Uļjanovs Vladimirs Iļjičs

Lenins Raksti-30

LK(b)P CK PARTIJAS VĒSTURES INSTITŪTS — MARKSA-ENGELSA-ĻEŅINA INSTITŪTA FILIĀLE

V.l. ĻEŅINS

RAKSTI

Tulkots no ceturtā izdevuma

LATVIJAS VALSTS IZDEVNIECĪBA 1951

ИНСТИТУТ МАРКСА-ЭНГЕЛЬСА-ЛЕНИНА при ЦК ВКП(б)

V. I. ĻEŅINS

30 SĒJUMS septembris 1919 —aprīlis 1920

PRIEKŠVĀRDS

Trīsdesmitajā sējumā ietilpst V. I. Ļeņina darbi, kas sarakstīti no 1919. gada septembra līdz 1920. gada aprilim, ārzemju militārās intervencijas un pilsoņu kara pastiprināšanās periodā un īsās atelpas laikā, kas iestājās pēc Kol-eaka un Deņikina sagrāves.

Darbos, kas ietilpst trīsdesmitajā sējumā, atspoguļojas Ļeņina daudzpusīgā darbība, vadot boļševiku partiju un Padomju valsti.

Sējuma satura lielākā daļa ir Ļeņina raksti, referāti un runas, kas veltīti jautājumiem par sociālistiskās tēvijas aizsardzību, Padomju valsts celtniecību, boļševiku partijas rindu nostiprināšanu.

Ievērojamu vietu sējumā ieņem Ļeņina runas strādnieku un sarkanarmiešu bezpartejiskās konferencēs, ūdenstrans-porla strādnieku, kalnraču un tekstilnieku arodbiedrību kongresos, darba kazaku kongresā. Šajās runās, kas veltītas plašām darba ļaužu masām, Ļeņins aicina nostiprināt frontes un aizmugures vienību, atbalstīt Sarkano Armiju, aktivi piedalīties tautas saimniecības atjaunošanā un valsts pārvaldīšanā. Ļeņins audzina masas nelokāmības, varonības, pašuzupurēšanās un dzelzs disciplīnas garā, iedvešot tām ticību saviem spēkiem, savai uzvarai.

Vairākos sējumā ievietotos rakstos Ļeņins attīsta mācību par proletariāta diktatūru kā sociālistiskās sabiedrības celtniecības ieroci. Ļeņins nostāda padomju demokrātiju pretī viltotajai, buržuāziskajai demokrātijai; atmasko kā sociālismā nodevējus un imperiālismā sulaiņus Rietumeiropas sociālistus, meņševikns un eserus. kuri zem „tīrās demokrāti ja s“ maskas aizstāv imperiālistiskās buržuāzijas diktatūru. Šo darbu skaitā ietilpst: „Par proletariāta dik-laluru“, „Ekonomika un politika proletariāta diktatūras laikmetā'1, „Satversmes sapulces vēlēšanas un proletariāta diktatūra", „Publicista piezīmes" un cili.

Darbos „Vēstule Ukrainas strādniekiem un zemniekiem sakarā ar uzvarām pār Deņikinu", „Biedriem Turkestanas komunistiem", „Referāts Viskrievijas II Austrumu tautu komunistisko organizāciju kongresā" 1919. g. 22. novembrī, ,,KK(b)P CK rezolūcijas projekts par Padomju varu Ukrainā" Ļeņins paskaidro Padomju varas nacionālās politikas būtību un pasvītro, ka ārzemju militārās intervencijas un iekšējās kontrrevolūcijas spēkus var uzvarēt tikai ar noteikumu, ka agrāk apspiestās tautas cieši sakļaujas ap krievu tautu.

„Runā zemkopības komunu un lauksaimniecības arteļu I kongresā" 1919. g. 4. decembrī, „Ziņojumā par sestdienas talkām KK(b)P Maskavas pilsētas konferencē" 1919. g.

