nevar.

1922. 2. V

,tPravda*\ 9$. nr.% 1922. g. 5 maijā Paraksts: N. Ļeņins

Iespiests pēc avizes ,,Pravda“ teksta

VĒSTULE J. V. STAĻINAM PRIEKŠ POLITBIROJA LOCEKĻIEM

ATBILDE UZ PIEZĪMĒM. KAS SKAR VIETNIEKU (TAUTAS KOMISĀRU PADOMES PRIEKŠSĒDĒTAJA VIETNIEKU) DAItlIU

Atvainojos, ka mana atbilde nokavējusies, — Jo nokavēšanos radījušas raizes ar lodes izņemšanu7e.

Biedra Rikova piezīmes ir „kritiskas", bet nenoteiktas, un atbilde uz tām nav vajadzīga.

Biedra Tomska piezīmi par prēmēšanu es uzskatu par nepareizu. Sabrukumam, ko piedzīvojusi arodbiedrību prēmēšanas sistēma, kura, pēc b. Tomska vārdiem, deģenerējusies par „valsts laupīšanu", ir jāpiespiež mūs neatlaidīgāk strādāt, pētījot un uzlabojot prēmēšanas sistēmas izlietošanas veidus, bet nekādi tas nedrīkst novest pie atteikšanās no tās.

Biedra Trocka piezīmes arī ir pa daļai nenoteiktas (piem., „bažas" 4. paragrafā), un uz tām nav vajadzīgs atbildēt; pa daļai tās atjauno mūsu vecās domstarpības ar b. Trocki, kuras jau daudzkārt novērotas Politbirojā. Uz tām es īsi atbildēšu divos galvenajos punktos: a) Strādnieku un zemnieku inspekcija un b) Valsts plāna komisija.

a) Attiecībā uz Strādnieku un zemnieku inspekciju b. Trockim nav taisnība pašos pamatos. Pastāvot mūsu trakajam „resorismam" pat labāko komunistu vidū, pastāvot zemajam kalpotāju līmenim, pastāvot iekšējam resoru intrigantismam (sliktāks par kuru katru Strādnieku un zemnieku inspekcijas intrigantismu), pašlaik nevar iztikt bez Strādnieku un zemnieku inspekcijas. Ar to var un vajag pastrādāt sistemātiski un neatlaidīgi, lai izveidotu no tās visa valsts darba pārbaudīšanas un uzlabošanas aparatu. Citādi nav nekāda praktiska līdzekļa, kā pārbaudīt, uzlabot, mācīt darbam. Ja pašlaik ir apmēram 12 000 cilv. Strādnieku un zemnieku inspekcijas aparatā, kas ir slikts un ko slikti atalgo, tad tas jāsašaurina un jāuzlabo; piem., jāatstāj 7<> dala ar Va no agrākā atalgojuma, t. i., paaugstinot atalgojumu trīskārt; sākumā jānodala desmiti, pēc tam simti vislabāko, neapšaubāmi godīgo un prasmīgo darbinieku, kādi ir arī pašlaik, bet nav saskaitīti, nav nodalīti, nav sagrupēti, nav organizēti. To var un vajag izdarīt. Citādi cīnīties pret resorismu un birokrātismu nevar. Citādi nevar mācīt bezpartejiskiem strādniekiem un zemniekiem pārvaldīt, bet no šā uzdevuma ne principiāli, ne praktiski pašreizējā momentā atteikties nevar.

b) Attiecībā uz Valsts plāna komisiju b. Trockim ne vien nav taisnība pašos pamatos, bet viņš ir arī apbrīnojami vāji informēts par to, par ko viņš spriež. Valsts plāna komisija ne tikai necieš no akademisma, bet, gluži otrādi, tā cieš aiz pārslogojuma ar pārāk niecīgiem, aktuāliem „sīku-miem“. Biedrs Kržižanovskis, būdams maigas dabas, pārāk ļaujas to lūgumiem, kuri viņu velk „palīdzēt" tūliņ pat.

Labi zinādams Valsts plāna komisijas patiesos trūkumus, es, lai iepazīstinātu Politbiroja locekļus ar faktisko, objck-tivo materiālu, bet nevis ar fantāzijām, prasīju b. Krži-žanovskim, vai viņa darbs necieš no ,,abstraktības“ un kādi ir precizi dati par to. Biedrs Kržižanovskis man atsūtīja jautājumu sarakstu, kuri apskatīti Valsts plāna komisijas prezidijā 2 mēnešu laikā: 1922. g. februārī un martā. Rezultāts: aa) plāna jautājumu — 17%; bb) svarīga saimnieciska rakstura jautājumu — 37%; cc) „sīkumu" — 4C>%. Šos materiālus es varu piesūtīt jebkuram Politbiroja loceklim izskatīšanai.

Otrajā b. Trocka papīrā, kas datēts ar 1922. g. 23. IV un adresēts vietniekiem, nosūtot norakstu Politbiroja sekretariātam (laikam noraksts nejauši aizmirsts nosūtīt man), ir, pirmkārt, ārkārtīgi satraukta, bet dziji nepareiza „kritika" attiecībā uz Politbiroja lēmumu par finanču trijnieka (Sokoļņikovs un abi vietnieki) kā bremzes radīšanu starp Mazo un L. Tautas Komisāru Padomi. Šādas kritikas nosūtīšana vietniekiem neatbilst nekādam, ne plānveidīgam, ne vispār kaut cik organizētam valsts darbam.

Otrkārt, šajā papīrā ir tās pašas pamatos nepareizās un patiesībai diametrāli pretējfis pret Valsts plāna komisiju vērstās apsūdzības akademismā, apsūdzības, kas nonāk līdz šādam b. Trocka paziņojumam, kurš neinformē-tības ziņā ir tieši neticams: „Ārpus emisijas apmēru noteikšanas, — viņš raksta, — un ārpus naudas līdzekļu sadalīšanas starp resoriem pašlaik nav un nevar būt nekāda saimnieciska plāna. Pie tam, cik es varu spriest, Valsts plāna komisijai nav nekāda sakara ar šiem galvenajiem jautājumiem".

Pasvītrotie vārdi liek man tikai jautāt: kāpēc gan „spriest" bez informēšanās? Informēties ir viegli ikvienam Čekas loceklim un ikvienam ПАР loceklim. Informēties nozīmētu uzzināt, ka Valsts plāna komisijā ir linanciali ekonomiskā sekcija, kas nodarbojas tieši ar minētajiem jautājumiem. Trūkumi šajā darbā, protams, ir, taču tie jāmeklē nevis akademismā, bet tieši pretējā virzienā.

Ļeņins

5. V

Iespiests pēc rokrakstu

Pirmoreiz daļēji iespiests 1928. p

VCIK LĒMUMA PROJEKTS PAR DŽENOVAS KONFERENCES DELEGĀCIJĀS PĀRSKATU

Sastādīt VCIK rezolūcijas projektu pēc Jofes ziņojuma apmēram šādā veidā:

1. VCIK delegācijā pareizi izpildījusi savus uzdevumus, sargādama KSFPR pilnīgu suverenitāti, — cīnīdamās pret mēģinājumiem pakļaut mūs verdzībā un atjaunot privātīpašumu, — noslēgdama līgumu ar Vāciju.

2. Starptautisko politisko un ekonomisko stāvokli rak sturo šādas pazīmes:

— politiski: tas, ka nav miera un ka draud jauni imperiālistiski kari [Īrija; Indija; Ķina u. c.; attiecību saasināšanās starp Angliju un Franciju, — Japanu un S. Valstīm ntt., u. tml. ((sīkāk))].

3. — ekonomiski: „uzvarētājas" zemes, kuras varenas visā pasaulē un kuras karš padarījis bagātas (= ar laupīšanu), pēc 3V2 gadiem kopš kara beigām nevar atjaunot pat agrākās kapitālistiskās attiecības [valutas chaoss; Versaļas līguma neizpildīšana un neizpildāmība; parādu nemaksāšana S. Valstīm utt., u. tml. — (sīkā lej],

4. Tāpēc Kannu rezolūciju 1. paragrafs, atzīdams divu īpašuma sistēmu tiesību vienlīdzību (kapitālistiskā jeb privātīpašuma un komunistiskā īpašuma sistēmas, kas līdz šim pieņemta tikai KSFPR), spiests tādējādi atzīt, kaut ari netieši, pirmās īpašuma sistēmas kraclīu, bankrotu un to, ka neizbēgama tās vienošanās ar otro kā līdzīgai ar līdzīgu.

5. Kannu noteikumu citi paragrafi, kā arī lielvalstu memorandi u. tml. Dženovā, runā tam pretim un ar to pārvērš sevi par nedzīviem.

Г). Divu īpašuma sistēmu patiesa tiesību vienlīdzība, Aaut vai kā pagaidu stāvoklis, kamēr visa pasaule nav aizgājusi no privātīpašuma un ekonomiskā chaosa un kariem, ko tas rada, pie augstākas īpašuma sistēmas, — dota vienīgi Rapa-las līgumā"7. Tāpēc VCIK

apsveic Rapalas līgumu kā vienīgo pareizo izeju no grūtībām, chaosa un karu briesmām (kamēr paliek divas īpašuma sistēmas, to skaitā tik novecojusi kā kapitālistiskais īpašums);

atzīst par normāliem KSFPR un kapitālistisko valstu at tiecībās tikai šāda tipa līgumus;

— uzdod TKP un ĀTK piekopt politiku šādā garā;

— uzdod VCIK Prezidijam apstiprināt to, vienojoties ar visām republikām, kas ietilpst federācijā ar KSFPR;

— dod rīkojumu ĀTK un TKP pieļaut izņēmuma no teiktā, t. i., atkāpšanos no Rapalas tipa līgumiem, tikai ārkārtējos gadījumos, kas sagādā KSFPR darba ļaužu masām pavisam izcilus labumus u. tml.

iespiests pēc rokraksta

Sarakstīts 19i2. g. 15. vai 16. maijā Iespiests pirmoreiz

VĒSTULE D. Г. KURSKIM

1922. 17. V

Biedri Kurskii Papildinot mūsu sarunu, nosūtu Jums Kriminalkodeka papildparagrafa uzmetumu^78. Uzmetums ir melnrakstā, un tam, protams, vajadzīga visāda galīga apstrādāšana un pārstrādāšana. Pamatdoma, ceru, ir skaidra, neraugoties uz visiem melnraksta trūkumiem: atklāti jāizvirza principiālā un politiski patiesā (bet ne tikai juridiski šaurā) teze, kas motivē terora būtību un attaisnojumu, tā nepieciešamību, tā robežas.

Tiesai nevajag novērst teroru; to apsolīt būtu pašapmānī-šanās vai mānīšana, bet tas jāpamato un jāpadara likumīgs principiāli, skaidri, bez viltības un bez izskaistināšanas. Formulēt vajag, cik iespējams, plašāk, jo tikai revolucionārā tiesību apziņa un revolucionārā sirdsapziņa norādīs vairāk vai mazāk plašas praktiskas lietošanas noteikumus.

Ar komunistisku sveicienu

Ļeņins

1. variants:

Propagandu vai aģitāciju, vai piedalīšanos organizācijā, vai tādu organizāciju atbalstīšanu, kuras darbojas (propaganda un aģitacija) tādā virzienā, ka palīdz tai starptautiskās buržuāzijas da|ai, kas neatzīst, ka kapitālisma vietā nākošā komunistiskā īpašuma sistēma ir tiesības vienlīdzīga, un kas tiecas to varmācīgi gāzt vai nu ar intervenciju, vai blokādi, vai ar spiegošanu, vai preses financēšanu u. tml. līdzekļiem.

soda ar augstāko soda mēru, aizstājot gadījumos, kad ir vainu mīkstinoši apstākļi, ar brīvības atņemšanu vai izsūtīšanu uz ārzemēm.

2. variants:

a) Propagandu vai aģitāciju, kas objektivi palīdz tai starptautiskās buržuāzijas daļai, kura utt. lidz galam.

b) Tādam pašam sodam pakļauti tie, kas noziegušies, piedalīdamies organizācijās vai atbalstīdami organizācijas vai personas, kuras piekopj darbību, kam ir iepriekš minētais raksturs (kuru darbībai ir iepriekš minētais raksturs).

2.b variants: Propagandu vai aģitāciju, kas objektivi palīdz vai spēj palīdzēt tai starptautiskās buržuāzijas daļai, kura utt. līdz galam.

iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests Ш4 и

VĒSTULES J. V. STAĻINAM PA It RADIOTECHNIKAS ATTĪSTĪŠANU

l

Biedram Staļinam ar lūgumu nosūtīt no rokas rokā visiem Politbiroja locekļiem

Biedri Staļin,

Klāt pielieku divus ziņojumus: pirmais — profesora Osad-čija, elektrības speciālistā, par radiotelegrafiskiem un telefoniskiem sakariem; otrais — Bonča-Brujeviča (nav radinieks pazīstamajiem brāļiem Bončiem-Brujevičiem, no kuriem viens bija TKP lietu pārvaldnieks, bet otrs izcils cara ģenerālis). Šis Boifčs-Brujevičs, kura ziņojumu es šeit pielieku klāt,— ir ļoti ievērojams darbinieks un izgudrotājs radiotechnikā, viens no galvenajiem Ņižņij-Novgorodas ra diolaboratorijas darbiniekiem.

No šiem ziņojumiem redzams, ka mūsu techuikā pilnīgi realizējama iespēja ar bezdrāts radiosatiksmi noraidīt iespējami lielā attālumā dzīvu cilvēka runu; pilnīgi iespējams arī laist darbā daudzus simtus radiouztvērēju, kas spētu Maskavā lasītās lekcijas, referātus un runas atskaņot mūsu republikā daudzos simtos vietu, kuras atrodas simtiem verstu, bet zināmos apstākļos arī tūkstošiem verstu tālu no Maskavas.

Es domāju, ka šā plāna realizēšana mums ir absolūti nepieciešama tiklab no propagandas un aģitācijas viedokļa, it īpaši attiecībā uz tām iedzīvotāju masām, kas neprot lasīt un rakstīt, kā arī lekciju pārraidīšanai. Tā kā mūsu pieļautie buržuāziskie sabiedrisko zinātņu profesori vairākumā ir pilnīgi nederīgi un pat kaitīgi, tad mums nav •citas izejas kā panākt, lai mūsu nedaudzie komunistiskie

profesori, kas spējīgi lasīt sabiedrisko zinātņu lekcijas, lasītu šīs lekcijas tā, ka tās varētu klausīties simtiem vietās visās federācijās malās.

Tāpēc es domāju, ka nekādā gadījumā nevajag žēlot lī dzekļus, lai novestu līdz galam radiotelefonisko sakaru organizēšanu un lai ražotu darbam pilnīgi noderīgus ska] ruņu aparatus.

Lieku priekšā pieņemt lēmumu: asignēt virs budžeta ārpus kārtas līdz 100 tūkstoš rubļu zellā no zelta fonda Ņižņij-Novgorodas radiolaboratorijas darba noorganizēšanai tai nolūkā, lai maksimāli paātrinātu tās iesāktā darba novešanu līdz galam, uzstādot pa visu republiku pilnīgi noderīgus skaļruņu aparatus un daudzus simtus uztvērēju, kas būtu spējīgi atkārtot plašām masām runas, referātus un lekcijas, kas tiek nolasītas Maskavā vai kādā citā centrā.

Uzdot DAP nodibināt īpašu uzraudzību pār šā fonda izlietošanu un varbūt, ja izrādīsies lietderīgi, ievest no minētā fonda prēmijas par sevišķi ātru un sekmīgu darba gailu^70.

Piemetinu, ka avīze „Izvestija" šodien ziņo par angļu izgudrojumu radiotelegrafijas nozarē, kurš pārraidot radio-telegramas slepeni. Ja izdotos nopirkt šo izgudrojumu, tad radiotelefoniskie un radiotelegrafiskie sakari gūtu vēl milzīgāku nozīmi kara vajadzībām.

Ļeņins

1922. g. 19. V

Pirmoreiz iespiests WW. g. 21. janvāri avīzes „Prauda“ 21. nr-ā

Nodiktēts pa telefonu

Iespiests pēc mašinraksta noraksta

2

Biedram Staļinam

Sakarā ar Bonča-Brujeviča šāsdienas ziņojumu es do māju, ka mēs nevaram sākt radiolaboratorijas financēšanu no zelta fonda bez speciāliem uzdevumiem.

Tāpēc ierosinu uzdot DAP noskaidrot izdevumus, kādi nepieciešami, lai radiolaboratorija maksimāli paātrinātu skaļi runājošu telefonu un uztvērēju uzlabošanas un ražošanas izstrādāšanu. Manuprāt, mums tikai šim mērķim jāasignē virs budžeta noteikta suma zeltā.

Ļeņins

1922. g. 19. V

Pirmoreiz iespiests 1915. 0- Ļeņina

idkslu urt materiālu krājumā XXXV

Nodiktēts pa telefonu

Iespiests pēc maiinrakita noraksta

PAR „DIVKĀRŠO" PAKĻAUTĪBU UN LIKUMĪBU

BIEDRAM STAĻINAM PRIEKS POLITBIROJA

Jautājums par prokuratūru radījis domstarpības Čekas komisijā, kas iecelta VCIK sesijas darba vadīšanai. Ja šīs domstarpības neprasa jautājuma automātisku pārnešanu uz Politbiro ju, tad es no savas puses uzskatu jautājumu par tik svarīgu, ka ierosinu iesniegt to Politbiroja izlemšanai.

Domstarpību būtība ir šāda: VCIK ievēlētās komisijas vairākums izteicies jautājumā par prokuratūru pret to, ka vietējie prokurora uzraudzības pārstāvji būtu tikai centra ieceļami un būtu tikai centram pakļauti. Vairākums prasa tā saukto „divkāršo^1* pakļautību, kas vispār nodibināta visiem vietējiem darbiniekiem, t. i., viņu pakļautību, no vienas puses, centram attiecīgā tautas komisariāta personā, no otras puses — vietējai guberņas izpildu komitejai.^'

Tas pats VCIK komisijas vairākums noraidīja vietējo prokurora uzraudzības pārstāvju tiesības izteikt protestu no likumības viedokļa pret jebkuriem vietējo guberņu izpildu komiteju un vispār vietējo varas orgānu lēmumiem.

Man grūti iedomāties, ar kādu argumentu var aizstāvēt tik acīm redzami nepareizu VCIK komisijas vairākuma lēmumu. Esmu dzirdējis tikai argumentus, ka šajā gadījumā „divkāršās** pakļautības aizstāvēšana esot likumīga -cīņa pret birokrātisko centralismu, par nepieciešamo patstāvību uz vietām un pret centra augstprātīgo izturēšanos pret guberņu izpildu komiteju darbiniekiem. Vai tad ir kāda augstprātība tanī uzskatā, ka likumība nevar būt Kalugas un Kazaņas likumība, bet tai jābūt vienotai Viskrievijas likumībai un pat vienotai visas Padomju republiku federācijās likumībai? Tā uzskata, kas uzvarējis VCIK komisijas vairākumā, pamalkļūda ir lā, ka viņi „divkāršās** pakļautības principu lieto nepareizi. „Divkāršā" pakļautība nepieciešama tur, kur vajag prast ņemt vērā to atšķirības nenovēr-šamību, kas patiešām pastāv. Zemkopība Kalugas guberņā nav tāda pati kā Kazaņas guberņā. Tas pats attiecas uz visu rūpniecību. Tas pats attiecas uz visu administrēšanu jeb pārvaldīšanu. Neievērot visos šajos jautājumos vietējās atšķirības nozīmētu ieslīgt birokrātiskajā centralismā u. tini., nozīmētu neļaut vietējiem darbiniekiem ievērot vietējās atšķirības, kuru ievērošana ir saprātīga darba pamats. ^Turpretim likumībai jābūt vienai, un pamatļaunums visā mūsu dzīvē un visā māsu nekulturalībā ir iecietība pret senseno krievisko uzskatu un pusmežoņu paražu, kas grib saglabāt Kalugas likumību atšķirībā no Kazaņas likumības.,*Vajag atcerēties, ka atšķirībā no jebkuras administratīvās varas prokurora uzraudzībai nekādas administratīvas varas un nekādu lēmēja balsstiesību nevienā administratīvā jautājumā nav. Prokuroram ir tiesības un pienākums darīt tikai vienu: raudzīties, lai nodibinātos patiešām vienveidīga likumības izpratne visā republikā, neraugoties ne uz kādām vietējām atšķirībām un pretēji, vienalga, kādām vietējām ietekmēm. Prokurora vienīgā tiesība un pienākums ir lietu nodot tiesas izšķiršanai. Kādas tad ir šīs tiesas? Tiesas mums ir vietējās. Tiesnešus ievēlē vietējās Padomes. Tāpēc tas varas organs, kam prokurors nodod izšķiršanai lietu, ko viņš ierosinājis par likuma pārkāpšanu, ir vietējais varas orgāns, kam pienākas, no vienas puses, absolūti ievērot vienotos, visai federācijai noteiktos likumus, bet, no otras puses, pienākas, nosakot soda mēru, ievērot visus vietējos apstākļus un kam turklāt ir tiesība pateikt, ka, lai gan tādā un tādā gadījumā likums neapšaubāmi pārkāpts, taču tādi un tādi vietējiem cilvēkiem labi zināmi apstākļi, kas noskaidroju-šies vietējā tiesā, spiež tiesu atzīt par nepieciešamu mīkstināt sodu tādām un tādām personām vai pat atzīt tādas un tādas personas par liesā attaisnotām. Ja mēs neieturēsim par katru cenu šo viselementārāko nosacījumu vienotas likumības nodibināšanai visā federācijā, tad ne par katlu kulluralības aizsardzību un ne par kādu tās radīšanu nevar būt ne runas.

Gluži tāpat ir principiāli nepareizi runāt, ka prokuroram nav jādod tiesības izteikt protestu pret guberņu izpildu

komiteju un citu vietējo varas orgānu lēmumiem; no likumības viedokļa viņus, sak, sodīt pienākoties Strādnieku un zemnieku inspekcijai.

Strādnieku un zemnieku inspekcija soda nc vien no liku mības, bet ari no lietderības viedokļa. Prokurors atbild par to, lai neviena vietējā varas organa neviens lēmums nebūtu pretrunā ar likumu, un tikai no šā viedokļa prokuroram pienākas izteikt protestu pret jebkuru nelikumīgu lēmumu, pie kam prokuroram nav tiesības apturēt lēmumā izpildīšanu, bet pienākas tikai darīt visu,' lai likumī-i bas izpratne nodibinātos absolūti vienāda visā republikā.1 Tāpēc VCIK komisijas vairākuma lēmums ne tikai īr~ principiāli ļoti nepareizs, nc tikai pašos pamatos aplam lieto „divkāršās*1 pakļautības principu, bet ari iedragā jebkuru likumības un minimālās kulluralības nodibināšanas darbu.

Tālāk, lai izlemtu konkrētu jautājumu, vajag ievērot vietējo ietekmju nozīmi. Nav šaubu, ka mēs dzīvojam bez-likumības jūrā un ka vietējā ietekme ir viens no lielākajiem, ja ne vislielākais pretinieks likumības un kulturalības nodibināšanai. Nezin vai būs kāds, kas nebūtu dzirdējis, ka partijas tīrīšana lielākajā daļā vietējo pārbaudes komisiju atklājusi kā dominējošu to faktu, ka, partijas tīrīšanu veicot, uz vietām nolikusi personīga un vietēja izrēķināšanās. Šis fakts ir neapstrīdams un diezgan zīmīgs. Nezin vai kāds ņemsies noliegt, ka mūsu partijai vieglāk atrast desmit uzticamu komunistu, kas pietiekami izglītoti juridiski un spējīgi stāvēt pretī jebkurām tīri vietējām ietekmēm, nekā atrast tādus pašus simtiem. Bet tieši par to ir jautājums, kad runā par prokuratūras „divkāršo** pakļautību un par nepieciešamību pakļaut to vienīgi tikai centram. Centrā savukārt mums jāatrod apmēram desmit cilvēku, kas realizēs centrālo prokurora varu ģenerālprokurorā, Augstākā tribunālā un Tieslietu tautas komisariāta kolēģijas personā (es atstāju neskartu jautājumu, vai ģenerālprokuroram ir vienpersoniska vara vai ari viņš dalās šinī varā ar Augstāko tribunālu un Tieslietu tautas komisariātu kolēģiju, jo šis jautājums ir pavisam blakus jautājums un var tikt atrisināts vienādi vai otrādi atkarībā no tā, vai partija uztic vienai personai milzīgu varu vai arī sadala

šo varu starp minētajām trim instancēm). Šie desmit cilvēki, atrazdamies centrā, strādā vistuvākajā uzraudzībā un vistiešākajā kontaktā ar trim partijas iestādēm, kas jau pašas ir maksimālā garantija pret vietējām un personīgām ietekmēm, proti: CK Orgbirojs, CK Politbirojs un CKK, pie kam šī pēdējā iestāde, t. i., CKK, kas atbildīga tikai partijas kongresa priekšā, konstruējama tā, ka ne mazākās amatu savienošanas CKK locekļiem ne ar kādu tautas komisariātu, ne ar kādu atsevišķu resoru un arī ne ar kādu Padomju varas orgānu nevar būt. Skaidrs, ka tādos apstākļos mums ir lielākā garantija no visām garantijām, kādas līdz šim izdomātas, ka partija radīs nelielu centrālo kolēģiju, kas spējīga faktiski stāvēt pretī vietējām ietekmēm, vietējam un jebkuram birokrātismam un nodibināt tiešām vienveidīgu likumības piemērošanu visā republikā un visā federācijā. Tāpēc šīs centrālās juridiskās kolēģijas varbūtējās kļūdas izlabo turpat uz vietas un nekavējoties tie partijas orgāni, kas nodibina vispār visus pamatjēdzienus un visus pamatnoteikumus visam mūsu tiklab partijas, kā arī padomju darbam republikā vispār.

Atkāpties no tā nozīmē klusībā realizēt to uzskatu, kuru neviens neaizstāv tieši un atklāti, proti: it kā pie mums kulturalība un ar to nešķirami saistītā likumība būtu jau tik augsti attīstīta, ka mēs varētu galvot par to, ka mums ir simtiem prokuroru, kas pavisam nevainojami no tā viedokļa, ka viņi nekad nekādām vietējām ietekmēm nepadosies un paši no sevis nodibinās vienveidīgu likumību visā republikā.

Rezultātā es nāku pie secinājuma, ka aizstāvēt „divkāršo" pakļautību attiecībā uz prokuratūru un atņemt tai tiesību izteikt. protestu pret jebkuriem vietējo varas orgānu lēmumiem ir ne tikai principiāli nepareizi, ne tikai kavē mūsu galveno uzdevumu — nelokāmi nodibināt likumību, bet arī izteic vietējās birokrātijas un vietējo ietekmju, — t. i., ļaunākās starpsienas starp darba ļaudīm un vietējo un centrālo Padomju varu, kā arī KKP centrālo varu, — intereses un aizspriedumus.

Tāpēc es ierosinu Centrālajai Komitejai noraidīt šinī gadījumā „divkāršo" pakļautību, nodibināt vietējās prokurora varas pakļautību tikai centram un paturēt prokurora varai tiesību un pienākumu izteikt pret visiem un jebkuriem vietējo varas orgānu lēmumiem protestu no šo lēmumu vai noteikumu likumības viedokļa bez tiesībām tos apturēt, bet ar īpašām tiesībām lietu nodot tiesas izlemšanai.

Ļeņins

1922. g. 20. V

Pirmoreiz iespiests 1925. g. 23. aprīli, avīzes „Pravda“ 91. nr-ā [11]

Nodiktēts pa telefonu

Iespiests pēc mašīnraksta noraksta

KAROTE DARVAS MEDUS MUCĀ

О. A. Jermanska kgs sarakstījis ļoti derīgu un ļoti labu grāmatu: „Darba zinātniskā organizēšana un Teilora sistēma" (Valsts izd., 1922.). Tas ir viņa grāmatas „Teilora sistēma", kas nākusi klajā 1918. gadā, pārstrādājums. Grāmata ievērojami paplašināta; pievienoti ļoti svarīgi pielikumi: I. „Ražīgais darbs un kultura"; II. „Noguruma problēma". Viena no svarīgākajām nodaļām, kas agrāk saucās „Darbs un atpūta" un kas agrāk aizņēma tikai 16 lappušu, tagad izaugusi 70 lappušu bieza (III nodaļa: „Cilvēka darbs").

Grāmata dod mums ļoti sīku Teilora sistēmas apskatu, pie tam, kas ir sevišķi svarīgi, gan par tās pozitivo, gan par tās negative pusi, kā arī galvenos zinātniskos datus par fizioloģiskiem ienākumiem un izdevumiem cilvēka ķermeņa mašinā. Visumā grāmata, manuprāt, pilnīgi derīga, lai to atzītu par obligātu mācību grāmatu visām arodskolām un visām 2. pakāpes skolām vispār. Iemācīties strādāt, tas tagad ir Padomju republikas galvenais, patiesi visas tautas uzdevums. Panākt, lai itin visi prastu lasīt un rakstīt; nekādā gadījumā neaprobežoties ar to, bet par katru cenu iet tālāk un pārņemt no Eiropas un Amerikas zinātnes visu patiesi vērtīgo; — tas ir mūsu pats pirmais un pats galvenais uzdevums.

Jermanska kga grāmatai ir viens nopietns trūkums, trūkums, kas, liekas, ir par šķērsli šās grāmatas atzīšanai par mācību grāmatu. Tas ir autora daudzrunīgums. Bez jebkādas vajadzības viņš daudzas reizes atkārto vienu un to pašu. Varbūt šajā gadījumā autoru zināmā mērā var atvainot tas, ka viņš rakstījis savu grāmatu, nedomādams to padarīt par mācību grāmatu. Tomēr priekšvārda Vili Ipp.

autors runā par to, ka savas grāmatas vērtīgumu viņš saskatot zinātnisku jautājumu populārā iztirzāšanā. Viņam taisnība. Bet arī populārā iztirzājumā nepieciešams novērst atkārtošanos. Biezas grāmatas lasīt ,,tautai“ nav laika. Jermanska kga grāmata ir pārāk bieza, pie tam bez jebkādas vajadzības. Tas ir šķērslis tās popularitātei.. .[12]

Sarakstus 1922. g. augusta beigās un septembra sākumā

Pirmoreiz iespiests 192S. g. Iespiests pie rokraksta

VĒSTULE VISKRIEVIJAS V ARODBIEDRĪBU KONGRESAM 81

1922. 17. IX

Dārgie biedri!

Man pirmoreiz pēc ilgas slimības nākas uzstāties kongresa priekšā — kaut arī rakstiski. Tāpēc atļaujiet man aprobežoties ar dedzīgu sveicienu un nedaudziem īsiem vārdiem par mūsu rūpniecības un mūsu republikas stāvokli un uzdevumiem. Mūsu stāvoklis ir sevišķi grūts, tāpēc ka nav līdzekļu pamatkapitala, mašinu, darba rīku, ēku u. tml. atjaunošanai, bet taču tieši šī rūpniecība, tā sauktā „smagā industrija", ir sociālismā pamalbaze. Kapitālistiskajās valstis šo pamatkapitālu parasti atjauno ar aizņēmumu palīdzību. Mums negrib dot aizņēmumu, iekām mēs neatjaunošot kapitālistu un muižnieku īpašumu, bet mēs to darīt nevaram un nedarīsim. Atliek neparasti grūts un ilgs ceļš: pamazām sakrāt ietaupījumus, paaugstināt nodokļus, lai pakāpeniski atjaunotu izpostītos dzelzceļus, mašīnas, ēkas un citu. Visā pasaulē mēs pagaidām joprojām esam vieni kā tāda valsts, kurā darba zemnieki strādnieku vadībā ceļ sociālismu, noteikti atteikdamies no kapitālistu vadības, kuri, slēpdamies aiz dažādiem krāšņiem vārdiem par demokrātiju, brīvību u. tml., īstenībā stiprina kapitālistu un muižnieku privātīpašumu, rada nedaudzu bagātnieku kundzību, kuri sadala visu zemeslodi un karo savā starpā par tā.s pārdalīšanu, par vājāko un vairāk atpalikušo tautu simtu miljonu iegrūšanu verdzībā.

Kamēr mēs vēl esam vieni, mūsu lautas saimniecības atjaunošanas uzdevums gulstas uz mūsu pleciem neparasti smagi. Nepieciešams vislielākajā mērā sasprindzināt visu zemnieku un visu strādnieku spēkus, nepieciešams uzlabot un padarīt lētāku mūsu valsts aparatu, kas mums vēl ir ļoti slikts, lai uzlabotu darba ļaužu stāvokli un atjaunotu kaut vai pamazām savu imperiālistiskā kara un pilsoņu kara izpostīto saimniecību.

Lai katrs apzinīgs zemnieks un strādnieks, kam gadīsies zaudēt dūšu smago dzīves apstākļu ietekmē vai tāpēc, ka mūsu valsts celtniecība ir ārkārtīgi gausa, atceras neseno pagātni, kad valdīja kapitālisti un muižnieki. Tāda atcerēšanās atdos viņam mundrumu darbā. Visiem spēkiem, no visām pusēm pastiprināt un uzlabot darbu tas ir vienīgais strādnieku un zemnieku varas glābiņš.

Ar biedrisku sveicienu

V.Uljanovs (Ļeņins)

Trūd'

1922. 0. 1S. septembri un 210. nr., 1922. 0. 19. sep-

Icspiesls pēc rokraksta

ZĪMĪTE politbirojam par CIŅU

PRET LIELVALSTISKO ŠOVINISMU

Lielkrievu šovinismam pasludinu kauju uz dzīvību un nāvi. Tiklīdz tikšu va|ā no nolādētā zoba, apēdīšu to ar visiem veselajiem zobiem.

Vajag absolūti pastāvēt uz to, lai savienības Centrālajā Izpildu Komitejā pēc kārtas par priekšsēdētāju būtu krievs ukrainis gruzins utt.

Absolulil

Jūsu Ļeņins

Pareizi I

J. Staļins

Iespiests pēc rokraksta

Sarakstīts 1922. g. 6. oktobri Pirmoreiz iespiests 1937. g. 21. janvārī avīzes „Pravda,t 21. nr-a

BAKU PILSĒTAS STRĀDNIEKIEM

Maskavā, 1922. 6. X

Dārgie biedril Es nupat noklausījos īsu b. Serebrovska ziņojumu par Aznaftas stāvokli. Grūtību šajā stāvoklī nepavisam nav maz. Nosūtu jums savu dedzīgo sveicienu un lūdzu jūs tuvākajā laikā noturēties visiem līdzekļiem. Sākumā mums ir sevišķi grūti. Turpmāk būs vieglāk. Uzvara mums jāpanāk, un mēs to panāksim par katru cenu. Vēlreiz sūlu jums labākos komunistiskos sveicienus.

V. Uļjanovs (Ļeņins)

,,Bakinskij Rabočij*\ t51. nr.,

/922. q. 7. novembri Iespiests pēc rokraksta

KKJS PIEKTAJAM KONGRESAM^83

Dārgie draugi! Ļoti nožēloju, ka nevaru apsveikt jūs personīgi. Novēlu jūsu V kongresa darbam pilnīgas sekmes. Esmu pārliecināts, ka jaunatne spēs attīstīties tik sekmīgi, lai uz to laiku, kad nobriedīs pasaules revolūcijas nākošais moments, izrādītos, ka tā ir pilnīgi uzdevuma augstumos.

Ar dedzīgu komunistisku sveicienu

V. Uļjanovs (Ļeņins)

1922. ". X

Iespiests pēc rokraksta

„Pravda“, 230. nr-, 1922. «.

12. oktobri «

VĒSTULE J. V. STAĻINAM PAR ARĒJAS TIRDZNIECĪBAS MONOPOLU

CK SEKRETĀRAM BIEDRAM STAĻINAM

1922. 13. X

CK 6. X plēnuma lēmumā (prot. Nr. 7., 3. p.) noteikta it kā nesvarīga, daļēja reforma: „realizēt vairākus atsevišķus DAP lēmumus par to, ka pagaidām atļauts ievest un izvest atsevišķu kategoriju preces vai attiecināt šo atļauju uz atsevišķām robežām" 84.

Taču īstenībā tā ir ārējās tirdzniecības monopola izjaukšana. Nav brīnums, ka pēc tā ir centies un to ir sasniedzis b. Sokoļņikovs. Viņš vienmēr pēc tā ir centies, viņam patīk paradokss, un viņš vienmēr ir ņēmies pierādīt, ka monopols mums pašiem esot neizdevīgs. Bet jābrīnās, ka par to nobalsojuši, sīki nepavaicādami nevienam saimnieciskam darbiniekam, cilvēki, kas principiāli ir par monopolu.

Ko nozīmē pieņemtais lēmums?

Ievešanai un izvešanai tiek atvērti iepirkšanas kantori. Kantora īpašniekam ir tiesības pirkt un pārdot tikai īpaši norādītas preces.

Kur tad ir kontrole? kur tad ir kontroles līdzekļi?

Krievijā lini maksā 4 rubļi piecdesmit, Anglijā — " rubļu. Mēs visi esam lasījuši „Kapitālā", kā kapitāls iekšēji pārveidojas un kļūst drošāks, ja strauji aug procents un peļņa. Visi atceras, ka kapitāls drīz vien spējīgs nonākt līdz riskēšanai ar galvu, un Markss to ir atzinis jau sen pirms kara un pirms tā „lēcieniem".

Kas tad nu ir tagad? Kāds spēks atturēs zemniekus un tirgotājus no ļoti izdevīgā darījuma? Pārklāt Krieviju vēl

ar uzraugu tīklu? Mēģināt noķert iepirkšanas kantora kaimiņu un pierādīt, ka viņa lini pārdoti slepenai izvešanai?

Biedra Sokoļņikova paradoksi vienmēr ir asprātīgi, bet vajag taču atšķirt paradoksus no smagas patiesības.

Laucinieciskajā Krievijā šāda jautājumā nekāda „likumība" absolūti nav iespējama. Jebkāds salīdzinājums ar kontrabandu vispār („vienalga, sak, arī kontrabanda pret monopolu tāpat rit pilnā spēkā") ir absolūti nepareizs: viena lieta ir specialists kontrabandists uz robežas, cita lieta — visa zemniecība, kura visa aizstāvēs sevi un karos pret varu, kas mēģina atņemt viņas „pašas" labumus.

Nepaguvuši izmēģināt monopola režīmu, kas mums tikko sāk dot miljonus (un dos desmitiem miljonu un vairāk), mēs radām pilnīgu chaosu; silam laukā tos pašus balstus, kurus tik tikko esam sākuši nostiprināt.

Mēs esam sākuši celt sistēmu: tiklab ārējās tirdzniecības monopols, kā arī kooperaeija_ ir sākta celt. Pēc gada vai diviem būs zināmi rezultāti. Arējā tirdzniecībā gūtā peļņa mērojama simtos procentu, mēs sākam gūt miljonus un desmitiem miljonus. Mēs esam sākuši dibināt jauktas sabiedrības; esam sākuši mācīties, kā gūt pusi no viņu (drausmīgās) peļņas. Mēs jau redzam zināmu perspektivu ar ļoti solidu valsts ienākumu. Mēs to pametam, cerēdami uz muitām, kuras nevar dot peļņu, kas kaut cik līdzīga šai peļņai, mēs pametam visu un dzenamies pakaļ rēgam!

Jautājums ticis iesniegts plēnumā steigā. Nekā līdzīga nopietnai diskusijai neesot bijis. Nekādu iemeslu steigties nav. Tikai tagad saimnieciskie darbinieki sāk iedziļināties. Izlemt svarīgākos tirdzniecības politikas jautājumus tādā steigā, nesavācot materiālus, neapsverot par un pret ar dokumentiem un skaitļiem, vai tad te ir kaut vismazākā pareizā izturēšanās pret darbu? Noguruši cilvēki nobalsos dažās minūtēs un cauri. Mazāk svarīgus politiskus jautājumus mēs apsvērām daudzas reizes un nereti lēmām par tiem vairākus mēnešus.

Es ļoti nožēloju, ka slimība man neļāva tanī dienā būt sēdē un ka esmu spiests tagad lūgt, lai notiktu zināma atkāpšanās no normas.

Bet es domāju, ka jautājumu vajag apsvērt un izpētīt, ka steigties ir kaitīgi.

Ierosinu: atlikt šā jautājuma izlemšanu uz divi mēnešiem, t. i., līdz nākošajam plēnumam; bet līdz tam laikam savākt sakopotus un pārbaudītus dokumentus par mūsu tirdzniecības politikas pieredzi.

V. Uljanovs (Ļeņins)

P. S. Vakardienas sarunā ar biedru Staļinu — (es nebiju plēnumā un centos informēties pie biedriem, kas plēnumā bijuši) — mēs starp citu skārām Petrogradas un Novorosij-skas ostu varbūtējo atvēršanu uz zināmu laiku. Man šķiet — abi piemēri rāda, cik ārkārtīgi bīstami ir šādi eksperimenti kaut vai pavisam nelielam preču sarakstam. Petrogradas ostas atvēršana pastiprinās uz Somijas robežas linu kontrabandu līdz drausmīgiem apmēriem. Uz mūsu pleciem gulsies nevis cīņa pret profesionāliem kontrabandistiem, bet gan cīņa pret visu linkopības rajona zemniecību. Gandrīz pilnīgi droši mūs šajā cīņā sakaus un turklāt nelabojami. Novorosijskas ostas atvēršana drīz vien izsūknēs labības pārpalikumus: vai tas ir piesardzīgi, kad krājumi kara vajadzībām mums ir mazi? kad daudzie sistemātiskie šo krājumu palielināšanai domātie pasākumi vēl nav varējuši paspēt dot rezultātus?

Pēc tam vajag apdomāt sekojošo. Arējās tirdzniecības monopols mums ir devis to, ka sācis ieplūst zelta fonds Krievijā. Tik tikko kļūst iespējams aprēķināt: tāda un tāda tirgoņa pirmais brauciens uz pusgadu uz Krieviju devis viņam, teiksim, simtiem procentu peļņas; pirkdams šādas tiesības, viņš mums paceļ cenu no 25% līdz 50% par labu Arējās tirdzniecības tautas komisariātam. Mēs esam sākuši gūt iespēju gan mācīties, gan palielināt šās peļņas apmērus. Viss tas uzreiz iet zudumā, viss darbs pārtrūkst, jo — ja pa daļām, uz laiku atver dažādas ostas, tad neviens tirgonis nedos ne grasi par Šādu ,,monopolu“. Tas ir skaidrs. Vajag vairākas reizes padomāt un parēķināt, iekām ielaisties uz šādu risku. Turklāt vēl politiskais risks, ka ielaidīsim nevis tos atsevišķos ārzemju tirgoņus, ko mēs pārbaudām, bet vispār visu sīkburžuaziju.

Pēc ārējās tirdzniecības tautas komisariāta nodibināšanas mēs sākām cerēt uz zelta pieplūdumu. Gitas cerības es neredzu, varbūt tikai degvīna monopolu, bet tur ir gan ļoti nopietni morāli apsvērumi, gan daudzi lietišķi Sokoļņikova iebildumi.

Ļeņins

P.P.S.[13] Pašlaik man ziņo (pusdivos), ka vairāki saimnieciskie darbinieki lūdzot, lai atliek. Šo lūgumu vēl neesmu lasījis, bet pastiprināti to atbalstu. Runa ir tikai par 2 mēnešiem.

Ļeņins

Iespiests pirmoreiz, pēc rokraksta

FIN ANCU DARBINIEKU VISKRIEVIJAS KONGRESAM 85

Dārgie biedri!

Padomju finanču nostiprināšanas uzdevums ir viens no grūtākajiem, bet tagad tas ir pirmajā vietā un, to neatrisinot, nav iespējams spert uz priekšu ievērojamus soļus ne Padomju Krievijas neatkarības nosargāšanā pret starptautisko kapitālu, ne mūsu zemes saimnieciskās un kulturālās attīstīšanas darbā. Mūsu finanču aparatam jāsasprindzina visi savi spēki, lai visīsākajā laikā spētu nodrošināt ar nodokļu ievākšanu strādnieku un zemnieku valstij līdzekļus, kas nepieciešami visu valsts orgānu regulārām darbam.

Apsveicot finanču darbinieku Viskrievijas kongresu, es izsaku stingru pārliecību, ka finanču celtniecībā finanču darbinieki attaisnos cerības, ko uz viņiem liek Padomju Krievijas darba ļaužu masas.

V. Uļjanovs (Ļeņins)

1922. g. 20. oktobri

Iespiests pec avīzes „Р rauda" teksta

„Hravda'\ 240. ш\, 1922. я-2't. oktobrī

PADOMJU KRIEVIJAS DRAUGU BIEDRĪBAI (AMERIKA)e<'

1922. g. 20. X

Dārgie biedri!

Speciāli pieprasīdams izziņu Fermas guberņas izpildko mitējai, es tikko kā pārbaudīju tās ārkārtīgi patīkamās ziņas, kas mūsu avīzēs bija publicētas par jūsu biedrības biedru darbu ar Ilaroldu Veru priekšgalā Permas gub. trak toru vienībā sovchozā (padomju saimniecībā) „Toikino".

Neraugoties uz milzīgajām grūtībām, it īpaši ņemot vērā minētās darba vietas ārkārtīgo attālumu no centra un tāpat arī ņemot vērā Kolčaka izdarītos postījumus pilsoņu kara laikā, jūs esat sasnieguši panākumus, kas jāatzīst par pavisam izciliem.

Steidzos izteikt jums savu dziļo atzinību un lūdzu to publicēt jūsu biedrības orgānā un tāpat, ja iespējams, arī Ziemeļamerikas Savienoto Valstu vispārējā presē.

Es iesniegšu VCIK Prezidijā priekšlikumu atzīt šo padomju saimniecību par paraugsaimniecību un sniegt tai speciālu ārkārtēju palīdzību tiklab celtniecības darbos, ka arī apgādē ar benzinu, metālu u. c. materiāliem, kas nepieciešami remontdarbnīcas organizēšanai.

Vēlreiz izsaku jums mūsu Republikas vārdā dziļu pateicību un lūdzu jūs paturēt vērā, ka neviens palīdzības veids mums nav tik savlaicīgs un tik svarīgs kā tas, ko esat snieguši jūs.

Tautas Komisāru Padomes Priekšsēdētājs

Ļeņins

Iespiests pčc avīzes Prauda** teksta

„Рrauda", nr.. /922. и

?4. oktobri

PADOMJU KRIEVIJAI SNIEDZAMAS TECHNISKĀS PALĪDZĪBAS BIEDRĪBAIM

1922. g. 20. X

Dārgie biedri!

Mūsu avīzēs parādījušās ārkārtīgi patīkamas ziņas par jūsu biedrības biedru darbu padomju saimniecībās Tam-bovas gub. Kirsanovas apriņķī un pie Mitino stacijas Odesas gub., kā arī par Doņecas baseina kalnraču grupas darbu.

Neraugoties uz milzīgajām grūtībām un it īpaši ņemot vērā pilsoņu kara laikā notikušos postījumus, jūs esat sasnieguši panākumus, kas jāatzīst par izciliem.

Steidzos izteikt jums savu dziļo atzinību un lūdzu to publicēt jūsu biedrības orgānā un tāpat, ja iespējams, arī Ziemeļamerikas Savienoto Valstu vispārējā presē.

Es iesniegšu VC1K Prezidijā priekšlikumu atzīt izcilākās saimniecības par paraugsaimniecībām un sniegt tām speciālu ārkārtēju palīdzību, kas nepieciešama, lai to darbs attīstītos labvēlīgi.

Vēlreiz izsaku jums mūsu Republikas vārdā dziļu pateicību un lūdzu jūs paturēt vērā, ka jūsu palīdzība zemes apstrādāšanā ar traktoriem ir mums sevišķi savlaicīga un svarīga.

Sevišķu patiku man sagādā iespēja apsveikt jūs sakarā ar jūsu paredzēto 200 lauksaimniecības komūnu organizēšanu.

Tautas Komisāru Padomes Priekšsēdētājs

Ļeņins

Iespiests pēc avīzes Prauda“ teksta

„Pravda", 2*0. nr.. 19T2. и 2*. oktobri

SVEICIENS ATBRĪVOTAJAM PIEJŪRAS APGABALAM^88

Cilā. Tālo Austrumu republikas Ministru Padomes Priekšsēdētājam

Uz uzvarošās Oktobra revolūcijas piekto gadadienu Sarkanā Armija spērusi vēl vienu izšķirošu soli, lai pilnīgi iztīrītu KSFPR teritoriju un ar viņu savienotās republikas no ārzemnieku okupantu karaspēka. TAR tautas revolucionārā armija, ieņemdama Vladivostok!!, apvieno ar Krievijas darba ļaužu masām Krievijas pilsoņus, kas izcietuši Japanas imperiālismā smago jūgu. Apsveicot ar šo jauno uzvaru visus Krievijas darba ļaudis un varonīgo Sarkano Armiju, lūdzu TAR valdību nodot visiem atbrīvoto apgabalu un Vladivostokas pils. strādniekiem un zemniekiem KSFPR Tautas Komisāru Padomes sveicienu.

KSFPR Tautas Komisāru Padomes Priekšsēdētājs

V. Vļjanovs (Ļeņins)

Maskavā, 1922. g. 26. X

,,Pravda'\ 243. nr., 1922. (j.

27. oktobrī Iespiests pēc avīzes Pravda“ teksta

INTERVIJA

AVĪŽU „OBSERVER** UN „MANCESTER GARDIAN**"" KORESPONDENTAM FARBMANIM

l. Jautājums. Pretkrievu prese (ēlo Erio pieņemšanu Maskavā un franču un krievu sarunas kā noteiktu pagriezienu Padomju Krievijas ārpolitikā.

Vai tas taisnība? Vai taisnība, ka Krievija raugoties uz Anglijas politiku Tuvajos Austrumos kā uz izaicinājumu un esot gatava noslēgt ar Franciju vienošanos, kas vērsta pret Angliju?

Atbilde. Es uzskatu par absolūti nepareizu, ja Erio pieņemšanu Maskavā un iranču un krievu sarunas attēlo par kaut kādu, kaut vai vismazāko pagriezienu Padomju Krievijas politikā vispār un tās pagriezienu pret Angliju it īpaši. Nav šaubu, ka mēs ārkārtīgi augstu vērtējam gan Erio pieņemšanu Maskavā, gan to soli, kas sperts uz tuvināšanos ar Franciju vai uz sarunām ar to, kuras tagad kļuvušas iespējamas, ticamas un, gribētos domāt, nepieciešamas. Jebkura tuvināšanās ar Franciju mums ir ārkārtīgi vēlama, it īpaši ņemot vērā, ka Krievijas tirdzniecības intereses neatlaidīgi prasa tuvināšanos ar šo spēcīgāko kontinentālo lielvalsti. Taču mēs esam pārliecināti, ka šī tuvināšanās ne mazākā mērā nenozīmē, ka obligātā kaut kāda pārmaiņa mūsu politikā attiecībā uz Angliju. Mēs uzskatām, ka pilnīgi draudzīgas attiecības ar abām valstīm ir pilnīgi iespējamas un tās panākt ir mūsu mērķis. Mēs uzskatām, ka tieši tirdzniecisko sakaru attīstība neizbēgami ārkārtīgi spēcīgi ietekmēs šā mērķa sasniegšanas virzienā. Mēs uzskatām, ka pareizi saprastas Anglijas un Francijas intereses gluži tāpat darbosies šinī virzienā. Mēs uzskatām, ka Anglijas un Francijas savstarpējās intereses, ciktāl tās saskaras ar Krieviju, nekādā gadījumā nesatur sevī neizbēgama naida elementus starp Angliju un Franciju. Gluži otrādi, [14]

mēs pat domājam, ka mierīgas un draudzīgas šo valstu attiecības pret Krieviju satur sevī vienu no garantijām (es gandrīz esmu gatavs teikt: visstiprāko garantiju) tam, ka miers un draudzība starp Angliju un Franciju pastāvēs ilgi jo ilgi un ka visādas tagadējos apstākļos iespējamas un varbūtējas domstarpības starp Franciju un Angliju pavisam drīz un pavisam droši nonāks pie laimīga atrisinājuma.