20. decembrī, rakstā „No mūžsenās iekārtas graušanas uz jaunās veidošanu" apgaismoti zemes sociālistiskās pārveidošanas jautājumi, jautājumi par jaunu, sociālistisku darba formu radīšanu rūpniecībā un lauksaimniecībā. „Ziņojumā VCIK VII sasaukuma pirmajā sesijā par VCIK un Tautas Komisāru Padomes darbu" 1920. g. 2. februārī, kas pirmoreiz iespiests nesaīsināti, Ļeņins pamato nepieciešamību izstrādāt Krievijas eleklrilikacijas plānu.

Sējumā ievietotajos Ļeņina rakstos lielu vietu ieņem jautājumi par saimniecības pārvaldīšanas organizēšanu, par to, kā valsts aparalu padarīt strādniecisku, par arodbiedrību piedalīšanos saimnieciskajā celtniecībā un jautājumi par cīņu pret birokrātismu. „Vēstulē KKP organizācijām par sagatavošanos partijas kongresam", ziņojumos un runās KK(b)P IX kongresā, Viskrievijas III arodbiedrību kongresā u. c. Ļeņins aizstāv vienvadības, darba disciplīnas nostiprināšanas un personīgās atbildības pastiprināšanas nepieciešamību rūpniecības uzņēmumu pārvaldīšanā. Ļeņins dod noteiktu pretsparu antiparlejiskās „demokrātiskā cent-ralisma" grupas piekritējiem, kuri rūpniecības vadībā centās ieviest neatbildīgumu.

Runā „Par strādājošo sieviešu kustības uzdevumiem Padomju republikā" un rakstos „Padomju vara un sie-vietes stāvoklis", ,,Sievietēm-strādniecēm“, „Starptautiskajai strādnieču dienai" Ļeņins rāda sievietes smago un beztiesisko stāvokli kapitālisma apstākļos, izskaidro, cik daudz sievietei ir devusi Padomju vara, un aicina sievietes aktivi piedalīties zemes saimnieciskajā un sabiedriski politiskajā dzīvē.

Rakstos „Kā buržuāzijā izmanto renegatus", „Sveiciens Itālijas, Francijas un Vācijas komunistiem", dokumentā „ККР atbildes projekts (jeb tezes) uz Vācijas neatkarīgās

s.-d. partijas vēstuli" Ļeņins kā starptautiskās strādnieku kustības vadonis audzina komunistiskās partijas uzticības garā proletariāta diktatūras un proletāriskā internacionālisma principiem, saliedē revolucionārā proletariātu labākos pārstāvjus ap Komunistisko Internacionāli.

Trīsdesmitais sējums satur " dokumentus, kas V. I. Ļeņina Rakstos iespiesti pirmoreiz.

Jauno dokumentu skaitā ir četras telegramas J. V. Staļinam un telegrama G. K. Ordžonikidzem, kurās atspoguļojas Ļeņina un Staļina sadraudzība un viņu kopīgā darbība Padomju valsts vadībā un zemes aizsardzībā.

Grupa dokumentu — atbildes uz avīžu „The Chicago Daily News", „New York Evening Journal", „Daily Express" korespondentu jautājumiem — veltīta galvenokārt Padomju varas ārpolitikas jautājumiem. Savās atbildēs Ļeņins pasvītro Padomju Krievijas nelokāmo cenšanos pēc miera un pēc tirdzniecisko sakaru nodibināšanas ar visām kapitālistiskām zemēm, atmasko imperiālistus kā kara kurinātājus.

Rakstos pirmoreiz iespiestas divas runas — „Runa mītiņā, kas veltīts 1905. gada decembra sacelšanās gadadienai, Presņas rajonā" 1919. g. 19. decembrī un „Runa Viskrievijas III guberņu tautas izglītības nodaļu ārpusskolas apakšnodaļu vadītāju apspriedē" 1920. g. 25. februārī, apsveikuma vēstule „Petrogradas guberņas sieviešu kongresa birojam" un „Lēmumu projekti un direktivas par kooperāciju".