2. Jautājums. Vai Anglijas atbalstītā grieķu un turku kara faktiskā izbeigšanās nav labākais moments, lai noslēgtu angļu un krievu vienošanos?

Atbilde. Protams, Anglijas atbalstītā grieķu un turku kara izbeigšanās ir moments, kas zināmā mērā palielina izredzes uz angļu un krievu vienošanās noslēgšanu. Pēc šās vienošanās mēs tiecāmies arī pirms šā kara izbeigšanas un tagad tieksimies ar vislielāko enerģiju. Tiesa, daži jautājumi, kas saistīti ar šā kara izbeigšanos, rada mūsu domstarpības ar Angliju. Bet, pirmkārt, miers, kas nomainījis grieķu un turku karu, pēc mūsu domām, ir tāds starptautiskās politikas ieguvums vispār, ka mēs ceram uz šās politikas vispārējo nosacījumu uzlabošanos, pateicoties grieķu un turku mieram. Otrkārt, domstarpības, kādas mums ir ar Angliju, mēs nekādā gadījumā neuzskatām par nepārvaramām. Gluži otrādi, mēs ceram, ka tuvākā nākotne mums rādīs sakarā ar dažādām Tuvo Austrumu jautājuma stadijām, ciktāl attaisnosies mūsu cerības, ka tieši grieķu un turku kara izbeigšanās būs arī beigas tiem konfliktiem un nesaskaņām, kas šo izbeigušos karu lika starptautiskās politikas avanscēnā. Mēs darām visu, lai šā kara izbeigšanās izbeigtu arī rīvēšanos un nesaskaņas ar Angliju, un mēs ccraift, ka Anglijas valdības intereses arī šajā gadījumā gūs virsroku pār jebkādiem prelkrievu preses čukstiem un valodām, kuras bieži vien ir viltus pilnas.

3. Jautājums. Vai Jūs Krievijas piedalīšanos Austrumu jautājumā uzskatāt tikai par prestiža lielu, vai ari Jūs pamatojaties vienīgi uz Krievijas reālajām interesēm? Vai Krievijas valdība piekrīt Francijas priekšlikumam — ļaut Krievijai piedalīties tikai lajā konferences tla|ā, kas izlems jūras šaurumu jautājumu?

Atbilde. Krievijas piedalīšanos Tuvo Austrumu jautājuma izlemšanā®0 es nekādā ziņā neuzskatu par prestiža lietu.

Es ceru, ka mēs ar visu savu starptautisko politiku piecu gadu laikā esam pilnīgi pierādījuši, ka pret prestiža jautājumiem mēs izturamies pavisam vienaldzīgi un nekad neesam spējīgi izvirzīt, vienalga, kādu prasību vai pasliktināt patiesās miera izredzes starp valstīm tikai prestiža dēļ. Esmu pārliecināts, ka nevienā valstī tautas masās nav lādas vienaldzības pret prestiža kā prestiža jautājumu un pat tādas gatavības saņemt to ar visjautrāko zobgalību. Mēs domājam, ka tagadējā laikmeta diplomātijā arvien straujāk tuvojas tam, lai pret prestiža jautājumiem izturētos tieši šādā veidā.

Māsu Tuvo Austrumu politika mums ir Krievijas un ar to federācijā apvienoto daudzo valstu visreālāko un tiešāko dzīvības interešu lieta. Ja visas šīs valstis nepanāktu to, ka tiek apmierināta viņu prasība — piedalīties Tuvo Austrumu konferencē, tad tas nozīmētu tik daudz naida, konfliktu un neapmierinātības elementu; tas nozīmētu tādus sarežģījumus tīri tirdznieciskās lietās starp Eiropas austru-miem, no vienas puses, un visām citām valstīm, no olras puses, ka mierīgai sadzīvošanai vai nu nemaz vairs nebūtu pamata, vai arī tā būtu ārkārtīgi apgrūtināta.

Tāpēc Krievijas valdība nav apmierināta ar Parizes priekšlikumu |aut Krievijai piedalīties tikai tajā konferences daļā, kas izlems jūras šaurumu jautājumu. Mēs domājam, ka šāda ierobežošana nenovēršami novedīs pie daudzām visai praktiskām un tiešām, it īpaši ekonomiskām neērtībām, no kurām, kā droši var paredzēt, cietīs pati Francija un Anglija pavisam tuvā nākotnē.

H. Jautājums. Kāda ir Krievijas programa jūras šaurumu jautā juma atrisināšanā?

Atbilde. Mūsu programā attiecībā uz jūras šaurumiem (pagaidām, protams, vēl aptuvenā) starp citu ir ietilpināta:

Pirmkārt, Turcijas nacionālo tieksmju apmierināšana. Mēs atzīstam, ka to prasa ne tikai nacionālās neatkarības intereses. Mūsu pieredze, piecus gadus atrisinot nacionālo jautājumu valstī, kurā ir tāda tautību pārpilnība, kādu nezin vai var atrast cilās zemēs, pilnīgi pārliecina mūs par to, ka šādos gadījumos vienīgā pareizā izturēšanās pret nāciju interesēm būs maksimala to apmierināšana un lādu apstākļu radīšana, kuri izslēdz jebkādu iespēju rasties kon fliktiem uz šāda pamata. Mūsu pieredze radījusi mūsos nesatricināmu pārliecību, ka tikai milzīga uzmanība pret dažādu nāciju interesēm likvidē konfliktu pamatu, novērš savstarpējo neuzticību, novērš bažas par kaut kādām intrigām, rada to uzticību, — it īpaši strādnieku un zemnieku, kuri runā dažādās valodās, — bez kuras absolūti nav iespējamas ne miermīlīgas attiecības starp tautām, ne kaut cik sekmīga visa tā attīstība, kas mūslaiku civilizācijā ir vērtīgs.

Otrkārt, mūsu programa ietilpināts, ka juras šaurumiem jābūt slēgtiem visiem kara kuģiem miera un kara laikā. Tās ir tiešās un vistuvākās visu valstu tirdznieciskās intereses, ne tikai to valstu, kuru teritorijas tieši pieiet pie jūras šaurumiem, bet arī visu pārējo. Jāņem vērā, ka visā pasaulē skan neparasti daudz pacilistisku frāžu, valodu un apgalvojumu, dažreiz pat zvērestu, kas vērsti pret karu un pret mieru, bet valstu lielākajā daļā un it īpaši mūsdienu civilizētajās valstīs mēs neparasti maz sastopam gatavību spert patiesus soļus, pat visvienkāršākos, lai būtu nodrošināts miers. Bet mēs gribētu gan šajā, gan līdzīgos jautājumos redzēt, cik iespējams, mazāk vispārīgu paziņojumu, svinīgu solījumu, krāšņu formulu un, cik iespējams, vairāk visvienkāršāko, visskaidrāko lēmumu un pasākumu, kas patiesi vestu uz mieru, ja jau nerunājam par kara briesmu pilnīgu novēršanu.

Treškārt, mūsu programa attiecībā uz jūras šaurumiem paredz pilnīgu tirdzniecības kuģniecības brīvību. Un pēc tā, ko esmu teicis iepriekšējā frāzē, es domāju, ka šo punktu paskaidrot un konkretizēt ir pilnīgi lieki.

5. Jautājums. Vai Krievijas valdība piekrīt, ka jūras šaurumus kontrolētu Tautu Savienība, ja Tautu Savienība ietilpinātu savā sastāvā arī Krieviju, Turciju, Vāciju un Savienotas Valstis?

Vai ari Krievija pieprasītu, lai jūras šaurumu kontrolei nodibina īpašu komisiju?

Atbilde. Mēs, protams, esam Tautu Savienības pretinieki, un es domāju, ka ne vien mūsu ekonomiskā un politiskā iekārta ar tās īpatnībām rada mūsu noliedzošo izturēšanos pret Tautu Savienību, bet arī miera intereses, ja tās aplūko no visas mūsdienu starptautiskās politikas konkrēto apstākļu viedok|a vispār, pilnīgi attaisno šo noliedzošo izturēšanos. Tautu Savienībā tik stipri redzamas visas pazīmes, ka tā cēlusies no vispasaules kara, tā tik lielā mērā nesaraujami saistīta ar Versaļas līgumu, tik stipri visa caur un cauri piesātināta ar to, ka tai trūkst itin visa, kas līdzinātos realai nāciju tiesību vienlīdzību nodibināšanai, reālām izredzēm, ka tās mierīgi savā starpā sadzīvos, ka, man šķiet, mūsu noliedzošā izturēšanās pret Tautu Savienību ir saprotama un tālāki komentāri tai nav vajadzīgi.

6. Jautājums. Vai atteikšanās ratificēt vienošanos ar Urkarlu no rīmē „kreiso komunistu" uzvaru? Kādi ir lie objektivie nosacījumi, kas darītu iespējamu atjaunot sarunas un ratificēt līgumu ar Urkarlu?

Atbilde. Jautājumu par līguma noslēgšanu ar Urkartu®1 mūsu valdība bija izvirzījusi jau tad, kad es biju slims un nespēju piedalīties valdības lietās. Tāpēc par visām šās lietas detaļām es pašlaik vēl neesmu pilnīgi informēts. Bet tomēr es varu pilnīgi noteikti apgalvot, ka par kreiso komunistu uzvaru pašlaik nav un nevar būt ne runas. Es to zinu, pats tieši vērodams valdības lietu gaitu.

Lieta ir tā, ka netaisnais Anglijas solis, kas izpaudās tādējādi, ka viņa nevēlējās ļaut mums piedalīties konferencē, bija lik negaidīts, radīja Krievijā tādu sašutumu un tik stipri saliedēja ne tikai labējos komunistus ar kreisajiem, bet arī Krievijas bezpartejisko iedzīvotāju, strādnieku un zemnieku, milzīgās masas, ka lieta nenonāca un nevarēja nonākt ne līdz kādām domstarpībām starp kreisajiem un labējiem komunistiem.

Mūsu motivējums, noraidot līgumu ar Urkartu, var teikt, tieši izpauda ne tikai visas partijas, bet taisni visas tautas noskaņojumu, l. i., visas strādnieku un visas zemnieku masas noskaņоjumu.

Sarunu atjaunošanu un Urkarta līguma tālāko ratifikāciju vispirms nosaka tas, vai Anglija novērsīs to kliedzošo netaisnību attiecībā uz Krieviju, kura izpaužas tā, ka visvisādā veidā tiek samazinātas Krievijas tiesības piedalīties Tuvo Austrumu jautājumu konferencē. Bet, kas attiecas uz konkrētiem noteikumiem, ko mums piedāvāja Urkarts, tad man vēl nav bijis laika pietiekami sīki nodarboties ar to, un es varu tikai teikt, ka valdība nolēmusi, cik iespējams, drīzāk Jaut izteikties mūsu presē šās vienošanās piekritējiem un pretiniekiem, lai no visobjektīvākās un visvairāk motivētās diskusijas gūlu materiālu Joti nopietnai visu ,.par“ un ,,pret“ pārbaudei un šā jautājuma izšķiršanai tādā garā, kas vis vairāk atbilst Krievijas interesēm.

7. Jautājums. Cik paliesas ir Anglijas prelkrievn preses apsūdzības, kura apgalvo, ka nesenā rūpnieku apcietināšana Maskavā nozīmējot jaunās ekonomiskās politikas beigas un atgriešanos pie nacionalizē-fianas un konfiscēšanas politikas?

Atbilde. Attiecībā uz Jūsu jautājumu, ka Anglijas pret krievu prese mūs apsūdzot sakarā ar „rūpnieku apcietināšanu Maskavā*1, man jāsaka, ka tieši šodien es lasu mūsu avīzē („Izvestija'*) rakstiņu ar nosaukumu „Melnās biržas vīru apcietināšana**. Neviens cits kā Ekonomiskās pārvaldes priekšnieks pie Valsts politiskās pārvaldes b. Z. H. Kacnel-sons stāsta šajā rakstiņā, ka ne par kādu rūpnieku apcietināšanu absolūti neesot bijis ne runas, ka „Padomju varas ienaidnieku izplatītās baumas tiklab KSFPR robežās, kā arī ārzemēs par to, ka šī apcietināšana esot brīvās tirdzniecības vajāšana, īstenībā ir absolūti aplama izdoma, kam ir noteikti konlrrevolucionari nolūki izjaukt topošās ekonomiskās attiecības ar Rietumeiropu**.

Īstenībā apcietināti vienīgi tā sauktās melnās biržas vīri, un mūsu varas orgānu rokās ir dati, kas konstatē, ka šiem biržas un valutas vīriem ir sakari ar dažiem ārzemju misiju līdzstrādniekiem Maskavā, pie kam šie dati konstatē ne vien platina, zelta (lējumu) pārdošanu, bet arī to, ka tikusi organizēta šo vērtību nogādāšana uz ārzemēm ar kontrabandas palīdzību.

No tā Jūs varat redzēt, cik absolūti bez satura ir baumas, it kā mēs darot galu „jaunajai ekonomiskajai politikai**, un cik ārkārtīgi nepatiesas ir Anglijas pretkrievu preses apsūdzības, kura ar pavisam nedzirdētu lietas sagrozīšanu un ar krāpšanu mēģina parādīt mūsu politiku nepareizā gaismā. īstenībā absolūti nav bijis ne runas itin nekādās valdības aprindās par to, ka jādara gals „jaunajai ekono miskajai politikai** un jāatgriežas pie vecās. Pašlaik notiekošajā Viskrievijas Centrālās Izpildu Komitejas sesijā viss valdības darbs, starp citu, notiek tādā virzienā, lai to, ko sauc par jauno ekonomisko politiku, vislielākajā mērā nostiprinātu ar likumdošanu un tā lai novērstu jebkādu iespēju no tās novirzīties.

1922. g. 27. X

%JJr(wda‘\ 254. nr., 1922. и 10. novembri

Iespiests pēc maiinraksla noraksta, ko labojis V. /. Ļeņins

RUNA VCIK IX SASAUKUMA IV SESIJA 1922. G. 31. OKTOBRI^92

(Vētraini, ilgi nerimstoši aplausi. Visi pieceļas.) Biedri! Atļaujiet mart aprobežoties tikai ar nedaudziem apsveikuma vārdiem. Vispirms, protams, nepieciešams adresēt mūsu apsveikumu Sarkanajai Armijai, kas šinīs dienās vēlreiz parādījusi savu varonību, ieņemot Vladivostoku un iztīrot pēdējās ar Padomju Krieviju saistītās republikas visu teritoriju. Esmu pārliecināts, ka izteikšu vispārējo uzskatu, ja sacīšu, ka mēs šeit visi apsveicam šo jauno Sarkanās Armijas varoņdarbu un apsveicam arī to, ka uz kara izbeigšanu ir sperts, kā liekas, pietiekami noteikts solis: jūrā ietriekti pēdējie baltgvardu spēki. (Aplausi.) Es domāju, ka mūsu Sarkanā Armija uz ilgu laiku paglābusi mūs no jebkādas baltgvardu uzbrukuma atkārtošanās iespējas Krievijai vai kaut kurai no republikām, kas tieši vai netieši, cieši vai arī vairāk vai mazāk attāli saistītas ar mums.

Bet reizē ar to mums arī jāsaka, lai tūliņ pat mēs nesāktu runāt pārliecīgas pašlielības tonī, ka šeit nozīme bijusi ne tikai Sarkanās Armijas varoņdarbam un tās spēkam, bet arī starptautiskajiem apstākļiem un mūsu diplomātijai.

Bija laiks, kad Japana un Amerikas Savienotās Valstis parakstīja vienošanos par Koleaka atbalstīšanu. Sis laiks ir jau tik tālu pagātnē, ka daudzi no mums varbūt to pavisam būs aizmirsuši. Bet tas ir bijis. Un, ja mēs esam panākuši, ka šāda vienošanās vairs nav iespējama, ka japāņi, neraugoties uz visu savu militāro spēku, pasludinājuši, ka viņi aiziet, un šo solījumu izpildījuši, tad te, protams, ir arī mūsu diplomātijas nopelns. Tuvākajā nākotnē mūsu diplomātiem būs vēlreiz jāparāda savas spējas ļoti svarīgā jautājumā, jautājumā, kurā mēs esam būtiski ieinteresēti,— Tuvo Austrumu konferencē, ko Anglija sasauc 13. novembri Lozanā. Esmu pārliecināts, ka arī tur mūsu diplomāti mums nedarīs kaunu un ka mēs ari tur pratīsim nosargāt visu federālo republiku un KSFPR intereses; katrā ziņā mēs pratīsim panākt to, ka skaidri parādīsim masām, kur ir šķērslis, kāds tas ir, cik lielā mērā tas vēršas pret mūsu pilnīgi likumīgo vēlēšanos un liekšanos, un ne tikai pret mūsu, bet arī pret visu to valstu, kas ieinteresētas jūras Šaurumu jautājumā.

Ar šim īsajām piezīmēm par ārējo politiku es tad arī aprobežošos un tagad runāšu par jūsu darbu.

Es domāju, ka šeit mūsu sasniegumi nepavisam nav mazi, neraugoties uz to, ka varbūt no pirmā acu uzmetiena šis darbs vienam otram šķila vai šķiet ne visai svarīgs. Ņemsim pirmo kodeku, kas pie jums jau pieņemts, — darba kodeku. Tas ir milzīgs Padomju varas iekarojums, ka tādā laikā, kad visas zemes uzbrūk strādnieku šķirai, mēs nākam klajā ar kodeku, kas stingri nodibina strādnieku likumdošanas pamatus, kā, piemēram, 8 stundu darba dienu. Tiesa, varbūt attiecībā uz šo kodeku varētu izteikt vienu otru vēlēšanos pēc kaut kā vairāk. Es tomēr domāju, ka šāda vēlēšanās būtu nepareiza.

Jāņem vērā tas, ka, salīdzinot ar visām valstīm, kurās tagad norisinās ārkārtīgi nikna kapitālistiska konkurence, kurās ir miljoniem un desmitiem miljonu bezdarbnieku, kurās kapitālisti ar saviem spēkiem organizē varenas kapitālistiskas savienības, organizē karagājienu pret strādnieku šķiru, — salīdzinot ar tām, mēs esam vismazāk kulturāli, ražošanas spēki mums attīstīti mazāk nekā visiem citiem, strādāt mēs protam sliktāk nekā visi citi. Tas varbūt ir ļoti nepatīkami, ka mums tas jāatzīst. Taču es domāju, ka laisni tāpēc, ka mēs šādas lietas neaizsedzam ar ārēji skaistām frāzēm un ar oficiāliem izsaucieniem, bet tās tieši atzīstam, taisni tāpēc, ka mēs visu to atzīstam un nebaidāmies pateikt no tribines, ka tā izlabošanai veltīts vairāk spēku nekā jebkurā citā valstī, mēs ari sasniegsim to, ka panāksim citas valstis tādā ātrumā, par kādu tās nav ne sapņojušas.

Protams, tas nav fantastisks ātrums, protams, mums vajadzīgs vairākus gadus ļoti nopietni strādāt, lai to sasniegtu.

Protams, vienā dienā nekas nav izdarāms. Mēs esam nodzīvojuši jau piecus gadus un redzējuši, cik ātri mainās sabiedriskās attiecības. Mēs esam iemācījušies saprast, ko nozīmē laiks. Un vajag, lai mēs to mācītos arī turpmāk. Vienalga kādu pārmaiņu fantastiskam ātrumam pie mums neviens neticēs, bet toties patiesam ātrumam, ātrumam, salīdzinot ar jebkuru vēsturiskās attīstības periodu, ņemot to tādu, kāds tas ir bijis, — šādam ātrumam, ja kustību vada patiesi revolucionārā partija, šādam ātrumam mēs ticam un šādu ātrumu mēs sasniegsim par katru cenu.

Tālāk es pieskaršos jautājumam par agraro kodeku, ko jūs esat pieņēmuši. Jūs zināt, ka šajā ziņā mūsu likumi jau ar pirmo dienu pēc slavenā 1917. g. 25. oktobra uzreiz, atšķirīgi no visiem un visādiem likumiem, nāca klajā ar nolikumu par zemi, kurš techniski un varbūt arī juridiski bija ļoti nepilnīgs, bet kurš deva visu būtisko, kas zemniekam absolūti nepieciešams un kas nodrošināja viņam savienību ar strādnieku. Un, sākot ar šo laiku, lai cik grūti mums bija nepārtrauktos karos nodzīvot šos piecus gadus, mēs pastāvīgi rūpējāmies, lai zemnieks, dabūdams zemi, gūtu vislielāko apmierinājumu. Un, ja šis likums, ko jūs tagad esat pieņēmuši, arī izrādīsies tāds, kas vienā vai otrā ziņā jālabo, mēs bez jebkādām grūtībām pieņemsim šos turpmākos labojumus, turpmākos uzlabojumus tāpat, kā jūs, lūk, nupat pieņēmāt labojumus un uzlabojumus mūsu Kriminalkodekā. Jautājums par zemi, jautājums par lielum lielā iedzīvotāju vairākuma — zemnieku — dzīves iekārtošanu mums ir pamatjautājums. Sājā ziņā mēs jau esam sasnieguši to, ka krievu zemnieks zina, ka jebkurš priekšlikums, kas skar veco likumu grozīšanu, pie mums nevis vienmēr tiks bremzēts, bet atbalstīts un mūsu augstākajā likumdošanas iestādē pret to izturēsies ļoti labvēlīgi.

Tālāk jūs izskatījāt vēl tādus jautājumus kā civilkodeks, vispārējā tiesu iekārta. Pastāvot tai politikai, kuru mēs piekopjam jo stingri un attiecībā uz kuru pie mums nevar būt svārstīšanās, plašām iedzīvotāju masām tas ir vissvarīgākais jautājums. Mēs arī šeit esam centušies ievērot robežu starp to, kas ir jebkura pilsoņa likumīgs apmierinājums un kas saistīts ar mūsdienu ekonomisko apgrozību, un starp to, kas ir jaunās ekonomiskās politikas ļaunprātīga

izmantošana, kas visās valstīs notiek legāli un ko legalizēt mēs negribam. Cik veiksmīgi ir tie labojumi, ko jūs iesniedzāt speciāli šajā nolūkā un ko jūs atzināt par pareiziem, — to rādīs nākotne. Mēs šajā ziņā nekādā gadījumā nesaistīsim sev rokas. Ja ikdienišķā dzīvē izpaudīsies ļaunprātības, ko mēs neesam pamanījuši agrāk, mēs tūliņ iesniegsim vajadzīgos labojumus. Šajā ziņā, protams, jūs visi ļoti labi zināt, ka tik strauja likumdošana kā mūsējā cilās valstīs, diemžēl, nav pazīstama. Redzēsim, vai tuvākā nākotne arī viņām neliks parūpēties, lai šajā ziņā mazliet mēģinātu panākt Padomju Krieviju.

Tālāk, starp jautājumiem, kas nav mazāk svarīgi, jāuzkavējas pie jautājuma, ko jūs šeit arī esat noveduši līdz galīgai izšķiršanai. Tas ir jautājums par Padomju kongresiem uz vietām un par guberņu izpildu komitejām. Tas ir jautājums, ar kura atrisināšanu līdz šim ļoti aizkavējās visu agrāko likumdošanas sistēmu laikā un visu agrāko konstitūciju laikā. Tas lika uzskatīts par nesvarīgu. Likās, ka uz vietām var atstāt arī visu veco. Mēs domājam gluži otrādi. Mēs esam pārliecināti, — ja mūsu revolūcija ir sasniegusi paliesus panākumus, tad tas ir tāpēc, ka tieši varas orgāniem uz vietām, pašu šo vietu pieredzei mēs vienmēr esam pievērsuši galveno uzmanību. Ja revolūcija 1917. gada oktobri uzreiz guva tik lielus panākumus, ka 1918. gada pavasarī mums šķita, ka karš jau ir izbeigts, — īstenībā tas tikai sākās un sākās ļaunākajā pilsoņu kara formā; īstenībā miers ar vāciešiem nozīmēja, ka šie vācieši atbalsta ļaunākos pilsoņu kara elementus; īstenībā toreizējais miers ar vāciešiem, kurš uz rudens pusi izjuka, nozīmēja, ka šos elementus visnotaļ atbalsta arī sabiedrotās valstis, kuras tieši mūs apsūdzēja par miera noslēgšanu ar vāciešiem. Un, ja, es saku, revolūcija tik strauji — dažos mēnešos, pat dažās nedēļās izdarīja savu darbu, tad tas tāpēc, ka mēs pilnīgi paļāvāmies uz vietējiem elementiem, ka mēs ļāvām viņiem pilnīgu vaļu rīkoties, ka mēs tieši no vietām gaidījām to entuziasmu, kas radīja mūsu revolūcijas rīcības neuzvaramību un straujumu. Es zinu, ka kopš tā laika mūsu iestādēm uz vietām bija jāpārdzīvo daudz visai dažādu, tā sakot, perturbāciju. Vietējo iestāžu attiecības pret centru bija diezgan liels mūsu uzdevums, un es nebūt negribu teikt, ka mēs šo uzdevumu vienmēr esam atrisinājuši ideāli: pastāvot tam vispārējam kultūras līmenim, kāds mums ir, mums nav ko sapņot par šādu ideālu atrisināšanu. Bet, ka šis uzdevums atrisināts patiesāk, pareizāk un paliekamāk nekā jebkurā, citā valstī, — to mēs varam teikt droši.

Noslēgumā es pieskaršos vēl tikai vienam jautājumam, kas mani sevišķi interesē un kam, es domāju, vajag interesēt arī jūs visus, kaut gan formāli ne jūsu dienas kārtībā, ne jautājumu sarakstā tā nav. Tas ir jautājums par mūsu valsts aparatu, vecais un mūžīgi jaunais jautājums.

1918. gadā, augusta mēnesī mēs izdarījām mūsu aparata skaitīšanu Maskavā. Mēs dabūjām skaitli — 231 000 valsts un padomju kalpotāju Maskavā, skaitli, kas aptver gan centra, gan vietējos Maskavas pilsētas kalpotājus. Nesen, 1922. g. oktobrī, mēs izdarījām šo skaitīšanu vēlreiz, būdami pārliecināti, ka mēs savu uzpūsto aparatu esam sašaurinājuši un ka tam droši vien jau jābūt mazākam. Izrādījās, ka tajā ir 243 000 cilvēku. Lūk, jums visas sašaurināšanas rezultāti. Šis piemērs prasīs vēl lielu darbu pētījot un salīdzinot. Toreiz, 1918. g., kad mēs, tā sakot, pirmajā reformas dedzībā izdarījām šādu skaitīšanu, mēs, vienkārši sakot, nevarējām gūt no tās rezultātiem gandrīz nekā jēdzīga. Bija cilas darīšanas. Pilsoņu karš nedeva mums ne vismazāko brīvo brītiņu. Tagad mēs ceram, ka tas tiks izdarīts. Mēs esam pārliecināti, ka mūsu aparats, kam ir visai daudz trūkumu, kas uzpūsts daudz vairāk nekā divkārt un kas Joti bieži strādā nevis mūsu labā, bet pret mums, — nav ko bīties pateikt šo patiesību, kaut vai no mūsu republikas augstākās likumdošanas iestādes tribines, — tiks uzlabots. Lai to uzlabotu, vajag daudz darba un prasmes. Mēs esam tuvojušies loti nopietnajam darbam jautājumā par to, kādai tieši jābūt šai uzlabošanai, bet pagaidām tikai tuvojušies — mums ir atsevišķi raksti, atsevišķi vietējie pētījumi. Ja mēs visi aiziesim no šejienes apņēmības pilni veltīt šim jautājumam daudz vairāk uzmanības, nekā tas darīts parasti, apņēmības pilni mazāk laika veltīt kņadai un steigai, — un mēs visi visnotaļ veltījam tam pārmērīgi daudz laika, — un ja mēs patiesi pētīsim savu aparatu un strādāsim pie tā gadiem ilgi. tad tas būs milzīgs iekarojums, tas arī būs tnūsu sekmju nodrošinājums. Mums jābūt drosmei pateikt, ka mēs savu aparatu radām slichiski. Labākie strādnieki gāja un ķērās pie visgrūtākajiem pienākumiem gan militārajā laukā, gan civilajā laukā, ķērās bieži vien nepareizi, bet prata laboties un strādāt. Samērs starp šiem varbūt desmitiem drosmīgu cilvēku un simtiem to, kuri sēž un sabotē vai pa daļai sabotē, pīdamies savu papīru kaudzēs, šis samērs bieži vien pazudināja mūsu dzīvo darbu pārmērīgajā papīru jūrā. Mums vajadzēs vispamatīgākajā veidā izpētīt šo jautājumu, ko mēs līdz šim izpētīt nevarējām. Jāpaiet daudziem gadiem, mums jāmācās daudzus gadus, jo mūsu strādnieku kultūras līmenis ir zems, strādniekiem grūti ķerties pie pilnīgi jaunā ražošanas darba, — bet patiesīguma un entuziasma ziyā mēs vienīgi tikai uz strādniekiem arī varam paļauties. Jāpaiet daudziem gadiem, lai mēs panāktu sava valsts aparata uzlabošanos, tā pacelšanos — nevis attiecībā uz atsevišķām personām, bet uz visu tā apjomu — uz augstākām kultūras pakāpēm. Esmu pārliecināts, ka, turpmāk veltījot savus spēkus šādam darbam, mēs nepieciešami un neizbēgami nonāksim pie vislabākajiem rezultātiem. (Ilgstoši aplausi.)

„Pravda". 247. nr., 1922. q. Iespiests pēc avizes „Prauda^1* teksta.

1 novembri kas salīdzināts ar s te под rāmu

AVĪZEI „PETROGRADSKAJA PRAVI)A“e"

1922. g. 1. XI

Dārgie biedri! No visas sirds apsveicu Jūs Oktobra revolūcijas piecu gadu jubilejā un novēlu, lai nākošajos piecos gados mēs miera frontē cīnilos ar tādām pašām sekmēm kā līdz šim kara frontē.

Ar labākajiem sveicieniem un novēlējumiem

Jūsu V. Uljanous (Ļeņins)

„Pelrogradskaja Pravda". 251. пт.,

1922. i/. 5. novembrī Iespiests pēc rokrakstu

„PRAVDAl**

Dārgie biedril Dedzīgi apsveicu Jūs Oktobra revolūcijas piecu gadu jubilejā. Mans novēlējums: lai nākošajos piecos gados mēs iekarotu, un turklāt miera ceļā, ne mazāk, kā līdz šim esam iekarojuši ar bruņotu roku.

Jusu Ļeņins

1922. 2. XI

Iespiests pēc rokrakstu

„Pravda", 252. nr„ 1922. p.

7. novembri

PIRMAJAI STARPTAUTISKAJAI KOMUNISTU KOOPERATORU KONFERENCEI^91

Apsveikdams konnmislu-kooperatoru starptautiskās konferences sasaukšanu, kas notiek tieši īstajā laikā, novēlu lai darbā pilnīgas sekmes.

Kopā ar konferences locekļiem apzinos, cik sarežģīts un grūts ir izvirzītais uzdevums — kooperācijas aparata iekarošana pasaules revolūcijas labā.

Būšu ļoti priecīgs, ja arī mums ar Krievijā veiktā darba pieredzi izdosies būt derīgiem kopējai lietai.

Iespiests pēc avīzes teksta

Sarakstus /322. о■ 2. novembri Iespiests 1922. u. 3. novembri tvlzes „Pravda" 2*9. nr-ā

STATISTIĶU VISKRIEVIJAS KONGRESAM “

1922. g. 4. novembri

No sirds pateicos jums par apsveikumu un lūdzu pieņemt manu pateicību un labākos novēlējumus sekmīgam darbam.

Tautas Komisāru Padomes Priekšsēdētājs

V. L’ljanovs (Ļeņins)

„Pravila". '251. nr., 1922. o-5. novembri

Iespiests pēc V. /. Ļeņina pārāks lita oriģinālā [15]

INTERVIJA AVĪZES „MANCESTER GARDIAN“ KORESPONDENTAM A. RANSOMAM

PIRMAIS VARIANTS

1. Jautājums. Es redzu milzīgu ekonomisku rosību, visi pērk un pārdod, un acīm redzot dzimst jauna tirgotāju šķira. Es jautāju: kādā ziņā nepmanis паи politisks spēks un neizrāda pazīmes, ka tiecas būt /mr politisku spēku?

Atbilde. Jūsu pirmais jautājums man atgādināja kādu sarunu sensenos laikos Londonā. Tas notika sestdienas vakarā. Pirms kādiem divdesmit gadiem es pastaigājos kopā ar savu draugu. Ielās bija neparasta rosība. Visur ielās bija novietojušies tirgotāji, apgaismodami savas preces ar nelielām metālā caurulītēm, kurās bija ielieta nafta vai kaut kas tamlīdzīgs. Uguntiņas bija loti skaistas. Kustība ielās taisni neparasta. Visi pirka vai pārdeva.

Krievijā tolaik pastāvēja virziens, ko mēs dēvējām par „ekonomistiem". Ar šo mazliet buršikozo nosaukumu mēs apzīmējām Marksa vēsturiskā materiālisma uzskatu bērnišķīgo vienkāršošanu. Mans draugs bija ,,eko-nomists" un tūliņ pat sāka izklāstīt savu gudrību: lūk, sak, šai neparastajai ekonomiskajai darbībai vajagot sekot tieksmei pēc politiska spēka. Es klusībā smējos par šādu Marksa izpratni. Sīktirgotāju pārpilnība un viņu ļoti rosīgā darbība nepavisam vēl neliecina, ka šķirai ir liels ekonomisks spēks, no kura var un vajag secināt par „politisku spēku". Laikam gan Londona ir izveidojusies par vispasaules tirdzniecības spēku — tiklab ekonomisku, kā arī politisku — mazliet sarežģītākā ceļā, nekā to iedomājās mans sarunu biedrs, un ielas tirgotāji Londonā, neraugoties uz viņu izcilo rosību, bija diezgan tālu no „politiskā" spēka un pat no tiekšanās pēc tā.

Es baidos, ka Jūsu jautājums, kāpēc gan ,,nepmanis“ (t. i., ielas tirgotājs? sīktirgotājs?) pie mums neizrāda „pazīmes, ka tiecas būt par politisku spēku", radīs pie mums smaidu un mēs uz šo jautājumu atbildēsim: aiz tā paša iemesla, kura dēļ pūlis Londonas ielās, kurš sestdienās uz ielām viss pirka un pārdeva, neizrādīja Anglijā „pazīmes, ka tas tiecas pēc politiska spēka".

2. Jautājams. Man rodas iespaids, ka Krievijā pašlaik pirkšana un pārdošana un maiņa dod lielu pe|ņu, turpretim ražošana iespējama līkai ļoti retos gadījumos. Pirkšana un pārdošana un maiņa atrodas nepmaņu rokās. Ienesīgā ražošana lielāko tiesu notiek šaurā mērogā un atrodas privātu personu rokās. Neienesīgū ražošana — valsts rokās. Es jautāju: vai tas nenozīmē, ka nepmaņi ekonomiskā ziņā pastāvīgi kļūst spēcīgāki un valsts pastāvīgi kļūst vājāka?

Atbilde. Es baidos, ka Jūsu otrais jautājums arī tiek izvirzīts gandrīz no „ekonomistu" viedokļa iepriekš minētajā nozīmē. Šķiet, Baslia gandrīz nopietni turējās pie ieskata, ka „senie grieķi un romieši pārtika no laupīšanas". Viņš ne visai rūpējās par to „ekonomisko" jautājumu, kur gan radies tas, ko laupījušas šīs personas, kuras pārlikušas no laupīšanas?

Jums „rodas iespaids, ka Krievijā pašlaik pirkšana un pārdošana un maiņa dod lielu peļņu", „turpretim ražošana iespējama tikai ļoti retos gadījumos".

Es ļoti izbrīnījos, izlasījis šādu secinājumu, kas radies, vērojot Maskavas ielas. Bet kā tad ir, es nodomāju, ar daudziem miljoniem krievu zemnieku? Ka viņi apsēj laukus, tas, kā redzams, nav rets un nav ļoti rets, bet Krievijā dominējošs gadījums? Tie ir gadījumi, kuru skaits ir „pat" daudz lielāks nekā visa „pirkšana un pārdošana", ko veic „nepmanis"? Un laikam gan ražošana, ko Krievijā veic zemnieki, ir ne vien „iespējama", bet arī ārkārtīgi „ienesīga"? Citādi no kurienes tad rastos tie simti miljoni pārtikas nodokļa, ko tik neparasti ātri un viegli jau iemaksājuši valstij mūsu zemnieki? No kurienes tad rastos tas vispārējais celtniecības darbības uzplaukums gan neaptverami plašās Krievijas laukos, gan pilsētās, kuru novēro visi un katrs?

23‘

Vai tikai persona, kas uzdod jautājumu, nepieņem par „ļoti izdevīgu pārdošanu un maiņu“ sīktirdzniecību, kur viens sīktirgotājs dažreiz gūst daudzus miljonus peļņas Krievijas valūtā, kas krītas, un kur miljons brīvā tirgū ir vērts mazāk, nekā agrāk bija vērts rublis? Nezin vai šāda kļūda ir iespējama, jo mūsu valsts tagad — lūk, jau vairākus mēnešus — svītro „liekās" nulles uz papīrnaudas. Va-krfr bija triljons, bet šodien četras nulles tiek nosvītrotas un iznāk desmit miljonu. Valsts no tā nekļūst bagātāka, bet, ka tā „kļūtu vājāka", to iedomāties būtu visai dīvaini, jo te ir acīm redzams solis uz priekšu, uz naudas uzlabošanu. Nepmanis sāk redzēt, ka sākas rubļa stabilizēšana; piem., tas bija redzams šovasar; nepmanis sāk aptvert, ka nuļļu „svītrošana" noliks arī turpmāk, un es šaubos, vai to apturēs viņa „tiekšanās pēc politiska spēka".

Algriežos pie ražošanas. Zeme pie mums ir valsts rokās. Sīkzemnieki, kas to tur, ļoti labi piegādā nodokli. Rūpnieciskā ražošana attiecībā uz tā saukto vieglo industriju acīm redzot atdzīvojas, bet tā bieži vien atrodas vai nu valsts īpašumā un tās kalpotāju pārvaldīšanā, vai arī tajā rīkojas nomnieki.

Tāpēc bīties, ka „valsts pastāvīgi kļūst vājāka", nav pamata.

Vajag atšķirt nevis ražošanu no tirdzniecības, bet ražošanu vieglajā industrijā un ražošanu smagajā industrijā. Šī pēdējā patiešām nav izdevīga; te patiešām rodas mūsu valsts smagais stāvoklis. Par to tālāk.

3. Jautājums. Liek saprast, ka mēģināšot (ar aplikšanas palīdzību) piespiest nepmani subsidēt ražošanu. Es vaicāju: vai tā rezultāts nebūs tikai cenu celšanās, nepmaņa peļņas palielināšanās un netieši nepieciešamība paaugstināt darba algu ■— tādējādi atgriešanās agrākajā stāvoklī?

Atbilde. Valsts rokās ir simtiem miljonu pudu labības. Šādos apstākļos nevar gaidīt, ka nodokļi ,,tikai“ paaugstinās cenas. Nodokļi dos mums arī ienākumu no nepmaņiem un no ražotājiem un tā palīdzos rūpniecībai, it īpaši palīdzēs smagajai industrijai.

i. Jautājums. Ja spriež pēc parastajām kapitālistiskajām mērauklām, tad ekonomiskajam stāvoklim jābūl ļaunākam. Ja spriež pēc komunistiskajām mērauklām, stāvoklim arī jābūl ļaunākam (smagās industrijas panīkšana). Tomēr ikviena persona, ko es sastopu, piekrīt, ka viņas stāvoklis esot labāks nekā pirms gada. Kā redzams, notiek kaut kas, ko nepieļauj ne kapitālistiskā, ne komunistiskā ideoloģija. Kā viena, tā otra paredz progresu. Bet kas tad, ja mēs nevis progresējam, bet regresējam? Es jautāju: vai tad nav iespējams, ku mēs ejam nevis uz priekšu, uz jaunu labklājību, bet griežamies atpakaļ, uz veco stāvokli? Vai tad nav iespējams, ka Krievija virzās atpakaj, uz lauksaimnieciskās ražošanas periodu, kura aptuveni atbilst tās vajadzībām, un uz rosigu iekšējo tirdzniecību, ko tikai niecīgos apmēros skar ievedumi no ārzemēm? Vai tad šāds periods nav iespējams, pastāvot proletariāta diktatūrai, tāpat kā agrāk, pastāvot feodālajai diktatūrai?

Atbilde. Sākumā „spriedīsim" pēc „parastajām kapitālistiskajām mērauklām". Visu vasaru mūsu rublis bija stabils. Tas ir acīm redzams uzlabošanās sākums. Pēc tam zemnieku veiktās ražošanas un vieglās industrijas atdzīvošanās ir neapšaubāma. Tā arī ir uzlabošanās. Beidzot, mūsu Valsts banka guvusi tīru ienākumu ne mazāk kā 20 milj. rbļ. zeltā (tas ir minimums; īstenībā ir vairāk). Maz, bet uzlabošanās neapšaubāma. Maz, bet tas, ka sāk palielināties smagās industrijas fonds, ir neapšaubāms.

Tālāk. Sāksim spriest pēc komunistiskām mērauklām. Visi trīs minētie apstākļi nozīmē plusus arī no komunistiskā viedokļa, jo pie mums valsts vara ir strādnieku rokās. Gan solis uz rubļa stabilizēšanu, gan zemnieku veiktās ražošanas un vieglās industrijas atdzīvošanās, gan tas, ka Valsts banka (tas ir, valsts) sāk gūt peļņu, — viss tas ir pluss arī no komunistiskā viedokļa.

Kā var būt tāds stāvoklis, ka kapitālisms un komunisms ir pretstati, bet pluss ir dažādi apstākļi no abiem pretējiem viedokļiem? Tas ir iespējams, jo pāreja uz komunismu iespējama arī caur valsts kapitālismu, ja valstī vara ir strādnieku šķiras rokās. Tieši tāds jau arī ir „mūsu tagadējais gadījums".

Smagās industrijas panīkšana ir mūsu minuss. Tas, ka sākas ienākums no Valsts bankas un Arējās tirdzniecības tautas komisariāta, ir gatavošanās uz stāvokļa uzlabošanos arī šinī laukā. Grūtības šeit ir lielas, bet stāvoklis nebūt nav bez cerībām.

Iesim tālāk. Vai nevarot būt, ka mēs ejam atpakaļ uz kaut ko līdzīgu „feodālajai diktatūrai"? Nekādi nevar būt, jo mēs lēni, ar pārtraukumiem, laiku pa laikam sperdami soļus atpakaļ, ejam augšup pa valsts kapitālisma līniju. Bel tā ir līnija, kas ved mūs uz priekšu, uz sociālismu un uz komunismu (kā sociālismā augstāko pakāpi), bet nekādā ziņā ne atpakaļ uz feodālismu.

Aug ārējā tirdzniecība; pastiprinās, kaut ari ar pārtraukumiem, rubļa stabilizācija; acīm redzams ir rūpniecības kāpinājums tiklab Petrogradā, kā arī Maskavā; mazs, ļoti mazs sākums valsts līdzekļu sagatavošanai, lai palīdzētu smagajai industrijai un tā tālāk. Viss tas pierāda, ka Krievija iet uz priekšu, bet nevis atpakaļ, kaut gan, atkārtoju, ļoti lēni un ar pārtraukumiem.

5. Jautājums. Vai nav tā, ka mēs noraugāmies bēdīgā ainā, kur izšķiež kapitālu, kas būtu jāizlieto ražošanā9

Atbilde. Uz šo jautājumu jau dota atbilde iepriekšējā iztirzājumā.

6. Jautājums. Bez šiem jautājumiem avīzei „Manēeslcr Gardian" būtu interesanti dzirdēt tieši no Jums arī atspēkojumu baumām, kas pašlaik aktivi cirkulē Maskavā, ka šoziem atkal ievedīšot kartīšu sistēmu un reizē ar to pilnīgi rekvizēšot nepmaņu noliktavas.

Atbilde. Labprāt apstiprinu, ka pilnīgi nepamatotas ir baumas, it kā mēs domājot atgriezties pie kartīšu sistēmas vai pie „pilnīgas nepmaņu noliktavu rekvizēšanas“.

Tīrās pasakas. Nekas tamlīdzīgs mums pat prātā nenāk.

Neko tamlīdzīgu nevar pat iedomāties mūsdienu Krievijā. Tās ir baumas, ko ļaunprātīgi izplata cilvēki, kuri uz mums ļoti nikni, bet nav visai gudri.

7. Jautājums. Beidzot, vai man taisnība, ja es pieņemu, ka līgums ar Urkarlu nav noraidīts galīgi, bel tikai atlikts līdz tam laikam, kad atjaunosies normālās draudzīgas attiecības ar Anglijas valdību?

Atbilde. Attiecībā uz Urkartu Jums ir absolūta taisnība. Iis atkārtoju to, ko nesen teicu Farbmanim*. Urkarta koncesiju mēs nenoraidījām galīgi. Mēs to noraidījām tikai mūsu publiski minētā politiskā iemesla dēļ. Mēs esam sā-

i: Sk. šā sējuma 337.—343. lpp. Red.

kusi atklāti apspriest savā presē visus par un visus pret. Un mēs ceram, ka pēc šās apspriešanas mēs sev izveidosim galīgu ieskatu tiklab pa politisko, kā arī pa ekonomisko līniju.

1922. 5. XI

/espiesfs pēc rokraksta

Iespiests angļu valodā 192i. g. 22-novembri avīzes „The Manchester Guardian“ 2S797. nr-ā Krievu valodā pirmoreiz iespiests

19Ж g.

OTRAIS VARIANTS (NEPABEIGTS)

Uz Jūsu jautājumiem atbildu:

1. Es domāju, ka ,,nepmanis“, t. i., augošās tirdzniecības pārstāvis „jaunās ekonomiskās politikas" apstāk]os, vēlas būt par politisku spēku, bet ne ar kādām pazīmēm neizrāda to vai izrāda šīs pazīmes tā, lai savu vēlēšanos apslēptu. Viņam nepieciešams tiekties apslēpt savas vēlēšanās, jo citādi viņš riskē sastapt nopietnu mūsu valsts varas opoziciju, bet dažreiz vēl ko ļaunāku nekā opoziciju. t. i., tiešu naidīgumu.

Es domāju, ka apstākļos, kur mūsu valsts varas rokās koncentrēta lielum lielā daļa ražošanas līdzekļu, patiesā sīkburžuazijas ekonomiskā vajadzība ir patēriņa priekšmetu brīva pirkšana un pārdošana. Mūsu likumdošana nodrošina sīkburžuazijai šo brīvību.

Vārds ,,nepmanis“, ko Jūs lietojat, rada zināmu pārpratumu. Sis vārds veidots no saīsināta ,,nep“, kas nozīmē ..jaunā ekonomiskā politika" („novaja ekonomičeskaja politika"), un piedēkļa „manis", kas nozīmē „cilvēks jeb šās jaunās ekonomiskās politikas pārstāvis". Avīžu valodā sākumā šis vārds radās kā jocīgs sīktirgotāja vai tādas personas apzīmējums, kura tirdzniecības brīvību izmanto visāda veida ļaunprātībām.

Arēji jaunā ekonomiskā politika visvairāk duras acīs tieši ar to, ka avanscēnā parādās šāda veida „nepinams" vai jebkurš, kas „pērk un pārdod", kā Jūs rakstāt.

Taču patiesā iedzīvotāju vairākuma patiesā ekonomiskā darbība nepavisam nav šāda. Pietiek norādīt, piemēram, uz zemniecības lielum lielā vairākuma darbību, zemniecības, kas tieši tagad ar milzīgu enerģiju un ar vislielāko pašuzupurēšanos uzplēš savas atmatas un strādā, atjaunodama savus lauksaimnieciskos ražošanas rīkus, savus mājokļus, ēkas ult. No otras puses, rūpniecības strādnieki tieši tagad strādā ar tikpat izcilu enerģiju, uzlabodami darba rīkus, aizstādami nolietotos darba rīkus ar jauniem, atjaunodami sagrautās, sabojātās vai cietušās ēkas utt.

,,Nepmanis“, ja jau lietojam šo izteicienu, kas daudz vairāk attiecināms uz avīžu jokojošo valodu nekā uz politiskās ekonomijas nopietno terminu sieru, taisa daudz lielāku troksni, nekā tas atbilst viņa ekonomiskajam spokam. Tāpēc es baidos, ka cilvēks, kas attiecinātu uz mūsu „nepmani" to vienkāršoto vēsturiskā materiālismu tēzi, ka. aiz ekonomiskā spēka vajag sekot politiskajam spēkam, riskē maldīties ļoti dziļi un pat kļūt par daudzu smieklīgu pārpratumu upuri.

Jaunās ekonomiskās politikas patiesā būtība ir tāda, ka proletāriskā valsts: pirmkārt, atļāvusi tirdzniecības brīvību sīkražotājiem, un, otrkārt, tāda, ka lielkapitālu ražošanas līdzekļiem proletāriskā valsts piemēro daudzus tās parādības principus, ko kapitālistiskajā ekonomikā dēvēja par „valsts kapitālismu

Es domāju, ka ,,nepmanis“, kas no tā secinās, ka viņam vēlams kļfit par politisku spēku, riskē ne vien maldīties, bet arī kļūt par avīžu zobgalību objektu savas vulgārās, marksisma izpratnes dēļ.

2. Jūsu iespaids, ka Krievijā tagad pirkšana un pārdošana dodot neparasti lielu ienākumu, „turpretim ražošana iespējama tikai ļoti retos gadījumos", man šķiet, spēj radīt diezgan pamatotu zobošanos par ,, „nepmaņa" kunga" politisko ekonomiju.

Ja es nemaldos, Krievijā skaitās milzīgs daudzums sīk-zenmieku, kuri neparasti centīgi tagad likušies uz ražošanu un sasnieguši (pa daļai pateicoties tam, ka valsts palīdzējusi ar sēklu utt.) milzīgus, gandrīz neticamus panākumus, it īpaši ja ņem vērā nedzirdētos pilsoņu kara, bada utt. postījumus. Sīkzemnieki pie tam sasnieguši tādus panākumus, ka neparasti viegli un gandrīz bez jebkādas piespiešanas, nokārtojuši valsts nodokli, kas rēķināms simtos miljonos pudu labības.