Vēstulē „Biedriem komunistiem, agrākajiem kopējās „Vācijas komunistiskās partijas" biedriem, kas tagad izveidojuši jaunu partiju", un nenobeigtajā rakstā „Par kompromisiem" Ļeņins dod norādījumus brālīgo komunistisko partiju taktikas jautājumos.

V. 1. Ļ К 1 N S

пт

RUNA BASMANIJA, LEFORTA, ALEKSEJA UN SOKOLI>IKU rajona STRĀDNIEKU UN SARKANARMIEŠU BEZPARTEJISKA KONFERENCE 1919. G. 3. SEPTEMBRI

Biedri! Atļaujiet man apsveikt jūsu strādnieku un sarkanarmiešu bezpartejisko konferenci kopā ar artilērijas kursu sarkano komandieru izlaidumu. ŠI sapulce sasaukta, lai apspriestu jautājumus, kas saistīti ar mūsu valsts iekārtas un mūsu valsts aparata nostiprināšanu.

Visās zemēs strādnieku masas ir apspiestas. Tās nebauda kapitālistiskās kultūras labumus, bet patiesībā tieši darba ļaužu masām jābūt par visas valsts dzīves pamatu. Biedri, pie mums darba ļaužu masas ir Padomju republikas pamats un augsne. Pēc darba ļaužu uzvaras 1917. g. februārī visā Krievijā uzreiz nodibinājās Padomes. Padomju ideja pirmoreiz radās ne 1917. gadā, bet dzima jau 1905. gadā. Jau toreiz, pastāvēja strādnieku deputātu Padomes. Pēc Oktobra apvērsuma Padomju varu ar simpātijām uzņēma strādnieki visās zemēs. Tas izskaidrojams ar dziļiem iekšējiem cēloņiem.

Atļaujiet man, biedri, pakavēties pie Padomju Krievijas politiskās dzīves galvenajiem pamatiem. Man nav precizu materiālu mūsu republikas ekonomiskā stāvokļa apgaismošanai; pie tā droši vien pakavēsies citi referenti, it īpaši pie strādnieku un zemnieku valdības pārtikas politikas; es turpretim pieskaršos tikai tās politiskajai daļai.

Lai labāk sev noskaidrotu Padomju varas pamatstāvokli, mums jāatskatās atpakaļ, jāpievērš uzmanība mūsu revolūcijas gaitai, sākot ar 1917. gadu. Mūsu revolūcijā bija divi posmi: viens — kerenskiades un korņiloviades posms pirms Padomju varas, otrs — kaļodiniades, kolčakiades [1] un deņikiniades posms, kas centās graut Padomju varu. Strādnieka — ne partijas biedra, bet darba cilvēka — priekšā jāizvirzās jautājumam par to, kāpēc pie mums radušies šie divi posmi un kāpēc tie savā starpā saistīti.

Biedri! Katram strādniekam, katram sarkanarmietim, katram darba cilvēkam jāpadomā par to, kāpēc mūsu Padomju varu apsūdz terorā, kāpēc saka, ka boļševiki esot diktatori, ka boļševiki esot negantnieki. No otras puses, katram darba cilvēkam jājautā sev, kāpēc tik viegli krita Kerenska, Kaļedina un Kolčaka vara. Jūs visi zināt, ka Kercnska varas laikā visu Krieviju pārklāja strādnieku un zaldatu deputātu Padomju tīkls, un blakus tām buržuāzijā turēja visu varu savās rokās. Buržuāziju atbalstīja sabiedrotie*, kas gribēja, lai Krievija turpinātu karu, bet pati Krievijas buržuāzijā gribēja karu turpināt tādēļ, lai iegūlu Dar-daneļus. Tāpēc tad arī Kerenska buržuāziskā, meņševiku un escru atbalstītā valdība negribēja un nevarēja publicēt slepenos līgumus, kurus Nikolaja Asiņainā valdība bija noslēgusi ar sabiedrotajiem. Tādējādi buržuāzijā, izmantojot meņševiku un eseru palīdzību, ar krāpšanu turēja savā varā darba ļaužu masas.