Tāpēc es domāju, ka pareizāk būs teikt: milzīgam iedzīvotāju vairākumam ir apmēru ziņā ļoti sīka ražošana, kas.

•atrazdamās privātu personu rokās, dod milzīgu jo milzīgu peļņu. Tas attiecas uz visu zemniecības lauksaimniecisko ražošanu. Tādu pašu vai mazliet mazāku peļņu dod rūpnieciskā ražošana, kas pa daļai atrodas privātu personu rokās, pa daļai valsts nomnieku vai to valsts rūpnīcu rokās, kuras ražo patēriņa priekšmetus lauku iedzīvotājiem.

Patiešām neienesiga ražošana, kas paliek valsts rokās, ir tikai tā, ko va jadzētu saukt, ja lieto zinātnisko politiskās ■ekonomijas terminoloģiju, par ražošanas līdzekļu ražošanu (rūda, metāli utt.) jeb par pamatkapitala ražošanu. Kapitālistiskajā ekonomikā šim kapitala veidam tā atjaunošanai parasti nepieciešami valsts aizņēmumi, kas uzreiz dod ārkārtīgi lielas surnas (simtiem miljonu rubļu vai pat dolāru) vairāku uzņēmumu reorganizēšanai, kuri spēj atjaunot sagrautos ražošanas līdzekļus.

Sagrauto ražošanas līdzekļu atjaunošana ilgu laiku mums nesola nekādas peļņas, tā, kā Jūs izsakāties, ir „neiene-sīga“. Mums diezgan ilgu laiku vajadzēs pamatkapitala atjaunošanai izmantot ienākumus no koncesijām vai valsts •subsidijas.

Tāda ir mūsdienu ekonomiskā īstenība. Kā redzat, es raugos uz šo īstenību būtiski citādi nekā Jūs. Es baidos, ka Jūsu uzskats, it kā pie mums „nepmaņi ekonomiskā ziņā nepārtraukti kļūst spēcīgāki*1 un „valsts ekonomiskā ziņā nepārtraukti kļūst vājāka**, laikam gan izpelnītos Marksa zobošanos par vulgāro politisko ekonomiju.

Bet es atļaujos domāt pa vecam, ka pēc Marksa runāt par kaut kādu cilu nemarksistisku politisko ekonomiju var tikai sīkpilsoņu — kaut arī „augsti civilizētu** sīkpilsoņu muļķošanai.

Jautājumā par „politisko spēku** es beidzu: strādnieki un zemniecība, lūk, politiskā spēka pamats Krievijā. Visās kapitālistiskajās zemēs zemniekus aplaupa gan muižnieki, gan kapitālisti. Jo apzinīgāki kļūst zemnieki, jo labāk viņi to saprot. Tāpēc iedzīvotāju vairums neies līdzi nep-maņiem, kas „pērk un pārdod**.

3. Vai „nepinaņiem** uzliekamie nodokļi nenovedīs tikai pie darba algas un cenu paaugstināšanās, bet nevis dos līdzekļus ražošanai?

Nē, jo cenu pamatā būs labība. Zināma labības

daļa ir valsts rokās savākta nodokļa veidā. Nepmanim nevarēs būt patstāvīga ietekme uz cenām, jo viņš nav ražotājs. Pie tā paša aizrādīšu, ka ārējās tirdzniecības monopols palīdzēs mums savaldīt nepmani, jo cenas tiks noteiktas neatkarīgi no viņa, ražošanas cena ārzemēs plus mūsu valsts pielikums, kas aiziet ražošanas subsidēšanai.

Es baidos, ka Jūs dažreiz mūsu papīrnaudas cenu augšanu, kas notiek emisijas augšanas dēļ, pieņemat par nep-maņu izdarītu cenu paaugstinājumu. Tā būtu kļūda.

Sarakstils 1922. g. starp 6. un 12. novembri

Pirmoreiz iespiests 1926. g. 21. jan- Iespiests pēc mašinraksta noraksta,

vari avīzes „Pravda" 17. nr-ā ko labojis V. I. Ļeņins

MASKAVAS UN MASKAVAS GUBERŅAS STRĀDNIEČU UN ZEMNIEČU BEZPARTEJISKAI KONFERENCEIon

Dārgie biedri! Sirsnīgi pateicos Jums par labiem novēlējumiem un apsveikumiem. Ļoti nožēloju, ka nevaru būt personīgi. Apsveicu sakarā ar revolūcijas pieciem gadiem un novēlu kongresam panākumus visās lietās.

Jūsu Ļeņins

1922. 6. XI

Iespiesta 1922. o. novembri

Iespiests pēc rokraksta fotokopijas

B1J. MICHELSONA RŪPNĪCAS strādniekiem 07

Dārgie biedri! Ļoti nožēloju, ka maza sasirgšana tieši šodien piespieda palikt mani mājā. Sūtu jums visdedzīgākos sveicienus un novēlējumus piecu gadu jubilejā. Nākošajos piecos gados novēlu sekmīgu darbu.

Jūsu V.Uljanovs (Ļeņins)

1922. 7. XI

Pirmoreiz iespiests /942. g.

Iespiests pēc rokraksta

VALSTS ELEKTROSTACIJAS ,,ELEKTROPEREDAČA“ STRĀDNIEKIEM UN KALPOTĀJIEM ®e

Dārgie biedri!

Šodien, revolūcijas piektajā gadadienā, ar sevišķu patiku apsveicu jūsu kluba atklāšanu un izsaku cerību, ka jūs, valsts elektrostacijas ,,Elektroperedača“ strādnieki un kalpotāji, kopīgi pūloties, pratīsit padarīt šo klubu par vienu no svarīgākajām strādnieku izglītošanas pozicijām.

V. U\janovs (Ļeņins)

1922. g. 7. XI

Pirmoreiz iespiests 1945. g. Ļeņina rakstu un materiālu krājumā XXXV

Iespiests pēc V. /. Ļeņina labota un parakstīta oriģinālā

STODOĻAS VADMALAS FABRIKAS STRĀDNIEKIEM KĻINCOS"0

1922. g. 8. XI

Dārgie biedri!

Sirsnīgi pateicos jums par apsveikumu un dāvanu. Kā noslēpumu pateikšu, ka dāvanas sūtīt man nenākas. Ļoti lūdzu par šo slepeno lūgumu plašāk pastāstīt visiem strādniekiem.

Vislabākā pateicība un sveicieni un novēlējumi.

Jūsu V. Uļjanovs (Ļeņins)

Pirmoreiz iespiests 1924. g.

Iespiests pēc rokraksta

KOMUNISTISKAS INTERNACIONĀLES IV KONGRESS^100

1922. G. NO 5. NOVEMBRA LĪDZ 5. DECEMBRIM

•M 33. sēj.

1

KOMINTERNES IV VISPASAULES KONGRESAM, PETROGRADAS STRĀDNIEKU UN SARKANARMIEŠU DEPUTĀTU PADOMEI

Ļoti nožēloju, ka nevarēšu būt kongresa pirmajā sēdē un ka man jāaprobežojas ar rakstisku apsveikumu.

Neraugoties uz milzīgajām grūtībām, kas stāv ceļā komunistiskajām partijām, Kominterne aug un kļūst stiprāka. Galvenais uzdevums joprojām ir strādnieku vairākuma iekarošana. Un šo uzdevumu mēs izpildīsim, neraugoties ne uz ko.

II un IIV2 Internacionāles apvienošanās nāks par labu proletariāta revolucionārajai kustībai: mazāk fikciju, mazāk krāpšanas — tas strādnieku šķirai vienmēr ir derīgi.

Petrogradas strādniekiem un viņu jaunajai Padomei, kas savā pilsētā uzņem Kominternes IV kongresu, labākie novēlējumi un dedzīgs sveiciens.

Petrogradas strādniekiem arī saimnieciskajā frontē jā-būt vieniem no pirmajiem. Prieka pilni mēs klausāmies par Petrogradas saimnieciskās atdzimšanas sākumu. Uz jūsu ielūgumu apciemot Petrogradu ceru atbildēt, ierazdamies drīzā nākotnē.

Padomju vara Krievijā svin pirmo piecu gadu jubileju. Viņa ir stingrāka nekā jebkad agrāk. Pilsoņu karš pabeigts. Pirmie saimnieciskie panākumi redzami. Padomju Krievija uzskata par vislielāko lepnumu palīdzēt visas pasaules strādniekiem viņu grūtajā cīņā par kapitālisma gāšanu. Uzvara būs mūsu.

Lai dzīvo Komunistiskā Internacionāle!

V. Uļjanovs (Ļeņins)

Maskavā, 1922. g. 4. novembrī

„Pravila". 25.1. nr., 1922. g. 9. no-

vembri Iespiests pēc avīzes „Pravda" teksta

24*

KRIEVIJAS REVOLŪCIJAS PIECI GADI UN PASAULES REVOLŪCIJAS PERSPEKTĪVAS

REFERĀTS KOMINTERNES IV KONGRESS H)22. G. 13. NOVEMBRI

(Biedra Ļeņina ierašanos visa zāle sagaida ar vētrainiem, ilgi nerimstošiem aplausiem un ovācijām. Visi pieceļas un dzied „Internacionāli".) Biedri! Runātāju sarakstā es esmu galvenais referents, bet jūs sapratīsit, ka pēc savas ilgās slimošanas es nevaru nolasīt lielu referātu. Varu dot tikai ievadu svarīgākajos jautājumos. Mans temats būs visai ierobežots. Temats „Krievijas revolūcijas pieci gadi un pasaules revolūcijas perspektīvas" ir pārāk plašs un liels, lai to vispār varētu izsmelt viens runātājs vienā runā. Tāpēc es uzņemos tikai nelielu daļu šā temata, proti — jautājumu par „jauno ekonomisko politiku". Es tīši ņemu tikai šo mazo daļu, lailēpazīstinātu jūs ar šo pašlaik vissvarīgāko jautājumu, — vissvarīgāko vismaz man, jo es patlaban pie tā strādāju.

Tātad es runāšu par to, kā mēs sākām jauno ekonomisko politiku un kādus rezultātus mēs esam guvuši ar šās politikas palīdzību. Ja es aprobežošos ar šo jautājumu, tad man varbūt izdosies sniegt vispārīgu apskatu un dot vispārīgu priekšstatu par šo jautājumu.

Ja sākam ar to, kā mēs nonācām pie jaunās ekonomiskās politikas, lad man jāpakavējas pie kāda raksta, ko es uzrakstīju 1018. gadā^101. 1918. g. sākumā es īsā polemikā tieši pieskāros jautājumam, kāds stāvoklis mums jāieņem attiecībā uz valsts kapitālismu. Es toreiz rakstīju:

„Valsts kapitālisms būtu solis uz priekšu, salīdzinot ar tagadējo (t. i., salīdzinot ar toreizējo) stāvokli mūsu Pa-

domju republikā. Ja, piemēram, pec pusgada mums nodibinātos valsts kapitālisms, tas būtu milzigs panākums un drošākā garantija tam, ka pēc gada socialisms pie mums galīgi nostiprināsies un kļūs neuzvarams".

Tas bija teikts, protams, tajā laikā, kad mēs nebijām tik gudri kā pašlaik, bet ne jau tik muļķi, lai neprastu iztirzāt tādus jautājumus.

Tādējādi 1918. g. man bija tāds ieskats, ka attiecībā uz Padomju republikas toreizējo saimniecisko stāvokli valsts kapitālisms ir solis uz priekšu. Tas izklausās ļoti dīvaini un varbūt pat aplam, jo jau toreiz mūsu republika bija sociālistiskā republika; toreiz mēs ik dienas ar vislielāko steigu — droši vien ar lieku steigu — uzsākām dažādus jaunus saimnieciskus pasākumus, kurus nevar nosaukt citādi kā par sociālistiskiem. Un taču es toreiz domāju, ka valsts kapitālisms, salīdzinot ar Padomju republikas toreizējo saimniecisko stāvokli, ir solis uz priekšu, un es paskaidroju šo domu tālāk ar to, ka vienkārši nosaucu Krievijas saimnieciskās iekārtas elementus. Pēc manām domām, šie elementi bija šādi: „1) patriarchalā, t. i,, visprimitīvākā lauksaimniecības forma; 2) preču sīkražošana (šeit pieskaitāma arī zemniecības lielākā daļa, kas tirgojas ar labību); 3) privatkapitalisms; 4) valsts kapitālisms un 5) so-cialisnts". Visi šie saimniecības elementi bija pārstāvēti toreizējā Krievijā. Es toreiz izvirzīju sev uzdevumu noskaidrot, kādās attiecībās viens pret otru atrodas šie elementi un vai nevajadzētu vienu no nesocialistiskajiem elementiem, proti, valsts kapitālismu, vērtēt augstāk nekā sociālismu. Atkārtoju: tas visiem liekas ļoti dīvaini, ka republikā, kas pasludina sevi par sociālistisku, nesocialis-tisko elementu vērtē augstāk, atzīst par augstāk stāvošu nekā sociālismu. Bet liela kļūs saprotama, ja jūs atcerēsities, ka mēs nebūt neuzskatījām Krievijas saimniecisko iekārtu par kaut ko vienveidīgu un augsti attīstītu, bet pilnā mērā apzinājāmies, ka Krievijā mums ir patriarchalā zemkopība, t. i., visprimitīvākā, zemkopības forma, līdzās sociālistiskajai formai. Kāda gan loma varēja būt valsts kapitālismam tādos apstākļos?

Es tālāk jautāju sev: kurš no šiem elementiem ir pārsvarā? Skaidrs, ka sīkburžuaziskā vidē valda sīkburžuaziskais

elements. Es toreiz apzinājos, ka sīkburžuaziskais elements ir pārsvarā; citādi domāt nebija iespējams. Jautājums, kuru es toreiz sev izvirzīju, — las notika speciālā polemikā, kura neattiecas uz pašreizējo jautājumu, — bija; kādas ir mūsu attiecības pret valsts kapitālismu? Un es sev atbildēju; valsts kapitālisms, kaut tā ari nav sociālistiskā forma, būtu mums un Krievijai labvēlīgāka forma nekā tagadējā. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka mēs nenovērtējām par augstu ne sociālistiskās saimniecības dīgļus, ne tās pamatus, kaut gan mēs jau bijām izdarījuši sociālo revolūciju; gluži otrādi, mēs jau toreiz zināmā mērā apzinājāmies: jā, būtu bijis labāk, ja mēs iepriekš būtu nonākuši pie valsts kapitālisma un tikai pēc tam — pie sociālismā.

Man sevišķi jāuzsver šī daļa tāpēc, ka, man šķiet, tikai pamatojoties uz to, pirmkārt, var izskaidrot, kas ir tagadējā ekonomiskā politika, un, otrkārt, no tā var taisīt ļoti svarīgus praktiskus secinājumus arī Komunistiskajai Internacionālei. Es negribu sacīt, ka mums jau būtu bijis iepriekš gatavs atkāpšanās plāns. Tāda nebija. Šīs īsās polemiskās rindiņas nebija toreiz nekādā gadījumā atkāpšanās plāns. Piemēram, par vienu ļoti svarīgu punktu, par tirdzniecības brīvību, kam valsts kapitālismā ir galvenā nozīme, te nav nē vārda. Tomēr vispārējā, nenoteiktā atkāpšanās ideja ar to bija jau dota. Es domāju, ka mums jāpievērš uzmanība tam ne tikai no tās zemes viedokļa, kura savas saimnieciskās iekārtas ziņā ir bijusi un vēl līdz šim laikam ir ļoti atpalikusi, bet arī no Komunistiskās Internacionāles un Rietumeiropas attīstītāko zemju viedokļa. Tagad, piemēram, mēs nodarbojamies ar programas izstrādāšanu. Es personīgi domāju, ka vislabāk mēs rīkotos, ja tūliņ apspriestu visas programas tikai vispārējā, tā sakot, pirmajā lasījumā un dotu tās iespiest, bet galīgo lēmumu pieņemtu ne tūliņ, ne šajā gadā. Kāpēc? Es domāju, vispirms, protams, tāpēc, ka mēs diezin vai visi esam tās labi pārdomājuši. Bet pēc tam arī vēl tāpēc, ka mēs gandrīz nepavisam neesam pārdomājuši jautājumu par iespējamo atkāpšanos un par šās atkāpšanās nodrošināšanu. Bet tas ir tāds jautājums, kuram mums absolūti nepieciešams pievērst uzmanību, kad notiek tik radikalas pārgrozības visā pasaulē kā kapitālisma gāšana un sociālismā celšana ar tās milzīgajām grūtībām. Mums ne tikai jāzina, kā mums rīkoties, kad tieši pārejam uzbrukumā un pie tam uzvaram. Revolūcijas laikā tas nemaz nav tik grūti, bet ari ne tik svarīgi, vismaz tas nav pats izšķirošais. Revolūcijas laikā arvien ir tādi momenti, kad pretinieks zaudē galvu, un, ja mēs viņam tādā momentā uzbruksim, tad varam viegli uzvarēt. Bet tas vēl neko nenozīmē, jo mūsu pretinieks, ja viņam pietiek izturības, var iepriekš savākt spēkus u. t. jpr. Viņš viegli var izprovocēt mūs tad uz uzbrukumu un pēc tam atsviest par daudziem gadiem atpakaļ. Lūk, kāpēc man šķiet, ka domai par to, ka mums jāsagatavo sev atkāpšanās iespēja, ir ļoti svarīga nozīme un ne tikai no teorētiskā viedokļa. Arī no praktiskā viedokļa visām partijām, kas tuvākajā nākotnē gatavojas pāriet tiešā uzbrukumā pret kapitālismu, tūliņ jāpadomā arī par to, kā nodrošināt sev atkāpšanos. Es domāju, ja mēs ievērosim šo mācību līdzās visām citādi mūsu revolūcijas pieredzes mācībām, tad tas mums ne tikai nesagādās nekāda ļaunuma, bet, ļoti iespējams, sagādās mums daudzos gadījumos labumu.

Uzsvēris, ka mēs jau 1918. g. valsts kapitālismu uzskatījām par iespējamo atkāpšanās līniju, es pāreju pie mūsu jaunās ekonomiskās politikas rezultātiem. Atkārtoju: toreiz tā bija vēl ļoti neskaidra ideja, bet 1921. g., pēc tam kad mēs bijām veikuši svarīgāko pilsoņu kara posmu un veikuši to ar uzvaru, mēs atdūrāmies pret lielu, — man šķiet, pret vislielāko — Padomju Krievijas iekšējo politisko krizi, kas radīja neapmierinātību ne vien ievērojamā daļā zemniecības, bet ari strādniekos. Tas bija pirmo un, es ceru, pēdējo reizi Padomju Krievijas vēsturē, ka lielas zemniecības masas nevis apzinīgi, bet instinktivi, savā noskaņojumā bija pret nuiius. Kas bija radījis šo savdabīgo un, protams, mums ļoti nepatīkamo stāvokli? Cēlonis bija tas, ka mēs savā ekonomiskajā uzbrukumā bijām pārāk tālu aizgājuši uz priekšu, ka mēs nebijām nodrošinājuši sev pietiekamu bāzi, ka masas sajuta to, ko mēs toreiz vēl nemācējām apzinīgi formulēt, bet ko arī mēs drīz, dažas nedējas vēlāk, atzinām, un proti: ka tieša pāreja uz tīri sociālistisko saimniecības formu, uz tīri sociālistisku sadalīšanu pārsniedz mūsu spēkus, un, ja izrādīsies, ka mēs neesam spējīgi atkāpties tā, lai ierobežotos ar vieglākiem uzdevumiem.

tad mums draud bojā eja. Krize sākās, man šķiet, 1921. gada februārī. Jau tā paša gada pavasarī mēs vienbalsīgi nolēmām — lielu domstarpību šai sakarībā es pie mums neredzēju — pāriet uz jauno ekonomisko politiku. Tagad, pēc pusotra gada, 1922. g. beigās, mēs jau varam izdarīt dažus salīdzinājumus. Kas tad ir noticis? Kā mēs esam pārdzīvojuši šos vairāk nekā pusotra gada? Kādi rezultāti? Vai mums šī atkāpšanās ir sagādājusi labumu, un vai patiešām tā ir mūs izglābusi, vai arī rezultāts vēl nav noteikts? Tas ir galvenais jautājums, kuru es sev izvirzu, un es domāju, ka šis galvenais jautājums ir sevišķi svarīgs arī visām komunistiskajām partijām, jo, ja atbilde būtu negativa, mēs visi būtu nolemti bojā ejai. Es domāju, ka mēs visi ar mierīgu sirdsapziņu varam atbildēt uz šo jautājumu apstiprinoši, un proti, tanī nozīmē, ka pagājušie pusotra gada pozitivi un absolūti pierāda, ka mēs šo eksāmenu esam izturējuši.

Es mēģināšu tagad to pierādīt. Lai to izdarītu, man īsumā jānosauc visas mūsu saimniecības sastāvdaļas.

Vispirms pakavēšos pie mūsu finanču sistēmas un slavenā krievu rubļa. Es domāju, ka krievu rubli var uzskatīt par slavenu kaut vai tikai tāpēc, ka šo rubļu daudzums tagad pārsniedz kvadriljonu. (Smiekli.) Tas jau ir kaut kas. Tas ir astronomisks skaitlis. (Smiekli.) Esmu pārliecināts, ka šeit ne visi zina pat, ko šis skaitlis nozīmē. Bet mēs neuzskatām, un pie tam no ekonomiskās zinātnes viedokļa, šos skaitļus par pārmērīgi svarīgiem, jo nulles taču var nosvītrot. (S m i e к 1 i.) Šinī mākslā, kas no ekonomiskā viedokļa tāpat nepavisam nav svarīga, mēs jau esam kaut ko sasnieguši, un es esmu pārliecināts, ka notikumu tālākajā gaitā mēs sasniegsim šinī mākslā vēl daudz ko vairāk. Kas patiešām svarīgs, tas ir jautājums par rubļa stabilizāciju. Pie šā jautājuma mēs strādājam, strādā mūsu labākie spēki, un šo uzdevumu mēs uzskatām par izšķiroši nenozīmīgu. Ja mums izdosies uz ilgāku laiku, bet vēlāk uz visiem laikiem nostabilizēt rubli, — tas nozīmēs, ka mēs esam vinnējuši. Tad visi šie astronomiskie skaitli, — visi šie triljoni un kvadril joni — nav nekas. Tad mēs varēsim savu saimniecību nostādīt uz stingra pamata un uz stingra pamata attīstīt tālāk. Sājā jautājumā es domāju, ka varēšu jums minēt diezgan svarīgus un izšķirošus faktus. 1921. gadā papīra rubļa kursa stabilitātes periods ilga mazāk nekā trīs mēnešus. Pašreizējā, 1922. gadā, kaut gan tas nav vēl beidzies, šis periods ilga vairāk par pieciem mēnešiem. Es domāju, ka ar to jau pietiek. Zināms, ar to nepietiek, ja jūs gribat no mums zinātnisku pierādījumu, ka mēs nākotnē pilnīgi atrisināsim šo uzdevumu. Bet pierādīt to visumā un piinīgi, pēc manām domām, vispār nav iespējams. Paziņotie dati pierāda, ka no pagājušā gada, kad mēs sākām savu jauno ekonomisko politiku, līdz šodienai mēs jau esam iemācījušies iet uz priekšu. Ja mēs esam to iemācījušies, tad es esmu pārliecināts, ka mēs iemācīsimies arī turpmāk gūt šajā ceļā tālākās sekmes, ja tikai neizdarīsim kādu sevišķu muļķību. Taču pats svarīgākais ir tirdzniecība, tieši preču apgrozība, kas mums nepieciešama. Un, ja mēs tikām ar to galā divu gadu laikā, lai gan bijām kara stāvoklī (jo, kā jums zināms, Vladivostoka ieņemta tikai priekš dažām nedēļām), lai gan mēs tikai tagad varam sākt pilnīgi sistemātisku saimniecisko darbību, — ja mēs tomēr panācām, ka papīra rubļa stabilitātes periods pacēlās no trīs mēnešiem uz pieciem, tad es domāju, ka varu droši sacīt, ka mēs ar to varam būt apmierināti. Mēs taču esam vieni. Mēs neesam saņēmuši un nesaņemam nekādus aizdevumus. Neviena no tām spēcīgajām kapitālistiskajām valstīm, kuras tik ,,spoži“ organizē savu kapitālistisko saimniecību, ka pat līdz šai dienai nezina, kurp tās iet, nav mums palīdzējusi. Ar Versaļas mieru viņas radījušas tādu finanču sistēmu, kurā viņas pašas netiek skaidrībā. Ja tā saimnieko šīs lielās kapitālistiskās valstis, tad es domāju, ka mēs, atpalikušie un neizglītotie, varam būt apmierināti jau ar to, ka esam izpratuši svarīgāko: esam izpratuši rubļa stabilizācijas nosacījumus. To pierāda nevis kaut kāda teorētiska analizē, bet prakse, un prakse, es domāju, ir svarīgāka nekā visas teorētiskās diskusijas pasaulē. Prakse rāda, ka mēs te esam panākuši izšķirošus rezultātus, proti — sākam saimniecību virzīt uz rubļa stabilizācijas pusi, kas ir visaugstākajā mērā svarīgi tirdzniecībai, brīvai preču apgrozībai, zemniekiem un sīk-ražotāju milzīgajam vairākumam.

Tagad es pievērsīšos mūsu sociālajiem mērķiem. Pats.

galvenais, protams, ir zemniecība. 1921. gadā mums neapšaubāmi bija neapmierināta milzīga daļa zemniecības. Pēc tam mums bija bads. Un tas nozīmēja zemniecībai vissmagāko pārbaudījumu. Un pavisam dabiski, ka visas ārzemes toreiz sāka kliegt: „Lūk, skatieties, lūk, sociālistiskās ekonomikas rezultāti^1'. Pavisam dabiski, protams, viņas noklusēja to, ka patiesībā bads bija briesmīgs pilsoņu kara rezultāts. Visi muižnieki un kapitālisti, kas bija sākuši pret mums uzbrukumu 1918. g., iztēloja lietu tā, it kā bads būtu sociālistiskās ekonomikas rezultāts. Bads bija tiešām liela un nopietna nelaime, tāda nelaime, kas draudēja iznīcināt visu mūsu organizatorisko un revolucionāro darbu.

Tātad es jautāju tagad: pēc šīs nepieredzētās un negaidītās nelaimes — kāds ir stāvoklis tagad, pēc tam kad esam ieveduši jauno ekonomisko politiku, pēc tam kad esam devuši zemniekiem tirdzniecības brīvību? Atbilde ir skaidra un katram acīm redzama, un proti: zemniecība viena gada laikā ne vien tikusi galā ar badu, bet arī nokārtojusi pārtikas nodokli tādā apmērā, ka mēs jau tagad esam dabūjuši simtiem miljonu pudu un pie tam gandrīz bez jebkādu piespiešanas līdzekļu lietošanas. Zemnieku sacelšanās, kuras agrāk, līdz 1921. g., bija, tā sakot, vispārēja parādība Krievijā, ir gandrīz pilnīgi izzudušas. Zemniecība ir apmierināta ar savu tagadējo stāvokli. To mēs varam mierīgi apgalvot. Mēs uzskatām, ka šie pierādījumi ir svarīgāki nekā kaut kādi statistikas pierādījumi. Ka zemniecība pie mums ir izšķirošais faktors, — par to neviens nešaubās. Šī zemniecība atrodas tagad tādā stāvoklī, ka mums nav jābaidās, ka tā sāks kādu kustību pret mums. Mēs to sakām pilnīgi apzināti, bez pārspīlēšanas. Tas ir jau panākts. Zemniecība var būt nemierā ar mūsu varas orgānu darba vienu vai otru pusi, viņa var sūdzēties. Tas, protams, ir iespējami un neizbēgami, jo mūsu aparats un mūsu valsts saimniecība vēl pārāk slikta, lai to novērstu, bet kāda nopietna visas zemniecības neapmierinātība ar mums katrā ziņā ir pilnīgi izslēgta. Tas panākts viena gada laikā. Man šķiet, ka tas ir jau ļoti daudz.

Tālāk pievērsīšos vieglajai industrijai. Rūpniecībā mums tieši vajag ievērot izšķirību starp smago un vieglo rūpniecību, jo to stāvoklis ir dažāds. Kas attiecas uz vieglo rūpniecību, es varu mierīgi teikt: te-vērojams vispārējs kāpinājums. Detaļās es neiedziļināšos. Manā uzdevumā neietilpsi statistikas datu minēšana. Bet šis kopiespaids pamatots uz faktiem, un es varu garantēt, ka tā pamatā nav nekā nepareiza vai nepreciza. Mēs varam atzīmēt vispārēju vieglās rūpniecības kāpinājumu un sakarā ar to tiklab Petro-grādas, kā arī Maskavas strādnieku stāvokļa noteiktu uzlabošanos. Citos rajonos tas novērojams mazākā mērā, tāpēc ka tur pārsvarā smagā rūpniecība, tā ka to nevajag vispārināt. Tomēr, es atkārtoju, vieglajā rūpniecībā katrā ziņā ir kāpinājums, un Petrogradas un Maskavas strādnieku stāvokļa uzlabošanās ir neapšaubāma. Abās šais pilsētās 1921. g. pavasarī strādniekos valdīja neapmierinātība. Tagad tās nav. Mēs, kas diendienā vērojam strādnieku stāvokli un noskaņojumu, šajā jautājumā nekļūdāmies.

Trešais jautājums skar smago rūpniecību. Te man jāsaka, ka stāvoklis arvien vēl ir smags. Zināms pagrieziens šajā stāvoklī iestājās 1921. un 1922. gadā. Tādējādi mēs varam cerēt, ka stāvoklis tuvākajā nākotnē uzlabosies. Mēs esam jau pa daļai savākuši tam nepieciešamos līdzekļus. Kapitālistiskā zemē smagās rūpniecības stāvokļa uzlabošanai vajadzētu simtiem miljonu lielu aizņēmumu, bez kura uzlabošanās nebūtu iespējama. Kapitālistisko zemju ekonomikas vēsture pierāda, ka atpalikušās zemēs tikai ilgtermiņa simtmiljonu aizņēmumi dolāros vai zelta rubļos varētu būt līdzeklis smagās rūpniecības pacelšanai. Mums ša aizņēmumu nebija, un mēs līdz šim nekā neesam dabūjuši. Ko tagad raksta par koncesijām un pārējo, tas nav gandrīz nekas vairāk kā tikai papīrs. Par to pēdējā laikā esam rakstījuši daudz, sevišķi arī par Urkarta koncesiju. Tomēr mūsu koncesiju politika man šķiet ļoti laba. Bet ar visu to ienesīgas koncesijas mums vēl nav. To es lūdzu neaizmirst. Tādējādi smagās rūpniecības stāvoklis ir tiešām ļoti smags jautājums mūsu atpalikušajai zemei, jo iņēs-шг-varējām gaidīt aizdevumus no bagātajām zemēm. Bet ar vlsuioTneš jau novērojam manāmu uzlabošanos, un mēs redzam tālāk, ka mūsu tirdznieciskā darbība ir mums jau sagādājusi zināmu kapitālu. Taisnība, pagaidām ļoti nelielu, mazliet vairāk par divdesmit miljoniem zelta rubļu. Lai nu kā, sākums jau ir: mūsu tirdzniecība dod mums līdzekļus, kurus mēs varam izmantot smagās rūpniecības pacelšanai. Pašlaik mūsu smagā rūpniecība atrodas katrā ziņā vēl ļoti grūtā stāvoklī. Bet es domāju, ka mums jau ir iespēja kaut ko ietaupīt. To mēs darīsim arī turpmāk. Kaut gan tas bieži liek darīts uz iedzīvotāju rēķina, mums tagad tomēr jātaupa. Mēs tagad esam nodarbināti ar mūsu valsts budžeta samazināšanu, ar mūsu valsts aparata sašaurināšanu. Es vēl teikšu turpmāk dažus vārdus par mūsu valsts aparalu. Mums katrā ziņā jāsašaurina mūsu valsts aparats, mums jātaupa, cik vien iespējams. Mēs laupām visur, pat uz skolu rēķina. Tam tā jābūt, jo mēs zinām, ka bez smagās rūpniecības glābšanas, bez tās atjaunošanas mēs nespēsim uzcelt nekādu rūpniecību un bez tās mēs vispār iesim bojā kā patstāvīga zeme. To mēs labi zinām.

Krievijas glābiņš ir ne tikai laba raža zemnieku saimniecībā, — ar to vēl nepietiek, — un ne tikai labs stāvoklis vieglajā rūpniecībā, kas apgādā zemniecībai patēriņa priekšmetus, — arī ar to vēl nepietiek, — mums nepieciešama arī smago industrija. Bet, lai to sakārtotu labā stāvoklī, vajadzēs daudzu gadu darba.

Smagajai industrijai vajadzīgas valsts subsīdijas. Ja mēs tās neatradīsim, tad mēs kā civilizēta valsts, — es pat nesaku kā sociālistiskā, — esam pazuduši. Tātad šinī ziņā mēs esam spēruši izšķirošu soli. Mēs esam sagādājuši līdzekļus, kas nepieciešami, lai nostādītu smago industriju uz pašas kājām. Taisnība, — suma, kuru mēs esam līdz šim sagādājuši, tik tikko pārsniedz divdesmit miljonu zelta rubļu, bet, lai nu kā, šī suma ir, un tā paredzēta tikai mūsu smagās industrijas pacelšanai.

Es domāju, ka vispārīgos vilcienos esmu īsumā, kā to arī solīju, iepazīstinājis jūs ar mūsu tautas saimniecības galvenajiem elementiem, un domāju, ka no visa tā var secināt, ka jaunā ekonomiskā politika jau tagad ir devusi plusu. Jau tagad mums ir pierādījums, ka mēs kā valsts esam spējīgi nodarboties ar tirdzniecību, paturēt sev stipras pozicijas lauksaimniecībā un industrijā un iet uz priekšu. Praktiskā darbība ir to pierādījusi. Es domāju, ka ar to mums pagaidām pietiek. Mums nāksies vēl daudz ko mācīties, un mēs esam sapratuši, ka mums vēl nepieciešams mācīties. Piecus gadus mēs turam savās rokās varu,

un pie tam visus šos piecus gadus mēs esam bijuši kara stāvoklī. Tātad mums ir bijušas sekmes.

Tas ir saprotams, tāpēc ka zemniecība bija par mums. Grūti būt vēl vairāk par mums, nekā bija zemniecība. Viņa saprata, ka aiz baltajiem stāv muižnieki, kurus viņa ienīst vairāk par visu pasaulē. Un tāpēc zemniecība ar visu entuziasmu, ar visu uzticību bija par mums. Nebija grūti panākt, lai zemniecība mūs aizstāvētu pret baltajiem. Zemnieki, kas agrāk neieredzēja karu, darīja visu iespējamo karam pret baltajiem, pilsoņu karam pret muižniekiem. Un tomēr tas vēl nebija viss, tāpēc ka pēc būtības te jautājums bija tikai par to, vai vara paliks muižnieku rokās vai zemnieku rokās. Mums tas bija nepietiekami. Zemnieki saprot, ka varu mēs esam sagrābuši strādnieku labā un mūsu mērķis ir — ar šās varas palīdzību radīt sociālistisku kārtībiĻ. Tāpēc svarīgāka par visu mums bija sociālistiskās saimniecības ekonomiska sagatavošana. Mēs nevarējām sagatavot to tiešā ceļā. Mēs bijām spiesti izdarīt to aplinku ceļā. Valsts kapitālisms, kā mēs to nodibinājām savās mājās, ir savdabīgs valsts kapitālisms. Tas neatbilst parastajam valsts kapitālisma jēdzienam. Mūsu rokās ir visas komandējošās virsotnes, mūsu rokās ir zeme, tā pieder valstij. Tas ir ļoti svarīgi, kaut gan mūsu pretinieki iztēlo lietu tā, it kā tas neko nenozīmētu. Tas nav tiesa. Apstāklis, ka zeme pieder valstij, ir ārkārtīgi svarīgs, un tam ir arī milzīga praktiska nozīme ekonomiskā ziņā. Mēs esam to panākuši, un man jāsaka, ka arī visai mūsu turpmākajai darbībai jāattīstās vienīgi šajos ietvaros. Mēs jau esam panākuši, ka mūsu zemniecība apmierināta, ka rūpniecība atdzīvojas un ka tirdzniecība atdzīvojas. Es jau sacīju, ka mūsu valsts kapitālisms atšķiras no burtiski saprastā valsts kapitālisma ar to, ka mums proletāriskās valsts rokās ir ne tikai zeme, bet arī visas svarīgākās rūpniecības daļas. Vispirms mēs esam iznomājuši zināmu dalu sīkās un sadējās industrijas, bet viss pārējais paliek mūsu rokās. Kas attiecas uz tirdzniecību, es gribu vēl uzsvērt, ka mēs cenšamies dibināt jauktas sabiedrības, ka mēs jau dibinām tās, t. i., sabiedrības, kur daļa kapitala pieder privātiem kapitālistiem un turklāt ārzemniekiem, bet otra daļa — mums. Pirmkārt, tādējādi mēs mācāmies

tirgoties, un tas mums nepieciešams, un, otrkārt, mums vienmēr ir iespēja gadījumā, ja uzskatīsim to par nepieciešamu, likvidēt tādu sabiedrību, tā ka mēs, tā sakot, ne ar ko neriskējam. Bet no privātā kapitālista mēs mācāmies un noskatāmies, kā mēs varam pacelties un kādas kļūdas mēs izdarām. Man liekas, ka ar to es varu ierobežoties.

Es gribētu pieskarties vēl dažiem sīkākiem punktiem. Nav šaubu, ka mēs esam izdarījuši un vēl izdarīsim milzīgi daudz muļķību. Neviens nevar spriest par to labāk un redzēt to skaidrāk kā es. (Smiekli.) Kāpēc gan mēs darām muļķības? Tas saprotams: pirmkārt, mēs esam atpalikusi zeme, otrkārt, izglītība mūsu zemē ir minimālā, treškārt, mēs nedabūjam palīdzību. Neviena civilizēta valsts mums nepalīdz. Taisni otrādi, tās visas strādā pret mums. Ceturtkārt, aiz mūsu valsts aparata vainas. Mēs pārņēmām veco valsts aparatu, un tā bija mūsu nelaime. Valsts aparats ļoti bieži strādā pret mums. Bija tā, ka 1917. gadā, pēc tam kad mēs bijām sagrābuši varu, valsts aparats mūs sabotēja. Mēs tad ļoti nobijāmies un lūdzām: „Esiet tik labi, nāciet pie mums atpakaļ". Un, lūk, viņi visi atnāca atpakaļ, un tā bija mūsu nelaime. Mums tagad ir milzīgs daudzums kalpotāju, bet mums nav pietiekami izglītotu spēku, lai tiešām rīkotu tos. Praksē ļoti bieži gadās, ka šeit, augšā, kur mums ir valsts vara, aparats kaut kā funkcionē, kamēr apakšā viņi rīkojas patvaļīgi un rīkojas tā, ka ļoti bieži strādā pretī māsu pasākumiem. Augšā mums ir, es nezinu, cik, bet es domāju, katrā gadījumā tikai daži tūkstoši, maksimums — daži desmiltūkstoši savējo. Bet apakšā — simtiem tūkstošu veco ierēdņu, kas dabūti no cara un no buržuāziskās sabiedrības un kas strādā pa daļai apzinīgi, pa daļai neapzinīgi pret mums. Te īsā laikā neko nevar izdarīt, tas nav apšaubāms. Te mums jāstrādā daudzus gadus, lai uzlabotu aparatu, pārgrozītu to un iesaistītu jaunus spēkus. Mēs to darām diezgan straujā, varbūt pat pārāk straujā tempā. Nodibinātas padomju skolas, strādnieku fakultātes, vairāki simttūkstoši jaunu cilvēku mācās, mācās varbūt pārāk strauji, bet katrā ziņā darbs ir sācies, un es domāju, ka šis darbs nesīs savus augļus. Ja mēs strādāsim ne pārāk steidzīgi, tad pēc dažiem gadiem mums būs ļoti daudz jaunu cilvēku, kas spēs pašos pamatos pārveidot mūsu aparatu.

Es sacīju, ka mēs esam izdarījuši milzīgi daudz muļķību, bet man jāsaka tāpat kaut kas šinī ziņā arī attiecībā uz mūsu pretiniekiem. Ja mūsu pretinieki mums aizrāda un saka, ka, lūk, Ļeņins pats atzīst, ka boļševiki izdarījuši milzīgi daudz muļķību, tad es gribu atbildēt uz to: jā, bet vai zināt, mūsu muļķības tomēr ir pavisam citāda veida nekā jūsējās. Mēs tikai esam sākuši mācīties, bet mācāmies tik sistemātiski, ka esam pārliecināti, ka sasniegsim labus rezultātus. Bet, ja mūsu pretinieki, t. i., kapitālisti un II Internacionāles varoņi, uzsver mūsu izdarītās muļķības, tad es atļaušos atgādināt šeit salīdzinājumam kāda ievērojama krievu rakstnieka vārdus, kurus es mazliet pārgrozīšu, tad tie skanēs tā: ja boļševiki dara muļķības, tad boļševiks saka: „Divreiz divi ir pieci“; bet, ja viņa pretinieki, t. i., kapitālisti un II Internacionāles varoņi, dara muļķības, 1ad viņiem iznāk: „Divreiz divi ir stearina svecīte'1. To nav grūti pierādīt. Ņemiet, piemēram, līgumu ar Kolčaku, ko noslēdza Amerika, Anglija, Francija, Japana. Es vaicāju jums: vai ir izglītotākas un varenākas lielvalstis pasaulē? Un kas gan iznāca? Viņas apsolīja Kolčakam palīdzību, neaprēķinājušas iepriekš, nepārdomājušas, neapskatījušās. Tas bija bankrots, kuru, pēc manām domām, grūti pat aptvert no cilvēka saprāta viedokļa.

Vai arī otrs piemērs, vēl tuvāks un vēl svarīgāks: Versa-ļas miers. Es vaicāju jums: ko izdarīja te „lielās", „slavas vainagotās" valstis? Kā viņas varēs tagad atrast izeju no šā chaosa un bezjēdzības? Es domāju, ka nebūs pārspīlējums, ja es atkārtošu, ka mūsu muļķības nav vēl nekas, salīdzinot ar tām muļķībām, kuras izdara kopīgi kapitālistiskās valstis, kapitālistiskā pasaule un II Internacionāle. Tāpēc es domāju, ka pasaules revolūcijas perspektivas — temats, kuram man īsumā jāpieskaras, — ir labvēlīgas. Un ar vienu noteiktu nosacījumu, es domāju, tās kļūs vēl labākas. Par šiem nosacījumiem es gribētu sacīt dažus vārdus.

1921. gadā III kongresā mēs pieņēmām vienu rezolūciju par komunistisko partiju organizatorisko uzbūvi un par viņu darba metodēm un saturu. Rezolūcija jauka, bet tā ir gandrīz viscaur krieviska, I. i., viss ņemts no Krievijas apstākļiem. Te ir tās labā puse, bet ari sliktā. Sliktā tāpēc, ka esmu pārliecināts, ka gandrīz neviens ārzemnieks nespēj to izlasīt, — es šo rezolūciju atkal pārlasīju, pirms to saku. Pirmkārt, tā ir pārāk gara, tanī 50 vai vairāk paragrafu. Tādas lietas ārzemnieki parasti nespēj izlasīt. Otrkārt, pat ja to izlasīs, tad neviens ārzemnieks to nesapratīs, tieši tāpēc, ka tā ir pārāk krieviska. Ne tāpēc, ka tā uzrakstīta krieviski, — tā ļoti labi pārtulkota visās valodās, — bet tāpēc, ka tā caur un cauri ir krieviska gara piesātināta. Un, treškārt, ja izņēmuma veidā kāds ārzemnieks to sapratīs, tad viņš nespēs to izpildīt. Tas ir trešais tās trūkums. Es aprunājos ar dažiem delegātiem, kas ieradušies šeit, un ceru kongresa turpmākajā gailā kaut arī ne personīgi piedalīties tanī, — tas man, diemžēl, nav iespējams, — taču sīki aprunāties ar daudziem delegātiem no dažādām zemēm. Man radās iespaids, ka mēs ar šo rezolūcijai esam izdarījuši lielu kļūdu, un proti, ka esam paši nogriezuši sev ceļu uz turpmākajām sekmēm. Kā es jau teicu, rezolūcija ir sastādīta ļoti labi, es parakstos zem visiem tās 50 vai vairāk paragrāfiem. Bet mēs neesam sapratuši, kā vajag pieiet ārzemniekiem ar mūsu krievisko pieredzi. Viss rezolūcijā sacītais ir palicis nedzīvs burts. Bet, ja mēs to nesapratīsim, tad mums nebūs iespējams virzīties uz priekšu. Es domāju, ka pats svarīgākais mums visiem, kā krievu, tā arī ārzemju biedriem, ir tas, ka mums pēc pieciem Krievijas revolūcijas gadiem jāmācās. Mēs tagad tikai esam dabūjuši iespēju mācīties. Es nezinu, cik ilga būs šī iespēja. Es nezinu, cik ilgi kapitālistiskās lielvalstis dos mums iespēju mierīgi mācīties. Bet katrs mirklis, kas brīvs no kara darbības, no kara, mums jāizmanto, lai mācītos un pie tam no sākuma.

Visa partija un visi Krievijas slāņi to pierāda ar savām slāpēm pēc zinībām. Šī tieksme pēc mācīšanās rāda, ka svarīgākais uzdevums mums pašlaik ir: mācīties un mācīties. Bet jāmācās tāpat arī ārzemju biedriem, ne tanī nozīmē, kā jāmācās mums, — lasīt, rakstīt un saprast izlasīto, kas mums vēl nepieciešams. Strīdas par to, vai tas atliecoties uz proletārisko vai buržuāzisko kulturu? Es atstāju šo jautājumu atklātu. Katrā ziņā, neapšaubāmi: mums nepieciešams vispirms mācīties lasīt, rakstīt un saprast izlasīto. Ārzemniekiem tas nav vajadzīgs. Viņiem vajadzīgs jau kaut kas augstāks: šeit iederas vispirms arī tas, lai saprastu to, ko mēs rakstījām par komunistisko partiju organizatorisko uzbūvi un ko ārzemju biedri bija parakstījuši nelasīdami un nesaprazdami. Tam jātop par viņu pirmo uzdevumu. Nepieciešams panākt, lai šī rezolūcija tiktu izpildīta. To nevar izdarīt vienā naktī, tas absolūti nav iespējams. Rezolūcija ir pārāk krieviska: tā atspoguļo Krievijas pieredzi, tāpēc ārzemniekiem tā ir pilnīgi nesaprotama, un viņi nevar apmierināties ar to, ka pakārs to kā svētbildi kaklā un pielūgs to. Ar to nevar neko panākt. Viņiem jāuzņem daļa krievu pieredzes. Kā tas notiks, to es nezinu. Varbūt mums izdarīs lielus pakalpojumus, piemēram, fašisti Itālijā, izskaidrodami itāliešiem, ka viņi vēl nav pietiekami izglītoti un ka viņu zeme vēl nav garantēta pret melno sotņu. Varbūt tas būs ļoti derīgi. Mums, krieviem, arī jāmeklē ceļi, kā ārzemniekiem izskaidrot šās rezolūcijas pamatus. Citādi viņi absolūti nav spējīgi šo rezolūciju izpildīt. Esmu pārliecināts, ka mums šinī ziņā jāsaka ne vien krievu, bet arī ārzemju biedriem, ka svarīgākais laika posmā, kas tagad tuvojas, ir mācīšanās. Mēs mācāmies vispārējā nozīmē. Viņiem turpretī jāmācās speciālā nozīmē, lai patiešām izprastu revolucionārā darba organizāciju, uzbūvi, metodi un saturu. Ja tas noliks, tad, esmu pārliecināts, pasaules revolūcijas perspektivas būs ne tikai labas, bet arī lieliskas. (Vētraini, ilgi nerimstoši aplausi. Saucieni: „Lai dzīvo mūsu biedrs Ļeņins!"— saceļ jaunas vētrainas о v a c i j a s.)

Iespiests pēc „Komunistiskos Internacionāles IV kongresa biļetena“ Я. nr-a „Pravda258. nr., J922. g. 15. no- 1922. g. 16. novembri — teksta, kas

uembri salīdzināts ar vācu valodā sastādītu

V. /. Ļeņina labotu stenogramu

25 33. sčj

APSVEIKUMS VISKRIEVIJAS LAUKSAIMNIECĪBAS IZSTĀDEI^102

Izstādei piešķiru ļoti lielu nozīmi; esmu pārliecināts, ka visas organizācijas to pilnīgi atbalstīs. No sirds novēlu vislabākos panākumus.

V. Uļjanovs (Ļeņins)

1922. ". XI

Iespiests 1922. g.

Iespiests pēc rokraksta

GRUPAI „CLARTĒ“103 1922. g. 15. novembrī Dārgie draugi!

Izmantoju gadījumu, lai nosūtītu jums vislabākos sveicienus. Biju grūti slims un vairāk nekā gadu neesmu redzējis nevienu jūsu grupas darbu. Ceru, ka jūsu ,,des anciens combattants“[16] organizācija ir saglabājusies un aug, un k|ūst spēcīgāka ne vien skaita ziņā, bet arī garīgi, padziļinot un paplašinot cīņu pret imperiālistisko karu. Cīņai pret šādu karu ir vērts veltīt savu dzīvi, šajā cīņā jābūt nesaudzīgiem, visi sofismi, kas teikti tā aizstāvēšanai, jāvajā līdz pēdējam.

Labākie sveicieni.

Jūsu Ļeņins

Pirmoreiz iespiests 1925. u- franČu valodā žurnālā ,,Clarlč^17 71. nr-ā Krievu valodā pirmoreiz iespiests

1930. (/. Iespiests pēc rokraksta

RUNA MASKAVAS PADOMUS PLĒNUMĀ 1922. G. 20. NOVEMBRI^104

(Vētraini aplausi, „I nteriiacionale".) Biedri! Es ļoti nožēloju un ļoti atvainojos, ka nevarēju agrāk ierasties jūsu sēdē. Cik man zināms, jūs pirms dažām nedēļām esot gatavojušies sagādāt man iespēju apmeklēt Maskavas Padomi. Man to neizdevās izdarīt tāpēc, ka pēc slimības, sākot ar decembra mēnesi, es, runājot profesionāļa valodā, esmu zaudējis darba spējas uz diezgan ilgu laiku, un darba spēju samazināšanās dēļ man šī runa bija jāatliek no nedēļas uz nedēļu. Tāpat man nācās ļoti ievērojamu daļu darba, ko es sākumā, kā jūs atceraties, uzveļu b. Cjurupam, bet vēlāk b. Rikovam, vēl papildus uzvelt b. Kameņevam. Un jāsaka, ka viņam, izsakoties ar salīdzinājumu, ko jau esmu lietojis, pēkšņi bija jāvelk divi vezumi. Kaut gan, to pašu salīdzinājumu turpinot, jāsaka, ka zirdziņš, izrādījās, bija izcili spējīgs un čakls. Bet tomēr divus vezumus vilkt nepienākas, un es tagad nepacietīgi gaidu to laiku, kad atgriezīsies b. Cjurupa un b. Rikovs un mēs darbu sadalīsim kaut vai mazliet taisnīgāk. Turpretim man, ņemot vērā darba spēju samazināšanos, paies, iepazīstoties ar darbu, daudz ilgāks laiks, nekā es to vēlētos.

1921. g. decembrī, kad man nācās pilnīgi pārtraukt darbu, mums bija gada beigas. Toreiz mēs realizējām pāreju uz jauno ekonomisko politiku, un tad pat izrādījās, ka šī pāreja, kaut arī mēs bijām ķērušies pie tās kopš 1921. g. sākuma, ir diezgan grūta, es teiktu — ļoti grūta. Pagājuši vairāk nekā pusotra gada, kopš mēs realizējam šo pāreju, kad, šķiet, vairākumam jau būtu laiks pārsēsties jaunajās vietās un izvietoties atbilstoši jaunajiem apstākļiem, it īpaši atbilstoši jaunās ekonomiskās politikas apstākļiem.

Attiecībā uz ārējo politiku izrādījās, ka. muius-pārmaiņu ir vismazāk. Šeit mēs turpinājām to kursu, kas bija uzņemts jau agrāk, un es uzskatu, varu teikt jums ar tīru sirdsapziņu, ka turpinājām to pilnīgi konsekventi un ar milzīgām sekmēm. Sīki jums par to ziņot tomēr nav vajadzīgs: Vladivostokas ieņemšana, demonstrācijā, kas pēc tam sekoja, un valstiski-federalivais paziņojums, kuru jūs šinīs dienās lasījāt avīzēs^105, pierādīja un parādīja skaidrāk par skaidru, ka šinī ziņā mums nekas nav jāgroza. Mēs stāvam uz pilnīgi skaidri un noteikti nosprausta ceļa un esam sev nodrošinājuši panākumus visas pasaules valstu priekša, kaut gan dažas no tām līdz šim laikam vēl gatavas paziņot, ka nevēloties sēsties ar mums pie viena galda. Tomēr ekonomiskās attiecības, bet pēc tām arī diplomātiskās attiecības — nokārtojas, tām jānokārtojas, tās katrā ziņā nokārtosies. Ikviena valsts, kas tam darbojas pretī, riskē nokavēties un varbūt vienā otrā diezgan būtiskā lietā riskē atrasties neizdevīgā stāvoklī. Visu to mēs tagad redzam un ne tikai no avīzēm. Es domāju, ka arī ārzemju braucienos biedri pārliecinās, cik lielas ir notikušās pārmaiņas. Šajā ziņā mums nav bijis, ja lietojam vecu salīdzinājumu, tā sakot, nekādas pārsēšanās ne citos vilcienos, ne citos pajūgos.

Bet, lūk, kas attiecas uz mūsu. iekšējo politiku, tad te pārsēšanās, ko mēs izdarījām ")21. gada pavasarī un ko mums diktēja ārkārtīgi spēcīgi un pārliecinoši apstākļi, tā ka mūsu vidū nekādu debašu un nekādu domstarpību par šo pārsēšanos nebija, — lūk, šī pārsēšanās joprojām rada mums dažas grūtības, joprojām rada mums, es teikšu, lielas grūtības. Nevis tāpēc, ka mēs šaubītos par pagrieziena nepieciešamību, — nekādu šaubu šinī ziņā nav, — nevis tāpēc, ka mēs šaubītos, vai šās mūsu jaunās ekonomiskās politikas pārbaude ir devusi tādus panākumus, kā mēs gaidījām. Arī šajā ziņā nekādu šaubu, varu teikt pilnīgi noteikti, nav ne mūsu partijas rindās, ne bezpartejisko strādnieku un zemnieku lielum lielā vairākuma rindās.

Šādā nozīmē jautājums nerada grūtības. Grūtības rodas tāpēc, ka mūsu priekšā nostājies uzdevums, kura atrisināšanai ļoti bieži vajadzīga jaunu cilvēku iesaistīšana, vajadzīga ārkārtēju pasākumu un ārkārtēju paņēmienu reāli-

zēšana. Pie mums vēl šaubās par viena vai otra pareizību, izdara grozījumus vienā vai otrā virzienā, un jāsaka, ka tiklab viens, kā ari otrs paliks vēl diezgan ilgu laiku. „Jaunā ekonomiskā politika" 1 Dīvains nosaukums. Šī politika nosaukta par jauno ekonomisko politiku tāpēc, ka tā pa-griežas atpakaļ. Mēs pašlaik atkāpjamies, it kā atkāpjamies ? atpakaļ, bet mēs to darām, lai sākumā atkāptos, bet pēc tam ieskrietos un taisītu spēcīgāku lēcienu uz priekšu. Tikailif šo vienu noteikumu mēs atkāpāmies atpakaļ, reali-zējot mūsu jauno ekonomisko politiku. Kur un kā mums tagad jāpārkārtojas, jāpielāgojas, jāpārorganizējas, lai pēc atkāpšanās sāktu visneatlaidīgāko uzbrukumu uz priekšu, to mēs vēl nezinām. Lai izdarītu visas šīs darbības normālā kārtībā, vajag, kā parunā teikts, nevis desmit, bet simtreiz nomērīt, iekām izlemjam. Vajag tādēļ, lai tiktu galā ar tām neticamajām grūtībām, kas mums rodas, realizējot visus savus uzdevumus un jautājumus. Jūs ļoti labi zināt, cik daudz upurēts, lai sasniegtu to, kas izdarīts, jūs zināt, cik ilgi vilkās pilsoņu karš un cik daudz spēku tas paņēma. Un, lūk, Vladivostokas ieņemšana mums parādīja (Vladivostoka taču ir tālu, bet tā tomēr ir mūsu pilsēta) (ilgstoši aplausi), parādīja mums visiem vispārēju tiekšanos uz mums, uz mūsu iekarojumiem. Tiklab šeit, kā arī tur ir KSFPR. Šī tiekšanās atbrīvoja mūs gan no civilajiem ienaidniekiem, gan no ārējiem ienaidniekiem, kas mums uzbruka. Es runāju par Japanu.

Mēs esam iekarojuši pilnīgi noteiktu diplomātisku stāvokli, un tas nav nekas cits kā visas pasaules atzīts diplomātisks stāvoklis. Jūs visu to redzat. Jūs redzat tā rezultātus, bet cik daudz laika tam bija vajadzīgs! Mēs pašlaik esam panākuši, ka mūsil.ienaidnieki atzīst mūsu tiesības gan ekonomiskajā, gan tirdzniecības politikā. To pierāda tirdzniecības līgumu noslēgšana.

Mēs varam redzēt, kāpēc mums, kas pirms pusotra gada nostājāmies uz tā sauktās jaunās ekonomiskās politikas ceļa, kāpēc mums tik neticami grūti virzīties pa šo ceļu. Mēs dzīvojam tādas valsts apstākļos, kuru tik stipri izpostījis karšj kura tik stipri izsista no jebkādām normālām sliedēm, tik daudz cietusi un izcietusi, ka tagad mēs gribot negribot visus aprēķinus sākam no maza maza procenta —

pirmskara procenta. So mērauklu mēs pieliekam mūsu dzīves apstākļiem, pieliekam dažreiz ļoti nepacietīgi, dedzīgi un vienmēr pārliecināmies, ka te ir neaptveramas grūtības. Uzdevums, ko mēs sev šeit esam izvirzījuši, jo vairāk neaptverami! ir tnpē'1 ka mēs to salīdzinām ar parastās buržuāziskās valsts apstākļiem. Mēs sev izvirzījām šo uzdevumu tāpēc, ka sapratām, ka to palīdzību no visbagātākajām lielvalstīm, kura parasti nāk šādos apstākļos, šādu palīdzību mums nav ko gaidīt. Pēc pilsoņu kara mūs nostādīja gandrīz boikota apstākļos, t. i., mums pateica: tādus ekonomiskus sakarus, kādus mēs esam paraduši nodibināt un kādi kapitālistiskajā pasaulē ir normāli, mēs ar jums nenodibināsim.

Pagājis vairāk nekā IV2 gada kopš tā laika, kad mēs nostājāmies uz jaunās ekonomiskās politikas ceļa, pagājis ievērojami vairāk laika kopš tā laika, kad mēs noslēdzām pirmo starptautisko līgumu, un tomēr līdz šim joprojām izpaužas šis boikots, ko pret mums vērš visa buržuāzijā un visas valdības. Mēs nevarējām cerēt ne uz ko cilu, kad bijām ar mieru pieļaut jaunos ekonomiskos apstākļus, un taču mēs nešaubījāmies, ka mums vajag pāriet un vajag izcīnīt panākumus vieniem pašiem. Jo tālāk, jo vairāk noskaidrojas, ka jebkāda palīdzība, ko mums varētu sniegt, ko mums sniegs kapitālistiskās valstis, tā ne vien nenovērsīs šo apstākli, bet droši vien lielum lielajā gadījumu vairumā tā šo apstākli vēl pastiprinās, vēl paasinās. „Vieniem pašiem", — mēs sev teicām. „Vieniem pašiem", — saka mums gandrīz katra kapitālistiskā valsts, ar kurām mums ir bijuši, vienalga, kādi darījumi, ar kurām mēs esam noslēguši, vienalga, kādus līgumus, ar kurām mēs esam sākuši, vienalga, kādas sarunas. Un te, lūk, ir īpašas grūtības. Mums šīs grūtības jāapzinās. Mēs esam izstrādājuši savu valsts iekārtu vairāk nekā trīs gadu ilgā darbā, kas neticami grūts, kas neticami pilns ar varonību. Apstākļos, kādos mēs bijām līdz šim, mums nebija laika prātot — vai mēs nesalauzīsim kaut ko lieku, nebija laika prātot — vai nebūs daudz upuru, tāpēc ka upuru bija pietiekami daudz, tāpēc ka cīņa, ko mēs tolaik sākām (jūs ļoti labi zināt, un daudz par to nav jārunā), šī cīņa gāja uz dzīvību un nāvi pret veco sabiedrisko kartību, pret kuru mēs cīnījāmies, lai izkaldinātu sev tiesības uz dzīvi, uz mierīgu attīstību. Tās mēs iekarojām. Tie nav mūsu vārdi, tās nav tādu liecinieku liecības, kurus varētu apsūdzēt, ka viņi nav objektīvi pret mums. Tās ir tādu liecinieku liecības, kuri atrodas mūsu ienaidnieku nometnē un kuri, protams, ir neobjektīvi, taču ne mūsu labā, bet pavisam citu labā. Šie liecinieki atradās Deņikina nometnē, stāvēja okupācijas priekšgalā. Un mēs zinām, ka viņu neobjektivitate mums maksāja ļoti dārgi, par to bija jāsamaksā ar daudziem postījumiem. Mēs viņu dēļ cietām visdažādākos zaudējumus, zaudējām visāda veida vērtības un galveno vērtību cilvēku dzīvību — neticami lielos apmēros. Tagad mums, vērīgi jo vērīgi ielūkojoties savos uzdevumos, vajag saprast, ka galvenais uzdevums tagad būs — nņņtdpt veco,s iekarojumus. Nevienu no vecajiem iekarojumiem mēs neatdosim. (Aplausi.) Reizē ar to mēs stāvam pilnīgi jauna uzdevuma priekšā; var izrādīties, ka vecais ir tiešs traucējums. Šo uzdevumu saprast ir visgrūtāk. Bet to vajag saprast, lai iemācītos strādāt, kad vajag, tā sakot, apgriezties pilnīgi ačgārni. Es, biedri, domāju, ka šie vārdi un lozungi ir saprotami, jo gandrīz vesela gada laikā, kad es nevarēju piedalīties, jums dažādos veidos, simtu iemeslu dēļ, praktiski, nodarbojoties ar darba priekšmetu, kas atradās jūsu rokās, nācās runāt un domāt par to, un es esmu pārliecināts, ka pārdomas par to var novest jūs tikai pie viena secinājuma: no mums tagad tiek prasīts vēl vairāk tās lokanības, kāda mums līdz šim bija pilsoņu kara sierā.

No vecā mums nevajag atteikties. Daudzie piekāpšanās gadījumi, kas mūs pielāgo kapitālistiskajām valstīm, — šie piekāpšanās gadījumi dod pilnīgu iespēju valstīm stāties sakaros ar mums, nodrošina viņu peļņu — dažreiz varbūt lielāku, nekā pienākas. Tajā pašā laikā mēs atdodam no ražošanas līdzekļiem, ražošanas, ko mūsu valsts gandrīz visu tur savās rokās, tikai nelielu daļu. Šinīs dienās avīzēs lika apspriests jautājums par koncesiju, ko piedāvā anglis Urkarts, kurš līdz šim pilsoņu karā gandrīz visu laiku gājis pret mums. Viņš teica: „Mēs savu mērķi sasniegsim pilsoņu karā pret Krieviju, pret to pašu Krieviju, kas uzdrošinājusies mums atņemt to un to un to un to“. Un pēc visa tā mums bija jāstājas sakaros ar viņu.

Mēs no sakariem neatteicāmies, mēs los uzņēmām ar vislielāko prieku, taču mēs sacījām: „Atvainojiet, lo, ko mēs esam iekarojuši, mēs neatdosim atpakaļ. Mūsu Krievija ir ļoti liela, ekonomisku iespēju mums ir ļoti daudz, un mēs uzskatām, ka mums ir tiesības neatteikties no jūsu laipnā priekšlikuma, bet mēs to apspriedīsim aukstasinīgi kā lietišķi cilvēki". Tiesa, mūsu pirmā saruna nesekmējās, jo mums politisku motivu dēļ nebija iespējams piekrist viņa priekšlikumam. Mums bija jāatbild viņam ar noraidījumu, ļekām angļi neatzina, ka mums iespējams piedalīties jūras šaurumu, Dardaneļu jautājumā, mums bija jāatbild ar noraidījumu, bet tūliņ pēc šā noraidījuma mums bija jāsāk izskatīt šo jautājumu pēc būtības. Mēs apspriedām, vai tas mums ir izdevīgi vai ne, vai mums izdevīgi izdot šo koncesiju, un, ja izdevīgi, tad kādos apstākļos. Mums bija jāparunā par cenu. Lūk, tas, kas jums, biedri, skaidri rāda, cik lielā mērā mums tagad jāpieiet jautājumiem citādi, nekā mēs tiem piegājām agrāk. Agrāk komunists teica: „Es atdodu dzīvību", — un tas viņam likās ļoti vienkārši, kaut gan tas ne ikreiz bija tik vienkārši. Turpretim tagad māsu, komunistu priekšā stāv pavisam citāds uzdevums. .Mums tagad viss ir jāaprēķina, un katram no jums jāiemācās aprēķināt. Mums kapitālistiskajā situācijā jāaprēķina, kā mēs nodrošināsim savu pastāvēšanu, kā mēs gūsim labumu no saviem pretiniekiem, kuri, protams, tirgosies, kuri tirgoties nekad arī nav aizmirsuši un kuri tirgosies uz mūsu rēķina. To mēs arī neaizmirstam un nepavisam neiedomājamies, ka kaut kur tirgošanās pārstāvji būtu kļuvuši par jēriņiem un, kļūdami par jēriņiem, par velti atvēlējuši mums visādus labumus. Tā nemēdz būt, un mēs uz lo neceram, bet paļaujamies uz to, ka mēs, pieraduši dot pretsitienu, arī šeit, izkļuvuši sveikā, būsim spējīgi gan tirgoties, gan iedzīvoties, gan izkļūt no grūta ekonomiska stāvokļa. Lūk, šis uzdevums ir ļoti grūts. Lūk, pie šā uzdevuma mēs strādājam. Es gribētu, lai mēs apzinātos un pilnīgi skaidri apzinātos to, cik liela ir plaisa starp veco un jauno uzdevumu. Lai cik liela būtu šī plaisa, karā mēs esam iemācījušies manevrēt, un mums jāsaprot, ka manevrs, kas mums jāizdara tagad, ko mēs patlaban esam sākuši, ir pats grūtākais. Bet toties šis manevrs, kā redzams, ir pēdējais. Mums te jāizmēģina savs spēks un jāpierāda, ka mēs ne tikai esam iekaluši savu vakarējo gudrību un atkārtojam visiem zināmo. Atvainojiet, lūdzu, mēs esam sākuši mācīties vēlreiz un mācīsimies tā, ka sasniegsim noteiktus un visiem acīm redzamus panākumus. Lūk, šīs vēlreizējās mācīšanās vārdā, es domāju, tagad tad arī mums vēlreiz jādod savstarpējs stingrs solījums, ka mēs ar jaunās ekonomiskās politikas nosaukumu esam pagriezušies atpakaļ un pagriezušies atpakaļ tā, lai nekā no jaunā neatdotu un tajā pašā laikā lai kapitālistiem dotu tādus labumus, kas piespiedīs ikvienu valsti, lai cik naidīga tā būtu pret mums, ielaisties darījumos un sakaros ar mums. Biedrs Krasins, kas daudz reižu sarunājies ar Urkartu, ar šo visas intervencijas galvu un balstu, teica, ka Urkarts pēc visiem mēģinājumiem par katru cenu uzspiest mums veco iekārtu visā Krievijā, sēžoties pie galda kopā ar viņu, Krasinu, un sākot runāt. „Bet par cik? Bet cik? Un uz cik gadiem?1* (Appļausi.) No tā vēl ir diezgan tālu līdz tam, ka mēs vairākus koncesiju darījumus būtu noslēguši un tādējādi stājušies pilnīgi precīzās, — no buržuāziskās sabiedrības viedokļa raugoties, — nesatricināmās līguma attiecībās, bet mēs jau tagad redzam, ka mēs tam ejam klāt, esam gandrīz piegājuši, bet vēl ne pilnīgi piegājuši klāt. Tas, biedri, jāatzīst un nav jākļūst iedomīgiem. Vēl ne tuvu pilnā mērā nav sasniegts tas, kas padarīs mūs stiprus, patstāvīgus, mierīgi pārliecinātus par to, ka ne no kādiem kapitālistiskiem darījumiem mēs nebaidāmies, mierīgi pārliecinātus par to, — lai cik grūts būtu darījums, mēs to noslēgsim, iedziļināsimies būtībā un to atrisināsim. Tāpēc darbs šajā nozarē, — gan politiskais, gan partijas, — ko mēs esam sākuši, jāturpina, tāpēc vajadzīgs, lai no veciem paņēmieniem mēs pārietu uz pilnīgi jauniem paņēmieniem.

Aparat s mums palicis vecais, un tagad mūsu uzdevums ir to pārtaisīt jaunā, veidā. Uzreiz to pārtaisīt mēs nevaram, bet mums darbs jānostāda tā, lai tie komunisti, kas mums ir, tiktu pareizi izvietoti. Vajag, lai viņi, šie komunisti, pārzinātu tos aparatus, pie kuriem viņi nolikti, bet nevis tā, kā tas bieži vien pie mums notiek, ka šis aparats valda pār viņiem. To nav ko slēpt, un par to jārunā tieši. Lūk, kādi uzdevumi ir mūsu priekšā un kādas grūtības ir mūsu

priekšā, un tas tieši tajā laikā, kad mēs esam uzgājuši uz sava lietišķīgā ceļa, kad mums vajadzēja pieiet pie sociālismā ne jau kā pie svētbildes, kas izkrāsota svinīgās krāsās. Mums vajag uzņemt pareizo virzienu, mums vajag, lai viss būtu pārbaudīts, lai visas masas un visi iedzīvotāji pārbaudītu mūsu ceļu un teiktu: „Jā, tas ir labāk nekā vecā iekārta". Lūk, uzdevums, ko mēs sev esam izvirzījuši. Mūsu partija, maza ļaužu grupa, salīdzinot ar visiem mūsu zemes iedzīvotājiem, ir ķērusies pie tā. Sis graudiņš izvirzījis par savu uzdevumu pārveidot visu, un tas pārveidos. Ka tā nav utopija, bet ka tas ir darbs, kas ir cilvēku dzīves saturs, to mēs esam pierādījuši. To mēs visi esam redzējuši, tas jau ir izdarīts. Vajag pārveidot tā, lai viss darba ļaužu masu, zemnieku un strādnieku, vairākums teiktu: „Nevis jūs sevi cildināt, bet mēs jūs cildinām, mēs sakām, ka jūs esat sasnieguši labākus rezultātus, kurus redzēdams neviens saprātīgs cilvēks nekad nedomās atgriezties pie vecā". Bet tā vēl nav. Tāpēc jaunā ekonomiskā politika joprojām ir galvenais, kārtējais, visu izsmeļošais šāsīlienas lozungs. Nevienu lozungu, ko mēs vakar esam iemācījušies, mēs neaizmirsīsim. To varam pateikt kuram katram pilnīgi mierīgi, bez mazākās šaubīšanās, un to saka katrs mūsu solis. Bet mums vēl jāpielāgojas jaunajai ekonomiskajai politikai. Visas viņas negatīvās puses, kuras nav jānosauc, kuras jūs ļoti labi zināt, vajag prast pārspēt, prast novest līdz noteiktam minimumam, prast visu sarīkot ar aprēķinu. Mūsu likumdošana dod tam pilnīgu iespēju. Vai mēs pratīsim darbu noorganizēt? Tas vēl ne tuvu nav izšķirts. Mēs to pētījam. Katrs mūsu partijas avīzes numurs dod jums kādus desmit rakstus, kuros teikts: tādā un tādā fabrikā tādam un tādam fabrikantam ir lādi un tādi nomāšanas noteikumi, bet, lūk, tur, kur direktors ir mūsu biedrs komunists, noteikumi ir tādi un tādi. Vai tas dod ienākumu vai nedod, attaisnojas vai ne? Mēs esam nonākuši līdz pašai ikdienišķo jautājumu serdei, un tas ir mūsu milzīgais iekarojums. Socialisms jau tagad vairs nav attālas nākotnes vai kaut kādas abstraktas ainas, vai kaut kadas svētbildes jautājums. Par svētbildēm mēs esam vecajās, ļoti sliktās domās. Sociālismu mēs esam ieviesuši ikdienas dzīvē, un te mums jātiek skaidrībā. Lūk, kāds ir mūsu šāsdienas uzdevums, lūk, kāds ir mūsu laikmeta uzdevums. Atjaujiet man nobeigt, izsakot pārliecību, ka, lai cik grūts šis uzdevums, lai cik jauns tas, salīdzinot ar mūsu agrāko uzdevumu, un lai cik daudz grūtību tas mums sagādā, — mēs visi kopā, nevis rīt, bet dažos gados, mēs visi kopā šo uzdevumu veiksim par katru cenu, tā ka no jaunās ekonomiskās politikas Krievijas būs sociālistiskā Krievija. (Vētraini un ilgi aplausi.)

,,Prātulā263. nr1922. g. 21. no- Iespiests pēc avizes „Pravda“ teksta,

vembrf kas salīdzināts ar stcnogramn

PADOMJU DARBINIEKU ARODBIEDRĪBAS VISKRIEVIJAS V KONGRESA PREZIDIJAM^10»

1922. g. 22. XI

Dārgie biedri!

Mūsu laiku pals galvenais kārtējais uzdevums un tuvāko gadu pats svarīgākais uzdevums ir sistemātiski samazināt un padarīt lētāku padomju aparatu, to sašaurinot, labāk noorganizējot, iznīcinot vilcināšanu, birokrātismu un samazinot neproduktivos izdevumus. Jūsu arodbiedrībai šinī virzienā jāveic liels darbs.

Novēlēdams padomju darbinieku arodbiedrības Viskrievijas V kongresam panākumus un auglīgu darbu, izsaku cerību, ka kongress speciāli apspriedīs padomju aparata jautājumu.

Tautas Komisāru Padomes Priekšsēdētājs

V. Uļjanovs (Ļeņins)

,, Izvesti ja V'C/K", 3fi7. nr., 1922. g. 25. novembrī

Iespiests pēc oriģinālā, ko labojis nu parakstījis V. 1. Ļeņins

izglītības dakbinieku kongresam 107

Biedri, pateicos jums par apsveikumu un novēlu jums veikt lielo un atbildīgo uzdevumu, kas gulstas uz jums, — sagatavot jauno paaudzi jaunās dzīves celšanai.

Ļeņins

Iespiests pcc žurnālā teksta

Uzrakstīts 1922. g. 26. novembri Iespiests 1922. p. decembri žurnālā ,.habotijik Prosveščeņija" 10. nr-ā

KOMUNISTISKAS JAUNATNES INTERNACIONĀLES TREŠAJAM VISPASAULES KONGRESAM MASKAVA^108

1922. g. 4. XII

Dārgie biedri!

Nožēloju, ka nevaru jūs apsveikt personīgi. Sūtu jums vislabāko sekmju novēlējumus jūsu darbā. Ceru, ka, neraugoties uz savu augsto nosaukumu, jūs neaizmirsīsit pašu galveno — nepieciešamību lietišķīgā veidā virzīt uz priekšu jaunatnes sagatavošanu un mācības.

Ar vislabāko komunistisko sveicienu

V.Vfjanovs (Ļeņins)

„Praoda", 275. nr., 1922. u. 5. decembri

iespiests pēc oriģinālā, ko labojis un parakstijis V. I. Ļeņins

PIEZĪMES jautājumā par mūsu delegācijās

UZDEVUMIEM HAGA^109

Jautājumā par cīņu pret kara draudiem sakarā ar konferenci Ilagā es domāju, ka visgrūtākais ir pārvarēt to aizspriedumu, ka šis jautājums esot vienkāršs, skaidrs un samērā viegls.

— Atbildēsim uz karu ar streiku vai revolūciju, — tā parasti saka visi ievērojamākie reformistu vadoņi strādnieku šķirai. Un ļoti bieži šķietamais šo atbilžu radikālisms apmierina un nomierina strādniekus, kooperatorus un zemniekus.

Varbūt vispareizākais paņēmiens būtu iesākt ar visasāko šāda uzskata apgāšanu. Pateikt, ka sevišķi tagad, pēc nesenā kara, tikai paši muļķīgākie vai nelabojami melīgi cilvēki var apgalvot, ka tāda atbilde uz jautājumu par cīņu pret karu ir kaut kur derīga. Pateikt, ka „atbildēt” uz karu ar streiku nav iespējams, gluži tāpat kā nav iespējams „atbildēt" uz karu ar revolūciju šo izteicienu vienkāršākajā un burtiskajā nozīmē.

Vajag izskaidrot cilvēkiem to reālo situāciju, cik liels ir noslēpums, kurā dzimst karš, un cik nevarīga ir kara priekšā, kurš patiešām tuvojas, parastā strādnieku organizācija, kaut arī tā sauc sevi par revolucionāru.

Vajag izskaidrot cilvēkiem pavisam konkrēti vēl un vēlreiz, kāds bija stāvoklis pagājušā kara laikā un kāpēc tas nevarēja būt citāds.

Vajag it īpaši izskaidrot, kāda nozīme tam apstāklim, ka „tēvijas aizstāvēšana" kļūst par neizbēgamu jautājumu, ko darba ļaužu lielam lielais vairākums neizbēgami izšķirs par labu savai buržuāzijai.

Tāpēc „tēvijas aizstāvēšanas" jautājuma izskaidrošana, pirmkārt; otrkārt, sakarā ar to sakāves jautājuma izskaidrošana un, beidzot, vienīgā iespējamā paņēmiena iz skaidrošana cīņā pret karu, proti, kā saglabāt un izveidot nelegālu organizāciju ilgstošam visu revolucionāru — kara dalībnieku darbam pret karu, — viss tas jāizvirza pir mājā vietā.

Kara boikots ir muļķīga frāze. Komunistiem jāiet jeb kurā reakcionārā karā.

Vēlams kaut vai ar vācu pirmskara literatūras piemēriem un it īpaši ar Bazeles 1912. g. kongresa piemēriem parādīt sevišķi konkrēti, ka teorētisks atzinums, ka karš ir noziedzīgs, ka karš sociālistam nav pieļaujams u. tml., ir tukši vārdi, tāpēc ka tamlīdzīgā jautājuma nostādnē nav nekādas konkrētības. Nekāda patiešām dzīva priekšstata par to, kā karš var uznākt un uznāks, mēs masām nedodam. Gluži otrādi, valdošā prese katru dienu neaptveramā eksemplāru skaitā notušē šo jautājumu un izplata attiecībā uz to tādus melus, pret kuriem vājā sociālistiskā prese ir pilnīgi bezspēcīga, jo vairāk tāpēc, ka arī miera laikā tā pauž šajā punktā galīgi nepareizus uzskatus. Arī komunistiskā prese lielākajā daļā zemju droši vien izblamēsies.

Es domāju, ka mūsu delegātiem starptautiskajā koopera-toru un tredjunistu kongresā vajadzētu savā starpā sadalīt uzdevumus un sīki jo sīki noskaidrot visus tos sofismus, ar kuriem tagad attaisno karu.

Varbūt pats galvenais līdzeklis masu iesaistīšanai karā ir tieši tie sofismi, ar kuriem operē buržuāziskā prese, un pats svarīgākais apstāklis, kas izskaidro mūsu bezspēku cīņā pret karu, ir tas, ka mēs vai nu šos sofismus neiztir zājam laikus, vai — vēl vairāk — atkratāmies no tiem ar lēto, lielīgo un pilnīgi lukšo frāzi, ka mēs karu nepieļausim, ka mēs pilnīgi saprotam kara noziedzīgumu u. tml., Bazeles 1912. gada manifesta garā.

Man šķiet, ja mums būs Hagas konferencē daži cilvēki, kas spēs vienā vai otrā valodā teikt runu pret karu, tad pats svarīgākais būs atspēkot uzskatu, it kā klātesošie būtu kara pretinieki, it kā viņi saprastu, ka karš var uznākt un ka tam jāuznāk viņiem visnegaidītākajā momentā, it kā viņi kaut cik apzinātos, kā cīnīties pret karu, it kā viņi būtu kaut cik spējīgi sākt saprātīgu un mērķtiecīgu cīņu pret karu.

Sakarā ar neseno kara pieredzi mums jāizskaidro, cik daudz gan teorētisku, gan praktiskās dzīves jautājumu pacelsies otrā dienā pēc kara pieteikšanas, atņemot lielum lielajam iesaucamo vairumam katru iespēju izturēties pret šiem jautājumiem ar kaut cik skaidru galvu un kaut cik godprātīgu objektivitāti.

Es domāju, ka izskaidrot šo jautājumu vajag ārkārtīgi sīki un izskaidrot to vajag divējādi:

Pirmkārt, stāstot un analizējot to, kas notika iepriekšējā kara laikā, un pasakot visiem klātesošajiem, ka viņi to nezina vai arī ka viņi izliekas to zinot, bet patiesībā aizver acis uz to, kas ir pats jautājuma kodols un ko nezinot nevar būt ne runas par kaut kādu cīņu pret karu. Šajā punktā, es domāju, nepieciešams iztirzāt visas nokrāsas, visus uzskatus, kas toreiz radās starp krievu sociālistiem sakarā ar karu. Nepieciešams pierādīt, ka šīs nokrāsas neradās nejauši, bet tās radīja vispār pati mūslaiku karu daba. Nepieciešams pierādīt, ka bez šo uzskatu analizēs un bez izskaidrojuma, kā tie neizbēgami rodas un kā tiem ir izšķiroša nozīme jautājumā par cīņu pret karu, — bez tādas analizēs ne par kādu gatavošanos uz karu un pat par apzinīgu izturēšanos pret to nevar būt ne runas.

Otrkārt, vajag ņemt tagadējo, kaut arī pašu niecīgāko konfliktu piemērus un izskaidrot ar tiem, kā karš var izcelties kuru katru dienu Anglijas un Francijas strīda dēj par kaut kādu detaļu viņu līgumā ar Turciju vai starp Ameriku un Japanu niecīgu domstarpību dēļ par jebkuru Klusā okeānā jautājumu, vai starp jebkurām lielvalstīm koloniālu strīdu dēļ vai strīdu dēļ par viņu muitas vai vispār tirdzniecības politiku uti., ult. Man šķiet, ja būs mazākās šaubas par iespēju pilnīgi brīvi teikt Hagā visu savu runu pret karu, tad vajag izdomāt vairākas viltības, lai pateiktu kaut vai tikai galveno, bet pēc tam izdot brošūrā to, ko neizdosies izteikt līdz galam. Vajag būt gataviem, ka priekšsēdētājs pārtrauks runu.

Es domāju, ka šai pašā nolūkā delegācijā bez oratoriem, kas spēs un kam vajadzēs teikt runu pret karu visumā, t. i., attīstot visus galvenos argumentus un visus nosacījumus cīņai pret karu, — būs jāpieaicina vēl cilvēki, kuri zina visas trīs galvenās ārzemju valodas un kuri nodotos sarunām ar delegātiem un noskaidrotu, ciktāl tie sapratuši galvenos argumentus un ciktāl vajadzīgs izvirzīt vienus vai otrus argumentus vai minēt piemērus.

Varbūt daudzos jautājumos būs iespējams panākt nopietnu efektu, tikai minot faktiskus piemērus no pagājušā kara. Varbūt vairākos citos jautājumos nopietnu efektu varēs panākt, tikai izskaidrojot mūslaiku konfliktus starp valstīm un to sakarus ar iespējamu bruņotu sadursmi.

Jautājumā par cīņu pret karu man nāk atmiņā, ka ir vesela rinda mūsu komunistisko deputātu paziņojumu tiklab parlamentos, kā ari runās ārpus parlamentiem, tāda veida paziņojumu, kas satur drausmīgi nepareizas un drausmīgi vieglprātīgas lietas attiecībā uz ciņu pret karu. Es domāju, ka pret tamlīdzīgiem paziņojumiem, sevišķi ja tie izteikti jau pēc kara, vajag uzstāties ļoti noteikti un nesaudzīgi, nosaucot katra tamlīdzīga oratora vārdu. Var mīkstināt, cik patīk, sevišķi ja tas vajadzīgs, savu atsauksmi par tādu oratoru, bet nedrīkst klusējot paiet garām nevienam tamlīdzīgam gadījumam, jo vieglprātīga izturēšanās pret šo jautājumu ir tāds ļaunums, kas gūst pārsvaru pār visu pārējo un pret ko būt iecietīgam ir absolūti neiespējami.

Ir vairāki strādnieku kongresu lēmumi, kas nepiedodami muļķīgi un vieglprātīgi.

Vajag nekavējoties savākt visus un visādus materiālus un pamatīgi apspriest gan visas temata atsevišķās daļas un daļiņas, gan visu „stratēģiju" kongresā.

No mūsu puses tādā jautājumā būs neciešama ne tikai kļūda, bet arī būtisks nepilnīgums.

1922. 4. XII

Pirmoreiz iespiests 192i. o. 26. ap

ri/ī auizcs „Pravda 96. ttr-ā Iespiests pēc maiinraksla ekscmplarat

Paraksts: Ļeņins ko labojis un parakstījis V. 1. Ļeņins

DAŽI VĀRDI PAR N. J. FEDOSEJEVU "0

Manas atmiņas par Nikolaju JevgrafoviČu Fedosejevu attiecas uz 90. gadu sākuma laikmetu. Uz atmiņu precizitāti es nepaļaujos.

Tajā laikā es dzīvoju provincē — proti, Kazaņā un Sa marā. Dzirdēju par Fedosejevu, uzturēdamies Kazaņā, bet personīgi nesalikos ar viņu. 1889. gada pavasarī aizbraucu uz Samaras guberņu, kur 1889. gada vasaras beigās dabūju dzirdēt par Fedoscjeva un Kazaņas pulciņu citu locekļu apcietināšanu, — starp citu, arī tā pulciņa locekļu, kurā biju piedalījies es. Domāju, ka arī mani viegli vien būtu varējuši apcietināt, ja es tajā vasarā būtu palicis Kazaņā. Drīz pēc tam marksisms kā virziens sāka paplašināties, tuvodamies sociāldemokrātiskajām virzienam, ko ievērojami agrāk Rie tumciropā bija pasludinājusi „Darba Atbrīvošanas" grupa.

N. J. Fedosejevs bija viens no pirmajiem, kas sāka deklarēt savu piederību pie marksistiskā virziena. Atceros, ka uz šā pamata sākās viņa polemika ar N. K. Michailovski, kas žurnālā „Russkoje Bogatstvo" atbildēja viņam uz vienu no viņa nelegālajām VĒSTULEm. Uz šā pamata sākās mana sa rakstīšanās ar N. J. Fedosejevu. Atceros, ka starpniece māsu attiecībās bija Hopfenhauze, ar kuru es vienreiz tikos un neveiksmīgi mēģināju sarīkot sastapšanos ar Fedosejevu Vladimiras pilsētā. Es aizbraucu turp, cerēdams, ka viņam izdosies izkļūt no cietuma, bet šī cerība nepiepildījās"1.

Pēc tam Fedosejevu izsūtīja uz Austrumsibiriju tajā pašā laikā, kad mani, un Sibirijā viņš izdarīja pašnāvību, šķiet, smaga personīga gadījuma dēļ sakarā ar dzīves apstākļiem, kas viņam bija izveidojušies sevišķi neveiksmīgi.

Cik es atceros, tad mana sarakstīšanās ar Fedosejevu skāra lolaik radušos marksistiskā jel» s.-d. pasaules uzskata jautājumus. Man atmiņā sevišķi iespiedies, ka Fedosejevam neparasti simpatizēja visi, kas viņu pazina, jo viņš bija veco laiku revolucionārā tips, kurš pilnīgi nodevies savam darbam un varbūt pasliktinājis savu stāvokli ar tādiem vai citādiem izteicieniem vai neapdomīgu rīcību attiecībā uz žandarmiem.

Iespējams, ka man kaut kur ir palikuši kādi Fedosejeva vēstuļu vai rokrakstu fragmenti, bet, vai tie saglabājušies un vai tos var sameklēt, — šajā ziņā es nespēju pateikt nekā noteikta.

Katrā ziņā Pievolgai un dažiem Centrālās Krievijas apvidiem Fedosejeva nozīme tajā laikā bija ļoti liela, un tālaika ļaudis savā pagriezienā uz marksismu neapšaubāmi izjuta |oti ļoti lielos apmēros šā neparasti talantīgā un sa vam darbam neparasti uzticīgā revolucionārā ietekmi

1922. g. <>. XII

Iespiests 1943. gadā grāmatā „Fedo-sejevs, Nikolajs Jevgrafouičs. Viens no revolucionārā marksisma pionieriem Krievijā (Atmiņu krājums)". Maskavā-

Petrogradā Iespiests pēc krājuma teksta

Paraksts: Ļeņins

VISUKRAINAS PADOMJU KONGRESAM "2

1922. g. 10. XII

Apsveicu Visukrainas Padomju kongresa atklāšanu.

Viens no vissvarīgākajiem jautājumiem, kas jāizskata kongresam, ir jautājums par republiku apvienošanu. No šā jautājuma pareizas atrisināšanas ir atkarīga mūsu valsts aparāta tālākā organizēšana, aparata, kura brēcošos trūkumus tik spilgti un uzskatāmi atklājusi pēdējā padomju kalpotāju skaitīšana, kas izdarīta Maskavā, Petrogradā un Charkovā.

Otrs jautājums, kam kongresā jāpievērš īpaša uzmanība, — tas ir jautājums par mūsu smago rūpniecību. Don-basa, naftas un metalurģijas pacelšana līdz pirmskara ražīgumam — tas ir visas mūsu saimniecības pamatuzdevums, uz kura atrisināšanu jāvirza visi mūsu pūliņi.

Izsaku ciešu pārliecību, ka kongress atradīs pareizo ceļu šo uzdevumu atrisināšanai, un no sirds vēlu tā darbā pil nīgas sekmes.

Ļeņins

„Komnuiņist** (Charkovā), 285. tir., 1922. fj. 12. decembri

Iespiests pēc avīzes „Kommuņisl“ teksta, kas salīdzināts ar maiinraksta norakstu

PAR ARĒJAS TIRDZNIECĪBAS MONOPOLU"5

BIEDRAM STAĻINAM PRIEKS CK PLĒNUMA

Par vissvarīgāko es uzskatu b. Hucharina vēstules iztirzāšanu. Pirmajā punktā viņš saka, ka „ne Ļeņinam, ne Krasinam nav ne skaņas par tiem neskaitāmajiem zaudējumiem, ko mūsu zemes saimniecība cieš ATTK darba nespējīguma dēļ, kurš izriet no tā „principiālās" struktūras, nav ne vārda par zaudējumiem, kas rodas tāpēc, ka mēs paši neesam spējīgi (un pilnīgi saprotamu iemeslu dēļ ilgu laiku nebūsim spējīgi) mobilizēt zemnieku preču fondu un laist to starptautiskajā preču apgrozībā".

Šis apgalvojums ir tieši nepareizs, jo Krasinam II paragrāfā skaidri pateikts par jauktu sabiedrību dibināšanu, kuras ir paņēmiens, kā. pirmkārt, mobilizēt zemnieku preču fondu un, otrkārt ne mazāk ka pusi peļņas, ko mēs gūsim no šās mobilizācijas, dabūt mūsu valsis kasē. Tādējādi no jautājuma būtības izvairās tieši Ruchariiis, "kas negrib redzēt to, ka „zemnieku preču fonda mobilizēšana" dos ienākumu pilnīgi un vienīgi nepmaņu rokās. Jautājums ir tāds, vai mūsu ATTK strādās nepmaņu labā, vai arī tas strādās proletāriskās valsts labā. Tas ir tik svarīgs jautājums, ka tā dēļ neapšaubāmi var un vajag pacīnīties partijas kongresā.

Jautājums par ATTK darba nespējīgumu, salīdzinot ar šo pirmo, pamata, principiālo jautājumu, ir pavisam pakļauts jautājums, jo šis darba nespcjīgums nav ne lielāks, ne mazāks kā visu mūsu tautas komisariātu darba nespējī-gums, kas atkarīgs no viņu vispārējās sociālās struktūras un kas prasa no mums ilgus gadus ļoti neatlaidīga darba izglītības un līmeņa celšanā vispār.

Bucharina tēžu otrajā punktā teikts, ka „tādi punkti kā, piemēram, Krasina težn 5. §, pilnīgi piemērojami arī koncesijām vispār". Tā atkal ir visbrēcošākā netaisnība, jo Krabim» 5. tēzē apgalvots, ka „aiz laukiem mākslīgi tiks ieviests visjaunākais eksplualators, uzpircējs, spekulants, ārzemju kapilala aģents, kas rīkojas ar dolāru, mārciņu, zviedru kronu". Nekas tamlīdzīgs neizriet no koncesijām, kurās mēs nosaltam ne tikai teritoriju, bet arī īpašu atjauju tirdzniecībai ar īpašiem priekšmetiem un turklāt, galvenais, mēs turam savās rokās tirdzniecību ar vieniem vai otriem priekšmetiem, uz kuriem izdota koncesija; neiebilzdams itin neviena vārda pret Krasina argumentiem, ka mēs nenoturēšot brīvo tirdzniecību ietvaros, ko nosprauž (>. X plēnuma lēmums, ka mums izraušot no rokām tirdzniecību ne tikai ar kontrabandistu, bet ar visas zemniecības spiediena spēku, neatbildēdams uz šo galveno ekonomisko un šķirisko argumentu ne ar vienu skaņu, Bucharins izvirza pret Krasinu apsūdzības, kas pārsteidz ar savu nepamatotību.

Savas vēstules trešajā punktā Bucharins raksta: „Krasina 3. §“. (Viņš kļūdās un 4. vietā min 3.) „Mūsu robeža turas“, — un viņš vaicā: „Ko tas nozīmē? Tas reāli nozīmē, ka darīts netiek nekas. Uz mata kā veikals, kuram ir laba sabiedriska izkārtne, bet kurā nekā nav (Glavzapora sis-tema)“. Krasins pilnīgi noteikti saka, ka jnūsu robeža turas ne tik daudz tāpēc,, ka ļo sarga muitas vai robežsargi, cik daudz tāpēc, ka pastāv ārēiās tirdzniecības, monopols. Uz šo skaidro, tiešo un neapstrīdamo faktu Bu-charins neiebilst un nevar iebilst neviena vārda. Izteiciens „Glavzapora sistēma" pieder pie tāda rakstura izteicieniem, uz kuriem Markss savā laikā atbildēja ar izteicienu „fritreder-vulgaris" [18], jo šeit nav itin nekā cita kā tikai pavisam vulgārā fritrederiska frāze.

Tālāk, ceturtajā punktā Bucharins apsūdz Krasinu, it kā tas neredzot, ka mums jāvirzās uz mūsu muitas politikas uzlabošanu, un līdzās tam apsūdz mani, it kā es kļūdoties, runādams par uzraugiem visā mūsu zemē, kamēr īstenībā

runa esot līkai par ievešanas un izvešanas punktiem. Atkal šeit Bucharina iebildumi pārsteidz ar savu vieglprātību un netrāpa mērķi, jo mūsu muitas politikas uzlabošanu Krasins ne tikai redz, ne tikai pilnīgi atzīst, bet arī norāda uz to ar tādu precizitāti, kas nepieļauj ne mazākās šaubas. Proti, šī uzlabošana ir tāda, ka mēs, pirmkārt, esam piepē mu.ši ārējas tirdzniecības monopola sistēmu un. otrkārt, jaukto sabiedrību dibināšanas sistēmu.

Bucharins neredz, — tā ir viga kļūda, kas pārsteidz visvairāk, pie tam lā ir tīri teorētiska, — ka nekāda muitas politika nevar būt iedarbīga imperiālismā laikmetā, kur starpība starp nabadzīgām- zemēm un neticami bagātām zemēm ir drausmīga. Vairākas reizes Bucharins atsaucas uz muiīāi aizsardzību, neredzēdams, ka minētajos apstākļos jebkura bagāta rūpniecības zeme var pi.lņīgi salauzt šo aizsardzību. Sājā nolūkā tai pietiek noteikt eksporta prēmiju ļ par to preču ievešanu Krievijā, kuras pie mums apliktas! ar muitas prēmiju. Naudas šim nolūkam jebkurai rūpniecības zemei ir vairāk, nekā pietiekami, un šāda pasākuma rezultātā jebkura rūpniecības zeme pilnīgi droši salauzīs mūsu iekšzemes rūpniecību. j

Tāpēc visi Bucharina spriedelējumi par muitas politiku nenozīmē praksē neko cilu kā to, ka Krievijas rūpniecība ir pilnīgi neaizsargāta, un šie spriedelējumi ar vieglu io vieglu plīvuru aizsedz pāriešanu uz brīvās tirdzniecības sistēmu. Pret to mums iāeīnās visiem spēkiem un iācinās līdz pat partijas kongresam, jo pašlaik, imperiālismā laikmetā, nevar būt ne runas ne par kādu nopietnu muitas politiku, runa var būt tikai par ārējās tirdzniecības monopola sistēmu.

'“Bucharina apsūdzību pret Krasinu (piektajā punktā), il kā viņš nesaprotot, cik svarīga ir cirkulācijās pastiprināšana, pilnīgi atspēko 1as, ko Krasins teicis par jauktajām sabiedrībām, jo šīm jauktajām sabiedrībām nav nekāda cita mērķa kā tieši cirkulācijās pastiprināšana, saglabājot reālu, bet nevis fiklivu —- kā tas notiek, pastāvot muitas aizsardzībai, — mūsu Krievijas rūpniecības aizsardzību.

Ja tālāk, sestajā punktā Bucharins, man iebilzdams, raksta, it kā viņam neesot svarīgi, ka zemnieks noslēgs ļoti izdevīgu veikalu, un it kā cīņa notikšot nevis starp

zemnieku un Padomju varu, bet starp Padomju varu un eksportieri, tad tas atkal tomēr ir nepareizi pašos pamatos, jo eksportieris, pastāvot, piemēram, manis minētajai cenu starpībai (Krievijā lini maksā 4 r. 50 k., bet Anglijā " r.), mobilizēs ap sevi visu zemniecību visātrākajā, drošākajā un neapšaubāmākajā veidā. Praksē Bucharins aizstāv spekulantu, sīkburžuju un zemniecības virsslāņus pret rūpniecības proletariātu, kas absolūti nav spējīgs atjaunot savu rūpniecību, padarīt Krieviju par rūpniecības zemi, ja to neaizsarga — nekādā ziņā ne ar muitas politiku, — bet vienīgi tikai ar ārējās tirdzniecības monopolu. Ikviens cits protekcionisms mūsdienu Krievijas apstākļos ir pilnīgi fik-tivs, papīra protekcionisms, kas proletariātam neko nedod. Tāpēc no proletariāta un viņa rūpniecības viedokļa šai cīņai ir |oti svarīga, principiālā nozīme. Jaukto sabiedrību sistēma ir vienīgā sistēma, kas spējīga patiesi uzlabot vājo ĀTTK aparatu, jo, pastāvot šai sistēmai, līdzās strādā tiklai) ārzemju, kā arī krievu tirgonis. Ja mēs pat šādos ap-stākļos nespēsim pamācīties un iemācīties^ un" pilnīgi, izmā-cīlies, tad mūsu tauta ļnlnīgi ncalābiami ir mulku tauta.

Bet,'ja mes runāsim par ,,mullas aizsardzību^1*, tad tas nozīmē, ka mēs sev aizmiglosim acis attiecībā uz briesmām, kuras pilnīgi skaidri norādījis Krasins un kuras nevienā to daļā nav atspēkojis Bucharins.

Piebildīšu vēl, ka daļēja robežu atvēršana nes sev līdzi loti nopietnas briesmas attiecībā uz valutu, jo praktiski mēs nokļūsim Vācijas stāvoklī, nes sev līdzi loti nopietnas briesmas tādā ziņā, ka Krievijā iekļūs sīkburžuazija un visvisādi ārzemju Krievijas aģenti bez mazākās iespējas mums to kontrolēt.

Izmantot jauktās sabiedrības, lai nopietni un ilgstoši mācītos, — tāds ir vienīgais ceļš uz mūsu rūpniecības atjaunošanu.

Ļeņins

1922. g. 13. XII

I4rmoreiz nesaīsināti iespiests 1930. uadā žurnālā „Proļetarskaja Revolūcija" 2.—3. (97.—93.) nr-ā

Sodiklē.ls pa telefonu

Iespiests pēc ninsinraksta noraksta

VĒSTULE J. V. STAĻINAM PRIEKŠ CK LOCEKĻIEM SAKARA AR RUNU

VISKRIEVIJAS X PADOMJU KONGRESA "4

Tagad esmu beidzis likvidēt savas darīšanas un varu mierīgi aizbraukt. Palicis tikai viens apstāklis, kas mani satrauc ārkārtīgi stipri, — tas ir, ka man nav iespējams runāt Padomju kongresā. Otrdien pie manis būs ārsti un mēs apspriedīsim, vai ir kaut nelielas izredzes teikt kongresā runu. Atteikšanos no tās es sev uzskatītu par lielu neērtību, lai neteiktu stiprāk. Runas konspekts man bija uzrakstīts jau pirms dažām dienām. Tāpēc lieku priekšā, — neapturot kāda cita biedra gatavošanos, kas runātu manā vietā, — rezervēt līdz trešdienai iespēju, ka es varbūt pats teikšu runu, kas, salīdzinot ar parasto runu, būtu stipri saīsināta, piemēram, trīsceturtda|stundas ilgu runu. Tāda runa nepavisam netraucēs mana aizstājēja runu (vienalga, ko Jūs arī pilnvarotu šajā nolūkā), bet, domāju, būs derīga gan politiski, gan personīgā ziņā, jo novērsīs iemeslu lielam satraukumam. Lūdzu ņemt to vērā un, ja kongresa atklāšana vēl novilcināsies, laikus paziņot man caur manu sekretāru.