Jūs visi atceraties, ka 1917. g. revolūcijas sākumā Pado-' mēs bija maz boļševiku. Es atceros, ka jūnijā, 1 Padomju kongresa laikā, boļševiku nebija pat viena septītā daļa. Boļševiki varot demoralizējoši ietekmēt darba ļaudis, — tā par mums runāja buržuāzijā un tā dēvētās sociālistiskās meņševiku un eseru partijas. Bet ko tad šai laikā darīja Kerenska buržuāziskā valdība? Tā baroja darba ļaužu masas tikai ar solījumiem, kas tomēr netika realizēti. Likums par zemi netika izdots. Bet, kad zemes komitejas mēģināja ņemt muižnieku zemi, lai to sadalītu trūcīgiem zemniekiem, tad tādas zemes komitejas tika arestētas. Darba ļaudīm kļuva skaidrs, ka šī vara viņiem nekā nedos. Viņi sāka saprast, ka tikai sava vara, strādnieku un trūcīgo zemnieku vara, var viņiem kaut ko dot.

Šai pašā laikā sākās Korņilova karagājiens uz Petrogradu. Korņilova karagājiens nebija nejaušība: tas radās Kerenska valdības krāpšanas politikas rezultātā, jo šī valdība visu laiku centās samierināt muižniekus ar zemniekiem, darba ļaudis ar ekspluatatoriem, darbu ar kapitālu. Un tad, lūk.

muižnieki, oficieri, kapitālisti nodomāja galīgi saņemt visu varu savās rokās. Tāpēc tad arī radās Korņilova karagājiens. Padomes saprata briesmas un sakļāvās pret Korņilovu. Bet, kad Kerenska buržuāziskā valdība turpināja savu krāpšanas politiku arī pēc visa tā, strādnieku masu apziņa sāka strauji augt, un reizē ar to Padomēs sāka strauji palielināties boļševiku skaits jau pirms Oktobra revolūcijas. Bet, kad Oktobrī mēs saņēmām varu savās rokās, tad meņševiki un eseri, staigādami pa Smoļ-niju, draudēja mums, ka atnākšot fronte un noslaucīšot mūs no zemes virsas. Par atbildi mēs tikai smējāmies viņiem acīs, jo mēs zinājām, ka darba ļaužu masas sapratīs mūsu paskaidrojumus, ka tās aizstāv darba ļaužu varu un tātad Padomju varu. Un tiešām, kad uz Pelrogradu no frontes atbrauca daudzas delegācijās un kad mēs tām paskaidrojām stāvokli, tās visas pārnāca mūsu pusē. Tā ir jums — darba ļaudīm, bezpartejiskajiem — uzskatāma mācība. Katram darba cilvēkam, katram strādniekam, katram sarkanarmietim jāmācās no Kerenska valdības vēstures, jo šī valdība, atkārtoju, gribēja saskaņot muižnieku un zemnieku, strādnieku un uzņēmēju, darba un kapitala intereses.

Šķiet, Kerenska valdībai vajadzēja būt stiprai, jo tai solīja atbalstu buržuāziskās sabiedrotās valdības, bet tā izputēja. Kerenska valdība izputēja tāpēc, ka tā balstījās uz krāpšanu un ka tai nebija pamata zem kājām. Kerenska valdība solīja darba ļaudīm vispārējas vēlēšanas, bet tikai tālab, lai ar šīm vēlēšanām aptumšotu acis darba ļaužu masām, lai novērstu viņu uzmanību no patiesā stāvokļa. Tāpēc pēc Oktobra apvērsuma, kad proletariats pats saņēma varu savās rokās, tas vispirms organizēja savus pārvaldes orgānus — strādnieku un zaldatu deputātu Padomes.