Ļeņins

1922. g. 15. XII

Pirmoreiz iespiests 2930. u-

Nodiktēts pa telefonu

Iespiests pēc mašinraksta noraksta

LAPPUSĪTES NO DIEN ASG KĀ MATAS

Šinīs dienās iznākušais darbs par Krievijas iedzīvotāju lasīt un rakstīt prašanu pēc 1920. gada skaitīšanas datiem '„Lasīt un' rakstīt prašana Krievijā", Maskavā, 1922. g., Centrālā statistikas pārvalde, Tautas izglītības statistikas da|a) ir )oti svarīga parādība.

šeit sniedzu tabulu par Krievijas iedzīvotāju lasīt un rak slīt prašanu 1897. un 1920. g„ kura ņemta no šā darba:

Kamēr mēs pļāpājām par proletārisko kulturu un par tās samēru ar buržuāzisko kulturu, fakti pasniedz mums skaitļus, kas rāda, ka pat ur buržuāzisko kulturu pie mums ir ļoti vāji. Izrādījies, kā jau bija gaidāms, ka no vispārējas lasīt un rakstīt prašanas mēs esam atpalikuši vēl ļoti stipri un ka pat mūsu progress, salīdzinot ar cara laikiem (1807. gadu), ir pārāk gauss. Tas ir bargs brīdinājums un pārmetums tiem, kas lidinājās un lidinās „proletāriskās kultūras" mākoņos. Tas rāda, cik daudz vēl neatliekama vienkārša darba mums jāveic, lai sasniegtu Rietumeiropas parastās civilizētās valsts līmeni. Tas rāda tālāk, kāds milzīgs darba daudzums stāv mums tagad priekšā, lai uz mūsu proletārisko iekarojumu pamata sasniegtu tiešām kaut cik kulturālu līmeni.

Vajag, lai mēs neaprobežotos ar šo neapstrīdamo, bet pārāk teorētisko tēzi. Vajag, lai, tuvākā nākotnē skatot cauri mūsu budžetu gada ceturksnim, mēs ķertos pie darba arī praktiski. Saprotams, vispirmā kārtā jāsamazina nevis Izglītības tautas komisariāta izdevumi, bet gan citu resoru Izdevumi, lai atbrīvotās sumas nodotu Izglītības tautas ko misāriata vajadzībām. Nevajag skopoties ar maizes devas palielināšanu skolotājiem tādā gadā kā tagadējais, kad mēs esam nodrošināti ar maizi samērā ciešami.

Darbu, kas tagad tiek darīts tautas izglītības laukā, vis pār runājot, nevar saukt par pārāk šauru. Darīts liek diez jan daudz, lai iekustinātu vecos skolotājus, lai iesaistītu vīpus jaunajos uzdevumos, ieinteresētu viņus ar pedagoģijas jautājumu jauno nostādni, ieinteresētu tādos jautā jumos kā reliģijas jautājums.

Bet mēs nedarām galveno. Mēs nerūpējamies vai ļoti nepieliekami rūpējamies par to, lai tautskolotāju nostādītu tanī "augstumā, bez kura nevar būt pat runas ne par kādu kultūru: ne par proletārisko, ne pat par buržuāzisko. Jārunā par to pusaziatisko kultūras trūkumu, no kura mēs neesam tikuši ārā līdz šim un nevaram tikt ārā bez nopietnām pūlēm, lai gan mums ir iespēja tikt ārā, jo nekur tautas masas nav tā ieinteresētas īstā kulturā kā pie mums; nekur šās kultūras jautājumi netiek aplūkoti tik dziļi un tik konsekventi kā pie mums; nekur, nevienā zemē valsts vara nav strādnieku šķiras rokās, kuras lielum lielais vairums ļoti labi saprot savas — neteikšu, kulturalības, bel teikšu — lasīt un rakstīt prašanas trūkumus; nekur tā nav gatava nest un nenes tādus upurus sava stāvokļa uzlabošanai šinī ziņā kā pie mums.

Pie mums dara vēl pārāk maz, bezgala maz, lai pārvirzītu visu mūsu valsts budžetu uz to pusi, ka vispirmām kārtām tiktu apmierinātas tautas elementārās izglītības vajadzības. Pat Izglītības tautas komisariātā pie mums allaž var atrast kaut kādas Valsts izdevniecības pārmērīgi uzpūstus štatus, nemaz nerūpējoties par to, ka pirmajā vie tā jābūt valsts gādībai nevis par izdevniecību, bet par to, lai būtu, kas lasa, lai lielāks būtu to skaits, kuri spēj lasīt, lai lielāks būtu izdevniecības politiskais vēriens nākamajā Krimā jā. Techniskajiem jautājumiem, tādiem kā .jautājums

par izdevniecību, mēs vēl arvien pēc vecā (nelāga) para-'cTunia veltījam daudz vairāk laika un spēka nekā vispār-politiskajam jautājumam par tautas lasīt un rakstīt prašanu.

Ja ņemam Arodizglītības galveno pārvaldi, tad arī tur. mēs esam pārliecināti, var atrast daudz daudz lieka, tāda. kas uzpūsts resora interesēs, kas tautas plašas izglītības vajadzībām nav pielāgots. Ne tuvu ne visu Arodizglītības galvenajā pārvaldē var attaisnot ar likumīgo vēlēšanos sākumā pacelt un dot praktisku virzienu mūsu fabriku un rūpnīcu jaunatnes izglītībai. Ja uzmanīgi izskatītu Arodizglītības galvenās pārvaldes štatus, tajos daudz jo daudz kas atrastos uzpūsts un fiktivs no šā viedokļa, tāds, kas būtu slēdzams. Proletariāta un zemnieku valsti daudz jo daudz vēl var ietaupīt un vajag ietaupīt, lai attīstītu tautās lasīt un rakstīt prašanu, slēdzot visādus — vai nu pa pusei kungu tipa laika, kavēkļus, vai iestādes, bez kurjlm mums vēl iespējams un ilgi būs iespējams iztikt un būs jāiztiek, pastāvot tādai tautas lasīt un rakstīt prašanai, par kādu runā statistika.

Tautskolotājs pie mums jāpaceļ tādā augstumā, kādā viņš nekad nav bijis un nav, un nevar būt buržuāziskā sabiedrībā. Tā ir patiesība, kas neprasa pierādījumu. Tādam stāvoklim mums jātuvojas ar sistemātisku, nelokāmu, neatlaidīgu darbu,— gādājot tiklab par viņa garīgo augšupeju, kā ari par viņa vispusīgu sagatavošanu viņa tiešām augstajam amatam un, galvenais, galvenais un galvenais — par viņa materiālā stāvokļa uzlabošanu.

Vajag sistemātiski pastiprināt tautskolotāju organizēšanas darbu, lai no buržuāziskās iekārtas balsta, kas viņi līdz šim ir bez izņēmuma visās kapitālistiskajās zemēs, padarītu viņus par padomju iekārtas balstu, lai ar viņu palīdzību atrautu zemniecību no savienības ar buržuāziju un iesaistītu viņus savienībā ar proletariātu.

īsi atzīmēšu, ka sevišķi svarīgiem šinī ziņā jābūt sistemātiskiem izbraukumiem uz laukiem, kuri, starp cilu, pie mums jau notiek un kuri jāatlīsta plānveidīgi. Tādiem pasākumiem kā šie izbraukumi nav žēl dot naudu, ko mēs ik uz soļa velti izšķiežam valsts aparatam, kurš gandrīz pilnīgi viss attiecināms uz veco vēstures laikmetu.

Es vācu materiālus savai nenotikušajai runai Padomju kongresā 1922. gada decembri par pilsētas lipa apdzīvotu vietu strādnieku šel'ību pār lauku iedzīvotājiem. Dažus materiālus par to man pagādāja b. Chodorovskis, un, tā kā es pats šo tematu neesmu paspējis izstrādāt un caur Padomju kongresu darīt to zināmu atklātībai, tad izvirzu šo tematu tagad, lai biedri to izstrādātu.

Te galvenais politiskais jautājums ir pilsētas attiecības pret laukiem, jautājums, kuram ir izšķiroša nozīme visā māsu revolūcijā. Kamēr buržuāziskā valsts sistemātiski pūlas visiem spēkiem, lai pilsētas strādniekus notrulinātu, pielāgojot šim mērķim visu uz valsts rēķina, uz cara un uz buržuāzisko partiju rēķina izdodamo literatūru, mēs varam un mums vajag izlietot mūsu varu, lai patiešām no pilsētas strādnieka izveidotu komunistisko ideju nesēju lauku prole [19] [20] [20]

sameklēt cilas sakaru formas? Es šeit aprobežojos tikai ar jautājuma izvirzīšanu, lai vērstu uz to biedru uzmanību, lai norādītu uz jāū esošo Rietumsibirijas pieredzi (uz šo pieredzi man norādīja b. Chodorovskis) un lai parādītu visā apjomā šo gigantisko pasaulvēstiirisko.JuiHurag_uzdpvumu.

Mēs nedarām gandrīz neko lauku labā ārpus mūsu oficiālā budžeta vai ārpus mūsu oficiālajiem sakariem. Tiesa, pilsētas un lauku kultūras sakari pie mums paši no sevis iegūst un neizbēgami iegūst citu raksturu. Kapitālisma ap stākļos pilsēta deva laukiem to, ka laukus samaitāja politiski, ekonomiski, tikumiski, fiziski u. tml. Mūsu apstākļos pilsēta pati no sevis sāk dot laukiem taisni pretējo. Bet viss tas notiek tieši pats no sevis, stiehiski, un visu to var pa stiprināt (bet pēc tam arī simtkārt palielināt), ienesot apziņu, plānveidību un sistemātiskāmu šinī darbā.

Mēs tikai tad sāksim virzīties uz priekšu (bet tad mēs gluži noteikti sāksim virzīties simtkārt ātrāk), kad sāksim pētīt šo jautājumu, kad dibināsim visdažādākās strādnieku apvienības, — visiem spēkiem izvairīdamies no to hirokra-tizacijas, — lai izvirzītu šo jautājumu, apspriestu to un pār vērstu to darbos.

1923. gada 2. janvarī

..Pravda", 2. nr., VJ23. а *• /ял-

vūrl Iespiests pēc avizes „Pravda" teksta.

Paraksts: .V. Ļeņins kas salīdzināts ar steno(jramu

brīvās tirdzniecības

РАК KOOPERĀCIJU

I

Pic mums, man liekas, nepietiekamu uzmanību pievērš kooperācijai. Diez vai visi saprot, ka tagad, kopš Oktobra revolūcijas un neatkarīgi no jaunās ekonomiskās politikas (gluži otrādi, šinī ziņā jāsaka: taisni tāpēc, ka ir jaunā ekonomiskā politika) kooperācijā iegīīst pie mums pavisam izcilu nozīmi. Veco kooperatoru sapņošanā ir daudz fantāzijas. Viņi bieži ir smieklīgi ar savu l'antastiskumu. Bet kur slēpjas viņu fantastiskums? Tur, ka cilvēki nesaprot to, kāda galvenā, pamatnozīme ir strādnieku šķiras politiskajai cīņai par ckspluatatoru kundzības gāšanu. Tagad pie mums šī gāšana ir nolikusi, un tagad daudz kas no tā, kas veco kooperatoru sapņošanā bija fantastisks, pat romantisks, pat banals, kļūst par visneviltotāko īstenību.

Mums tiešām, ja nu valsts vara ir strādnieku šķiras rokās, ja nu šai valsts varai pieder visi ražošanas līdzekļi, mums tiešām ir palicis tikai uzdevums kooperēt iedzīvotājus. Ar nosacījumu, ka iedzīvotāji maksimāli tiek koope-feti, pats par sevi sasniedz mērķi tas socialisms, ko agrāk dibināti izsmēja, par ko smīnēja, pret ko nicinoši izturējās tie cilvēki, kuri pamatoti bija pārliecināti, ka nepieciešama šķiru cīņa, cīņa par politisku varu utt. Un, lūk, ne visi biedri skaidri apzinās, kādu gigantisku, neaptveramu nozīmi mums tagad iegūst Krievijas kooperēšana. .Ar jauno ekonomisko politiku mēs piekāpāmies zemniekam kā tīr^1' gūtajam, piekāpāmies privātās tirdzniecības principam; taisni ņo tā izriet (pretēji tam, ko domā) kooppmcijns gigantiskā nozīme. Taisriibu sakot, pietiekami plaši un dziļi ITooperēt Krievijas iedzīvotājus, valdot jaunajai ekonomiskajai politikai, ir viss, kas mums vajadzīgs, tāpēc ka tagad mēs esam atraduši to pakāpi privātās intereses, privātās

27 33. sčj.

tirdzniecības intereses savienošanai ar valsts pārbaudi un kontroli par to! pakāpi Iās~p ,Tk ļn u š а ч a i kopīgām interesēm, ktīra agrīni'bija piedauzības akmens daudziem jo daudziem sociālistiem. Patiešām, valsts vara pār visiem lieliem ražošanas līdzekļiem, valsts vara proletariāta rokās, šā proletariāta savienība ar daudziem miljoniem sīko un vissīkāko zemnieku, šā proletariāta vadības nodrošināšana pār zemniecību utt., — vai tas nav viss, kas vajadzīgs tam, lai no kooperācijas, tikai no kooperācijas vien, ko mēs agrāk pēlām kā veikalniecisku un ko mums no zināmas puses tiesības tāpat pelt arī tagad, jaunās ekonomiskās politikas laikā, vai tas nav viss, kas nepieciešams pilnīgas sociālistiskās sabiedrības uzcelšanai? Tā vēl nav sociālistiskās sabiedrības uzcelšana, bet tas ir viss, kas nepieciešams un pietiekams šai uzcelšanai.

Lūk, tieši šo apstākli pietiekami nenovērtē daudzi mūsu praktiskie darbinieki. Uz kooperāciju pie mums raugās nicinoši, nesaprotot, kāda ārkārtēja nozīme ir šai kooperācijai, pirmkārt, no principinlfls mises, (ražošanas līdzekļi ir valsts īnašumsb otrkarl kā pārejai uz jaunu kārtību ceļā. kns~zetilrmknm; cik iespējams, vienkāršāks, vieglāks un pieejamāks. '

Bet tas taču atkal ir galvenais. Viena lieta ir fantazēt par dažādām strādnieku apvienībām. lai uzceltu socialisniu. cita lieta — iemācīties praktiski celt šo sociālismu tā, lai kaUs sikzemnieks varētu piedalīties šinT celšanā. Tieši šo pakāpi mēs tagad arī esam sasnieguši. Un neapšaubāms ir tas, ka, to sasnieguši, mēs izmantojam to ārkārtīgi maz.

Pārejot uz jauno ekonomisko politiku, mēs pārspīlējām ne tanī ziņā, ka pārāk lielu vielu ierādījām brīvās rūpniecības un tirdzniecības principam, bet, pārejot uz jauno ekonomisko politiku, mēs pārspīlējām tanī ziņā, ka aizmirsām domāt par kooperāciju, ka tagad pietiekami nenovērtējam kooperāciju, ka sākam jau aizmirst kooperācijas gigantisko nozīmi no iepriekš minētajām šās nozīmes divām pusēm.

Esmu nodomājis tagad ar lasītāju parunāt par to. ko praktiski var un vajag izdarīt tūlīt, namaloioties.uz šā ,,ko-operalivā“ principa. Ar kādiem līdzekļiem var un vajag sākt tiTlit attīstīt šo „kooperatīvo" principu tā, lai ikvienam un katram būtu skaidra tā sociālistiskā nozīme?

Kooperācijā politiski jānostāda tā, lai kooperācijai vispīīiL un vienmēr būtu ne tikai zināmi atvieglinā jumi, bet lai *ie atvieglinājumi būtu tīri iiiiitai'lali alvmgllnaiūmi Ццщ. kas procenta augstums u. tml.l. Jāaizddīl kooperācijai tādi, 'vaīsTs līdzekļi, kas kaut vai nedaudz, bet tomēr pārsniegtu,' tos līdzekļus, kādus mēs aizdodam privātiem uzņēmumiem,I kaut vai pat līdz smagajai rūpniecihni пи!

-^•Ratra sabiedriska iekārta rodas tikai ar zināmas šķiras linancialu atbalstu. Nav jāatgādina tie simti un simti miljoni rubju, ko izmaksāja ,,brīvā“ kapitālisma dzimšana. Tagad mums jfņipziiiās un jāpārvērš darbos, ka tagadējā laikā tā sabiedriskā iekārta, kas mums jāatbalsta vairāk, nekā parasts, ir kooperalb'iLiekiLrta. Bet atbalstīt to vajag šā vārda īstajā nozīmē, t. i., nepietiek šo atbalstīšanu saprast kā kuras katras kooperatīvās apgrozības atbalstīšanu, — šī atbalstīšana jāsaprot kātādas" kbdpēraIlvas apgrozības atbalstīšana, kurā tiešām piedalās istus iedziuolāiu masņs. Dot nreniļju_huļļ zemniekam, kas piedalās kocmera-tivā apgrozībā, tā, bez šamTān^rTpareiza forma, bet pie fani parbatldīt šo piedalīšanos un pārbaudīt tās apzinīgumu un tās vērtību — lūk, kur Ir jautdltllha kodols. Kari koope-rators’ atbrauc sadža шт'ТГКагЮ tur kooperativu veikaliņu, iedzīvotāji tur, stingri ņemot, nekādā ziņā nepiedalās, ybet tanī pašā laikā, paši savu interešu vadīti, viņi pasteigsies izmēģināt tur piedalīties.

v

Šai lietai ir arī otra puse. Mums jāpadara vēl tikai ļoti nedaudz no „civilizētā" (vispirms izglītotā) eiropieša viedokļa, lai piespiestu itin visus piedalīties kooperatīvās operācijās un piedalīties nevis pasivi, bet aktivi, Patiesību sakot, riuims atliciT ..tikni“ viens; padarīt mūsu iedzīvotājus tik „civilizētus", lai viņi saprastu visus Labumus, kas rodas no itin visu iedzīvotāju piedalīšanās kooperācijā, un šo piedalīšanos nokai'tOttt. „līkai" tas. Nekādas citas pārgudrības mums tagad nav vajadzīgas, lai pārietu uz sociālismu. Bet, lai izdarītu šo „tikai", vajadzīgs vesels apvērsums, vesels visu tautas masu kulturālās attīstības posms. Tāpēc mūsu likumam jābūt: cik iespējams, mazāk gudrošanas un, cik iespējams, mazāk viltīgu paņēmienu. Šinī ziņā jaunā ekonomiskā politika ir progress tādā nozīmē, ka tā piemērojas paša parastākā zemnieka līmenim, ka tā neprasa no viņa

27*.

nekā augstāka. Bet, lai caur jauno ekonomisko politiku pa-nāktu itin visu iedzīvotāju piedalīšanos kooperācijā, lūk, tam nolūkam vajadzīgs vesels vēsturisks laikmets. Vislabākajā gadījumā mēs šo laikmetu varam iziet pāris.gadu .desmitos. Bet tas tomēr būs īpašs vēsturisks laikmets, un bez šā vēsturiskā laikmeta, bez itin visu lasīt un rakstīt prašanas, bez pietiekamas lietišķības pakāpes, bez iedzīvotāju pietiekamas pieradināšanas lietot grāmatiņas un bez materiāla pamata visam tam, bez zināma nodrošinājuma, teiksim, pret neražu, pret badu utt. — bez visa lā mēs savu mērķi nesasniegsim. Lietas būtība tagad tā, lai prastu savienot to revolucionāro verlenu, to revolucionāro entuziasmu, ko jau esam parādījuši un parādījuši pietiekamā daudzumā un kas vainagojies ar pilnīgām sekmēm, lai prastu savienot to (še es gandrīz esmu gatavs teikt Г āf-prasirrt~bnr lielts&īnam un izglītotam veikalniekam, prasmi, Ttas pHflīgf~DTcī)rčkan)3 labam .коопегаТГГгпт. Ar nrasmi hūt veikalniēkamos saproTiTbralnH. but kuļļņralaln veikalniekam. Td liīl SeV~Tiek^ ā 1 z aUSs itПčv" ļaudis'vai vienkārši trt'lIffiTeki, kas dotn.T: ja j-ч^1 'viyš_tirnoias. tas iļo-/»m»~ kn prot būt veikalnieks. Tas nepavisam nav nareizi.TVinš tir-gojaybēl № la līdz prasmei tītlt kuiluralam veikalniekam ir vēl ļoti tālu. Viņš tirgojas tagad aziatiski. bet., lai prastu būt veikalnieks; Vāļag^tirgoties *HmpbkbLKo tā viņu atdala vēstīts l.*il«īirWa^ ^^—"

Ijeulzu: dažas ekonomiskas, financialas un banku privi-Ievijas — kooperācijai; tāds lai ir mūsu sociālistiskās valsts atbalsts iedzīvotāju organizēšanas jaunajam principam. Bet ar to uzdevums nosprausts tikai galvenajos vilcienos, tāpēc ka še paliek vēl nenoteikts, sīki neaprakstīts viss uzdevuma saturs praktiski, t. i., jāprot atrast to „prēmiju** formu (un tos prēmiju iVsniegSniins^n^lkiimiiiiii^riwnt-s dodam par kooperēšanu, to prēmiju.formu, ar kādu mēš pietiekami palīdzam ktīoporacijai, to piemiju formu, kādai pastāvot mēs iegūstam civilizētu kooperatoru. Bet civili-zēlu-kooperatoru iekārta, pastāvot, sabiedriskam īpašumam uz ražošanas Jīdzekjjem,_ pastāvdl“pfolējārTātaT"šķiras uz-varai pār buržnazijn, — tā ir šocialisта"iēkārfif.

1923. gada 4. janvarī

II

Kad es rakstīju par jauno ekonomisko politiku, es vienmēr citēju savu 1918. gada rakstu par valsts kapitālismu n>. Tas bieži vien radīja dažu jaunu biedru šaubas. Bet viņu šaubas lielāko tiesu vērsās abstrakti politiskā, virzienā.

Viņiem likās, ka nedrīkst dēvēt par valsts kapitālismu to iekārtu, kur ražošanas līdzekļi pieder strādnieku šķirai un kur šai strādnieku šķirai pieder valsts vara. Taču viņi neievēroja, ka nosaukumu „valsts kapitālisms" es lietoju: pirmkārt, lai parādītu mūsu tagadējās pozicijas vēsturisko sakaru ar poziciju manā polemikā pret tā saucamajiem kreisajiem komunistiem, un arī es jau toreiz pierādīju, ka valsts kapitālisms būtu augstāks par mūsu tagadējo ekonomiku; man bija svarīgi konstatēt parastā valsts kapitālisma pēctecības sakaru ar to neparasto, pat pavisam neparasto valsts kapitālismu, par kuru es runāju, iepazīstinot lasītāju ar jauno ekonomisko politiku. Otrkārt, man vienmēr bija svarīgs praktiskais mērķis. Bet mūsu jaunās ekonomiskās politikas praktiskais mērķis bija dabūt koncesijas; mūsu apstākļos koncesijas jau, bez šaubām, būtu tīrs valsts kapitālisma tips. Lūk, kādā veidā man iztēlojās spriedumi par valsts kapitālismu.

Bet ir vēl viena lietas puse, kur mums var ievajadzēties valsts kapitālisma vai vismaz salīdzinājuma ar to. Tas ir jautājums par kooperāciju.

Nav šaubu, ka kapitālistiskās valsts apstākļos kooperācijā ir kolektiva kapitālistiska iest^e. Nav šaubu arī, ka mūsu tagādejas ^ekonomiskās īstenības apstākļos, kad mēs savienojam privatkapitalistiskos uzņēmumus, — bet ne citādi kā uz sabiedriskās zemes un nē citādi kā ar valsts varas kontroli, kura pieder strādnieku šķirai, — ar konsekventi sociālistiskā tipa uzņēmumiem (gan ražošanas līdzekļi, gan zeme, uz kuras uzņēmums atrodas, gan viss uzņēmums kopā pieder valstij), tad še rodas jautājums vēl par trešo uzņēmumu veidu, kuriem no principiālā viedokļa agrāk nebija patstāvīgas nozīmes, proti: par kooperativiem uzņēmumiem. Privatkapitalismam pastāvot, kooperativiēuzņēmumi atšķiras no kapitālistiskiem uzņēmumiem kā kņlektivi uzņēmumi no privātiem uzņēmumiem. Valsts kapitālismam pastāvoT, kooperatīvie uzņēmumi atšķiras no valsts kapitālistiskiem uzņēmumiem, pirmkārt, kā privātie uzņēmumi un, otrkārt, kā kolektivie. Mūsu pastāvošajā iekārtā kooperativie uzņēmumi atšķiras no privatkapitalis-tiskiem uzņēmumiem kā kolektivie uzņēmumi, bet neatšķiras no sociālistiskiem uzņēmumiem, ja tie dibināti uz zemi, ar ražošanas līdzekļiem, kas pieder valstij, t. i., strādnieku šķirai.

Lūk, šo apstākli pie mums pietiekami neievēro, kad spriež par kooperāciju. Aizmirst, ka mūsu valsts iekārtas īpatnības dēļ kooperācijā pie mums iegūst pavisam izcilu nozīmi. Ja īpaši izdalaji,oucesijas, kas, starp citu, pie mums nav kaut cik ievērojami attīstījušās, tad kooperāciju mūsu apstākļos bieži vien pilnīgi sakrīt ar socialismu.

Paskaidrošu savu domu. Kur slēpjas veco kooperatoru, sākot ar Robertu Ovenu, plānu fanlastiskums? Tur, ka viņi sapņoja, ka socialisms mierīgi pārveidošot mūslaiku sabiedrību, un neņēma vērā tādu pamatjautājumu kā jautājumu par šķiru cīņu, jautājumu par to, ka strādnieku šķirai jāiekaro politiskā vara, jautājumu par ekspluatatoru šķiras kundzības gāšanu. Un tāpēc mums taisnība, kad mēs šinī „kooperatīvajā" sociālismā atrodam tikai fantastiku, kaut ko romantisku un pat banalu sapņošanā par to, kā ar iedzīvotāju vienkāršu kooperēšanu šķiras pretiniekus var padarīt par šķiras līdzstrādniekiem un šķiru karu par šķiru mieru (tā dēvēto pilsoņu mieru).

Nav šaubu, ka no mūsu laiku pamatuzdevuma viedokļa mums bija taisnība, jo bez šķiru cīņas par politisko varu valstī sociālismu realizēt nevar.

Bet paskatieties, kā stāvoklis mainījies tagad, kad valsts vara jau ir strādnieku šķiras rokās, kad ekspluatatoru politiskā vara gāzta un kad visi ražošanas līdzekļi (izņemot tos, ko strādnieku valsts brīvprātīgi uz laiku un uz zināmiem noteikumiem atdod ekspluatatoriem koncesijā) atrodas strādnieku šķiras rokās.

Tagad mums ir tiesības teikt, ka vienkārša kooperācijas augšana mums ir identiska (ar iepriekš minēto „nelielo" izņēmumu) ar sociālismā augšanu, un līdz ar to mēs esam spiesti atzīt, ka radikāli mainījies viss mūsu viedoklis par sociālismu. Šī radikālā pārmaina ir tā. ka agrāk mēs par smaguma centru uzskatījām un mums vajadzēja uzskatīt

politisko cīņu, revolūciju, varas iekarošanu »h._Tagad

turpretim smaguma centrs tiktāl mainījies, ka tiek pārnests uz mierīgu organizatorisku kultūras" darbu. Es gandrīz teiktu, ka smaguma centrs mums pārvietojas uz kul-turalību, ja nebūtu starptautisko attiecību, ja nebūtu pienākuma cīnīties par mūsu poziciju starptautiskā mērogā. Bet, ja to atstātu pie malas un aprobežotos ar iekšējām ekonomiskām attiecībām, tad mums tiešām darba smaguma centrs tagad ir kulturalība.

Mūsu priekšā ir divi galvenie uzdevumi, kas veido laikmetu. Tas ir uzdevums pārveidot mūsu aparafn, kas itin "nekur neder un ko mēs esam pilnīgi pārņēmuši no agrākā laikmeta; piecos cīņas gados mēs neesam paspējuši un nevarējām paspēt še kaut ko nopietni pārveidot. Otrs mūsu uzdevums ir kultūras darbs yrmnieeihag labā. Bet šis kultu-rasUarhs zemniecībā ka ekonomisks mērķis cenšas tieši pēc kooperēšanas. Ar pilnīgas kooperēšanas nosacījumu mēs ar abām kājām jau stāvētu uz sociālistiskā pamata. Bet šis pilnīgās kooperēšanas nosacījums ietver sevī tādu zemniecības kulturu (taisni zemniecības kā milzīgas masas), ka šī pilnīgā kooperēšana nav iespējama bez veselas knllnras revolūcijas.

Mūsu pretinieki mums ne vienu vien reizi ir teikuši, ka mēs ķeroties pie neprātīgas lietas — iņvķst sociālismu nepieliekami kulturālā-zeme. Bet viņi kļūdījās tam ziņa, ka mēs sākām ne no tā gala, kā bita paredzēts pēc teorijas (visādu pedantu), un ka pie mums politiskais un sociālais apvērsums bija priekštecis tam kultūras apvērsumam, Lai-kultūras r.tmnlnrijai -Eir«lB priekšā mās., tomēr tagad stāvam.

Mums tagad pietiek šās kultūras revolūcijas, lai mēs būtu

pilnīgi sociālistiskā zeme, bet pie mums šai kulturas revolūcijai ir milzīgas grūtības, tiklab tīri kulturālās dabas (jo mēs esam analfabēti), kā arī materiālas dabas (jo, lai k|ūtu kulturāli, vajadzīga ražošanas materiālo līdzekļu zināma attīstība, vajadzīga .ziuā®.a materia la bāze).

1923. gada 6. janvarī

un

un

Iespiests pēc avīzes teksta, kas salīdzināts ar stcnoQramu

Pirmoreiz iespiests 1923. q. 26. 27. maijā avīzes ..Pravda“ "5. "6. nr-ā

Paraksts: N. Ļeņins

РАК mūsu REVOLUCIJU

(SAKARĀ AR N. SUCHANOVA PIEZĪMĒM)

I

Pāršķirstīju šinīs dienās Suchanova piezīmes par revolu- „ ciju. It īpaši duras acīs visu mūsu sīkburžuazisko demo-kratu, tāpat kā visu II Internacionāles varoņu pedantisms." Nerunājot jau par to, ka viņi ir neparasti gļēvulīgi, ka pat labākie no viņiem baro sevi ar ierunām, kad runa ir par vismazāko atkāpšanos no vācu parauga, nerunājot jau par šo visu sīkburžuazisko demokrātu īpašību, ko viņi pietiekami parādījuši visā revolūcijā, — acīs duras viņu verdziskā pagātnes atdarināšana.

Visi viņi sauc sevi par marksistiem, bet saprot marksismu_

līdz neiespējamībai pedantiski. To, kas marksismā izšķirošais, viņi nepavisam nav sapratuši: proti, tā-cavolucionaro dialektiku. Pat tiešos Marksa norādījumus, ka revolūcijas momentos-nepieciešama maksimala elastība lie, viņi absolūti nav sapratuši un pat nav pamanījuši, piemēram, Marksa norādījumus viņa VĒSTULEs, kas attiecas, cik atceros, uz 1856. gadu, kad viņš izteica cerību, ka Vācijas zemnieku karš, kas varētu radīt revolucionāru situāciju, savienosies ar strādnieku kustību"7, — pat šo tiešo norādījumu viņi apiet un staigā tam riņķī un apkārt kā runcis ap karstu putru.

Ar visu savu izturēšanos viņi parāda sevi par gļēvulīgiem reformistiem, kas baidās atkāpties īio buržuāzijas, bel-vēl jo vairāk saraut ār to sakarus, un tajā pašā laikā slēpj savu gļēvulību ar bezgalīgu fražainību un lielību. Bet pat arī tīri teorētiski duras acīs viņu visu pilnīgā nespēja saprast šādu marksisma apsvērumu: viņi līdz šim ir redzējuši noteiktu

kapitālisma un buržuāziskās demokrātijās attīstības ceļu Rietumeiropā. Un, lūk, viņi nevar iedomāties, ka šis ceļš nevar tikt uzskatīts par paraugu mutatis mutandis^21 citādi kā ar dažiem labojumiem (pilnīgi nenozīmīgiem no vispasaules vēstures vispārējās gaitas viedokļa).

Pirmais — revolūcija, kas saistīta ar pinna pasaules imperiālistisko karu. Tādā revolūcijā bija jāizpaužas jaunām vai pārveidotām pazīmēm tieši atkarībā no kara, tāpēc ^Ra nekad^pasaulē lāda kara tādā, situācijā vēl nebija bijis. Līdz šim laikam mēs redzam, ka visbagātāko zemju buržuāzijā nevar nokārtot „normālās" buržuāziskās attiecības pēc šā kara, bet mūsu reformisti, sīkburžuji, kas tēlo revolucionārus, ir uzskatījuši un uzskata par galējo robežu (to taču nepāriesi) normālās buržuāziskās attiecības, pie kam saprot šo „normu" līdz galējībai šabloniski un šauri.

Otrais — viņiem pilnīgi sveša ir katra doma par to, ka, pastāvot vispārējai attīstības likumsakarībai, visā vispasaules vēsturē nepavisam nav izslēgti, bet, gluži otrādi, ir pa-redzami atsevišķi attīstības posmi, kas reprezentē vai nu šās 'attīstības lormas vai kartības savtlabiaumu. Viņiem, piemēram, neienāk pat ne prātā, ka Krievija, kas stāv uz robežas starp civilizētām zemēm un zemēm, kuras šis karš pirmoreiz galīgi iesaista civilizācijā, visu Austrumu zemēm, ārpus Eiropas esošajām zemēm, ka Krievija tāpēc vaTēja un tai vajadzēja parādīt dažas savdabības, kuras, protams, atrodas uz pasaules attīstības kopējās līnijas, bet atšķir tās, revolūciju no visām iepriekšējām Rietumeiropas zemju revolūcijām un ienes dažus daļējus jauninājumus, pārejot uz Austrumu zemēm.

Piemēram, līdz bezgalībai šablonisks ir viņu arguments, kuru viņi iemācījušies no galvas Rietumeiropas sociāldemokrātijas attīstības laikā un kura būtība ir tā, ka mēs neesot izauguši līdz sociālismam, ka pie mums neesot, kā izsakās dažādi „mācīti" kungi no viņiem, objektivu ekonomisku priekšnoteikumu sociālismam. Un nevienam neienāk prātā pavaicāt sev: bet vai nevarētu lauta, saslapdamas ar revolucionāru situāciju, tādu, kāda bija izveidojusies pirmajā imperiālistiskajā karā, vai tā nevarētu, sava bezizejas stāvokļa ietekmēta, mesties tādā cīņā, kas pavērtu tai kaut vai kādas izredzes iekarot sev ne gluži parastos nosacījumus tālākai civilizācijās augšanai.

„Krievija nav sasniegusi tādus ražošanas spēku attīstības augstumus, kuros iespējams socialisms". Ar šo tēzi visi II Internacionāles varoņi, un to skaitā, protams, Sucha-novs, patiešām nēsājas apkārt kā ar ubaga tarbu. Šo neapstrīdamo tēzi viņi atgremo tūkstoš veidos, un viņiem šķiet, ka tā ir noteicošā mūsu revolūcijas novērtējumam.

Nu, bet kā ir, ja stāvokļa savdabīgums nolika Krieviju, pirmkārt, pasaules imperiālistiskajā karā, kurā bija iejauktas visas kaut cik ietekmīgās Rietumeiropas zemes, nolika tās attīstību uz sākošos un pa daļai jau sākušos Austrumu revolūciju robežas tādos apstākļos, kad mēs varējām realizēt tieši to „zemnieku kara" savienošanu ar strādnieku kustību, par ko kā par vienu no iespējamajām perspektīvām rakstīja tāds „marksists" kā Markss 1856. gadā attiecībā uz Prūsiju?

Kā ir, ja pilnīgi^1*1 Ьпг>;.—«jan rtnvnklis, ar to desmitkārt pavairojot strādnieku un zemnieku spēkus, atklāja mums iespēju citādai nāreiai uz civilizācijās galveno priekšnotei-kumu radīšanu, — citādai nekā visās pārējās Rietumeiropas valstīs? Vai no tā ir mainījusies pasaules vēstures vispārējā attīstības līnija? Vai no tā ir mainījušās galveno šķiru galvenās savstarpējās attiecības katrā valstī, kura tiek ievilkta un kura ir ievilkta kopējā pasaules vēstures gaitā?

Ja sociālismā radīšana] vajadzīgs noteikts kultūras līmenis kaut gan neviens nevar pateikt, kāds tieši ir šis noteiktais „kultūras līmenis", jo tas ir citāds katrā Rietumeiropas valstī), tad kāpēc mēs nevaram sākt vispirms ar to, ka iekarojam revolucionārā ceļā priekšnoteikumus šim noteiktajam līmenim, b<;t pēc. tam jau uz strādnieku un zemnieku varas un padomju iekārtas pamata iet uz priekšu, lai panāktu citas tautas.

1923. g. 16. janvarī

II

Sociālismā radīšanai, — jūs sakāt, — nepieciešama civilizācijā. Ļoti labi. Nu, bet kāpēc mēs novājējām vispirms radīt pie mums tādus civilizācijās priekšnoteikumus kā muižnieku izdzīšanu un Krievijas kapitālistu izdzīšanu, bet pēc tam tad sākt virzīties uz sociālismu? Kādās grāmatiņās 'jūs esat izlasījuši, ka tamlīdzīgi parastās vēstures kārtības modificējumi nepieļaujami vai neiespējami?

Nāk prātā, ka Napoleons rakstīja: „On s’engage et puis ... on voit“. Brīvā krievu tulkojumā tas nozīmē: „Vispirms jāiesaistās nopietnā kaujā, un gan jau tad redzēsim'*. Lūk, mēs arī iesaistījāmies vispirms 1917. gada oktobrī nopietnā kaujā, un pēc tam tad arī ieraudzījām tādas attīstības detaļās '"[ho~ pāsauies vēstures viedokļa tās, bez šaubām, ir detaļas) kā Brestas mieru vai jauno ekonomisko politiku u. tml. Un tagad vnTnf nav šaubu, ka pamatos mēs esam guvuši uzvaru.

Mūsu Suchanoviem, nerunājot nemaz par tiem sociāldemokrātiem, kuri ir labējāki par viņiem, ne sapņos nerādās, ka citādi vispār revolūcijas nevar tikt izdarītas. Mūsu Eiropas sīkpilsoņiem ne sapņos nerādās, ka turpmākās revolūcijas Austrumu zemēs, kuras neizmērojami bagātākas iedzīvotājiem un neizmērojami vairāk atšķiras ar sociālo apstākļu dažādību, bez šaubām, sniegs viņiem vairāk sav-dabīguma nekā Krievijas revolūcija.

Nav vārdam vietas, Kautska garā sarakstītā mācību grāmata bija savam laikam ļoti derīga lieta. Bet tomēr ir jau laiks atteikties no domas, it kā šī mācību grāmata paredzējusi pasaules vēstures tālākās attīstības visas formas. Tos, kas tā domā, būtu laiks pasludināt vienkārši par muļķiem.

1923. g. 17. janvarī

Pirmoreiz iespiests 1923. p. 30. maijā Iespiests pēc avīzes teksta ar pa-

avīzes „Pravda“ "7. nr ā pildu labojumiem, kas pēc V. 1. Ļeņina

Paraksts: Ļeņins norādījuma izdarīti stenooramā

KĀ MUMS REORGANIZĒT STRĀDNIEKU UN ZEMNIEKU INSPEKCIJU

(PRIEKŠLIKUMS PARTIJAS XII KONGRESAM) >18

Nav šaubu, ka Strādnieku un zemnieku inspekcija ir mums ļoti ļoti grūts un līdz šim neatrisināts jautājums. Es domāju, ka tiem biedriem, kas to atrisina, noliedzot Strādnieku un zemnieku inspekcijas derīgumu vai vajadzī-gumu, nav taisnība. Bet tanī pašā laikā es nenoliedzu, ka jautājums par mūsu valsts aparatu un tā uzlabošanu ir ļoti grūts, ir ļoti tālu no atrisinājuma un tanī pašā laikā ārkārtīgi aktuals jautājums.

Mūsu valsts aparats, izņemot Ārlietu lautas komisariātu, vislielākajā mērā reprezentē atliekas no vecā, kas vismazākajā mērā ticis pakļauts kaut cik nopietnām pārgrozībām. Tas tikai mazliet pārkrāsots no virspuses, bet pārējā ziņā ir mūsu vecā valsts aparata vistipiskākais vecais. Un, lūk, lai pameklētu paņēmienu, kā tiešām to atjaunināt, jāvēršas, man šķiet, pie mūsu pilsoņu kara pieredzes.

Kā mēs rīkojāmies bīstamākajos pilsoņu kara momentos?

Mēs koncentrējām mūsu labākos partijas spēkus Sarkanajā Armijā; mēs stājāmies pie mūsu labāko strādnieku mobilizācijas; meklēt jaunus spēkus mēs gājām turp, kur ir mūsu diktatūras visdziļākā sakne.

Pēc manas pārliecības, šinī pašā virzienā mums jāmeklē Strādnieku un zemnieku inspekcijas reorganizācijas avots. Es lieku priekšā mūsu partijas XII kongresam pieņemt šādu tādas reorganizācijas plānu, kas pamatots uz mūsu CKK savdabīgu paplašināšanu.

Mūsu partijas CK plenums jau ir parādījis savu tieksmi attīstīties par sava veida augstāko partijas konferenci. Tas sapulcējas caurmērā не biežāk kā reizi divos mēnešos, bet kārtējo darbu CK vārdā veic, kā zināms, mūsu Politbirojs, mūsu Orgbirojs, mūsu Sekretariāts utt. Es domāju, ka mums jāiet līdz galam šis ceļš, ko tādējādi esant sākuši, un galīgi jāpārvērš CK plēnumi par augstākajām partijas konferencēm, kas sasaucamas reizi divos mēnešos, piedaloties CKK. Bet šo CKK pēc tālāk norādītiem noteikumiem jāsavieno ar reorganizētās Strādnieku un zemnieku inspekcijas pamaldaļu.

Es lieku priekšā kongresam ievēlēt 75—100 jaunus CKK locekļus no strādniekiem un zemniekiem. Ievēlējamie jāpa-kļauj tādai pašai pārbaudei partijas ziņā kā parastie CK locekļi, jo ievēlējamiem būs piešķirtas visas CK locekļu tiesības.

No otras puses, Strādnieku un zemnieku inspekcija jāsamazina līdz 300-—400 kalpotājiem, kuri īpaši pārbaudīti godprātības ziņā un mūsu valsts aparata pazīšanas ziņā, kā arī izturējuši īpašu pārbaudījumu par to, kā viņi pazīst zinātniskās darba organizācijas pamatus vispār un it īpaši pārvaldes, kancelejas darba utt. pamatus.

Pēc mana ieskata, tāda Strādnieku un zemnieku inspek-cijas'nsavienošana ar CKK atnesīs labumu abām šīm iestādēm. No vienas puses, Strādnieku un zemnieku inspekcija (ādejādi iegūs tik augstu autoritāti, ka kļūs vismaz ne sliktāka par mūsu ATK. No otras puses, mūsu CK kopīgi ar CKK galīgi izies uz tā ceļa, kurš ved uz viņas pārvēršanu par augstāko partijas konferenci, uz kura viņa būtībā jau nostājusies ūii pa kuru viņai jāiet līdz galam, lai pareizi, divējādā ziņā, izpildītu savus uzdevumus: attiecībā uz viņas organizēšanas un darba plānveidīgumu, lietderīgumu, sistemātiskumu un attiecībā uz sakariem ar patiesi plašām masām, izmantojot mūsu labāko strādnieku un zemnieku starpniecību.

Es paredzu vienu iebildumu, kas nāk vai nu tieši, vai netieši no tām sfērām, kuras dara mūsu aparatu vecu, t. i., no tiem, kas piekrīt mūsu aparata paturēšanai tanī pašā īdz neiespējai, līdz nepieklājībai pirmsrevolūcijas veidā, tādā tas palicis līdz pat šim laikam (starp citu runājot, agad mēs esam ieguvuši iespēju, kūda vēsturē diegan reti ;adās, — noteikt laiku, kas nepieciešams radikālu sociālu pārgrozību izdarīšanai, un tagad mēs skaidri redzam, ko var izdarīt piecos gados un kam nepieciešams daudz ilgāks laiks).

Šis iebildums ir tāds, it kā no pārveidošanas, ko es ierosinu, iznākšot tikai chaoss. CKK locekļi klaiņāšot pa visām iestādēm, nezinot, kurp, kādēļ un pie kā griezties, ienesot visur dezorganizaciju, atraujot kalpotājus no viņu kārtējā darba utt., u. tml.

Es domāju, ka šā iebilduma ļaunprātīgais avots ir tik acīm redzams, ka uz to nav pat jāatbild. Pats par sevi saprotams, ka CKK prezidijam un Strādnieku un zemnieku inspekcijas tautas komisāram un viņa kolēģijai (un tāpat attiecīgos gadījumos arī mūsu CK Sekretariātam) būs vajadzīgs ne viens vien neatlaidīga darba gads, lai pareizi organizētu savu lautas komisariātu un tā darbu kopīgi ar CKK7 Strādnieku un "zēninieku inspekcijas lautas komisārs, pēc manām domām, var palikt tautas komisārs (un viņam jāpaliek tādam), tāpat kā visa kolēģija, paturot sev vadību pār visas Strādnieku un zemnieku inspekcijas darbu, tai skaitā arī pār visiem CKK locekļiem, kuri būs „komandēti" viņa rīcībā. 300—400 Strādnieku un zemnieku inspekcijas kalpotāju, kas pēc mana plāna paliek, izpildīs, no vienas puses, tīri sekretārā pienākumus pie citiem Strādnieku un zemnieku inspekcijas locekļiem un pie CKK papildlocek-ļiem, bet, no otras puses, tiem jābūt augsti kvalificētiem, sevišķi pārbaudītiem, sevišķi uzticamiem, ar augstu algu, kas pilnīgi glābtu viņus no tagadējā, patiešām nelaimīgā (lai neteiktu ļaunāk) Strādnieku un zemnieku inspekcijas ierēdņa stāvokļa.

Esmu pārliecināts, ka kalpotāju skaita samazināšana līdz manis “norādītajām skaitlim daudzkārtīgi uzlabos tiklab Strādnieku un zemnieku inspekcijas darbinieku kvalitāti, kā arī visa darba kvalitāti, dodot tanī pašā laikā iespēju tautas komisāram un kolēģijas locekļiem koncentrēties pilnīgi tikai uz darba organizēšanu un uz to sistemātisko, neatlaidīgo darba kvalitātes pacelšanu, kas strādnieku un zemnieku varai un mūsu padomju iekārtai ir tik absolūti nepieciešama.

No otras puses, es domāju arī, ka Strādnieku un zemnieku inspekcijas tautas komisāram nāksies pastrādāt, lai pa daļai sapludinātu, pa daļai koordinētu tos augstākos darba organizēšanas institūtus (Centrālo darba institūtu, Darba zinātniskās organizēšanas institūtu utt.), kuru mums tagad republikā ir ne mazāk par 12. Pārmērīga vienveidība un no tās izrietošā cenšanās saplūst būs kaitīga. Gluži otrādi, te vajag atrast saprātīgu un lietderīgu vidusceļu starp visu šo iestāžu saplūšanu vienkopus un to pareizu norobežošanu ar nosacījumu, ka katrai no šīm iestādēm tiek piešķirta zināma patstāvība.

Nav šaubu, ka no tādas pārveidošanas ne mazāk par Strādnieku un zemnieku inspekciju iegūs arī mūsu pašu CK, tā iegūs gan sakaru ziņā ar masām, gan sava darba regularitātes un soliduma ziņā. Tad varēs (un vajadzēs) noteikt stingrāku un atbildīgāku kārtību Politbiroja sēžu sagatavošanā. kurās jāpiedalās noteiktam CKK locekļu skaitam, kas noteikts vai nu ar zināmu laika posmu, vai ar zināmu organizācijas plānu.

Strādnieku un zemnieku inspekcijas tautas komisāram kopīgi ar CKK prezidiju būs jānoleic tās locekļu darba sadalījums no tā viedokļa, ka viņu pienākums ir piedalīties Politbirojā un pārbaudīt visus dokumentus, kas tā vai citādi nonāk tā caurskatīšanā, vai arī no viedokļa, ka viņu pienākums ir veltīt savu darba laiku tam, lai teorētiski sagatavotos, studētu darba zinātnisko organizēšanu, vai arī no viedokļa, ka viņu pienākums ir praktiski piedalīties mūsu valsts aparata kontrolē un uzlabošanā, sākot ar augstākajām valsts iestādēm un beidzot ar zemākajām vietējām iestādēm, utt.

Es domāju arī, ka bez tā politiskā labuma, ka CK locekļi un CKK locekļi pēc tādas reformas būs daudzkārt labāk informēta, labāk sagatavoti Politbiroja sēdēm (visi dokumenti, kas attiecas uz šīm sēdēm, visiem CK un CKK locekļiem jāsaņem ne vēlāk kā divdesmit četras stundas pirms Politbiroja sēdes, atskaitot gadījumus, kas necieš absolūti nekādu novilcinājumu, — tādi gadījumi prasa īpašu kārtību, iepazīstinot ar tiem CK un CKK locekļus, un īpašu kārtību, tos izlemjot), ieguvumiem būs jāpieskaita arī tas, ka mūsu Centrālajā Komitejā samazināsies tīri personīgo un nejaušo apstākļu ietekme un līdz ar to samazināsies šķelšanās briesmas.

Protams, mūsu Padomju republikā sociālā iekārta pamatota uz divu šķiru sadarbību: strādnieku un zemnieku, kurā tagad uz zināmiem noteikumiem pielaisti arī ,,nep-maņi“, t. i., buržuāzijā. Ja radīsies nopietnas šķiriskas domstarpības starp šīm šķirām, tad šķelšanās būs neizbēgama, bet tādas šķelšanās pamati mūsu sociālajā iekārtā nav nepieciešamība, un mūsu CK un CKK, tāpat arī visumā visas mūsu partijas galvenais uzdevums ir Uzmanīgi vērot apstākļus, no kuriem var izrietēt šķelšanās, un novērst tos, jo galu galā mūsu republikas liktenis būs "atkarīgs no tā, vai zemnieku masa sekos strādnieku šķirai, palikdama uzticīga savienībai ar to, vai arī viņa ļaus' ,,nepmaņiem“, t. i., jaunajai buržuāzijai, nošķirt sevi no strādniekiem, nošķelt sevi no viņiem. Jo skaidrāk mēs redzēsim savā priekšā š<i divējādo iznākumu, jo skaidrāk to sapratīs visi mūsu strādnieki un zemnieki, — jo vairāk ir izredžu, ka mums izdosies izvairīties no šķelšanās, kas Padomju republiku varētu pazudināt.

Mūsu CK ir izveidojusies par stingri centralizētu un augsti autoritalivu grupu, bet sis grupas darbs nav nostādīts tādos apstākļos, kas atbilstu tās autoritātei. Manis ieteiktajai reformai te jāpalīdz, un CKK locekļiem, kuru pie-nākums ir zināmā skaitā piedalīties katra Fojitbirr^n clrre jāizveido^aiiedēta grupa, kurai, „neraugoties uz personām", būs jāgādā, lai nekāda autoritāte nevarētu traucēt viņus iesniegt pieprasījumu, pārbaudīt dokumentus un vispār panākt absolūta informētību un visstingrāko pareizību lietās.

1923. gada 23. janvarī

„Pravda", lti. nr.» 19*23. (j. 25. janvāri Iespiests pēc avīzes „Prauda“ teksta.

Paraksts: N. Ļeņins kas salīdzināts ar stenooramu

28 33. sč»i.

LABAK MAZĀK, TOTIES LABĀK

Jautājumā par mūsu valsts aparata uzlabošanu Strādnieku un zemnieku inspekcijai, manuprāt, nevajag dzīties pēc kvantitātes un nevajag steigties. Mēs līdz šim esam tik maz paguvuši padomāt un parūpēties par mūsu valsts aparata kvalitāti, ka gluži pamatotas būs rūpes par tā sevišķi nopietnu sagatavošanu, par to, ka Strādnieku un zemnieku inspekcijā jākoncentrē tiešām mūslaiku kvalitātes cilvēku materials, t. i., tāds, kas nepaliek iepakaļ Rietumeiropas labākajiem paraugiem. Protams, sociālistiskai republikai šāds nosacījums ir pārāk pieticīgs. Bet pirmā piecgade mums sadzinusi galvā krietni daudz neuzticības un skepticisma. Mēs neviļus tiecamies piesātināties ar šo īpašību attiecībā uz tiem, kas pārāk daudz un pārāk viegli pļāpā, piemēram, par „proletārisko kulturu“: sākumam mums pietiktu ar īstu buržuāzisko kulturu, sākumā mēs varētu iztikt bez sevišķi spilgtiem pirmsburžuaziskās iekārtas kultūras, t. i., ierēdnieciskās vai dzimtbūtnieciskās u. tml. kultūras, tipiem. Kultūras jautājumos steidzība un paviršība kaitīgāka par_vīsu."ТГо dāiudziem mūsu jaunajiem literātiem un komunistiem vajadzētu krietni likt aiz auss.

Un, lūk, jautājumā par valsts aparatu mums tagad no iepriekšējās pieredzes jāsecina, ka labāk būtu mazliet i lēnāk.

Stāvoklis ar valsts aparatu pie mums tik bēdīgs, lai nesacītu — riebīgs, ka mums vispirms cieši jāpadomā, kādā veidā cīnīties pret tā trūkumiem, paturot vērā, ka saknes šiem trūkumiem ir pagātnē, kas, kaut gan apgriezta otrādi, taču nav pārdzīvota, nav nogrimusi kultūras tālās pagātnes stadijā. Tieši par kulturu es šeit izvirzu jautājumu, tāpēc ka šinīs lielās par sasniegtu vajag uzskatīt tikai to, kas

ieviesies kultūrā, sadzīvē, paražās. Bet pie mums, var sacīt, labais sociālajā iekārtā nav pārdomāts līdz pēdējai pakāpei, nav izprasts, nav izjusts, ir tverts steigā, nav pārbaudīts, nav izmēģināts, nav pieredzes apstiprināts, nav nostiprināts ult. Protams, citādi arī nevarēja būt revolucionārā laikmetā un tādā galvu reibinošā attīstības ātrumā, kas piecos gados noveda mūs no carisma lidz padomju iekārtai.

Laikus jānāk pie prāta. Jāpiesālinās ar glābjošu neuzticību pret pārmērīgi straujo traukšanos uz priekšu, pret katru lielīšanos uti., jāpadomā, kā pārbaudīt tos so|us uz priekšu, kurus mēs ik stundu pasludinām, ik minūti speram un pēc tam ik sekundi pierādām, ka tie nedroši, ne-solidi un neizprasti. Viskailigāk šeit būtu steigties. Vis-kaitīgāk būtu paļauties uz to, ka mēs jel kaut ko zinām, vai arī uz to, ka mums ir kaut cik ievērojams daudzums elementu, lai uzceltu tiešām jaunu aparatu, kurš tiešām pelnīlu, ka to sauc pāTTsociālistisku, 'par padomju aparatu u. tini.

V Nē, šāda aparata un pat tā elementu mums smieklīgi maz, un mums jāatceras, ka tā radīšanai nevajag taupīt laiku un vajag patērēt daudz daudz daudz gadu.

Kādi elementi šā aparata radīšanai mums ir? Tikai divi. Pirmkārt, str^pnieki, kqs aizrāvušies ar cīou par sociālismu. Šie elementi ir nepiejickami izglītotu Vir,iFģrif)etu dot mums labāku aparatu. l3et viņi nezina, kā to izdarīt. Viņi nespēj to izdarīt. Viņi līdz šim nav izveidojuši sevī tādu attīstību, tādu kulturu, kāda šai nolūkā nepieciešama. Bet te nepieciešama tieši kultura. Te neko nevar panākt ar varu vai spiedienu, ar brašumu vai enerģiju, vai ar jebkādu labāko cilvēka īpašību vispār. Otrkārt, zināšanu, izglītības,, apmācības elementi, kuru пнищ, salīdzinot ar mm citām valstīm, ir smieklīgi maz.

Un šeit nedrīkst aizmirst, ka mēs vēl pārāk tiecamies šīs zināšanas aizstāt (vai arī iedomāties, ka tās aizstājamas) ar centību, pārsteidzību utt.

Lai atjauninātu mūsu valsts aparatu, mums katrā ziņā jāsprauž sev uzdevums: pirmkārt — mācīties, otrkārt — mācīties un treškārt — mācīties un pēc tam pārbaudīt, tai zinātne mums nepaliktu nedzīvs burts vai modes frāze (un tas, nav ko liegties, pie mums mēdz būt sevišķi bieži), lai

zinātne tiešām pārietu miesā un asinīs, lai tā pilnīgi un īsteni pārvērstos par vienu no dzīves sastāvelemenliem. Vārdu sakot, mums jāizvirza nevis tādas prasības, kādas izvirza Rietumeiropas buržuāzijā, bet tādas, kādas izvirzīt ir cienīgi un pieklājīgi zemei, kas spraudusi sev uzdevumu attīstīties par sociālistisku zemi.

Secinājumi no sacītā: Strādnieku un zemnieku inspekcija kā mūsu aparata uzlabošanas ierocis mums jāizveido par tiešām priekšzīmīgu iestādi.

Lai tā varētu sasniegt nepieciešamo augstumu, jāturas pie noteikuma: septiņas reizes nomērī, vienu reizi nogriez.

Tam nepieciešams, lai tiešām labākais, kas ir mūsu sociālajā iekārtā, ar vislielāko piesardzību, apdomību, izpratni tiktu izmantots jaunā tautas komisariāta radīšanā.

Tam nepieciešams, lai labākie elementi, kādi ir mūsu sociālajā iekārtā, un proti: pirmkārt, apzinīgākie strādnieki, otrkārt, patiesi izglītotie elementi. р55гТшпегп var^galvot, ka tie netices nevienam nepārbaudītam vārdam, ne vārda nesacīs pret sirdsapziņu, — nebaidītos atzīties nekādās grūtībās un nebaidītos nekādas cīņas, lai sasniegtu sev nopietni sprausto mērķi.

Mēs jau piecus gadus pārmērīgi rosīgi nopūlamies, lai uzlabotu mūsu valsts aparatu, bet tā tieši ir tikai pārmērīga rosība, kas piecu gadu laikā mums tikai pierādījusi, cik tā nepiemērota vai pat nelietderīga, vai pat kaitīga. Kā pārmērīga rosība tā mums devusi darba šķietamību, patiesībā piesārņodama mūsu iestādes un mūsu smadzenes.

Jāpanāk, lai tas beidzot kļūtu citādi.

Jāņem par likumu: lņhāk skaita ziņā mazāk, toties kvali-tativi labāk. Jāņem par likumu: lāBāk pēc diviem gadiem vai pat pēc Irim gadiem nekā steigā, bez kādas cerības dabūt solidu cilvēku materiālu.

Es zinu, ka šo likumu grūti būs ieturēt un piemērot mūsu īstenībai. Es zinu, ka pretējais likums pa tūkstoš spraugām lauzīs pie mums sev ceļu. Es zinu, ka vajadzēs parādīt gigantisku pretestību, ka vajadzēs parādīt velnišķīgu neatlaidību, ka darbs šeit, vismaz pirmajos gados, būs velnišķīgi nepateicīgs; un taču es esmu pārliecināts, ka tikai ar tādu darbu mēs varēsim sasniegt savu mērķi un, tikai sasnieguši šo mērķi, mēs radīsim republiku, kas būs tiešām

cienīga saukties par padomju, sociālistisku u. t. jpr., u. t. jpr., u. tml.

Iespējams, ka daudzi lasītāji uzskatīja skaitļus, kurus es piemēra pēc minēju savā pirmajā rakstā^22, par pārāk nenozīmīgiem. Esmu pārliecināts, ka var minēt daudz apsvērumu, lai pierādītu, ka šie skaitļi nav pietiekami. Bet es domāju, ka augstāk par visiem tādiem un visādiem apsvērumiem mums jāstāda viens: patiesi priekšzīmīgas kvalitātes intereses.

Es domāju, ka mūsu valsts aparatam tieši tagad beidzot pienācis laiks, kad mums pie tā jāpastrādā, kā pienākas, ļoti nopietni, un kad gandrīz vai viskaitīgākā šā darba pazīme būtu steiga. Tāpēc es ļoti brīdinātu no šo skaitļu palielināšanas. Gluži otrādi, pēc mana uzskata, šeit ar skaitļiem jābūt sevišķi skopiem. Runāsim atklāti.ļ Strādnieku unf zemnieku inspekcijas tautas komisariātam patlaban nav ne mazākās autoritātes. Visi zina, ka nav sliktāk nostādītas iestādes par mūsu Strādnieku un zemnieku inspekciju un ka pašreizējos apstākļos no šā tautas komisariāta arī nevar neko prasīt. Tas mums stingri jāpatur prātā, ja mēs tiešām gribam sev spraust mērķi pēc dažiem gadiem izveidot iestādi, kurai, pirmkārt, jābūt priekšzīmīgai, otrkārt, visiem jāiedveš neapšaubāma uzticība un, treškārt, jāpierāda visiem un katram, ka mēs tiešām esam attaisnoiuši-tik aug-stas iestādes darbu kā CKK.ļļ Dažādas vispārējas darbinieku skaita normas, тапи(5ТЯТ," jāizskauž nekavējoties un uz visiem laikiem.^Strādnieku un zemnieku inspekcijas darbinieki mums jaizrauga pavisam īpaši un ne citādi kā uz visstingrākās pārbaudes pamata. Tiešām, kāpēc gan mums jāorganizē tautas komisariāts, kurā darbs tiktu veikts kaut kā, atkal neiedvešot pret sevi ne mazāko uzticību, un kurā vārdam būtu bezgalīgi maza autoritāte? Es domāju, ka mūsu galvenais uzdevums ir no tā izvairīties, izdarot tāda veida pārbūvi, kāda mums patlaban padomā.

Strādniekiem, kurus mēs iesaistām kā CKK locekļus, jābūt nevainojamiem kā komunistiem, un es domāju, ka mums būs ar tiem vēl ilgi jāpastrādā, lai iemācītu tiem viņu darba paņēmienus un uzdevumus. Tālāk, par palīgiem šai

darbā jābūt noteiktam skaitam sekretariāta personālā, no kura vajadzēs prasīt trīskārtīgu pārbaudi,” ткапГТо pieņems darbā. Beidzot, tām Imuitpersonām, kuras mēs izņēmuma veidā pieņemsim tūdaļ Strādnieku un zemnieku r inspekcijas dienestā, jāatbilst šādām prasībām:

pirmkārt, tām nepieciešamas vairāku komunistu reko-ļ mciulacijas;

otrkārt, tām jāiztur pārbaudījums mūsu valsts aparata zināšanā;

Treškārt, tām jaiztur pārbaudījums mūsu valsis aparata teorijas pamatu zināšanā, pārvaldīšanas zinātnes pamatu i zīītāTānāj darbvedībā uti.;

ceturtkārt, tām tā jāsastrādājas j»r CKK locekļiem un ar savu sekretariātu, lal inēs varētu galvot par visa šā aparata darbu visumā. “

Es zinu, ka šīs prasības paredz ārkārtīgi stingrus noteikumus, un es stipri baidos, ka vairums Strādnieku un zemnieku inspekcijas „praktiķu" paziņos, ka šīs prasības nav izpildāmas, vai arī nicinoši par tām pasmicsies. Bet es vaicāju jebkuram no tagadējiem Strādnieku un zemnieku inspekcijas vadītājiem vai arī personām, kas ar to saskaras, vai tas man pēc labākās sirdsapziņas var pasacīt — kāda praksē vajadzība pēc tāda tautas komisariāta kā Strādnieku un zemnieku inspekcija? Es domāju, ka šis jautājums tam palīdzēs atrast mēra sajūtu. Vai nu nav vērts nodarboties ar vienu no tādām reorganizācijām, kādu mums jau tik daudz bijis, ar tādu bezcerīgu lietu kā Strādnieku un zemnieku inspekcija, vai arī tiešām jāsprauž sev par uzdevumu lēnā, grūtā, neparastā ceļā, ne bez daudzkārtējas pārbaudes, radīt kaut ko tiešām priekšzīmīgu, kas spēj visiem un katram iedvest cienību, un ne tikai tāpēc, ka to prasa tituļi un dienesta pakāpes.

Ja negrib apbruņoties ar pacietību, ja negrib šai lietai ziedot vairākus gadus, tad labāk pie tās nemaz neķerties.

Pēc manām domām, no tām iestādēm, kuras mēs jau esam sacepuši augstāko darba institūtu u. tml. radīšanā, jāizvēlas minimums, jāpārbauda darba pilnīgi nopietnā nostādne un jāturpina darbs tikai tā, lai tas tiešām atrastos mūslaiku zinātnes augstumos un dotu mums visas tās garantijas. Tad pēc dažiem gadiem nebūs utopija cerēt, ka

mēs dabūsim iestādi, kas spēs veikt savu darbu, proti — sistemātiski, neatlaidīgi strādāt pie mūsu valsts aparata uzlabošanas, baudot strādnieku šķiras, Krievijas komunistiskās partijas un visa mūsu republikas iedzīvotāju vairuma uzticību.

Sagatavošanos uz šo darbību varētu sākt jau tūliņ. Ja Strādnieku un zemnieku inspekcijas tautas komisariāts piekristu šādas pārveidošanas plānam, tad tas tūliņ varētu sākt sagatavošanās darbus tādā nolūkā, lai sistemātiski strādātu līdz pat šo darbu pilnīgai pabeigšanai, nesteidzoties un neatsakoties pārtaisīt jau reiz padarīto.

Katrs nekonsekvents lēmums šeit būtu augstākā mērā kaitīgs. Strādnieku un zemnieku inspekcijas darbinieku jebkuras normas, kas izriet no kādiem citiem apsvērumiem, būtībā būtu pamatotas uz veciem ierēdnieciskiem apsvērumiem, uz veciem aizspriedumiem, uz to, kas jau nosodīts, kas rada vispārējas zobgalības, utt.

Būtībā šeit, jautājums ir šāds:

Vai nu tagad parādīt, ka mēs nopietni esam kaut ko iemācījušies valsts celtniecības darbā (nebūtu grēks piecos gados kaut ko iemācīties), vai arī — ka mēs tam neesam nobrieduši; un tad nav vērts ķerties pie darba.

Es domāju, ka ar to cilvēku materiālu, kāds mums ir, nebūs jākautrējas cerēt, ka mēs jau esam pietiekami iemācījušies, lai sistemātiski un no jauna uzceltu kaut vienu tautas komisariātu. Tiesa, šim vienam tautas komisariātam jānoteic viss mūsu valsts aparats visumā.

Tūliņ jāizsludina konkurss divu vai vairāku mācību grā-matu sastādīšanai par darba organizāciju vispār un par par-vafetēs darba organizāciju speciāli. J^ar pamātu vafngēmt mums jau esošo JērmansEa gramaTu, kaut gan viņš, iekavās runājot, arī pazīstams ar atklātām simpātijām meņševismam un neder Padomju varai piemērotas mācību grāmatas sastādīšanai. Pēc tam var ņemt par pamatu nesen iznākušo Kerženceva grāmatu; beidzot, var noderēt arī vēl daži no daļējiem mācību līdzekļiem, kādi ir mūsu rīcībā.

Jāsūla vairākas sagatavotas un godīgas personas uz Vāciju vai uz Angliju savākt literatūru un pētīt šo jautājumu. Angliju es minu tādam gadījumam, ja izrādītos, ka sūtīšana uz Ameriku vai Ivanadu nav iespējama.

Jāieceļ komisija eksāmenu pamatprogramas sastādīšanai Strādnieku un zemnieku inspekcijas darbinieku kandidātiem; tāpat arī CKK locekļu kandrdātiēin. '

Šie un tiem līdzīgi darbi;—protams, neapgrūtinās ne Strādnieku un zemnieku inspekcijas tautas komisāru, ne kolēģijas locekļus, ne CKK prezidiju.

Paralēli arto nāksies iecelt sagatavošanas komisiju kandidātu izraudzīšanai CKK locekļu amatam. Ceru, ka šim amatam no visu resoru pieredzes bagāto darbinieku skaita, kā arī no mūsu padomju skolu studentiem, mums tagad alra-dīsies vairāk nekā pietiekami kandidātu. Diezin vai būs pareizi jau iepriekš noraidīt vienu vai otru kategoriju. Droši vien vajadzēs dot priekšroku šās iestādes dažādam sastāvam, kurā mums jāmeklē daudzu īpašību savienojums, nevienādu vērtību savienojums, tā ka šeit nāksies pastrādāt pie kandidātu saraksta sastādīšanas uzdevuma. Piemēram, visnevēlamākais būtu, ja jauno tautas komisariātu sastādītu pēc viena šablona, teiksim, no ierēdnieciska rakstura cilvēku tipa vai arī izslēdzot aģitatoru rakstura cilvēkus, vai arī izslēdzot cilvēkus, kuru raksturīgā īpašība ir sabiedriskums vai spējas iespiesties aprindās, kas ne visai parastas tāda veida darbiniekiem, utt.

* *

*

Es domāju, ka vislabāk izteikšu savu domu, ja salīdzināšu savu plānu ar akadēmiskā tipa iestādēm. CKK locekļiem sava prezidija vadībā būs sistemātiski jāstrādā, skatot cauri visus Politbiroja papīrus un dokumentus. Līdz ar to viņiem būs pareizi jāsadala savs laiks starp atsevišķiem darbvedības pārbaudes darbiem mūsu iestādēs, sākot ar vissīkākajām un privātajām un beidzot ar augstākajām valsts iestādēm. Beidzot, viņu darba nozarē ietilps arī nodarbības teorijā, t. i., tā darba organizācijas teorijā, kuram viņi nodomājuši sevi veltīt, un praktiskas nodarbības vai nu veco biedru, vai arī augstāko darba organizācijas institūtu mācību spēku vadībā.

Bet es domāju, ka viņiem nekādi neiznāks aprobežoties ar šāda veida akadēmiskiem darbiem. Līdztekus tiem viņiem nāksies sagatavoties darbiem, kurus es nekautrētos nosaukt par sagatavošanos ķeršanai, neteikšu — blēžu, bet

kaut kā tamlīdzīga, un sevišķu viltību izdomāšanai nolūkā aizsegt savas gaitas, pieejas u. tini.

Ja Rietumeiropas iestādēs līdzīgi priekšlikumi radītu nedzirdētu sašutumu, morālā sašutuma jūtas utt., tad es ceru, ka mēs vēl neesam tik tālu birokratizējušies, lai būtu uz to spējīgi. Pie mums jaunā ekonomiskā politika vēl nav paspējusi iegūt tādu cieņu, lai apvainotos, domājot par to, ka šeit varētu kādu ķert. Padomju republika mums uzcelta vēl tik nesen, un uzkrājusies tāda kaudze dažādu grabažu, ka, domājot par to, ka šais grabažās var izdarīt izrakumus ar zināmiem viltības paņēmieniem, ar izlūku gājienu palīdzību, kas dažreiz vērsti pret diezgan attāliem avotiem vai ved pa diezgan aplinku ceļu, diezin vai kādam ienāks prātā apvainoties, un, ja arī ienāks, tad varam būt pārliecināti, ka par tādu cilvēku mēs visi no sirds pasmiesimies.

Mūsu jaunā Strādnieku un zemnieku inspekcija, cerēsim, atstās pagātnē to īpašību, ko franči sauc par pruderie, ko mēs varētu nosaukt par smieklīgu klīrību vai smieklīgu uzpūtību un kas ir augstākā mērā izdevīga visai mūsu birokrātijai, tiklab padomju, kā arī partijas birokrātijai. Iekavās runājot, birokrātijā pie mums mēdz būt ne vien padomju, bet arī partijas iestādēs.

Ja es iepriekš rakstīju par to, ka mums jāmācās un jāmācās augstākās darba organizācijas institūtos u. tml., tad tas nebūt nenozīmē, ka es saprastu šo „mācīšanos" kaut cik skolnieciski vai arī ka es aprobežotos ar domu par mācīšanos tikai skolnieciski. Es ceru, ka neviens īsts revolucionārs neturēs mani aizdomās, ka es šai gadījumā ar „mācīšanos" atteiktos saprast kādu pa daļai jokojot izdarītu nedarbu, kādu viltību, kādu intrigu vai kaut ko tamlīdzīgu. Es zinu, ka cienīgā un nopietnā Rietumeiropas valstī šī doma tiešām būtu iedvesusi šausmas un neviens kārtīgs ierēdnis nebūtu ar mieru pat pieļaut to apspriest. Bet es ceru, ka mēs vēl neesam tik tālu birokratizējušies un ka mums šās domas apspriešana nerada neko citu kā tikai jautrību.

Tiešām, kāpēc gan nesavienot patīkamo ar derīgo? Kāpēc gan kādu jokojot vai pa daļai jokojot izdarītu nedarbu neizmantot tādā nolūkā, lai notvertu kaut ko smieklīgu, kaut ko kaitīgu, kaut ko pussmieklīgu, puskaitīgu utt.?

Man šķiet, ka mūsu Strādnieku un zemnieku inspekcija ne mazumu iegūs, ja aplūkos šos apsvērumus, un ka to gadījumu saraksts, ar kuru palīdzību mūsu CKK vai tās kolēģi no Strādnieku un zemnieku inspekcijas guvuši dažas no savām visspožākajām uzvarām, kļūs krietni bagātāksk! ar mūsu nākamo Strādnieku un zemnieku inspekcijas un Centrālās Kontroles Komisijas darbinieku piedzīvojumiem tādās vietās, ko ne visai ērti minēt svinīgās un stingri pieklājīgās mācību grāmatās.

* *

*

Kā var savienot partijas un padomju iestādes? Vai te nav kaut kas nepieļaujams?

Es izvirzu šo jautājumu ne savā vārdā, bet to vārdā, uz kuriem es norādīju iepriekš, runājot, ka birokrāti pie mums ir ne vien padomju, bet arī partijas iestādēs.

Tiešām, kāpēc gan nesavienot vienas ar otrām, ja to prasa lietas intereses? Vai gan neviens nav nekad ievērojis, ka tādā tautas komisariātā kā Ārlietu tautas komisariāts tamlīdzīga savienošana ir ārkārtīgi noderīga un tiek praktizēta jau no paša tā sākuma? Vai tad Politbirojā netiek apspriesti no partijas viedokļa daudzi sīki un lieli jautājumi par „gājieniem" no mūsu puses, atbildot uz ārvalstu „gājieniem", lai atvairītu viņu, nu, teiksim, viltības, lai neizsacītos nepieklājīgāk? Vai tad šī elastīgā padomju un partijas elementu apvienošana nav mūsu politikā ārkārtīga'^ spēka avots? Domāju, ka tas, kas sevi attaisnojis, nostiprinājies mūsu ārējā politikā un kļuvis par paražu tādā mērā, ka nerada šai nozarē nekādu šaubu, būs vismaz tikpat vietā (un es domāju, ka būs vēl daudz vairāk vietā) attiecībā uz visu mūsu valsts aparatu. Bet Strādnieku un zemnieku inspekcija taču veltīta visam mūsu valsts aparatam, un tās darbībai jāskar visas un visādas valsts iestādes bez jebkāda izņēmuma, gan vietējās, gan centrālās, gan tirdznieciskās, gan tīri ierēdnieciskās, gan mācību, gan archivu, gan teatra utt. — vārdu sakot — visas, bez mazākā izņēmuma.

Kāpēc gan iestādei ar tik plašu vērienu, kurai bez tam vēl vajadzīga ārkārtīga darbības formu lokanība, — kāpēc gan tai nepieļaut savdabīgu partijas kontroles iestādes apvienošanu ar padomju kontroles iestādi?

Es te nesaskatītu nekādus šķēršļus. Vēl vairāk, es domāju, ka tāda savienošana ir sekmīga darba vienīgā ķīla. Es domāju, ka katras šaubas šai ziņā lien ārā no mūsu valsts aparata vispieputējušākajiem kaktiem un ka uz tām jāat-bild tikai ar vienu — ar zobgalību.

¥ sķ *

Otras šaubas: vai ērti savienot mācību darbību ar dienesta darbību? Man šķiet, ne tikai ērti, bet ari vajadzīgi. Vispārīgi runājot, mēs esam paspējuši saindēties ar Rietumeiropas valstiskumu, kaut arī izturamies revolucionāri pret to, ar veselu rindu viskaitīgāko un vissmieklīgāko aizspriedumu, bet pa daļai ar nodomu mūs ar tiem saindējuši mūsu mīļie birokrāti, ne bez nolūka, spekulējot uz to, ka šādu aizspriedumu duļķainajā ūdenī tiem ne vienu reizi vien izdosies pazvejot; un šai duļķainajā ūdeni viņi zvejoja tādos apmēros, ka tikai gluži aklie no mums neredzēja, cik plaši šī zveja tika praktizēta.

Visā sabiedrisko, ekonomisko un politisko attiecību laukā mēs esam „briesmīgi" revolucionāri. Bet dienesta pakāpju godāšanā, darbvedības formu un tradiciju ievērošanā mūsu ,,revolucionarismu“ visnotaļ aizstāj galīgi sasmakusi rūtiņa. Te ne vienu reizi vien var novērot ļoti interesanto parādību, kā sabiedriskajā dzīvē vislielākais lēciens uz priekšu savienojas ar dīvainu biklumu vismazāko pārgrozību priekšā.

Tas arī saprotams, tāpēc ka visdrošākie soļi uz priekšu tika sperti nozarē, kura kopš seniem laikiem bija teorijas pārziņā, kuru galvenokārt un pat gandrīz vienīgi kultivēja teorētiski. Krievu cilvēks no pretīgās ierēdnieciskās īstenības atviegloja sirdi mājās, nododoties neparasti drosmīgām teorētiskām konstrukcijām, un tāpēc šīs neparasti drosmīgās teorētiskās konstrukcijas pie mums ieguva neparasti vienpusīgu raksturu. Pie mums sadzīvoja blakus teorētiska drosme vispārējās konstrukcijās ar pārsteidzošu biklumu attiecībā pret kaut kādu visnenozīmīgāko kancelejas reformu. Kaut kāda vislielākā vispasaules agrarā revolūcija tika izstrādāta ar citās valstīs nedzirdētu drosmi, bet turpat līdzās nepietika fantāzijas kaut kādai visnenozīmīgākajai kancelejas reformai; trūka fantāzijas vai trūka pacietības

piemērot šai reformai tos pašus vispārējos principus, kuri, piemēroti vispārējiem jautājumiem, deva tik „spožus" rezultātus.

Un tāpēc mūsu pašreizējā dzīve pārsteidzošos apmēros savieno sevī pārdrošības pazīmes un domas biklumu vissīkāko pārgrozību priekšā.

Es domāju, ka citādi tas nav arī bijis nevienā tiešām lielā revolūcijā, tāpēc ka tiešām lielas revolūcijas dzimst no pretrunām starp veco, starp to, kas tiecas izstrādāt vecņ, un visabstraktāko tieksmi uz jauno, kam tad arī jābūt tik jaunam, lai tanī no vecā vairs nebūtu palicis ne grana.

Un, jo krasāka šī revolūcija, jo ilgāku laiku noturēsies vesela rinda šādu pretrunu.

* *

*

Mūsu dzīves kopējā pazīme patlaban ir šāda: mēs esam sagrāvuši kapitālistisko rūpniecību, pacentušies galīgi iznīcināt viduslaiku iestādes, muižnieku zemesīpašumu un uz šā pamata esam radījuši sīko un vissīkāko zemniecību, kas seko proletariātam, uzticēdamās viņa revolucionārā darba rezultātiem. ,Šo uzticību mums tomēr nebūs viegli paturēt līdz pat sociālistiskās revolūcijas uzvarai vairāk attīstītās zemēs, tāpēc ka sīkā un vissīkākā zemniecība, sevišķi jaunās ekonomiskās politikas apstākļos, ekonomiskas nepieciešamības dēļ atrodas uz ārkārtīgi zema darba ražīguma līmeņa. Un arī starptautiskais stāvoklis ir panācis, ka Krievija tagad atsviesta atpakaļ, ka visā visumā tautas darba ražīgums pie mums patlaban ievērojami zemāks nekā pirms kara. Rietumeiropas kapitālistiskās lielvalstis pa daļai apzinīgi, pa daļai sliehiski darījušas visu iespējamo, lai atsviestu mūs atpakaļ, lai izmantotu pilsoņu kara elementus Krievijā iespējami lielākai mūsu zemes izpostīšanai. Tieši tāda izeja no imperiālistiskā kara, protams, šķita tām ļoti izdevīga: ja mēs nenogāzīsim revolucionāro iekārtu Krievijā, tad vismaz apgrūtināsim tās attīstību ceļā uz sociālismu, — tā apmēram sprieda šīs valstis, un no viņu viedokļa tās arī nevarēja spriest citādi. Rezultātā tās bija pa pusei atrisinājušas savu uzdevumu. Tās nenogāza jauno iekārtu, ko bija radījusi revolūcija, bet tās arī nedeva tai iespēju tūliņ spert tādu soli uz priekšu, kas attaisnotu socia-

listu paredzējumus, kas dotu viņiem iespēju milzīgā ātrumā attīstīt ražošanas spēkus, attīstīt visas tās iespējamības, kuras kļūtu par sociālismu, visiem un katram uzskatāmi, acīm redzami pierādīt, ka socialisms slēpj sevī gigantiskus spēkus un ka cilvēce tagad pārgājusi jaunā attīstības stadijā, kura paver neparasti spožas iespējas.

Starptautisko attiecību sistēma tagad izveidojusies tāda, ka Eiropā vienu valsti — Vāciju — verdzina uzvarējušās valstis. Tālāk, vairākas valstis un turklāt visvecākās Rietumu valstis uzvaras dēļ nokļuvušas apstākļos, kad tās var izmantot šo uzvaru piekāpībai pret savām apspiestajām šķirām dažos nesvarīgos jautājumos, — piekāpībai, kas tomēr novilcina revolucionāro kustību tajās un rada kaut ko līdzīgu „sociālām mieram".

Tai pašā laikā izrādās, ka vairākas zemes: Austrumi,

Indija, Ķina u. tml. tieši pēdējā imperiālistiskā kara rezultātā ir galīgi izsviestas no savām sliedēm. To attīstība galīgi ievirzījusies pēc visas Eiropas kapitālistiskā mēroga. Tajās sākusies tāda pali rūgšana kā visā Eiropā. Un visai pasaulei tagad skaidrs, ka tās ierautas tādā attīstībā, kas nevar neizraisīt visa vispasaules kapitālisma krizi.

Tādējādi pašreizējā momentā mūsu priekšā ir jautājums: vai mums ar mūsu zemnieku sīko un vissīkāko ražošanas veidu, kaut arī mēs esam izpostīti, izdosies noturēties līdz tam laikam, kamēr Rietumeiropas kapitālistiskās zemes pabeigs savu attīstību uz sociālismu? Bet tās to beidz ne tā, kā mēs to agrāk gaidījām. Tās to beidz, nevis sociālismam vienmērīgi tanīs „nobriestot", bet gan dažām valstīm ekspluatējot citas valstis, ekspluatējot pirmo imperiālistiskajā karā uzvarēto valsti reizē ar visu Austrumu ekspluatēšanu. Bet, no otras puses, Austrumi patiešām sākuši revolucionāro kustību tieši šā pirmā imperiālistiskā kara rezultātā un galīgi ierauti kopējā vispasaules revolucionārās kustības virpulī.

Kādu tad taktiku šāds stāvoklis diktē mūsu zemei? Acīm redzot šādu: mums jāievēro vislielākā piesardzība, lai paturētu mūsu strādnieku varu, lai noturētu mūsu sīko un vissīkāko zemniecību tās autoritātē un tās vadībā. Mūsu pusē ir tas pluss, ka visa pasaule jau tagad pāriet uz tādu kustību, kurai jārada vispasaules sociālistiskā revolūcija. Taču mūsu pusē ir tas minuss, ka imperiālistiem izdevies

sašķelt visu pasauli divās nometnēs, pie kam šī sašķelšana sarežģīta ar to. ka Vācijai — tiešām avangarda zemei kulturālās kapitālistiskas attīstības ziņā — pacelties tagad ir ārkārtīgi grūti. Visas tā saukto Rietumu kapitālistiskās lielvalstis to knābā un neļauj tai pacelties. Bet, no otras puses, visi Austrumi ar savām simtiem miljonu lielajām ekspluatēto darba ļaužu masām, kas novestas līdz pēdējai cilvēciskai galējībai, nostādīti tādā stāvoklī, ka viņu fiziskie un materiālie spēki noteikti nav nekādi salīdzināmi ar kuras katras daudz mazākas Rietumeiropas valsts fiziskajiem, materiālajiem un militārajiem spēkiem.

Vai mēs varam izglābties no nākamās sadursmes ar šīm imperiālistiskajām valstīm? Vai mēs varam cerēt, ka iekšējās pretrunas un копIlikti starp veiksmīgajām imperiālistiskajām Rietumu valstīm un veiksmīgajām imperiālistiskajām Austrumu valstīm dos mums novilcinājumu otrreiz, tāpat kā deva to pirmoreiz, kad Rietumeiropas kontrrevolūcijas kara gājiens, kas bija vērsts uz to, lai atbalstītu Krievijas kontrrevolūciju, izjuka pretrunu dēļ Rietumu un Austrumu kontrrevolucionaru nometnē, austrumu eksplua-tatoru un rietumu ekspluatatoru nomelnē, Japanas un Amerikas nometnē?

Uz šo jautājumu, man šķiet, jāalbild tādējādi, ka atrisinājums šeit atkarīgs no pārāk daudziem apstākļiem, un cīņas iznākumu visā visumā var paredzēt tikai uz tā pamata, ka zemeslodes iedzīvotāju milzīgo vairākumu galu galā māca un audzina cīņai pats kapitālisms.

Cīņas iznākums gala rezultātā atkarīgs no tā, ka Krievijā, Indijā, Ķīnā u. tml. kopā ir milzīgs iedzīvotāju vairākums. Un tieši šis iedzīvotāju vairākums pēdējos gados neparasti strauji tiek ierauts cīņā par savu atbrīvošanos,

,tā ka šai ziņā nevar būt ne mazāko šaubu par to, kāds būs pasaules cīņas galīgais atrisinājums. Šai ziņā sociālismā galīgā uzvara ir pilnīgi un noteikti nodrošināta.

Bet mūs interesē ne šī sociālismā galīgās uzvaras neno-vēršamība. Mūs interesē tā taktika, kura jāietur mums, Krievijas komunistiskajai partijai, mums, Krievijas Padomju varai, lai neļautu Rietumeiropas kontrrevolucio-narajām valstīm nožņaugt mūs. Lai nodrošinātu mūsu pastāvēšanu līdz nākamajai militārajai sadursmei starp

kontrrevolucionarajiem imperiālistiskajiem Rietumiem un revolucionārajiem un nacionālistiskajiem Austrumiem, starp pasaules civilizētākajām valstīm un austrumnieciski atpalikušajām valstīm, kas tomēr ir vairākumā, — šim vairākumam jāpagūst civilizēties. Ari mums trūkst civilizācijās, lai pārietu tieši uz sociālismu, kaut gan mums tanī ir politiskie priekšnoteikumi. Mums jāluras pie lādas taktikas vai arī, lai glābtos, jāķeras pie šādas politikas.

Mums jācenšas uzcelt valsti, kurā strādnieki paturētu savu vadību pār zemniekiem, kurā zemnieki uzticētos tiem un kurā strādnieki ar vislielāko taupību izskaustu no savām sabiedriskajām attiecībām ikvienas jebkādu pārmērību pēdas.

Mums jānoved mūsu valsts aparats līdz maksimalajai taupībai. Mums jāizskauž no tā visas pārmērību paliekas, kuru Tanī tik daudz atlicis no cariskās Krievijas, no tās birokrātiski kapitālistiskā aparata.

Vai tā nebūs zemnieku aprobežotības valstība?

Nē,. Ja mēs saglabāsim strādnieku šķiras vadību pār zemniecību, tad mēs iegūsim iespēju ar vislielākās un vislielākās saimnieciskās taupības palīdzību panākt mūsu valstī to, lai katru vismazāko ietaupījumu saglabātu mūsu mašinizētās lielinduslrijas attīstībai, eleklril ikacijas, hidro-_kūdras attīstībai, Volchovstroja pabeigšanai un tamlīdzīgi.

Uz to un vienīgi uz to būs mūsu cerības. Tikai tad mēs spēsim, runājot iigurali, pārsēsties no viena zirga otrā, proti, no zemnieka, no mūzika panīkušā zirga, no tādas ekonomijas zirga, kura domāta izpostītai zemnieciskai zemei, — zirgā, kuru sev meklē un nevar nemeklēt proletariats, mašinizētās lielindustrijas, elektrilikacijas, Volchovstroja utt. zirgā.

Lūk, kā es savās domās saistu mūsu darba, mūsu politikas, mūsu taklikas, mūsu stratēģijas vispārējo plānu ar reorganizētās Strādnieku un zemnieku inspekcijas uzdevumiem. Lūk, kur man ir attaisnojums tām sevišķajām rūpēm, tai sevišķajai uzmanībai, kāda mums jāveltī Strādnieku un zemnieku inspekcijai, nostādot to izcilā augstumā, dodot tai virsotni ar CK tiesībām utt., u. tml.

Šis attaisnojums ir tāds, ka, vjenīgi maksimāli iztīrot mūsu aparatu, maksimāli samazinot visu, kas nav tanī

absolūti nepieciešams, mēs noteikti spēsim noturēties. Un pie tam spēsim noturēties nevis sikzemnieciskas zemes līmenī, nevis šās vispārējās aprobežotības līmenī, bet gan līmeni, ļeas nelokāmi paceļas uz priekšu un atkal uz priekšu, uz mašinizēto lielindustriju.

Lūk, par kādiem mūsu Strādnieku un zemnieku inspekcijas augstiem uzdevumiem es sapņoju. Lūk, kādā nolūkā es plānoju tai visautoritatīvākās .partijas virsotnes saplūšanu ar „parastu" tautas komisariātu.

1923. gada 2. martā

„Prauda", 49. nr., 1923. g. 4. marta Iespiests pēc auizes „Pravda" teksta,

Paraksts: N. Ļeņins kas salīdzināts ar stenogramu

PIEZĪMES

1 Ļeņins te domā sīkburžuazisko nnarcliosindikalistisko „kreiso" grupu, kas atšķēlās no Vācijas Komunistiskās partijas 191i). gada oktobrī un 1920. gada aprilī noformējās par patstāvīgu organizāciju. Sī grupa dēvējās par „Vācijas Komunistisko strādnieku partiju". Tā kā grupai nebija nekāda atbalsta Vācijas strādnieku masās, tā vēlāk deģenerējās par niecīgu sekli, kas bija naidīga Komunistiskajai partijai un strādnieku šķirai un kas nāca klajā ar melu pilniem izlēcieniem pret Padomju Savienību. — 1.

5 ,,Krciso“ kļūdas Vācijas Komunistiskajā partijā bija tādas, ka „kreisie" mudināja strādnieku šķiru uz pāragru rīcību. Vācijas buržuāzijā to izmantoja un izprovocēja strādniekus uz bruņotu rīcību strādniekiem nelabvēlīgā brīdī. 1921. gada martā Vidusvācijas rajonos uzliesmoja strādnieku sacelšanās. Sacelšanos neatbalstīja citu rūpniecības rajonu strādnieki, un tāpēc to, neraugoties uz strādnieku varonīgo cīņu, drīz vien apspieda. Šās sacelšanās novērtējumu un „kreiso" k|ūdu kritiku Ļeņins devis „Runā, aizstāvot Komunistiskās Internacionāles taktiku" Kominternes III kongresā un „VĒSTULE vācu komunistiem" (sk. Rakstu 4. izd., 32. sēj., 429,—-438., 470,—180. Ipp.). — 4.

3 „Ekonomičeskaja 2izņ" („Ekonomiskā Dzīve") — dienas avīze; iznāca Maskavā no 1918. gada novembra līdz 1937. gada novembrim; sākumā bija TSAP un KSKPR ekonomisko tautas komisariātu organs, pēc tam Darba un Aizsardzības Padomes, Valsts plāna komisijas. Valsts bankas un PSRS Finanču lautas komisariāta organs. — !).

4 1)Л1‘ — Darba un Aizsardzības Padome; nodibināta 1920. gada aprilī Strādnieku un Zemnieku Aizsardzības Padomes vielā. DAP priekšsēdētājs bija Ļeņins. Pēc Viskrievijas VIII Padomju kongresa 1920. gada 29. decembra lēmuma Darba un Aizsardzības Padome sāka darboties ar Tautas Komisāru Padomes komisijas tiesībām; pastāvēja līdz 1936. gada beigām. — ".

5 Ļeņins to domā Viskrievijas VIII Padomju kongresa (1920. gadā no 22. līdz 29. decembrim) lēmumu „Par padomju celtniecību". — ".

• I'ortijas tīri Sami /92/. gadā izdarīja 1921. gada otrajā pusgadā saskaņā ar partijas X kongresa lēmumu. Tīrīšanas rezultātā no

partijas izslēdza līdz 170 000 cilvēku, t. i., apmēram 25 procentus no visa partijas sastāva. — 18.

Vēstule „Jautājumā par Strādnieku un zemnieku inspekcijas uzdevumiem, to izpratni un to izpildīšanu“ uzrakstīta sakarā ar Strādnieku un zemnieku inspekcijas tautas komisariāta techniski rūpnieciskās nodaļas kurināmā sagādes sekcijas iepriekšējo ziņojumu par stāvokli kurināmā lielās un par kurināmā sagādes orgānu darbu. Šo ziņojumu J. V. Staļins, kas tolaik bija SZI tautas komisārs, nosūtīja tālāk V. I. Ļeņinam, lai viņš iepazītos un orientētos.

Atbildot uz V. I. Ļeņina vēstuli „Jautājumā par Strādnieku un zemnieku inspekcijas uzdevumiem, to izpratni un to izpildīšanu' . J. V. Staļins uzrakstīja šādu zīmīti:

„Biedri Ļeņinl (Atbilde par inspekciju)

1) Iespējams, ka Jūsu apsūdzības, kas vērstas pret „iepriekšējā' ziņojumu autoru, ir pāragras, jo īstais ziņojums vēl nav Jums iesniegts. ICs Jums jau liku teicis, ka „iepriekšējais" ziņojumiņš sastādīts, lai orientētos, bet jautājumu saraksts — lai Jums atvieglotu iepriekšējo pārbaudi vai, kā šobrīd pieņemts izteikties, — lai Jūs „ieinteresētu" par jautājumu. Tomēr es esmu ar mieru apriori atzīt, ka mūsu panīkusī inspekcija arvien vēl noklīdīs uz vecā, vieglā „ķeršanas" ceļa (arvien vēl, iekām nepastiprināsim to ar komunistiem, iekām materiāli nenodrošināsim tās vadošos darbiniekus).

2) ICs domāju, ka inspekcijai mūsu apstākļos bez visa cita ir vēl viens uzdevums: lai jābūt barometram, kas rāda vētru vai labu laiku. Ja inspekcija šajā gadījumā pareizi vēstī vētru un tātad brīdina kaut vai vienā jautājumā, tad tas vairs nav maz tādam vārgam organismam kā inspekcija.

3) Divi inženieri, kas pārbauda kurināmā iestādes, saņem к о /> ā mazāk nekā kurjers Severoļesā. Šinīs dienās biju spiests izsniegt viņiem dažus simttfikstošus rbļ., kaut gan Avaņesovs protestēja, atsaukdamies uz kaut kādu „nolikumu" par tarifiem, ko jau sen desmitkārt „pārsniegušas" visas kontrolei pakļautās iestādes.

4) „Iepriekšējā" ziņojuma autors ir Loņinovs (komunists), SZI techniski rūpnieciskās nodaļas kurināmā sagādes sekcijas priekšnieks.

5) Jūsu piezīmes atstāju pie sevis.

27. IX

./. Staļins

P. S. Loņinovs aizvakar man teica, ka viņš savam ziņojumam pievienošot projektu par konkrētiem pasākumiem kurināmā sagādes iestāžu aparatu uzlabošanai.

J. St.“. — 2/.

B Viskrievijas VIII eleklrotechniķu kongress nolika Maskavā 15)21. gadā no 1. līdz 5). oktobrim; to sasauca pēc Ļeņina iniciatīvas. Kongresā piedalījās līdz 5)00 cilvēku — zinātniskie un inženierlcclmis-kie darbinieki, kā arī atsevišķu uzņēmumu strādnieki.

Ļeņinu ievēlēja par kongresa goda priekšsēdētāju. Vēstuli, kurā viņš apsveic kongresu, nolasīja rīta sēdē 15)21. gada 5). oktobrī. 27.

“ Ļeņins le domā grāmatu „KSFPR elektrifikacijas plāns. Krievijas Valsts elektril'ikacijas komisijas ziņojums Vili Padomju kongresam". M., 1920. V. I. Ļeņins un J. V. Staļins šai grāmatai devuši novērtējumu — sk. V. I. Ļeņina Rakstu 4. izd., 31. sēj., 457.—4G0. Ipp.; 32. sēj., "2.—"6., 362. un 363. Ipp.; J. V. Staļina Rakstu 5. sēj., 1948., 47. un 48. Ipp. — 27.

1П Gazeles 1912. gada manifests — manifests par karu; manifestu vienbalsīgi pieņēma " Internacionāles ārkārtējais kongress, kas nolika Razelē (Šveicē) 1912. gada 24. un 25. novembrī (j. st.). Manifestā bija norādīts uz laupīšanas mērķiem, kādi bija imperiālistu gatavotajam karam, un visu zemju sociālisti aicināti noteikti cīnīties pret karu. Bazeles manifestā atkārtotas II Internacionāles Štulgar-tes 1907. gada kongresā V. I. Ļeņina un R. Luksemburgas iesniegtās rezolūcijas tezes, ka imperiālistiskā kara izcelšanās gadījumā sociālistiem jāizmanto kara radītā ekonomiskā un politiskā krize, lai sagatavotu sociālistisko revolūciju.

II Internacionāles vadoņi Kautskis, Vandervelde un citi, kas balsoja par šā manifesta pieņemšanu, 19". gadā līdz ar pasaules kara pasludināšanu nodeva aizmirstībai Razelcs manifestu un nostājās savu imperiālistisko valdību pusē. — 34.

" Viskrievijas II politiskas izglītības darbinieku kongress notika Maskavā 1921. gadā no 17. līdz 22. oktobrim. Kongresā piedalījās 310 delegātu. Ļeņins savu referātu nolasīja 1921. gada 17. oktobrī vakara sēdes beigās. — 37.

,s VCIK 1918. gada 29. apriļa lēmumu pieņēma pēc Ļeņina referātā „Par Padomju varas kārtējiem uzdevumiem". Šajā referātā un rakstā „Padomju varas kārtējie uzdevumi" izteiktos principus Ļeņins rezumēja sešās tēzēs, kuras ar nelieliem papildinājumiem vienbalsīgi pieņēma partijas Centrālā Komiteja 1918. gada 3. maijā. Sk. „Sešas tezes par Padomju varas kārtējiem uzdevumiem" (Rakstu 4. izd., 27. sēj., 274,—277. Ipp.). — 38.

,s Guberņu ekonomiskās apspriedes — Darba un Aizsardzības Padomes vietējie orgāni, kas nodibināti 1920. gada decembrī pie guberņu Padomju izpildu komitejām, pamatojoties uz Viskrievijas VIII Padomju kongresa lēmumu. — 52.

" Maskavas guberņas Vil partijas konference notika 1921. gadā no 29. līdz 31. oktobrim. Konferencē piedalījās 637 delegāti. Pirmajā sēdē 29. oktobrī konference noklausījās Ļeņina referātu par jauno ekonomisko politiku.

Konference apsprieda arī referātu par Guberņas ekonomiskās apspriedes darbu, pārskatu par KK(b)P Maskavas komitejas darbu, referātu par partijas tīrīšanu, revizijas komisijas ziņojumu, kontroles komisijas ziņojumu, organizatoriskus un citus jautājumus. — 55.

10 Ļeņins le domā savus rakstus: „Mūsdienu galvenais uzdevums", „Padomju varas kārtējie uzdevumi", „Par „kreiso" bērnišķīgumu

un par slkburžuaziskumu" un cilus rakstus (sk. bakstu 4. izd., 27. sēj., 129.—133., 201.—239., 283,—3". lpp.). — 01.

,e Sk. V. I. Ļeņina bakstu 4. izd., 27. sēj., 274.—277. lpp. — 62.

17 „Moskovskij Ļistok Objavļeņij" („Maskavas Sludinājumu Lapa") — privātu uzņēmēju grupas izdevums; iznāca Maskavā no 1921. gada oktobra lidz 1922. gada februārim. — 03.

28 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Vēstu|u izlasi, 1947., 293., 385. un 386. lpp. — 31.

10 Sk. K. Marksa un F. Engelsa bakstu XV sēj., 1935., 230. lpp. — 83.

2(1 Sk. V. I. Ļeņina bakstu 4. izd., 27. sēj., 237. lpp. — 84.

21 Ļeņins bija Maskavas strādnieku, zemnieku un sarkanarmiešu Padomes deputāts, un viņu bija ievēlējuši Proctiorova manufaktūras (tagad ar Ļeņina Ordeni un ar Darba Sarkanā Karoga Ordeni apbalvotais F. E. Dzeržinska vārdā nosauktais Valsts Vissavienības kokvilnas kombināts Trecbgomaja manufaktūra) strādnieki. Ļeņins 6. novembri teica runu fabrikas strādnieku sapulcē, kurā piedalījās pāri par 2 000 cilvēku. — 89.