Strādnieku un zemnieku valdība uzreiz atmeta Kerenska buržuāziskās valdības melīgo politiku. Tautas Komisāru Padomes pirmais darbs bija slepeno līgumu publicēšana, kurus Nikolaja Asiņainā valdība bija noslēgusi ar mūsu bijušajiem sabiedrotajiem. Strādnieku un zemnieku valdība paziņoja tieši, ka viņa negrib vairs vest karu buržuāzijas interešu labad, un, neraugoties ne uz kādiem apmelojumiem, ko laida klajā buržuāzijas algotņi — meņševiki

г

un eseri, uzaicināja visas karojošās valslis uzsākt miera sarunas. Tad visu zemju strādnieki redzēja, ka Padomju vara negrib turpināt karu. Tika noslēgts Brestas miers, laupīšanas miers, ko neapbruņotajai Krievijai uzspieda Vācijas plēsoņas. Visu zemju apzinīgo strādnieku masu simpātijās Padomju varai kļuva arvien stiprākas un paplašinājās. Bet, kad Anlanles buržuāziskās valdības piespieda Vācijas laupītājus parakstīt vēl smagāku un vēl postošāku mieru, tad visu zem ju strādnieki saprata, kā viņi visu laiku muļķoti. Sāka pacelties, pieaugt un kļūt skaļākas balsis pret tiem, kas viņus visu laiku bija krāpuši. Strādnieki sāka prasīt pēc darba ļaužu masu — strādnieku un zemnieku — varas, pēc Padomju varas.

Lūk, kāpēc tik ātri krita Kerenska, Kolčaka buržuāziskā vara, kurus atbalstīja meņševiki un eseri. (Jūs visi zināt, ka meņševiks Maiskis bija Sibirijas valdības^1 loceklis.) Gan meņševiki, gan eseri, gan čechoslovaki, kurus atbalstīja ārzemju buržuāzijā, — visi apvienojās, sākumā cīņai pret boļševikiem, pēc tam — lai nodibinātu visas tautas demokrātisku varu. Un ko tad mēs tomēr redzam? Kolčaka tipa oficieri padzina Sibirijā Satversmes sapulci un nodibināja oficieru, kapitālistu un muižnieku varu. Tādējādi Sibirijas darba ļaužu masas no saviem piedzīvojumiem redzēja, ka viņas krāpj, lūk, kāpēc Sarkanajai Armijai tik viegli un tik īsā laikā izdevās ieņemt visu Sibiriju, jo tagad paši Sibirijas strādnieki un zemnieki gāja palīgā Sarkanajai Armijai.

Biedri, tagad jāpadomā pār to, kāpēc runā, ka boļševiki lietojot vardarbību, ka boļševiki esot diktatori. Kāpēc visi tie, kas gāja kopā ar meņševikiem, eseriem un čechoslova-kiem, un ar Kolčaku, drīz vien novērsās no viņiem? Kāpēc muižnieki, kapitālisti un oficieri, kas bija Sibirijas valdībā, tikko saņēmuši Sibirijā varu savās rokās, padzina meņševikus un eserus un nosēdināja viņu vielā Kolčaku? Kāpēc tad šī valdība, ko atbalstīja no visām pusēm, tik ātri sabruka? Tāpēc, ka visi viņu vārdi, visi viņu darbi bija tikai krāpšana un meli. Tāpēc, ka viņi neturēja savu vārdu, nedeva tautai ne Satversmes sapulci, ne lautas varu, ne kādu citu demokrātisku varu; viņi nodibināja tur muižnieku un oficieru diktatūru.