23 Brošūra ar nosaukumu „Jautājumā par jauno ekonomisko politiku (Divi veci raksti un viens vēl vecāks pēcvārds)" netika izdota. 1921. gadā iznāca N. Ļeņina brošūra „Jautājumā par jauno ekonomisko politiku", kurā ietilpa raksti „Sakarā ar Oktobra revolūcijas ceturto gadadienu" un ,,1’ar zelta nozīmi tagad un pēc pilnīgas sociālismā uzvaras" (sk. šā sējuma 29.—36., 81.—88. lpp.). — 93.

23 Sk. V. I. Ļeņina bakstu 4. izd., 29. sēj., 35.—65. lpp. — 93.

24 Jautājumu par Aizkaukazijas republiku federācijās nodibināšanu partijas Centrālajā Komitejā izvirzīja pēc Aizkaukazijas partijas un padomju orgānu inicialivas 1921. gada novembrī.

„Priekšlikuma projekta par Aizkaukazijas republiku federācijās nodibināšanu“ teksts iespiests nesaīsināts, ietilpinot J. V. Sla|ina labojumu. Vārdu vietā: „ko vajag vairākas nedēļas apspriest" Ļeņins pēc biedra Staļina priekšlikuma ierakstījis: „ko vajag zināmu laika periodu apspriest". Sis labojums izdarīts sakarā ar J. V. Staļina aizrādījumu, ka Gruzijā Padomes vēl tikai sāktas celt un tāpēc dažās tuvākajās nedēļās tur vēl nav iespējams sasaukt Padomju kongresu.

Projektu pieņēma CK Politbirojs 1921. gada 29. novembrī. Par Aizkaukazijas republiku federācijās nodibināšanu sk. J. V. Staļina Rakstu 5. sēj., 1948., 2".—215. lpp. — 99.

25 Maskavas guberņas I lauksaimniecības kongress notika 1921. gadā no 28. līdz 30. novembrim. Kongresā piedalījās vairāk nekā 300 zemnieku delegātu un zemes orgānu darbinieku. Ļeņina runu kongresa delegāti noklausījās 1921. gada 29. novembrī, dienā. — 100.

26 „Zemnieku Balss“ („La Voix Paysanne") — darba zemnieku centrālās apvienības nedēļas organs, ko izdeva Francijas komunistiskā partija Parizē no 1920. līdz 1937. gadam. — 102.

97 Koloni (colons) — ieceļotāji, kolonisti Francijā, kuri nomāja zemi ar noteikumu, ka zemesīpašniekam viņi maksā daļu no ienākumiem vai ražas. — 102.

-л Runa ir par F. Engelsa rakstu „Zemnieku jautājums Francijā un Vācijā" (sk. K. Marksa un F. Engelsa Darbu izlasi divos sējumos, it sēj., 1950., 397.—"7. lpp.). — 105.

59 „Vēstuli Politbiroja locekļiem par partijas tīrīfanu un noteikumiem, ar kādiem uziiem partijā“ Ļeņins uzrakstījis sakarā ar šā jautājuma izvirzīšanu KK(b)P Viskrievijas XI konferencē, kas notika

1921. gadā no 19. līdz 22. decembrim. Konferencē Ļeņins slimības dēļ nevarēja piedalīties.

Referātā par partijas tīrīšanu konference pieņēma par pamatu rezolūciju „Jautājumā par partijas nostiprināšanu, ņemot vērā tās personālā sastāva pārbaudē gūto pieredzi", ko vēlāk galīgi izstrādāja apgabalu komiteju, CK apgabalu biroju un KK(b)P guberņu komiteju sekretāru apspriedē (1921. gadā no 27. līdz 29. decembrim) un ko apstiprināja CK un KK(b)P XI kongress. — 109.

*° Viskrievijas IX Padomju kongress nolika Maskavā 1921. gadā no 23. līdz 28. decembrim. Kongresā piedalījās 1991 delegāts. Ļeņins 23. decembra vakarā nolasīja VC1K un TKP pārskatu par republikas iekšējo un ārējo politiku. Pēc Ļeņina ziņojuma kongress vienbalsīgi atzina par pareizu Padomju valdības darbību pārskata gadā. Kongress pieņēma deklarāciju par KSFPR starptautisko stāvokli, kas bija sastādīta, pamatojoties uz Ļeņina norādījumiem, kurus viņš bija izteicis šajā VĒSTULE. Kongress pieņēma arī Ļeņina sastādīto „Norādījumu saimnieciskā darba jautājumos" (sk. šā sējuma "7.—150. lpp.) un vairākus lēmumus par rūpniecības un lauksaimniecības jautājumiem. — "0.

•,l VaSingtonas konference notika no 1921. gada 12. novembra līdz

1922. gada 0. februārim. ASV, būdamas šās konferences iniciatores, panāca savu politisko, jūras kara un ekonomisko poziciju nostiprināšanos Tālajos Austrumos. Padomju Krievija nebija uzaicināta uz konferenci. Vašingtonas konference vēl vairāk pastiprināja pretrunas starp imperiālistiskajām lielvalstīm. — 124. [23] norādījumus tās celšanā, palīdzēja, nodrošinot lo ar darba spēku, apgādājot ar nepieciešamām ierīcēm, kurināmo un rūpniecības materiāliem. — 138.

33 Eleklroslacijas „Krāsnij Okljabr“ (bij. Ulkina Zavodj) celšanu pabeidza 1022. gadā un pirmo kārtu ar 10 000 kilovatu lielu jaudu nodeva ekspluatācijā 1922. gada 8. oktobrī. — 139.

31 Ļeņins te domā tiesas procesu, kurš notika Maskavā 1921. gadā no 15. līdz 18. decembrim un kurā liesāja 35 privātuzņēmējus, kas bija apsūdzēti Darba likumu kodeka pārkāpšana, mazgadīgo, pusaudžu un sieviešu ekspluatēšanā, darba dienas pagarināšanā un citos padomju likumu pārkāpumos. — НО.

3!i Jautājumu par arodbiedrību lomu un uzdevumiem jaunās ekonomiskās politikas apstākļos izskatīja KK(b)P CK plēnumā 1921. gada 28. decembri. Projekta lekslu KK(b)P CK lēmumam par arodbiedrībām bija sarakstījis Ļeņins.

.1. V. Staļins, iepazinies ar KK(b)P CK lēmuma projektu, rakstīja V. I. Ļeņinam 1922. gada 6. janvarī: ,,b. Ļeņinl Tezes par arodbiedrībām, manuprāt, ir lieliskas...“ (sk. Ļeņina rakstu un materiālu krājumu XXXV, 1945., 3". lpp.).

Tezes 1922. gada 12. janvarī izskatīja CK Politbirojs, vienbalsīgi apstiprināja un šādā veidā iesniedza partijas XI kongresam. KK(b)P XI kongress tezes pieņēma vienbalsīgi (sk. ,,VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos^23', I d., 1940., "8,—424. lpp.). — 153.

30 ,,KK(b)P CK Politbiroja direktivas projekts par jauno ekonomisko politiku“ tika izskatīts CK Politbiroja sēdē 1922. gada 12. janvarī un pieņemts par pamatu; galīgi apstiprināts 1922. gada 16. janvarī. Direktīvu izsniedza tautas komisāriem 1922. gada 21. janvarī. — 16i.

37 Ļeņina apsveikums „Dagestanas darba ļaudīm“ uzrakstīts, atbildot uz Dagestanas Padomju Sociālistiskās Republikas Tautas Komisāru Padomes vēstuli, kurā ziņots, ka sākusies kalnu bagātību izmantošana. Pirmos divus iegūlos dzīvsudraba pudus pasniedza Ļeņinam kā ražotāju dāvanu. — 166.

38 Ļeņina vēstule atliecas uz laiku, kad nolika Gruzijas I Padomju kongress — 1922. gadā no 25. februāra līdz 3. martam.

Priekšlikumu pastiprināt Gruzijas Sarkano Armiju radīja Anglijas imperiālistu agresivā pozicija un melu pilnā kampaņa, ko sacēla reakcionārā imperiālistiskā prese kopā ar II un ID/г Internacionāles vadoņiem un groziņu meņševikiem pret Padomju republiku. Nolūkā atraut Gruziju no Padomju Krievijas un iedzīt to ārzemju imperiālistu verdzībā viņi izvirzīja prasību, lai Sarkano Armiju izved aiz Gruzijas robežām.

Gruzijas pirmais Padomju kongress pēc G. K. Ordžonikidzes referātā pieņēma uzsaukumu „Par Sarkano Armiju", kurā izvirzīja

par galveno uzdevumu jau esošā Gruzijas Sarkanās Annijas kodola nostiprināšanu un lūdza brālīgās Krievijas Padomju republikas valdību neizvest Sarkanās Armijas karaspēku aiz Gruzijas robežām. — 167.

30 Civilkodeku pārstrādāja, pamatojoties uz Ļeņina direktīvām, ko-viņš izteicis vēstulē D. I. Kurskiin. Kodcks izskatīts VC1K IX sasaukuma III un IV sesijā (1922. gada maijā un oktobrī). IV sesija, pieņēma lēmumu, ka Civilkodeks stājas spēkā 1923. gada 1. janvārī (sk. V. 1. Ļeņina runu VCIK IX sasaukuma IV sesijā šā sējuma 3",—349. Ipp.). — 160.

*" Ļeņins te domā Džcnovas konferenci.

Dienooas konference („Starptautiskā ekonomiskā konference')-nolika 1922. gadā no 10. aprija līdz 19. maijam Dženovā (Itālijā), piedaloties Padomju Krievijas, Anglijas, Francijas, Itālijas, Beļģijas, Japanas, Vācijas un 21 cilas valsts pārstāvjiem. ASV pārstāvis-piedalījās kā „novērotājs".

Imperiālistiskās lielvalstis konferencē mēģināja izmantot Padomju Krievijas saimnieciskās grūtības, lai uzspiestu verdziskus-vienošanās noteikumus. Tās prasīja, lai nomaksā visus cara parādus, ieskaitot arī pirmskara parādus, lai atdod alpakaj ārzemju īpašniekiem nacionalizētos uzņēmumus u. c.

V. 1. Ļeņinu VCIK ārkārtējā sesija 1922. gada 27. janvarī bija apstiprinājusi par padomju delegācijās priekšsēdētāju. Kaut ari viņam nebija iespējams izbrauki uz Dženovu, viņš faktiski vadīja-visu padomju delegācijās darbu, deva direktivus norādījumus delegācijās locekļiem par jautājumu izvirzīšanas kārtību un par memorandu saturu, kuri konferences darba gaitā tika iesniegti Padomju valdības vārdā.

Padomju delegācijā, noraidījusi nekaunīgās imperiālistu pretenzijas, iesniedza priekšlikumus par vispārēju atbruņošanos un visu-kara parādu anulēšanu. Francijas un Anglijas naidīgās pozicijas-dēļ prel Padomju Krieviju konferenci pārtrauca. Jautājuma apspriešanu nodeva ekspertu konferencei, kas 1922. gada jūnijā un jūlijā sapulcējās Hagā. Sarunas Hagā tāpat kā Dženovas konferencē beidzās bez rezultātiem.

Galvenos uzdevumus Padomju valdības ārpolitikas laukā sakarā ar konferencēm Dženovā un llagā Ļeņins izteicis savās runās Viskrievijas metālistu kongresa komunistiskās frakcijas sēdē un partijas XI kongresā (sk. šā sējuma 179.—18G., 227.—230. 1 pp.), kā arī savā sarunā ar biedru Staļinu (sk. J. V. Staļina Rakstu 5. sēj., 1948., 127. un 128. Ipp.). — 170.

" Raksts „Publicista piezīmes. Par kāpšanu augstos kalnos, par dušas zaudēšanas kaitīgumu, par tirdzniecības derīgumu, par attiecībām pret meņ.šeuikiem u. tml.“ netika pabeigts. — 171.

45 „Smenouechovieši“ — grupa, kas bija radusies prelpadomju balto-emigrantu nometnes inteliģentiskās aprindās un kas guva šādu nosaukumu pēc rakstu krājuma „Smena Vech“, kurš iznāca 1921.

gada jūlijā Prāgā. Pārliecinājušies, ka nav itin nekādu cerību gāzi Padomju varu ar ārzemju militārās intervencijas palīdzību, „sme-novecliovieši” pēc jaunās ekonomiskās politikas ievešanas cerēja, ka Padomju valsts deģenerēšoties iekšēji.

J, V. Staļins „Centrālās Komitejas politiskajā pārskatā” partijas XIV kongresā deva smenovechoviešlem šādu novērtējumu: „Sme-novechoviešu ideoloģija, tā ir jaunās buržuāzijas ideoloģija, — jaunās buržuāzijas, kas aug un pamazām saplūst ar kulakiem un ar ierēdņu inteliģenci” (sk. .1. V. Staļina Rakstu 7. sēj., 1948., 306. un 307. lpp.). — 772.

43 Viskrievijas V metalslrādnieku kongress nolika Maskavā 1922. gadā no 3. līdz 7. martam. Kongresā piedalījās 318 delegātu, kas pārstāvēja vairāk nekā pusmiljonu arodbiedrībās organizētu metal-strādnieku. Ļeņins savu runu kongresa komunistiskās frakcijas sēdē teica 6. marta rītā. — 170.

■** Ļeņins te domā „Runu par attiecībām pret Pagaidu valdību", kas teikta Viskrievijas 1 strādnieku un zaldatu deputātu Padomju kongresā 1917. gada 4. (17.) jūnijā (sk. Rakstu 4. izd., 25. sēj., 6. lpp.). — 186.

45 Domāts V. Majakovska dzejolis „Aizsasēdējušies” (sk. V. V. Maja-kovska Izlasi, 1948., 54. un 55. lpp.). — 189.

16 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XV sēj., 1935., 230. lpp. — 190.

47 Partijas vēstures komisija — „Komisija materiālu vākšanai un pētīšanai par Oktobra revolūcijas vēsturi un Krievijas komunistiskās partijas vēsturi” tika noorganizēta pie Izglītības lautas komisariāta ar Tautas Komisāru Padomes 1920. gada 21. septembra lēmumu. Ar KK(b)P CK lēmumu Partijas vēstures komisija kopš 1921. gada 1. decembra pārgāja KK(b)P CK pārziņā ar nodaļas tiesībām. 1928. gadā Partijas vēstures komisiju apvienoja ar Ļeņina Institūtu pie VK(b)P CK. — 191.

18 „Pod Znamcņem Mnrksi:ma“ („Zem Marksisma Karoga”) — filozofisks un sabiedriski ekonomisks mēneša žurnāls; iznāca Maskavā no 1922. gada janvara līdz I9". gada jūnijam. — 19iI.

Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XV sēj., 1935., 227. un 228. lpp. — 195.

50 Vēstule V. M. Molotovam par Preobraženska tēzēm attiecas uz partijas XI kongresa sagatavošanas laiku. KK(b)P CK izskatīja 1922. gada 20. martā Preobraženska tezes un, tās noraidījusi, pieņēma Ļeņina priekšlikumu. — 203.

351 Vserabotzemfess — Viskrievijas zemes un meža strādnieku arodbiedrība. — 206.

51 Padomju valdība apcietināja un nodeva Augstākā revolucionārā tribunālā tiesāšanai eseru partijas Centrālās komitejas locek|n$ un vairākus šās konlrrevolucionarās partijas aktivos biedrus, kas bija pieķerti teroristiskā darbībā un līdzdalībā noziedzīgajā atentātā pret V. 1. Ļeņinu un Uricka un Volodarska noslepkavošanā 1918. gadā. II Internacionāles un Н'/г Internacionāles (tā sauktās „Vines sociālistiskās apvienības") lideri griezās ar vēstuli pie Padomju valdības, nekaunīgi pieprasīdami atlikt eseru tiesāšanu, iekām šis jautājums nebūšot apspriests trīs Internacionāļu konferencē. Atbildes vēstuli saskaņā ar Ļeņina priekšlikumu nosūtīja tieslietu tautas komisārā vārdā.

Labējo eseru tiesas process notika Maskavā 1922. gadā no 8. jūnija līdz 7. augustam. Augstākais tribunals, konstatējis eseru piedalīšanos bruņotas sacelšanās gadījumos, konlrrevolucionarās sazvērestībās pret Padomju varu un teroristiskā darbībā, piesprieda divpadsmit galvenajiem vainīgajiem augstāko soda mēru, bet pārējiem dažāda ilguma stingru izolāciju. VCIK Prezidijs, apstiprinādams spriedumu, nolēma, ka spriedums par nošaušanu izpildāms tajā gadījumā, ja eseru partija neatteiksies no bruņotas cīņas un terora metodēm pret Padomju varu.

Kā to parādīja „labējo un Irockislu bloka" prāva 1938. gadā, pret V. I. Ļeņina dzīvību vērstā noziedzīgā atentata sagatavošanā 1918. gadā bija piedalījušies kopā ar labējiem un „kreisajiem" eseriem arī „kreisie komunisti" ar Bucharinu priekšgalā un troc-kisti, kas bija nodibinājuši kontrrevolucionaru sazvērestību pret Padomju varu. — 208.

63 Ļeņins te domā Viskrievijas VIII Padomju kongresa, kas nolika 1920. gadā "0 22. lidz 29. decembrim, rezolūciju par elektrifika-ciju (sk. Bakstu 4. izd„ 31. sēj., 472. un 473. Ipp.). — 2/0.

M „Beilnota" („Trūcīgie") — dienas avīze, KK(b)P CK izdevums; iznāca Maskavā kopš 1918. gada 27. marta. 1931. gada 1. februārī avīzi „Bednola" apvienoja ar avīzi „Sociaļističeskoje Zem|ede|ije“ („Sociālistiskā Zemkopība"); pēdējā iznāk arī vēl tagad. — 213.

63 „Vēstuli V. M. Molotooam par politiskā referātā plānu partijas XI kongresā“ apsprieda KK(b)P CK plēnumā 1922. gada 25. martā. CK plenums apstiprināja Ļeņina iesniegto referātā plānu. — 2/5.

M KK(b)P XI kongress nolika Maskavā 1922. gadā no 27. marta līdz 2. aprilim. Tas bija pēdējais partijas kongress, kurā piedalījās Ļeņins. Kongresā piedalījās 522 delegāti ar lēmēja balsstiesībām un 165 ar padomdevēja balsstiesībām. Kongress izskatīja šādus jautājumus: 1) CK politiskais pārskats; 2) CK organizatoriskais pārskats; 3) Itevizijas komisijas pārskats; 4) CKK pārskats; 5) Komunistiskās Internacionāles pārskats; (>) Arodbiedrības; 7) Par Sarkano Armiju; 8) Kinanēu politika; 9) Partijas tīrīšanas rezultāti un tās rindu nostiprināšana; koreferati: par darbu jaunatnes vidū, par presi un propagandu; 10) CK un CKK vēlēšanas.

Ļeņins atklāja kongresu ar ievada runu, ziņoja par КК(ЫР CK politisko darbību un teica galavārdu ziņojumam, kā arī runu, kongresu slēdzot.

Kongress rezumēja jaunās ekonomiskās politikas pirmā gada • rezultātus. .

Pēc Ļeņina priekšlikuma KKļb)P CK plēnumā, kas notika 1922. gada 3. aprilī, par partijas CK ģenerālsekretāru ievēlēja .1. V. Staļinu. — 223.

"7 „Galvenais pierunātājs“ — palama, ko zaldati bija devuši A. F. Ke-renskim ")17. gadā, kad buržuāziskā Pagaidu valdība iecēla viņu par augstāko virspavēlnieku. — 24S.

59 MPB — Maskavas patērētāju biedrība. — 253.

r'" Cent ratā pārbaudes komisija — Centrālā komisija partijas personālā sastāva pārbaudīšanai; šo komisiju nodibināja KK(b)P CK 1921. gada 25. jūnijā, lai tā vadītu partijas tīrīšanu saskaņā ar KKļbjP X kongresa lēmumu. — 265.

Ļeņins atmasko anliparlejisko līniju, kādu attiecībā pret speciālistiem ieturēja troekists Preobraženskis, kurš tolaik bija Izglītības tautas komisariāta Arodizglītības galvenās pārvaldes priekšnieks. Viņa provokatoriskās politikas rezultātā 1922. gada janvara beigās un februāra sākumā daļa no Maskavas universitātes un cilu augstāko mācību iestāžu profesoriem atteicās lasīt lekcijas. КК(ЫР Centrālā Komiteja pieprasīja, lai Izglītības tautas komisariāts apmierinātu vairākas profesūras izvirzītās likumīgās prasības. CK komisija, piedaloties .1. V. Staļinam, pieņēma lēmumu par Preobraženska atcelšanu no Arodizglītības galvenās pārvaldes vadības un izstrādāja pamatnoteikumus par augstskolu. — 272.

01 J. V. Staļins bija laulību lietu tautas komisārs kopš šā tautas komisariāta nodibināšanas līdz tā likvidēšanai 1923. gada jūlijā. No 1919. gada marta līdz 1922. gada 25. aprilim viņš bija arī Strādnieku un zemnieku inspekcijas tautas komisārs. — 272.

Diskusiju klubu pie KK(b)P ЛIK noorganizēja 1921. gada otrajā pusē. Opozicionārie un antipartejiskie elementi mēģināja to izmantot savu frakcionaro mērķu labā. KK(b)P Centrālā Komiteja, apspriedusi 1922. gada 20. februārī pēc Centrālās kontroles komisijas ziņojuma jautājumu par diskusiju klubu, uzaicināja Maskavas komiteju skatīt cauri kluba valdes sastāvu un darbību klubā noorganizēt atbilstoši partijas uzdevumiem. — 277.

9:1 Ļeņins te domā savu vēstuli „Biedram Molotovam priekš l’olil biroja locekļiem. Par b. Preobraženska tēzēm*' (sk. šā sējuma 203 — 207. Ipp.ļ. — 27S.

04 ,,22-u paziņojums“ — anlipartejisks frakcionars paziņojums, ko

bija parakstījuši „strādnieku opozīcijas** grupas 22 locekļi un ko viņi iesniedza Kominternei KK(b)P XI kongresa priekšvakarā.

Savā paziņojumā, izmantojot trockistu slepeno atbalstu, grupas locekļi nāca klajā ar melu pilniem uzbrukumiem partijai un strādnieku šķirai. K"K paplašinātais plenums asi nosodīja Šās grupas darbību. Partijas XI kongress nodibināja speciālu komisiju, kurā ietilpa J. V. Staļins, F. E. Dzeržinskis, L. M. Kaganovičs, J. M. .Jaroslavskis un citi un kurai bija jāizmeklē 22-u lieta. Kongress pēc komisijas ziņojuma pieņēma rezolūciju, kur asi nosodīja „strādnieku opozicijas“ grupas locekļu antipartejisko izturēšanos, kura centās sašķelt partiju, uu brīdināja šās grupas vadītājus, ka frakcionarās darbības atjaunošanas gadījumā viņus izslēgs no partijas. — 275.

,rl Domāta CK plēnuma un CKK 1921. gada 9. augusta apvienotā sēde, kurā pēc Ļeņina priekšlikuma apsprieda jautājumu par Л. Sļap-ņikova izslēgšanu no CK sastāva un no partijas par antiparlcjisku rīcību. — 275.

m A. Kolontajas antipartejiskās brošūras kritiku Ļeņins devis galavārdā KK(b)P CK pārskatam partijas X kongresā (sk. Rakstu 4. izd„ 32. sēj., 167.—177. lpp.). — 279.

87 Sk. V. 1. Ļeņina Rakstu 4. izd., 32. sēj., 463.—467. lpp. — 250.

88 Ļeņina VĒSTULE izteiktie priekšlikumi bija pamatā partijas XI kongresa rezolūcijai „Par darbu uz laukiem". Kongress Centrālajai Komitejai uzdeva arī nodibināt pie CK pastāvīgu komisiju darbam uz laukiem (sk. ,,VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos", I d., 1940., 428. un 429. lpp.). — 283

Rakstu „А/ēs esam samaksājusi pārāk dārgi“ Ļeņins sarakstījis sakarā ar Bucharina un Radeka kapitulēšanu II un II'/j Internacionāles oportunislisko lideru priekšā trīs Internacionāļu konferencē, kas notika Berlinē 1922. gadā no 2. līdz 5. aprilini. — 285.

7" Dienvidafrikas strādnieku sacelSanās nolika 1922. gada martā Johanesburgas, Benoni un Brakpanas pilsētā. Reakcionārā valdība premjera generaļa Smetsa vadībā nežēlīgi izrēķinājās ar sacelšanās dalībniekiem, laizdama darbā lielgabalus, tankus un lidmašinas. ". martā sacelšanās bija apspiesta, apcietināto skaits pārsniedza 10 000 cilvēku, tūkstošiem strādnieku bija nodoti kara tiesai. Dienvidafrikas jaunā komunistiskā partija aktivi piedalījās sacelšanās kustībā; bruņotā cīņā daudzi komunisti krita varoņa nāvē. — 286'.

71 Projektu „Lēmumam par vietnieku (Tautas Komisāru Padomes un Darba un Aizsardzības Padomes Priekšsēdētāja vietnieku) darbu" V. 1. Ļeņins nosūtīja atsauksmei J. V. Staļinam priekš CK Politbiroja locekļiem un A. D. Cjurupam. Ļeņina atbildi uz saņemtajām piezīmēm, kas skar vietnieku darbu, sk. „VĒSTULE ,1. V. Staļinam priekš Politbiroja locekļiem" (sk. šā sējuma 307.—309. lpp.). — 290.

72 Mazā Tautas Komisāru Padome (MTKP) bija noorganizēta 1917. gada decembrī un pastāvēja ar TKP komisijas tiesībām, lai atslogotu

'['aulas Komisāru Padomi no šikiem jautājumiem. MTKP lēmumus apstiprināja TKP Priekšsēdētājs. — 290.

73 So grāmatu bija izdevis Ārlietu tautas komisariāts 1922. gadā. Pamatojoties uz Ļeņina priekšlikumiem, grāmatā lika izdarīti labojumi. — 208.

73 V. I. Ļeņina brošuru „Veci raksti par Iemātiem, kas tuvi jaunajiem. Jautājumā par „jauno ekonomisko politiku". (Divi raksti un viena runa 1018. g.)“ izdeva Valsts izdevniecības Maskavas nodaļa 1922. gadā. llrošurā ievietoti: „Priekšvārds 1922. g. izdevu-mam", raksts „Padomju varas kārtējie uzdevumi", referāts VC1K sēdē 191S. gada 29. apriti par Padomju varas kārtējiem uzdevumiem un raksts „Par „kreiso" bērnišķīgumu un par sīkburžuazis-kumu“ (sk. Rakstu 4. izd., 27. sēj., 201.—239., 2",—265., 283.— 3". lpp.). — 200.

73 Sk. V. I. Ļeņina Rakstu 4. izd., 27. sēj., 200.—273. lpp. — 300.

78 1922. gada 23. apriti ārsta S. P. llolkina vārdā nosauktajā slimnīcā Ļeņinam izdarīja operāciju, lai izņemtu vienu no lodēm, kas bija palikušas pēc noziedzīgā atentata, ko pret viņu izdarīja 1918. gada 30. augustā. — 307.

77 Hapalas līgums — Padomju valdības līgums ar Vāciju, kas noslēgts 1922. gada 10. aprilī Dženovas konferences laikā. Līgumā paredzēta diplomātisko attiecību nodibināšana starp abām zemēm un savstarpēja atteikšanās no kara zaudējumu atlīdzības. Vācijas valdība atteicās arī no prasības atdot bijušajiem Vācijas pavalstniekiem tiem piederējušos uzņēmumus, kurus nacionalizējusi Padom ju valdība. — 3".

78 Kriminalkodeka projekta pārstrādāto tekstu, ievērojot Ļeņina priekšlikumus, kas tika ietilpināti Kriminalkodeka 57., 58., 61. un 70. pantā, izskatīja un apstiprināja VCIK IX sasaukuma "1 sesija (1922. gadā no 12. līdz 26. maijam). — 312.

78 CK Politbirojs 1922. gada 25. maijā, izskatījis Ļeņina priekšlikumus, ko viņš bija izteicis .1. V. Staļinam adresētās VĒSTULEs, pieņēma lēmumu par radiolaboralorijas financēšanu nolūkā paātrināt skaļi runājošo telefonu un radio uztvērēju ražošanu. — 315.

Vēstuli „Par „divkāršo“ pakļautību un likumību. Biedram Staļinam priekš Politbiroja" Ļeņins uzrakstījis sakarā ar to, ka lika izstrādāts nolikums par prokurora uzraudzību. CK Politbirojs 1922. gada 24. maijā, izskatījis Ļeņina vēstuli, pieņēma viņa priekšlikumu. VCIK IX sasaukuma III sesija 26. maijā pēc komisijas ziņojuma saskaņā ar Ļeņina priekšlikumu apstiprināja nolikumu par prokurora uzraudzību. — 317.

81 Viskrievijas V arodbiedrību kongress nolika Maskavā 1922. gadā no 17. līdz 22. septembrim. Kongresā piedalījās 970 delegātu, kas pārstāvēja 5 100 000 arodbiedrībās organizētu strādnieku. Kongress ievēlēja Ļeņinu prezidijā par goda locekli. Ļeņina vēstuli nolasīja kongresa pirmajā sēdē 1922. gada 17. septembrī. Kongress nosūtīja Ļeņinam atbildes apsveikumu. — 324.

ю „Zīmīte Politbirojam par cīņu pret lielvalstisko šovinismu" uzrakstīta sakarā ar to, ka KK(b)P CK oktobra plēnumā apsprieda jautājumu par Padomju Sociālistisko Republiku Savienības dibināšanu. V. I. Ļeņins slimības dēļ nevarēja piedalīties plēnuma darbā. CK plenums iecēla komisiju ar J. V^7. Staļinu priekšgalā, lai tā vadītu sagatavošanas darbu Padomju republiku apvienošanai vienotā savienotā valstī. 1922. gada 18. decembrī nolikušais CK plenums noklausījās J. V. Staļina referātu par Padomju Sociālistisko Republiku Savienības dibināšanas līguma projektu. Līgumā ietilpināja Ļeņina priekšlikumu par Savienības Centrālās Izpildu Komitejas četru priekšsēdētāju ievēlēšanu pēc savienoto republiku skaita (KSPPR, USPR. BSPR un ASFPR — Gruzija, Azerbaidžāņa un Armēnija) (sk. J. V. Staļina Rakstu 5. sēj., 1948., 3G8. lpp.). — 320.

“а KKJS Viskrievijas V kongress nolika Maskavā 1922. gadā no ". līdz 17. oktobrim. Kongress ievēlēja Ļeņinu par goda priekšsēdētāju. Ļeņina apsveikumu nolasīja kongresa pirmajā (svinīgajā) sēdē ". oktobrī. Atbildes apsveikumā komjaunieši deva Vladimiram Iļjičam solījumu pārvarēt visas grūtības, kas stāv ceļā strādnieku šķirai un tās jaunatnei, un lūdza palīdzēt viņiem komunistiskā jaunatnes audzināšanā. — 328.

M So kapitulanlisko priekšlikumu, kas grāva ārējās tirdzniecības valsts monopola pamatus un bija labvēlīgs neprnaņu un kulaku elementiem, CK plēnumā izdabūja cauri Bucharins un Sokoļņi-kov.s ar Zinovjeva un Kameņeva atbalstu. CK nākošais, decembra plenums, pamatojoties uz Ļeņina norādījumiem, apstiprināja ārējās tirdzniecības monopola nesalricināmību (sk. V. I. Ļeņina vēstuli „Par ārējās tirdzniecības monopolu. Biedram Staļinam priekš CK plēnuma" šā sējuma 407.—"0. lpp.). — 329.

Finanēit darbinieku Viskrievijas kongress nolika Maskavā 1922. gadā no 22. līdz 28. oktobrim. Kongress ievēlēja Ļeņinu par goda priekšsēdētāju. Ļeņina vēstuli kongresā nolasīja 22. oktobrī. — 333.

w Padomju Krievijas draugu biedrība (Amerikā) nodibinājās 1921. gadā. Biedrība, kurā ietilpa krievu pirmsrevolūcijas emigranti, nodarbojās ar līdzekļu vākšanu palīdzībai bada cietējiem Krievijā. Amerikas imperiālistu vajātā Biedrība turklāt izvirzīja par savu uzdevumu patiesas informācijās izplatīšanu par Padomju Krieviju pretsvarā melu un apmelojumu pilnajai buržuāziskās preses kampaņai. 1922. gada vasarā Biedrība nosūtīja uz Krieviju 21 traktoru. Traktoru vienībai, kas strādāja Perinās guberņā, bija liela nozīme, parādot zemniecībai zemes inccbanizēlas apstrādāšanas priekšrocības. Par nozīmi, kādu Ļeņins piešķīra šās traktoru vienības darbam, sk. J. V. Staļina Rakstu ". sēj., 1949., 178. un 179. lpp. — 33i.

87 Padomju Krievijai sniedzamās techniskās palidzibas biedrību noorganizēja ASV' un Kanadā 1919. gada krievu pirmsrevolūcijas emigrantu — strādnieku un techniķu grupa. Par nozīmi, kādu Ļeņins piešķīra šās Biedrības traktoru vienību darbam Tambovas un Odesas guberņas padomju saimniecībās, sk. J. V. Staļina Rakstu ". sēj., 1949., 178. lpp. — 335.

Tālo Austrumu republikas karaspēks 1922. gada 25, oktobrī iegāja V'ladivoslokā, kopā ar partizāniem atbrīvojot to no baltgvardiem un japaņu okupantiem. Piejūras apgabala darba ļaudis atbildēja uz Ļeņina lelegramu ar apsveikumu, izteikdami pateicību Padomju valdībai par sniegto palīdzību. — 330.

№ „The Observed' („Vērotājs”) — konservatīva angļu svētdienas avīze; tiek izdota Londonā kopš 1791. gada.

„The Manchester Guardian“ („Mančesteras Sargs”) — angļu buržuāziskā avīze; liek izdota Mančesterā kopš 1821. gada. — 337.

®" Runa ir par Lozanas konferenci, kas nolika no 1922. gada 20. novembra līdz 1923. gada 24. jūlijam. — 333.

01 Domātas sarunas par koncesiju līguma noslēgšanu ar Anglijas lielrūpnieku Urkartu par derīgo izrakteņu iegūšanu Uralos un Sibīrijā. Apspriežot līguma projektu, Trockis, Zinovjevs un Kameņevs neatlaidīgi prasīja, lai tiktu pieņemti Urkarta iesniegtie verdziskie noteikumi. Tautas Komisāru Padome 1922. gada 6. oktobrī noraidīja ar Urkartu noslēdzamā līguma projektu, jo Anglijas valdības politika attiecībā uz Padomju Krieviju bija naidīga un līguma noteikumi — verdziski. — 34/.

"a VCIK IX sasaukuma IV sesija notika 1922, gadā no 23. līdz 31. oktobrim. Ļeņins teica runu sesijas noslēguma sēdē. — 3".

“3 ,.Petrogradskaja Pravda” („Pelrogradas Taisnība”) — dienas avīze; sāka iznākt 1918. gada 2. aprili. Sākumā tā bija KK(b)P Centrālās Komitejas un Petrogradas komitejas organs. Kopš tā paša gada jūnija avīze kļuva par KK(b)P Centrālās Komitejas, Ziemeļu apgabala un pilsētas komitejas, bet pēc tam par partijas guberņas komitejas un pilsētas komitejas orgānu. 1924. gada janvarī tā pārdēvēta par avīzi „Ļeņingradskaja Pravda”. — 350.

M Pirmā starptautiskā lcomunistu-kooperatoru konference notika Maskavā 1922. gada no 1. līdz 6. novembrim. Konferencē piedalījās Padomju Krievijas, Vācijas, Francijas, Ilalijas, Šveices, Somijas, Austrijas, Bulgārijas, Zviedrijas, Norvēģijas, Danijas, Polijas. Igaunijas, Lietuvas, Ukrainas, Armēnijas, Gruzijas, Azerbaidžāņus, Tālo Austrumu republikas un Austrālijas pārstāvji. Konference pieņēma rezolūciju jautājumā par komunistu taktiku kooperācijas kustībā. Rezolūcija izvirzīja komunistiem uzdevumus cīņā pret kooperatīvu neitralitāti un noteica kooperatīvu lomu proletariāta vispārējo politisko un ekonomisko uzdevumu realizēšanā. Kon-

ferencc ievēlēja Ļeņinu par goda priekšsēdētāju un nosfilīja viņam apsveikumu. Ļeņina atbildes apsveikumu nolasīja 1922. gada 2. novembri. — 352.

** Statistiķu Viskrievijas ceturtais kongress nolika Maskavā 1922. gadā no 3. līdz 12. novembrim. Kongress ievēlēja Ļeņinu par goda priekšsēdētāju un nosūtīja viņam apsveikuma telegrainu. Ļeņina atbildes lelegramu nolasīja kongresa otrajā sēdē o. novembrī. — 353.

“* Maskavas un Maskavas guberņas strādnieču un zemnieču bezpartejiskā konference nolika 1922. gada 0. novembrī. Konferencē piedalījās vairāk nekā 2 000 delegāšu. Ļeņina apsveikuma vēstuli nodeva konferences ievēlētām delegātēm, kuras ieradās lūgt, lai viņš teiktu runu. — 36'4.

“7 Ļeņina apsveikuma vēstule rūpnīcas strādniekiem uzrakstīta, atbildot uz lūgumu teikt runu Oktobra sociālistiskās revolūcijas piektajai gadadienai veltītā sapulcē. Bijušo Michclsona rūpnīcu vēlāk pārdēvēja par Vladimira Iļjiča vārdā nosaukto rūpnīcu. — 365.

““ Ļeņina apsveikuma vēstule valsts elektrostacijas „Klcktropere-dača" (tagad И. K. Klasona, inženiera, šās stacijas cēlāja vārdā nosauktās elektrostacijas) strādniekiem un kalpotājiem uzrakstīta, atbildot uz lūgumu teikt runu kluba atklāšanā Oktobra sociālistiskās revolūcijas piektajā gadadienā. — 366.

““ Vēstuli „Slodoļas vadmalas fabrikas strādniekiem Klincos“ Ļeņins uzrakstījis, atbildot uz fabrikas strādnieku 1922. gada 3. novembra apsveikumu sakarā ar fabrikas nosaukšanu Ļeņina vārdā. Fabrikas strādnieku pārstāvji atveda Ļeņinam kopā ar adresi dāvanai pašu ražotas vadmalas gabalu. — 367.

"10 Komunistiskās Internacionāles IV kongress notika 1922. gadā no 5. novembra līdz 5. decembrim. Kongresu atklāja Petrogradā, kongresa turpmākās sēdes, sākot ar 1922. gada 9. novembri, nolika Maskavā. Kongresā piedalījās 408 delegāti, no tiem 343 ar lēmēja balsstiesībām, un bija pārstāvētas dažādu zemju 58 komunistiskas organizācijas. Bez tam piedalījās Itālijas sociālistiskās partijas, Islandes strādnieku partijas un Mongolijas tautas revolucionārās partijas, kā arī Komunistiskās Jaunatnes Internacionāles, Arodbiedrību Internacionāles, Starptautiskā sieviešu sekretariāta, Starptautiskās strādnieku palīdzības un ASV nēģeru organizācijas pārstāvji. Kongress pieņēma KK(b)P izstrādātās tezes par vienotu strādnieku fronti, apstiprināja tezes par Komunistiskās Internacionāles taktiku, par komunistu uzdevumiem arodkuslībā, par austrumu jautājumu, pieņēma rezolūcijas par sociālistisko revolūciju Krievijā, par Komunistisko Jaunatnes Internacionāli un citas.

Ļeņina referātu „Krievijas revolūcijas pieci gadi un pasaules revolūcijas perspektivas“, ko viņš nolasīja vācu valodā, kongress noklausījās 13. novembrī rīta sēdē. 369.

30 33. sēj.

101 Ļeņins te domā savu rakstu „Par „kreiso" bērnišķīgumu un par sīk-buržuaziskumu" (sk. Rakstu 4. izd., ‘27. sēj., '283.—3". lpp.).—372.

"12 Viskrievijas lauksaimniecības izstāde saskaņā ar Viskrievijas IX Padomju kongresa lēmumu bija jāalklāj li)‘2‘2. gada rudeni. Ievērojot izstādes organizēšanas darbu plašo apjomu un neražas seku likvidēšanu, izstādes atklāšana tika pārcelta uz 1923. gadu. Izslādi atklāja 1923. gada 19. augustā Maskavā un nosauca par „PSR Savienības pirmo lauksaimniecības un mājrOpniecibas izstādi". — 336.

101 Grupa „Clarli" („Skaidrība") — literātu grupa ar Anrī Rarbisu priekšgalā, kura Francijā nodibināja „Rijušo kara dalībnieku republikānisko apvienību". Grupa izdeva žurnālu ar šādu pašu nosaukumu (iznāca ar pārtraukumiem Parizē no 1919. līdz 1928. gadam). Grupā ietilpa izcilākie rakstnieki — A. Franss, Vaijans Kutirjē, S. Cveigs, H. Velss un citi. — 387.

1M Ļeņins savu runu teica 1922. gada 20. novembrī vakarā Maskavas Padomes plēnuma un visu Maskavas rajonu Padomju plēnumu kopējā sēdē. Tā bija pēdējā Ļeņina teiktā runa. — 388.

105 Ļeņins te domā Tālo Austrumu republikas Tautas sapulces lēmumu par TAR atkalapvienošanos ar KSFPR; lēmumu pieņēma 1922. gada ". novembrī un publicēja to avīzēs 1922. gada 15. novembrī. — 389.

1M Padomju darbinieku arodbiedrības Viskrievijas V kongress notika Maskavā 1922. gadā no 16. līdz 21. novembrim. Ļeņinu ievēlēja par kongresa goda delegātu Tveras guberņas VI padomju darbinieku arodbiedrības kongress. Padomju darbinieku arodbiedrības Viskrievijas V kongress ievēlēja Ļeņinu par goda priekšsēdētāju un nosūtīja viņam apsveikumu. — 397.

107 Izglītības darbinieku arodbiedrības Viskrievijas IV kongress notika Maskavā 1922. gadā no 21. līdz 26. novembrim. Kongress ievēlēja Ļeņinu par goda priekšsēdētāju un nosūtīja viņam apsveikumu. Ļeņina atbildes vēstuli nolasīja kongresa rīta sēdē 1922. gada 26. novembrī. — 398.

J09 Komunistiskās Jaunatnes Internacionāles III kongress notika Maskavā 1922. gadā no 4. līdz 10. decembrim. Kongresā^ piedalījās 121 delegāts no dažādu zemju 38 jaunatnes organizācijām. Ļeņina apsveikuma vēstuli nolasīja kongresa atklāšanas diena. Kongress nosūtīja Ļeņinam atbildes vēstuli. — 399.

102 Hagas starptautisko miera kongresu, kas notika 1922. gadā no 10. līdz to. decembrim, sasauca arodbiedrību Amsterdamas internacionāle, strādnieku masu spiediena ietekmēta, lai cīnītos pret jauna pasaules kara briesmām. Padomju delegācijā, kas bija uzaicināta uz kongresu pēc revolucionāro strādnieku arodbiedrību un kooperativu pieprasījuma, neraugoties uz kongresa oportunis-tiskā vairākuma pretošanos, deklarēja proletariāta uzdevumus at-

liecība pret karu Ļeņina direktivas garā. Kongress noraidīja padomju delegācijās iesniegto darbības prograinu. — 400.

"0 Kakstu „Daži vārdi par N. J. Fedosejevu“ Ļeņins sarakstījis pēc Partijas vēstures komisijas lūguma speciālām krājumam, kas veltīts N. J. Fedosejeva (1871.—1898.) revolucionārajai darbībai. N. J. Fcdosejevs sarakstījis vairākus marksistiskus darbus, kas vērsti pret narodņikiem un vispirms pret N. K. Michailovski (sk. N. J. Fedosejeva vēstules N. K. Michailovskim žurnālā „Proļetar-skaja Revo|ucija“ 1933., 1. nr-ā, 178.—233. Ipp.). Ļeņina sarakstīšanās ar N. J. Fedosejevu, par kuru runā Ļeņins savā rakstā, nav atrasta. — 404.

Ļeņins bija Vladimirā 1893. gada augusta beigās. — 404.

1,8 Visukrainas Vil Padomju kongress notika Charkovā 1922. gadā no 10. līdz ". decembrim. Viens no svarīgākajiem kongresa lēmumiem, ko pieņēma pēc M. V. Frunzes referātā, bija lēmums par Padomju republiku apvienošanos savienībā. Ļeņina telegramu nolasīja kongresa atklāšanas dienā 10. decembrī. Kongress ievēlēja Ļeņinu par VUCIK goda locekli un nosūtīja viņam atbildes telegramu ar apsveikumu. — 400.

’** V. I. Ļeņina vēstule „Par ārējās tirdzniecības monopolu" bija domāta 1922. gada 18. decembrī paredzētajam KK(b)P CK plēnumam, kura darbā Ļeņins nevarēja piedalīties slimības dēļ. CK plenums, atmaskojis Bucbarina un Sokoļņikova kapitulantisko po-ziciju, apstiprināja, ka nepieciešams paturēt ārējās tirdzniecības monopolu un ka nav pieļaujama nekāda atkāpšanās attiecībā uz atsevišķu preču kategoriju ievešanu un izvešanu, apejot Arējās tirdzniecības tautas komisariātu. Partijas XII kongress, kurš nolika 1923. gadā no 17. līdz 25. aprīlim un kura darbā V. I. Ļeņins tāpat nevarēja piedalīties slimības dē|. noraidīja kapilulantu uzbrukumus ārējās tirdzniecības monopola nesatricināmibai, pieņemdams šajā jautājumā šādu lēmumu: „Kongress kategoriski apstiprina, ka ārējās tirdzniecības monopols ir nesatricināms un ka, to realizējot, nav pieļaujama, vienalga, kādā veidā lā apiešana vai svārstīšanās, un uzdod jaunajai CK sistemātiski rīkoties, lai nostiprinātu un attīstītu ārējās tirdzniecības monopola režimu" (sk. ,,VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos", 1 d., 1940., 472. Ipp.). — 407.

1,4 Viskrievijas X Padomju kongress, kurā Ļeņins nevarēja piedalīties slimības dēļ, notika Maskavā 1922. gadā no 23. līdz 27. decembrim. Kongresā piedalījās 2 215 delegātu, to skaitā 488 delegāti no republikām — ASFPH, USPR un BSPR. X Padomju kongress noklausījās J. V'. Staļina referātu par Padomju republiku apvienošanos (sk. .1. V. Sla|ina Rakstu 5. sēj., 1918., 13(>.—"6. Ipp.), pieņēma viņa iesniegto lēmuma projektu par Padomju Sociālistisko Republiku Savienības nodibināšanu un apstiprināja delegācijās sastāvu Padomju Sociālistisko Republiku Savienības I Padomju kongresam.

30'

PSR Savienības I Padomju kongress nolika 1922. gada 30. decembri. Sājā kongresā Ļeņins nepiedalījās slimības dē|; kongress ievēlēja Ļeņinu par goda priekšsēdētāju un nosūtīja viņam apsveikumu. Kongresā pēc Ļeņina un Staļina priekšlikuma nodibināja Padomju Sociālistisko Republiku Savienību. Noklausījies J. V. Staļina referātu par Padomju Sociālistisko Republiku Savienības nodibināšanu (sk. J. V. Staļina Rakstu 5. sēj., 1948., "6.— "9. lpp.), kongress vienbalsīgi pieņēma deklarāciju un līgumu par Padomju Sociālistisko Republiku Savienības nodibināšanu un uzdeva PSR Savienības CIK kārtējai sesijai sagatavot līdz PSR Savienības II Padomju kongresam deklarācijas un savienības līguma galīgo tekstu. — 4//.

"6 Ļeņins te domā savu rakstu „Par „kreiso" bērnišķīgumu un par sīk-buržuaziskumu" (sk. Rakstu 4. izd., 27. sēj., 283.—3". lpp.) — 42/.

“e Ļeņins šeit acīm redzot domā K. Marksa vārdus, ko viņš teicis savā darbā „Pilsoņu karš Francijā" un VĒSTULE Kugclmanim 1871. gada 12. apriti (sk. K. Marksa un F. Engelsa Darbu izlasi divos sējumos, 1 sēj., I960., 484.—486. lpp.; II sēj., 1950., 439.— "0. lpp.). — 425.

"7 Sk. K. Marksa vēstuli F. Fngelsam 1856. gada 16. aprilī (K. Markss un F. ICngelss, Vēstuļu izlase, 1947., 85. un 86. lpp.). — 42,5.

"8 Rakstu „Kā mums reorganizēt Strādnieku un zemnieku inspekciju" un rakstu „Labāk mazāk, toties labāk", kas ir tā turpinājums. Ļeņins sarakstījis partijas XII kongresam.

KK(b)P XII kongress, kas notika 1923. gadā no 17. līdz 25. ap rilim, savos lēmumos ņēma vērā visus Ļeņina norādījumus, ko viņš bija izteicis savos pēdējos rakstos un VĒSTULEs. Kongress pieņēma speciālu rezolūciju „Par SZ1 un CKK uzdevumiem", kā ari lēmumu par CKK un SZI TK orgānu darba apvienošanu (sk. ,,VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos", I d., 1940., 498.—501., 502. lpp.). — 42.9.

v. I. ĻEŅINA DZĪVES UN DARBĪBAS DATI (1921. gada augusts ~ 1924. gada janvāris)

1921

Augusts, 16. un septembris, 1.

Ļeņins vēstulēs Centrālajai statistikas pārvaldei dod norādījumus par kārtējas rūpniecības un zemkopības statistikas noorganizēšanu.

Augusts, 20.

Ļeņins raksta rakstu „Jauni laiki, vecās kļūdas jaunā veidā“.

Augusts, 31.

Ļeņins dod norādījumus Hidrokūdras komisijai pārbaudīt izgudrojumus par kūdras atbrīvošanu no ūdens ar rūpnieciskiem līdzekļiem.

Augusts un septembris.

Ļeņins vada Viskrievijas VIII elcktrotechniķu kongresa sagatavošanu.

Augusts—decembris.

Ļeņins dod rīkojumus TSAP, Satiksmes ceļu tautas komisariātam, Finanēu tautas komisariātam, Pārtikas lautas komisariātam un ciliem Inulas komisariātiem nodrošināt Kaširas un Volchovas elektrostacijas celtniecību ar darba spēku un visiem nepieciešamiem materiāliem.

Septembris, l.

Ļeņins raksta vēstuli avīzes „Ekonomičcskaja Žizņ“ redakcijai par avīzes pamatuzdevumiem, apgaismojot tautas saimniecības jautājumus.

Septembris, 3.

Ļeņins vēstulē Tieslietu tautas komisariātam dod norādījumus par cīņas līdzekļiem pret birokrātismu.

Septembris, 5.

Ļeņins vēstulē KK(b)P CK Statistikas daļai dod norādījumus, kā noorganizēt padomju aparatā strādājošo partijas vadošo kadru izvietošanas uzskaiti.

Septembris, 1b.

Ļeņins iesniedz KK(b)P Centrālajai Komitejai cirkulārā projektu par rekomendāciju došanas kārtību sakarā ar partijas tīrīšanu.

Septembris, /9.

Ļeņins sarunājas ar Amerikas strādnieku pārstāvjiem, kas ieradušies Krievijā, lai sniegtu ražošanas un technisko palīdzību; raksta vēstuli KK(b)P CK sekretāram V. V. Kuibiševam par viņiem domātās ražošanas kolonijas organizēšanu Kuzbasā.

Septembris, ‘30.

Ļeņins raksta rakstu „Par partijas tīrīšanu".

Septembris, 27.

Ļeņins raksta vēstuli „Jautājumā par Strādnieku un zemnieku inspekcijas uzdevumiem, to izpratni un to izpildīšanu".

Septembris, 30.

Ļeņins kā priekšsēdētājs vada DAP dzelzceļa transporta kurināmā apgādāšanas komisijas sēdi.

Ļeņins vada Darba un Aizsardzības Padomes sēdi, kurā apspriež jautājumus: par labības resursu sadalīšanas plānu 1921./22. gadam; par pasākumiem Doņecas ogļu, Baku un Groznijas naftas rūpniecības atjaunošanai un attīstīšanai; par meliorācijas darbiem Maskavas gub. padomju saimniecībās u. c.

Oktobris, 4.

Ļeņins vada Tautas Komisāru Padomes sēdi, kurā apspriež jautājumus: par pasākumu izstrādāšanu pārtikas nodokļa ievākšanai; par kārtību un termiņu, kādā ieviest apgrozībā jauno rubli; par KSFPR Valsts bankas nodibināšanu u. c.

Oktobris, 8.

Ļeņins raksta apsveikumu „Viskrievijas VIII clektro tcchniķu kongresa prezidijam".

Ļeņins vada KK(b)P CK plēnumu, kurā apspriež jautājumus: par finanēu politiku; par preēu apmaiņu un kooperāciju; par partijas tīrīšanu; par atbildīgo darbinieku uzskaiti un viņu izvietošanas kārtību, — iesniedz priekšlikuma projektu; par Izglītības tautas komisariātu; par Kominterni; par ārējo stāvokli.

Ļeņins raksta direktivas KK(b)P CK Politbirojam jautājumā par zemes piešķiršanu Ukrainā rūpnīcām cukurbiešu sējumiem.

Oktobris, 74.

Ļeņins raksta rakstu „Sakarā ar Oktobra revolūcijas ceturto gadadienu".

Oktobris, 17.

Ļeņins nolasa Viskrievijas " politiskās izglītības darbinieku kongresā referātu par tematu „Jaunā ekonomiskā politika un politiskās izglītības iestāžu uzdevumi".

Ļeņins dod norādījumus Finanču (aulas komisariātam par naudas reformas sagatavošanu un reāli zēšanu.

Oktobris, 21.

Ļeņins vada Darba un Aizsardzības Padomes sēdi, kurā apspriež jautājumus: par projektu „Diagramu atlasam DAP“ ar statistiskiem datiem par rūpniecību, lauksaimniecību, transportu utt., — ko iesniedzis Ļeņins; par aizdevumu Azerbaidžanas Padomju Republikai meliorācijas darbu veikšanai pie Muga-nas; par Murmanskas un Pclrogradas ostu u. c.

Oktobris, 22.

Ļeņins novēro eleklroarkla izmēģināšanu Maska vas augstākā zootechniskā institūta mācību un izmēģinājumu saimniecībā (Bulirku viensētā).

Oktobris, 24.

V. 1. Ļeņins raksta veselības aizsardzības tautas komisāram N. Л. Semaško direktīvu vēstuli par kārtību, kādā jānorit dzīvokļu uzlabošanas nedēļai, un prasa, lai Maskavā panāktu priekšzīmīgu tīrību.

Oktobris, 29.

Ļeņins nolasa Maskavas guberņas VII partijas kon i'erencē referātu „Par jauno ekonomisko politiku" un teic galavārdu.

Novembris, 3.

Ļeņins dod uzdevumu Mazajai Tautas Komisāru Padomei steidzīgi izskatīt vienošanās projektu ar Mongolijas tautas republiku.

Novembris, 4.

Ļeņins vada Darba un Aizsardzības Padomes sēdi, kurā apspriež jautājumus: par Valsts plāna komisijas Krievijas rajonizēšanas sekcijas darbu; par turbīnu pasūtīšanu Volchovstrojam; par Karskas ekspedīciju u. c.

Novembris, 5.

Ļeņins raksta rakstu „Par zelta nozīmi tagad un pēc pilnīgas sociālismā uzvaras".Ļeņins pieņem Mongolijas lautas republikas delegāciju.

Novembris, 6.

Ļeņins teic runu Procborova manufaktūras strādnieku sapulcē, kas veltīta Oktobra sociālistiskās revolūcijas ceturtās gadadienas svinēšanai.

Novembris, 7.

Ļeņins teic runu Chamovņiku rajona strādnieku, strādnieču, sarkanarmiešu un jaunatnes sapulcē, kas veltīta Oktobra sociālistiskās revolūcijas ceturtās gadadienas svinēšanai.

Ļeņins teic runu rūpnīcas „Eleklrosila" Nr. 3. (bij. „Dinamo") strādnieku sapulcē, kas veltīta Oktobra sociālistiskās revolūcijas ceturtās gadadienas svinēšanai.

Novembris, 10.

Ļeņins vada Tautas Komisāru Padomes sēdi, kurā apspriež jautājumus: par zinātnieku dzīves apstākļu uzlabošanu; par tarifa politiku u. c.

Ļeņins pieņem V. Piku un F. liekerlu un sarunājas ar viņiem par stāvokli Vācijas komunistiskajā partijā.

Novembris, 10.

Ļeņins raksta priekšvārdu brošūrai „Jautājumā par jauno ekonomisko politiku".

Ne agrāk par 17. novembri.

Ļeņins nosūta apsveikumu Azcrbaidžanas Padomju Republikas Tautas Komisāru Padomei sakarā ar Azerbaidžanas valsts bankas atklāšanu.

Novembris, 18.

Ļeņins vada Tautas Komisāru Padomes sēdi, kurā apspriež jautājumus: par finanču plānu un emisijas plānu 1922. gadam, — iesniedz papildinājumus lēmuma projektam; par komisijas sastāvu likumdošanas sistematizēšanai jaunās ekonomiskās politikas laukā u. c.

Ļeņins vada Darba un Aizsardzības Padomes sēdi, kurā apspriež jautājumus: par Kaširas elektrostacijas nodošanu ekspluatācijā; par pārtikas rezerves fondu u. c.

Novembris, 22.

V. I. Ļeņins un J. V. Staļins apmainās vēstulēm par pasākumiem cīņā pret ļaunprātībām un zagšanu iznomātajos uzņēmumos.

Novembris, 23.

Ļeņins dod norādījumus Valsts plāna komisijai izstrādāt jautājumu par Ivanovo-Vozņesenskas elektrostacijas celšanas un darbā laišanas paātrināšanu.

Novembris, 25.

Ļeņins vada Darba un Aizsardzības Padomes sēdi, kurā apspriež jautājumus: par kalnrūpniecību un zelta un platina rūpniecību; par naftas rūpniecības pārvešanu uz saimniecisko aprēķinu; par darbu pastiprināšanu Uralu un Sibirijas raktuvēs; par Piemaskavas baseina raktuvju strādnieku apgādi ". c.

Novembris, 28.

V. I. Ļeņins raksta un nosūta J. V. Staļinam „Priekšlikuma projektu par Aizkaukazijas republiku federācijās nodibināšanu". V. 1. Ļeņina priekšlikumu ar labojumu, ko izdarījis J. V, Staļins un ko pieņēmis V. I. Ļeņins, 29. novembri apstiprina KK(b)P CK.

Novembris, 28. un 30.

Ļeņins sastāda direklivas projektu par TKP un DAP Priekšsēdētāja vietnieku darbu.

Novembris, 29.

Ļeņins teic runu Maskavas guberņas I lauksaimniecības kongresā.

Novembris, 30.

Ļeņins paraksta DAP lēmumu par koku sēklu fonda organizēšanu, lai nodrošinātu mežu stādīšanu, smiltāju un gravu nostiprināšanu un sniega aizturēšanas joslu ierīkošanu.

Decembris, 5.

Ļeņins raksta vēstuli amerikāņu biedriem sakarā ar savas grāmatas „Jauni dali par kapitālisma attīstības likumiem zemkopībā. I izlaidums. Kapitālisms un zemkopība Amerikas Savienotajās Valstīs" izdošanu ASV un lūdz, lai viņam izsūta 1920. gada iedzīvotāju skaitīšanas oficiālos izdevumus.

Decembris, 0.

V. I. Ļeņins vēstulē Л. M. Gorkijam lūdz, lai tas griežas pie Bernarda Šova un Velsa ar nicinājumu piedalīties palīdzības organizēšanā bada cietējiem Krievijā.

Ļeņins raksta piezīmes pie Kominternes tēzēm par vienoto fronti.

Ļeņins dabū slimības atvaļinājumu un aizbrauc uz Gorītiem Maskavas tuvumā.

Decembris, II.

Ļeņins raksta rakstu „Par Francijas komunistiskās partijas tēzēm agrarajā jautājumā".

Decembris, 16.

Ļeņins dod uzdevumu Izglītības tautas komisariātam nodibināt komisiju, kas izstrādātu jautājumu par kino nozares organizēšanu Krievijā.

Decembris, 17.

Ļeņins sāk gatavot pārskatu Viskrievijas IX Padomju kongresam par valdības darbību un pieprasa no lautas komisariātiem viņam nepieciešamos izziņu materiālus.

Decembris, IV.

Ļeņins raksta „Vēstuli Politbiroja locekļiem par partijas tīrīšanu un noteikumiem, ar kādiem uzņem partijā".

Decembris,

22.

Ļeņins iesniedz KK(b)P CK Politbirojam priekšlikumu sagatavot speciālu Viskrievijas IX Padomju kongresa rezolūciju jautājumā par starptautisko stāvokli.

Decembris,

23.

Ļeņins nolasa Viskrievijas IX Padomju kongresā VC1K un TKP pārskatu ,,1'ar republikas iekšējo un ārējo politiku".

Decembris,

25.-

—27. Ļeņins raksta „Norādījumu saimnieciskā darba jautājumos", kuru pieņem Viskrievijas IX Padomju kongress 1921. gada 28. decembrī.

Decembris,

26.

Ļeņins piedalās Viskrievijas IX Padomju kongresa bezpartejisko delegātu apspriedē, pieraksta runas un atbild uz delegātu jautājumiem.

Decembris,

27.

Ļeņins raksta KK(b)P Centrālajai Komitejai vēstuli „Par Anglijas Strādnieku partijas politiku".

Decembris,

28.

Ļeņins piedalās KK(b)P CK plēnuma darbā.

Decembris, 30. — Ļeņins raksta KK(b)P CK lēmuma projektu „Par 1922. gada janva- arodbiedrību lomu un uzdevumiem jaunās ekono-ris, 4. miskās politikas apslāk|os“. Projektu pieņem Centrālā Komiteja 1922. gada 12. janvārī.

Decembris,

31.

Ļeņins piedalās KK(b)P CK Politbiroja sēdē. CK Politbirojs pieņem lēmumu piešķirt Ļeņinam sešas nedēļas ilgu atvaļinājumu, sākot ar 1922. gada 1. janvari.

1921. gada decemb- Ļeņins vairākas reizes ierodas atpūsties Koslino ris — 1922. gada sādžā pie Maskavas (tagad Koslino pils.). janvāris.

1922

Janvāris, 3

Ļeņins dod Tautas Komisāru Padomes lielu pārvaldniekam uzdevumu noteikt kārtību, kādā iesniegt pārskatus un bilances uzņēmumiem un iestādēm, kurus valsts vairs neapgādā, noteikt, ka visiem tirdzniecības uzņēmumiem jāsniedz pārskati Valsts bankai.

Starp 9. un vari.

12.

jan-Ļeņins raksta ,,KK(b)P CK Politbiroja direktīvas projektu par jauno ekonomisko politiku".

Janvāris, 12.

V. I. Ļeņins sarakstās ar J. V. Staļinu sakarā ar KK(b)P CK cirkulārā projektu par Turkeslanas komunistu uzdevumiem nacionālās politikas laukā jaunās ekonomiskās politikas apstākļos.

Janvāris, 17.

Ļeņins nosūta apsveikumu „Dagcslanas rlarba Jau dim“.V. I. Ļeņins raksla vēstuli tieslietu taulas komisa ram D. I. Kurskim par ciņu pret birokrātismu.

Janvāris, 19.

V. I. Ļeņins raksla vēstuli J. V. Staļinam un ierosina KK(b)P CK Politbirojam pieņemt lēmumu par 15 milj. pudu labības iepirkšanu ārzemēs.

Janvāris, 20.

Ļeņins dod uzdevumu Tautas Komisāru Padomes lielu pārvaldniekam steidzīgi izsūtīt visiem tautas komisāriem KK(b)P CK Politbiroja direktivas par jauno ekonomisko politiku.V. I. Ļeņins ierosina tautas komisariātu darbības kontrolēšanu uzdot J. V. Staļinam.

Janvāris, 24., februāris, 15., 20., 21. un 27.

V. I. Ļeņins VĒSTULEs A. D. Cjurupam dod direktivas par TKP, DAP un Mazās TKP jauno darba nostādni.

Janvāris, 27.

V. I. Ļeņins raksta vēstuli V. M. Mololovam priekš KK(b)P CK Politbiroja locekļiem un ierosina, lai M. 1. Kaļiņins brauc uz Ukrainu un organizē pārtikas vākšanu palīdzībai bada cietējiem.VCIK IX sasaukuma ārkārtējā sesija ieceļ Ļeņinu par padomju delegācijās priekšsēdētāju Dženovas konferencē.

Janvāris—marts.

Ļeņins sagatavo un izstrādā pamatdirektivas pa domju delegācijai Dženovas konferencē.

Februāris, 2.

KKļbļP CK Politbirojs pieņem lēmumu par Ļeņina atvaļinājuma pagarināšanu līdz partijas XI kongresam.

Februāris, 13.

Ļeņins raksta „Vēstuli b. Ordžonikidzem par Grn zijas Sarkanās Armijas pastiprināšanu".

Februāris, 15., 18., 22. un 28.

V. T. Ļeņins VĒSTULEs Finanēu tautas komisariātam, A. 1). Cjurupam un Valsts bankai dod norādījumus par Valsts bankas uzdevumiem jaunās ekonomiskās politikas apstākļos.

Februāris, 20. un 28.

V. I. Ļeņins VĒSTULEs D. I. Kurskim dod norādījumus par Tieslietu lautas komisariāta darbu un par civilkodeka izstrādāšanu.

Februāris, 22

V. 1. Ļeņins raksta vēstuli V. M. Molotovam priekš KK(b)P CK Politbiroja locekļiem jautājumā par civilkodeka izstrādāšanu.

Februāris, 28.

V. I. Ļeņins raksla zīmīli J. V. Staļinam, ka nepieciešams SZI TK izstrādāt lēmuma projektu par Strādnieku un zemnieku inspekcijas kontroli pār privātām apvienībām un uzņēmumiem.

Februāra beigas.

Ļeņins raksta rakstu „Publicista piezīmes. Par kāpšanu augstos kalnos, par dūšas zaudēšanas kaitīgumu, par tirdzniecības derīgumu, par attiecībām pret meņševikiem u. tml.‘*.

Marts, 1.

Ļeņins vēstulē Patērētāju biedrību centrālajai savienībai dod direktivas par kooperācijas uzdevumiem jaunās ekonomiskās politikas apstākļos.

Marts, 3.

Ļeņins vēstulē KK(b)P CK Politbiroja locekļiem uzaicina noraidīt Sokoļņikova priekšlikumu — brīvi ievest pārliku no ārzemēm — un prasa noteikti rīkoties, lai nostiprinātu ārējās tirdzniecības monopolu, kā ari izmeklēt lietu par vilcināšanos, iepērkot ārzemju konservus.V. I. Ļeņins raksla V. M. Molotovam priekš KK(b)P CK Politbiroja locekļiem vēstules, kurās kritizē Sokoļņikova Iczes partijas XI kongresam par fi-nanču programas pamatprincipiem un ierosina pieņemt lezes par ārējās tirdzniecības monopola nostiprināšanu.

Marts, 6.

Ļeņins Viskrievijas V metālistu kongresa komunistiskās frakcijas sēdē teic runu „Par Padomju republikas starptautisko un iekšējo stāvokli".

Marts, tO.

Ļeņins dod uzdevumu Tautas Komisāru Padomes lielu pārvaldniekam gādāt, lai tiklu radīti normāli apstākļi Publiskās bibliotēkas darbībai Maskavā (tagad ar Ļeņina Ordeni apbalvotā, V. 1. Ļeņina vārdā nosauktā PSRS Valsts bibliotēka).

Marts, 12.

Ļeņins raksta žurnālam „Pod Znameņcm Mark-sizina“ rakstu „Par karojošā materiālisma nozīmi".

Marts, 16.

V. I. Ļeņins raksta V. M. Molotovam priekš IvK(b)P CK Politbiroja locekļiem vēstuli, kurā kritizē Preo-braženska tezes par darbu uz laukiem un uzaicina tās noraidīt; iesniedz priekšlikumu sasaukt partijas XI kongresa delegātu apspriedi, lai studētu uz laukiem gūto darba pieredzi.

Ļeņins dod norādījumu Tautas Komisāru Padomes lietu pārvaldniekam, lai Centrālā statistikas pārvalde iesniedz Tautas Komisāru Padomei statistiskus pārskata datus pēc izstrādātiem grafikiem.

Marts, 17.

Ļeņins raksta projektu vēstulei E. Vandervcldcm, atbildot uz " un IF/г Internacionāles lideru mēģinājumu iejaukties labējo eseru tiesas procesā.

Ļeņins dod norādījumu Tautas Komisāru Padomes lietu pārvaldniekam nodrošināt, lai tiktu realizēta viņa direktiva par foto un kino nozares un radiotelefona celtniecības attīstīšanu.

Marts, 18.

V. 1. Ļeņins raksta priekšvārdu I. I. Stepanova grāmatai „KSFPR cleklrifikacija sakarā ar pasaules saimniecības pārejas fāzi".

Marts, 21.

V. I. Ļeņins raksta „Vēstuli J. V. Staļinam par vietnieku (Tautas Komisāru Padomes un Darba un Aizsardzības Padomes Priekšsēdētāja vietnieku) darbu".

Marts, 28,

V. I. Ļeņins V. M. Mololovam adresētā vēstulē griežas pie KK(b)P CK plēnuma ar lūgumu slimības dēļ atbrīvot viņu no piedalīšanās CK plēnumā un iztirzā partijas XI kongresā nolasāmā KK(b)P CK politiskā ziņojuma plānu.

Ļeņins raksta apsveikumu avīzei „Bednota" sakarā ar tās četru gadu jubileju.

Marts, 24.

V. I. Ļeņins V. M. Mololovam adresētā vēstulē iesniedz KK(b)P CK plēnuma izskatīšanai priekšlikumu jautājumā par noteikumiem, ar kādiem partijā uzņemami jauni biedri.

Marts, 26.

V. I. Ļeņins nosūta V. M. Mololovam otru vēstuli, kurā raksta par noteikumiem, ar kādiem partijā uzņemami jauni biedri, un lūdz nodot vēstuli izlasīšanai visiem KK(b)P CK Iocek|icm.

Marts, 31.

V. I. Ļeņins raksta vēstuli tieslietu tautas komisāram D. I. Кur.skim par birokrātismu Izgudrojumu lietu komitejā.

Marts, 27. — aprīlis, 2.

Ļeņins vada Krievijas komunistiskās (boļševiku) partijas XI kongresa darbu.

Marts, 27.

Ļeņins teic runu, atklājot kongresu, un nolasa KK(b)P Centrālās Komitejas politisko pārskatu.

Marts, 28.

Ļeņins teic kongresā galavārdu KK(b)P CK politiskajam pārskatam.

Aprīlis, 1.

Ļeņins raksta direktivas XI kongresa lauksaimniecības sekcijai, kurai jāsaslāda kongresa rezolūcijas projekts par darbu uz laukiem.

Aprilis, ?.

Ļeņinu kongresā ievēlē par KK(b)P Centrālās Ko mitējas locekli. Ļeņins teic runu, kongresu slēdzot.

Aprīlis, S.

Ļeņins piedalās KK(b)P CK plēnuma darbā.KK(b)P CK plenums pēc V. I. Ļeņina priekšlikuma ievēlē .1. V. Staļinu par partijas CK ģencralsekrc taru.V'. 1. Ļeņins sakarā ar J. V. Staļina ievēlēšanu par KK(b)P CK ģenerālsekretāru iesniedz priekšlikumu par CK Sekretariāta darbu un par to, ka jārada J. V. Staļinam vadoša darba veikšanai nepieciešamie apstākļi.

Aprīlis, 6.

V. I. Ļeņins raksta direktivu vēstuli G. M. Kržiža-novskim, ka nepieciešams enerģiski ķerties pie Kurskas dzelzs rūdas atradņu izmantošanas.

Aprīlis, 0. un 10.

V. I. Ļeņins V. V. Adoratskim adresētās VĒSTULEs dod norādījumus K. Marksa un F. Engclsa Institūtam par K. Marksa un F. Engelsa vēstuļu izlases izdo Sanu.

Aprīlis, 9.

Ļeņins raksta rakstu „Mēs esam samaksājuši pārāk dārgi".

Aprīlis, II.

Ļeņins raksta projektu „Lēmumam par vietnieku (Tautas Komisāru Padomes un Darba un Aizsardzības Padomes Priekšsēdētāja vietnieku) darbu".

Aprilis, 12.

Ļeņins raksta vēstuli avīžu „Pravda" un „Izvcstija" redakcijām, kurā dod norādījumus, kā jānoorganizē vietējās pieredzes studēšana un uz vielām sasniegto un vielējo darbinieku izcīnīto sasniegumu popularizēšana.

Aprīlis, 15.

V. 1. Ļeņins raksta vēstuli .1. V. Staļinam priekš KK(b)P CK Politbiroja sakarā ar grāmatu „Materiāli par franēu un krievu attiecību vēsturi 1910.— 19". g.“.

Aprilis, 23.

Ļeņinam ārsta S. P. Botkina vārdā nosauktajā slim nīcā izdara lodes izņemšanas operāciju.

Aprilis, 2$.

Ļeņins raksta priekšvārdu brošūrai „Veci raksti par tematiem, kas tuvi jaunajiem. Priekšvārds 1922 gada izdevumam".Ļeņins nosūta telegramu Aznaftas strādniekiem un inženieriem Baku, izteikdams pateicību par vāro nību, ar kādu tie lokalizējuši ugunsgrēku Suracha nas naftas iegūtnēs.

Maijs, 2.

Ļeņins raksta rakstu „Sakara ar „Pravdas" desmit-gadu jubileju".V. I. Ļeņins raksta vēstuli J. V. Staļinam priekš KK(b)P CK Politbiroja locekļiem, kā arī Finanču lautas komisariātam un TKP, ka nepieciešams nostiprināt finances.

Maijs, 5.

V. I. Ļeņins raksta: „Vēstule .1. V. Staļinam priekš Politbiroja locekļiem. Atbilde uz piezīmēm, kas skar vietnieku (Tautas Komisāru Padomes Priekšsēdētāja vietnieku) darbu".

Maijs, 15.

Ļeņins iepazīstas ar KSFPR Kriminalkodeka projektu un iesniedz priekšlikumu plašākos apmēros piemērot nošaušanu meņševikiem un eseriem par konlrrcvolucionaru darbību.

Maijs, 15. vai 15.

Ļeņins sastāda „VCIK lēmuma projektu par Džc-novas konferences delegācijās pārskatu".

Maijs, 15.

Ļeņins piedalās KK(b)P CK plēnuma darbā.

Maijs, 17.

V. I. Ļeņins raksta un nosūta tieslietu tautas komisāram 1). I. Kurskim Kriminalkodeka papildu para-grafa uzmetumu jautājumā par terora lietošanu pret konlrrcvolucionarām partijām.Ļeņins raksta izglītības lautas komisāram vēstuli, ka nepieciešams palētināt cenas grāmatām, lai tās padarītu pieejamas plašām masām.

Maijs, 19.

V. I. Ļeņins raksta .1. V. Staļinam vēstules jautājumā par radioteehnikas attīstīšanu.

Maijs, 20. — oktobris, 1.

Ļeņins dzīvo Gorkos, Maskavas tuvumā.• • . • 4

Maijs, 20.

V. I. Ļeņins raksta Л. V. Staļinam priekš KK(b)P CK Politbiroja vēstuli „Par „divkāršo" pakļautību un likumību".

Maijs, 25.

Ļeņina slimības pirmā lēkme.

Jūnija vidus.

Ļeņina veselības stāvoklī iestājas zināma uzlabošanās.

Jūlijs, ".

V. I. Ļeņins sastopas Gorkos ar .1. V'. Staļinu.

Jūlijs, 12.

Ļeņins paziņo no Gorkicm TKP sekretariātam par savu izveseļošanos un lūdz sūtīt viņam grāmatas.

31 33. sēj.

Augusts, 5.

V. I. Ļeņins sastopas Gorkos ar .1. V. Staļinu; uzdod nodot pateicību KK(b)P XII Viskrievijas konferencei, atbildot uz tās apsveikumu, un izsaka cerību, ka tuvākajā laikā viņš atkal atgriezīšoties darbā.

Augusts, 30.

V. I. Ļeņins sastopas Gorkos ar ,t. V. Staļinu.

Augustu beigas — septembra sākums.

Ļeņins raksta rakstu „Karote darvas medus mucā".

Starp 0. un 13. septembri.

V. 1. Ļeņins nosūta J. V. Staļinam atsauksmei savu apsveikuma projektu gaidāmajam Viskrievijas V arodbiedrību kongresam.

Septembris, 12. un 10.

V'. 1. Ļeņins vēstulēs, kas adresētas J. V. Staļinam un KK(b)P CK Politbiroja locekļiem, izsakās pret Urkarla koncesijas līguma apstiprināšanu.

Septembris, 17.

Ļeņins raksta Tautas Komisāru Padomei, ka Don-basaiu un Paku jāsniedz financiala palīdzība.

Ļeņins nosūta apsveikuma „Vēstuli Viskrievijas V arodbiedrību kongresam".

Septembris, 25.

Ļeņins rakstiski prasa Tieslietu tautas komisariātam, kā veicas sagatavošanas darbi Padomju varas likumu krājuma izdošanai.

Oktobris, 2.

Ļeņins atgriežas Maskavā un stājas darbā.

Oktobris, 3.

Ļeņins pēc izveseļošanās vada Tautas Komisāru Padomes sēdi, kurā apspriež jautājumus; par darba algas fondu oktobrim; par vienu dienu ilgas kalpotāju skaitīšanās realizēšanu Maskavā; par zvejas saimniecības pārvaldes noorganizēšanu u. c.

Oktobris, 5.

Ļeņins piedalās KK(b)P CK plēnuma darbā.

Oktobris, 6.

V. I. Ļeņins sarakstās ar J. V. Staļinu sakarā ar to, ka KKfbļP CK apspriež jautājumu par Padomju Sociālistisko Republiku Savienības nodibināšanu un par cīņu pret lielvalstisko šovinismu.

Ļeņins paraksta TKP lēmumu par Urkarta koncesijas līguma noraidīšanu.

Ļeņins nosūta vēstuli ar apsveikumu „Baku pilsētas strādniekiem".

Ļeņins nosūta apsveikumu KKJS Baumaņa rajona komitejas avīzes „Putj Molodeži" („Jaunatnes Ceļš") redakcijai.

Oktobris, 10.

Ļeņins vada Tautas Komisāru Padomes sēdi, kurā apspriež jautājumus: par agraro kodeku; par darba likumu kodeku; par vietējā budžeta likuma izstrādāšanu; par civilkodeku; nolikumu par liesu iekārtu u. c.Ļeņins nosūta apsveikumu Viskrievijas V Ickslil-strādnieku un tckstilstrādnicču kongresam.

Oktobris, lt.

Ļeņins nosūta apsveikumu Krievijas komunistiskās jaunatnes savienības V kongresam.

Oktobris, 13.

V. I. Ļeņins raksta vēstuli J. V. Staļinam par ārējās tirdzniecības monopolu.

Oktobris, 17.

Ļeņins vada Tautas Komisāru Padomes sēdi, kurā apspriež jautājumus: nolikuma projektu par guberņu Padomju kongresiem un par guberņu izpildu komitejām; par SCTK budžetu u. c.

Oktobris, 10.

Ļeņins piedalās KK(b)P CK Politbiroju sēdē.

Oktobris, 20.

Ļeņins nosūta apsveikumu finanēu darbinieku Viskrievijas kongresam.Ļeņins raksta vēstules „Padomju Krievijas draugu biedrībai (Amerikā)" un „Padomju Krievijai sniedzamās techniskās palīdzības biedrībai".

Oktobris, 21.

Ļeņins nosūta telegramu Gruzijas kompartijas Centrālajai Komitejai, kategoriski uzaicinādams rīkoties, lai pārtrauktu Mdivani grupas nacional-novirznieku antipartejisko cīņu.

Oktobris, 24.

Ļeņins vada Tautas Komisāru Padomes sēdi, kurā apspriež jautājumus: par tirdzniecības līgumu ar Somiju; par civilkodeku u. c.

Oktobris, 20.

Ļeņins piedalās KK(b)P CK Politbiroja sēdē.Ļeņins raksta „Sveicienu atbrīvotajam Piejūras apgabalam".

Oktobris, 27.

Ļeņins raksta „Interviju avīžu „Observer" un ,.Mančester Gardian" korespondentam Farbma-nini".

Oktobris. 28.

V. I. Ļeņins raksta V. M. Mololovam vēstuli par pasākumiem, kā palīdzēt Padomju Armēnijas saimnieciskajam uzplaukumam un kā to veicināt.

31*

Oktobris, .? 1.

Ļeņins teic runu VC1K IX sasaukuma IV sesiju.Ļeņins vada Tautas Komisāru Padomes sēdi, kurā apspriež jautājumus: par valsts laimestu aizņēmuma izlaišanu; par Armēnijas kokvilnas audzēšanas attīstīšanas darbu subsidēšanu u. c.

Novembris, 1.

Ļeņins nosūta apsveikumu avīzei „Petrogradskaja Pravda" sakarā ar Oktobra sociālistiskās revolūcijas piecu gadu jubileju.

Novembris, ?.

Ļeņins piedalās KK(b)P CK Politbiroja sēdē.Ļeņins nosūta apsveikumu avīzei ,,Pravda“ sakarā ar Oktobra sociālistiskās revolūcijas piecu gadu jubileju.Ļeņins nosūta apsveikumu Pirmajai starptautiskajai konuinistu-kooperaloru konferencei.

Novembris, 3.

Ļeņins vada Darba un Aizsardzības Padomes sēdi, kurā apspriež jautājumus: par ražas realizēšanu; par Donbasa financēšanu; par Petrogradas rūpniecības apgādāšanu ar maizi u. c.

Novembris, 4.

Ļeņins nosūta apsveikumu Komunistiskās Internacionāles IV Vispasaules kongresam un Petrogradas strādnieku un sarkanarmiešu deputātu Padomei.Ļeņins nosūta apsveikumu statistiķu Viskrievijas kongresam.

Novembris, 5.

Ļeņins raksta „Interviju avīzes „Mančesler Gardi-an“ korespondentam A. Ransomam“.

Starp 6. un 12. novembri.

Ļeņins sastāda otro variantu (nepabeigto) intervijai avīzes „Mančesler Gardian" korespondentam A. Ransomain.

Novembris, 6.

Ļeņins nosūta apsveikumu „Maskavas un Maskavas guberņas strādnieču un zemnieču bezpartejiskai konferencei".

Novembris, 6. un f. Novembris, 7.

!. Ļeņins pieprasa materiālus par stāvokli Doņbasā un par to, kā tiek izpildīts lēmums par Valsts sēklu kulturu.Ļeņins nosūta apsveikumu ,,Bij. Michelsona rūpnīcas strādniekiem" sakarā ar Oktobra sociālistiskās revolūcijas pieciem gadiem.

Ļeņins nosūta apsveikumu „Valsis elektrostacijas „Elektroperedača" strādniekiem un kalpotājiem" sakarā ar kluba atklāšanu Oktobra sociālistiskās revolūcijas piektajā gadadienā.

Novembris, 8.

Ļeņins raksta apsveikumu „Slodojas vadmalas fabrikas strādniekiem K|incos“.

Novembris, 9.

Ļeņins piedalās KK(b)P CK Politbiroja sēdē.

Novembris, 13.

Ļeņins nolasa Kominternes IV kongresā referātu „Krievijas revolūcijas pieci gadi un pasaules revolūcijas perspektivas".

Novembris, li.

Ļeņins raksta „Apsveikumu Viskrievijas lauksaimniecības izstādei".

Novembris, 15.

Ļeņins raksta vēstuli ar apsveikumu ārzemju rakstniekiem, bijušajiem kara dalībniekiem, kas Francijā nodibinājuši grupu „Clartē" („Skaidrība").

V. I. Ļeņins raksta vēstuli 1.1. Skvorcovam-Slepa-novam par partijas politiku attiecībā uz buržuāziskajiem speciālistiem proletariāta diktatūras apstākļos.

Novembris, 16.

Ļeņins piedalās KK(b)P CK Politbiroja sēdē.

Novembris, 17.

Ļeņins vada Darba un Aizsardzības Padomes sēdi, kurā apspriež jautājumus: par materiālu sagatavošanu Viskrievijas X Padomju kongresam; par pasākumiem ražas realizēšanā; par ogļu un naftas rūpniecības financēšanu u. c.

Novembris, 18.

V. I. Ļeņins pieprasa ziņas par I. V. Mičurina darbiem un izmēģinājumiem; ierosina apspriest Darba un Aizsardzības Padomē jautājumu par irigācijas sistēmu Turkestanā.

Novembris, 20.

Ļeņins Maskavas Padomes plēnumā teic runu par ārējo un iekšējo politiku.

Novembris, 22.

Ļeņins nosūta vēstuli „Padomju darbinieku arodbiedrības Viskrievijas V kongresa prezidijam".

Novembris, 23.

Ļeņins piedalās KK(b)P CK Politbiroja sēdē.

Novembris, 26.

Ļeņins nosūta apsveikumu „Izglītības darbinieku kongresam".

Oktobris, 19.

Ļeņins ierodas Maskavā iiz dažām stundām, ieiel savā kabinetā; braukdams atpakaļ uz Gorkiem, apmeklē Lauksaimniecības izstādi.

192 4

21. jaiwaripīkst. 6.50 vakarāGorkos.

Nomirst Ļeņins.

Nakti no 21. uz 22. janvari.

KK(b)P Centrālās Komitejas plēnuma sēde sakarā ar Ļeņina nāvi.

22. janvari.

M. I. Kaļiņins paziņo par Ļeņina nāvi Viskrievijas XI Padomju kongresā.

21.—23. janvari.

Gorkos ierodas KK(b)P Centrālās Komitejas locekļi ar J. V. Staļinu priekšgalā, valdības locekļi. Padomju kongresa un Maskavas organizāciju delegācijās, no apkārtējām sādžām nāk zemnieki, lai atvadītos no Ļeņina.

23. janvari no pīkst. 10 lidz " rītā.

Šķirstu ar Ļeņina mirstīgajām atliekām pārnes uz rokām no Gorkiem uz Gerasimovo (tagad Ļeņina) staciju.

23. janvari pīkst. 1 dienā Maskavā.

f Sēru vilciens ar Ļeņina mirstīgajām atliekām ierodas Maskavā. Tuvākie līdzgaitnieki un biedri pārnes uz rokām šķirstu uz Arodbiedrību Nama Kolonu zāli.

26. janvari.

PSH Savienības II Padomju kongresa sēru sēde. J. V. Staļina runa sakarā ar Ļeņina nāvi.

23.—27. janvari.

Simtiem tūkstošu Maskavas strādnieku, zemnieku, sarkanarmiešu un kalpotāju, darba ļaužu delegācijās no visām Padomju Savienības malām nepārtrauktā straumē dienu un nakti plūst cauri Kolonu zālei, lai atvadītos no Ļeņina.

27. janvari pīkst. 9.20 rītā.

Šķirstu ar Ļeņina mirstīgajām atliekām iznes no Arodbiedrību Nama uz Sarkano laukumu.

27. janvari pīkst. 4 dienā.

Šķirstu ar Ļeņina mirstīgajām atliekām pārnes uz mauzoleju.

SATURS

SAKARĀ AR OKTOBRA REVOLŪCIJAS CETURTO GADADIENU .................................................................—.................................-............... ^29—35

JAUNĀ EKONOMISKĀ POLITIKA UN POLITISKĀS IZGLĪ-^

TĪBAS IESTĀŽU UZDEVUMI. Referāts Viskrievijas II politiskās izglitibas darbinieku kongresā 1921. g. 17. oktobrī............ 37—54 **

RUNA CHAMOVŅIKU RAJONA STRĀDNIEKU, STRĀDNIEČU, SARKANARMIEŠU UN JAUNATNES SAPULCE, KAS VELTĪTA OKTOBRA REVOLŪCIJAS CETURTĀS GADADIENAS SVINĒŠANAI, 1921. G. 7. NOVEMBRĪ ............................... 90—91

RUNA RŪPNĪCAS ,,ELEKTROSILA“ Nr. 3 (bij. „DINAMO") STRĀDNIEKU SAPULCĒ, KAS VELTĪTA OKTOBRA REVOLŪCIJAS CETURTĀS GADADIENAS SVINĒŠANAI, 1921. G.

7. NOVEMBRĪ. Īss avīzes pārskats .............. 92

PRIEKŠVĀRDS BROŠŪRAI: „JAUTĀJUMĀ PAR JAUNO EKONOMISKO POLITIKU (DIVI VECI RAKSTI UN VIENS VĒL VECĀKS PĒCVĀRDS)" ............................................................................... 93—95 9

TELEGRAMA AZERBA1DŽANAS TAUTAS KOMISĀRU PADOMES PRIEKŠSĒDĒTĀJAM NARIMANOVAM. Raku ............ 90

TALANTĪGA GRĀMATIŅA .................................................................................. 1)7—98

PRIEKŠLIKUMA PROJEKTS PAR A1ZKAUKAZIJAS REPUBLIKU FEDERĀCIJĀS NODIBINĀŠANU ...................................... 99

RUNA MASKAVAS GUBERŅAS I LAUKSAIMNIECĪBAS KONGRESĀ 1921. G. 29. NOVEMBRĪ. Īss avīzes pārskats ............ 100—101

PAR FRANCIJAS KOMUNISTISKĀS PARTIJAS TĒZĒM AGRARAJA JAUTĀJUMĀ...................... 102—108

PAR ANGLIJAS STRĀDNIEKU PARTIJAS POLITIKU. Vēstule KK(b)P Centrālajai Komitejai ..............................- -........................ 15-1—152

1922. g.

PAR ARODBIEDRĪBU LOMU UN UZDEVUMIEM JAUNAS EKONOMISKĀS POLITIKAS APSTĀKĻOS. KK(b)P CK 1922. g. 12. janvara lēmums ............................................................................... 153—163

1. Jaunā ekonomiskā politika un arodbiedrības ......... ^15Īf^

2. Valsts kapitālisms proletāriskā valstī un arodbiedrības ......................................................... 154

3. Valsis uzņēmumi, kas tiek pārvesti uz tā saukto

saimniecisko aprēķinu, un arodbiedrības ........................ 154

4. Būtiskā atšķirība starp proletariāta šķiras cīņu

valstī, kur atzīst privātīpašumu uz zemi, fabrikām uti. un kur politiskā vara ir kapitālistu šķiras rokās, un proletariāta ekonomisko cīņu valstī, kas neatzīst privātīpašumu uz zemi un lielāko daļu lieluzņēmumu, valstī, kur politiskā vara ir proletariāta rokās............... 155

VĒSTULE BIEDRAM ORDZONIKIDZEM PAR GRUZIJAS SARKANAS ARMIJAS PASTIPRINĀŠANU ........................................... 167—168

VĒSTULE D. I. KURSKIM ............................................................................. 169—170

PUBLICISTA PIEZĪMES. Var kāpšanu augstos kalnos, par dūšas zaudēšanas kaitīgumu, par tirdzniecības derīgumu, par attiecībām pret meņševikiem u. tml............................................................. 171—178

PAR PADOMJU REPUBLIKAS STARPTAUTISKO UN IEKŠĒJO STĀVOKLI. Runa Viskrievijas metālistu kongresa komunistiskās frakcijas sēdē 1922. g. 6. martā ........................................ 179—192

PAR KAROJOŠĀ MATERIĀLISMA NOZĪMI ........................................ 193—202 ot

BIEDRAM MOLOTOVAM PRIEKS POLITBIROJA LOCEKĻIEM. Par b. Preobrnženska tēzēm ....................................................... 203—207

ATBILDES PROJEKTS E. VANDERVELDEM ................................ 208

PRIEKŠVĀRDS I. I. STEPANOVA GRĀMATAI: „KSFPR ftLEKTRIFIKACIJA SAKARA AR PASAULES SAIMNIECĪBAS PĀREJĀS FĀZI" .......................................................................................... 209—210

VĒSTULE J. V. STAĻINAM PAR VIETNIEKU (TAUTAS KOMISĀRU PADOMES UN DARBA UN AIZSARDZĪBAS PADOMES PRIEKŠSĒDĒTĀJA VIETNIEKU) DARBU ........ 2"—212

SAKARĀ AR AVĪZES ,,BEDNOTA“ ČETRU GADU JUBILEJU ...................................................................................................................................... 213—2"

VĒSTULE V. M. MOLOTOVAM PAR POLITISKĀ REFERĀTĀ PLĀNU PARTIJAS XI KONGRESĀ ........................................... 213—217

PAR NOTEIKUMIEM, AR KĀDIEM PARTIJĀ UZŅEMAMI JAUNI BIEDRI. Vēstules V. M. Molotovam ............................................ 218-022

PAR PARTIJAS XI KONGRESA REZOLŪCIJAS PROJEKTU

PAR DARBU UZ LAUKIEM. Vēstule N. Osinskim ........................ 283—284

MĒS ESAM SAMAKSĀJUSI PĀRĀK DĀRGI ..................................... 285—289

• LĒMUMS PAR VIETNIEKU (TAUTAS KOMISĀRU PADOMES UN DARBA UN AIZSARDZĪBAS PADOMES PRIEKŠSĒDĒTĀJA VIETNIEKU) DARBU ................................................................ 290—207

• SAKARA AR ,,PRAVDAS“ DESMITGADU JUBILEJU ............... 30,4—-306

VĒSTULĒ J. V. STAĻINAM PRIEKS POLITBIROJA LOCEKĻIEM. Atbilde uz piezīmēm, I:as skar vietnieku (Tautas Komisāru Padomes Priekšsēdētāja vietnieku) darba ......................... 307—300

VCIK LĒMUMA PROJEKTS PAR DZENOVAS KONFERENCES DELEGĀCIJĀS PĀRSKATU ................................................................ 310—3"

VĒSTULE D. I. KURSKIM ............................................................................. 312—313 t>

VĒSTULES J.V. STAĻINAM PAR RADIOTECHNIKAS ATTĪSTĪŠANU .................................................................................................................... 3"—310

1 .................................................................................................................................. 3"

2 .................................................................................................................................... 316

PAR „DIVKĀRŠO" PAKĻAUTĪBU UN LIKUMĪBU. Biedram Staļinam priekš Politbiroja ............................................................................... 317—321f

KAROTE DARVAS MEDUS MUCA ...................................................... 322—323

VĒSTULE VISKRIEVIJAS V ARODBIEDRĪBU KONGRESAM ............................................. 324—325

SVEICIENS ATBRĪVOTAJAM PIEJŪRAS APGABALAM. Citā.

Tālo Austrumu republikas Ministru Padomes Priekšsēdētājām 336

INTERVIJA AVĪŽU „OBSERVER" UN „MANCESTER GAR-DIAN" KORESPONDENTAM FARBMANIM ........................................ 337—343

RUNA VCIK IX SASAUKUMA IV SESIJA 1922. G.

31. OKTOBRĪ ............................... 3"—349

AVĪZEI „PETROGRADSKAJA PRAVDA" ........................................... 350

„PRAVDAI" ........................................................... 351

PIEZĪMES JAUTĀJUMĀ PAR MŪSU DELEGĀCIJĀS UZDEVUMIEM MAGĀ ................................................................................................... 400—103

DAŽI VĀRDI PAR N. J. FEDOSEJEVU ................................................ 404—405

VISUKRAINAS PADOMJU KONGRESAM ............................................ 406

PAR ĀRĒJĀS TIRDZNIECĪBAS MONOPOLU. Biedram Sta/inam prieks CK plēnuma ....................................................................... 407—"0

VĒSTULE .1. V. STAĻINAM PRIEKS CK LOCEKĻIEM SAKARĀ AR RUNU VISKRIEVIJAS X PADOMJU KONGRESĀ 4"

1923. g.

V LAPPUSĪTES NO DIENASGRĀMATAS .................................................... "2—"6

1/ PAR KOOPERĀCIJU ................................................................................................ "7—424

„ KĀ MUMS REORGANIZĒT STRĀDNIEKU UN ZEMNIEKU ***’’ INSPEKCIJU (Priekšlikums partijas XII kongresam) ......._....... 429—433

LABĀK MAZĀK, TOTIES LABĀK ................................................................ 431—"8

Piezīmes ......................................................................................................-....................... "9—468

V. /. Ļeņina dzīves un darbības dati ....................................................... 469—188

ILUSTRĀCIJĀS

/

V. 1. Ļeņins un J. V. Staļins. — Vasara 1922 ....................................... XII—1

V. I. Ļeņina rokraksta „Sakarā ar Oktobra revolūcijas ceturto gadadienu^1' pirmā lappuse. — 1921. g. ". oktobrī 28—29

JT 30292. Parakstīta iespiešanai 1951. Rada 20. oktobri. Metiens 50 00(1 eks. (1—20 000). Izdevn. Nr. .1692-"15. Papīrs 52 X 82»/i• =■ 16,125 papīra loksnes, 26." iespiedu loksnes un 26,98 izdevn. loksnes. Pasūtījuma Nr. 1851. lespipsta I.PRRT Paraugtipogrāfijā Rīgā, Puškina ielā 12. Maksā 6 rbj. 50 кар.

1

33. sčj.

2

— Postscriplum — piernkslījuins. Iir<l

3

33. sēj.

4

S3, sēj.

5

6

S3. sSj.

7

33. sēj.

8

33. sēj.

9

Sk. ša sējuma 15.—17. un 9.—". lpp. Red.

10

Sk. ša sējuma 93.—96. lpp. Red.

11

33. sPj.

12

Ši-il rokraksts pārtraukts, lieti

13

P.P.S. — Posi postscriplum — otrais pierakstījums, lici.

14

33. sēj.

15

33. sēj.

16

— bijušo kara dalībnieku. Red.

17

25^16

18

— vulgārais frilredcrisms (fritrederisms

sistēma). Itrd.

19

tariāta vidū.

Es teicu „komunistisko" un steidzos iebilst, baidīdamies, ka neradu pārpratumu vai arī ka mani nesaprot pārāk burtiski. Nekādā ziņā to nevajag saprast tā, it kā mums jānes uz laukiem uzreiz tīri un šauri komunistiskas idejas. Kamēr vēl mums uz laukiem nav materiala pamata komunismam, tikmēr tas būs, var teikt, kaitīgi, tas būs, var teikt, komunismam pazudinoši.

Nē. Sākt vajag ar to, ka nodibina sakarus starp pilsētu un laukiem, nepavisam nespraužot sev pāragru mērķi — ieviest uz laukiem komunismu. Tādu mērķi pašlaik nevar sasniegt. Tādam mērķim nav vēl pienācis laiks. Tāda mērķa izvirzīšana atnesīs nevis labumu, bet gan ļaunumu.

Bet nodibināt sakarus starp pilsētas strādniekiem un lauku darbiniekiem, nodibināt starp viņiem to biedriskuma formu, kas viņu starpā viegli radāma. -- tas ir mūsu pic-

20

nākums, tas ir viens no strādnieku šķiras ppmahizdev u -miem, kad tai pieder vara, Sai nolūkā nepieciešams nodibi-nāt vairākas fabriku un rūpnīcu strādnieku apvienības (partijas, arodbiedrību, privātās), kas spraustu sev mērķi — sistemātiski palīdzēt laukiem to kulturālajā attīstībā.

VtrTTžflbsies „pierakstīt" visas pilsētu šūniņas pie visām lauku šūniņām, lai katra strādnieku šūniņa, kas „pierakstīta" pie attiecīgās lauku šūniņas, sistemātiski rūpētos par katru izdevību, par katru gadījumu, lai apmierinātu vienu vai otru šās šūniņas kultūras prasību? Vai arī izdosies

21

— ar attiecīgām izmaiņām. Red.

22

Sk. šā sējuma 429.—433. lpp. lied.

23

г V. I. Ļeņina vārdā nosauktās Saturas valsts rajona elektrostaci jas celšanu sāka 1919. gadā. Tās pirmā kārta ar 5 000 kilovatu jaudu stājās ekspluatācijā 1920. gadā.

Kaširas elektrostacijas celšanu pēc plāna bija paredzēts pabeigt līdz 1921. gada beigām. 1922. gada 4. jūnijā pabeidza pirmās kārtas celšanu (12 000 kilovatu), un stacija stājās ekspluatācijā. Ļeņins, piešķirdams Kaširas elektrostacijai izcilu nozīmi, deva vadošus

Content

Uļjanovs Vladimirs Iļjičs Lenins Raksti-33

JAUNI LAIKI,

VECĀS KĻŪDAS JAUNĀ VEIDĀ

MŪSU KĻŪDA

STRATĒĢISKA ATKĀPŠANĀS

MASKAVAS GUBERŅAS Vil PARTIJAS KONFERENCE"

PAR ZELTA NOZĪMI TAGAD UN PEC PILNĪGAS SOCIĀLISMĀ UZVARAS

N. Ļeņins

VISKRIEVIJAS IX PADOMJU KONGRESS

РАК KAROJOŠĀ MATERIĀLISMA NOZĪMI

VĒSTULe J. V. STAĻINAM

КК(Ь)Р XI KONGRESS66

VĒSTULE J. V. STAĻINAM

VĒSTULES J. V. STAĻINAM PA It RADIOTECHNIKAS ATTĪSTĪŠANU

SVEICIENS ATBRĪVOTAJAM PIEJŪRAS APGABALAM88

RUNA VCIK IX SASAUKUMA IV SESIJA 1922. G. 31. OKTOBRI92

PIRMAJAI STARPTAUTISKAJAI KOMUNISTU KOOPERATORU KONFERENCEI91

KOMUNISTISKAS INTERNACIONĀLES IV KONGRESS100

РАК KOOPERĀCIJU

1