Biedri, buržuāzijai vajadzēja melot un krāpt darba ļaudis savu šķiras interešu dēļ. Visu to saprata strādnieka un zemnieki. Viņi saprata, ka tikai tad, kad vara piederēs darba ļaudīm, nebūs melu, nebūs krāpšanas un nebūs arī to šausmu, kādas nācās un nākas tagad piedzīvot proletariātam un trūcīgai zemniecībai pēc četriem kam gadiem, kad pie varas bija buržuāzijā. Proletariats saprata, ka ir tikai viena izeja — gāzt kapitālistu varu, ka starp darbu un kapitālu nevar būt nekādas samierināšanās, par kādu visu laiku runā meņševiki un eseri. Patiesi, ar dārgu maksu — ar desmitiem tūkstošiem nošauto un līdz nāvei piekauto — Sibirijas strādnieki un zemnieki samaksāja par savu uzticēšanos. Mēs guvām smagu pieredzi, kad lija Sibirijas strādnieku un zemnieku asinis, bet mēs zinām, ka šī pieredze būs viņiem mācība. Sī pieredze ir labākais boļševisma skolotājs strādniekiem un zemniekiem. Pēc tās darba ļaužu masas sapratīs, ka vidusceļa nav. Nav citas izvēles: vai nu strādnieku un zemnieku vara — Padomju vara, vai arī kapitālistu un muižnieku vara. Buržuāzijā cenšas ar spēku un ar krāpšanu aptumšot darba ļaužu apziņu, bet proletariāta un trūcīgās zemniecības augošās apziņas priekšā visas viņas pūles sabrūk kā kāršu namiņš.

Deņikina avantūra, kurš Ukrainā atkārto Kolčaka mācību, liks Ukrainas strādniekiem un zemniekiem saprast savu kļūdu, ko viņi tagad izdara, nepieliekami enerģiski cīnīdamies pret Deņikinu. Mēs zinām, ka pēc Deņikina saimniekošanas Ukrainā Ukrainas strādnieki un zemnieki kļūs spēcīgāki un ne vairs vārdos, bet darbos aizstāvēs strādnieku un zemnieku varu, kā to tagad dara mūsu brāļi sibi-rieši. Strādnieku un zemnieku vara saka zemniekiem un visiem darba ļaudīm: „Pievienojieties mums, celiet savu proletārisko valsti. Palūkojieties uz to, ko dara Koičaks un Deņikins, un jūs redzēsit, kāda ir dzīve, kad nav Padomju varas‘c. Šī pieredze mums ir vislabākā aģitacija.

Spēcīga strādnieku un zemnieku vara apspiež jebkādas baltgvardu sazvērestības, kas rīkotas pret to. Ar dzelzs slotu tā izmēž nodevējus no savām rindām. Strādnieku un zemnieku vara nodibināja Sarkano Armiju, nosēdināja tur speciālistus, ielencot tos ar veselu rindu komisaru-komunistu. Mēs esam izmetuši no Sarkanās Armijas rindām desmitiem speciālistu, kuri izrādījās nodevēji, bet strādnieku un zemnieku Sarkanās Armijas rindās paliek tūkstoši un desmittūkstoši kara speciālistu, kas godīgi izpilda savus pienākumus. Tā ir darba ļaužu masu politiskās atbrīvošanās un neatkarības iegūšanas galvenā un pamata pieredze.

Viss tas, biedri, par ko esmu jums šodien stāstījis, jau kļūst skaidrs arī cilu zemju darba ļaudīm. It visur pieaug un paplašinās strādnieku masu kustība, kuras prasa Padomju varu. Jūs zināt, ka Vācijā valdības priekšgalā tagad ir meņševiki, ka viņi turas ar Antantes bruņoto spēku, tomēr, neraugoties uz visu to, Vācijas strādnieki prasa Padomju varu. Un Vācijas valdība ir spiesta šajās dienās ierakstīt savā konstitūcijā punktu, kas visā Vācijā ieved strādnieku deputātu Padomes. Sīm Padomēm tomēr nav tiesības apspriest zemes politiskās dzīves jautājumus. Pēc socialnodevēju konstitūcijas Vācijas Padomēm ir tiesība apspriest tikai zemes ekonomisko stāvokli. Mums ienāk ļoti maz ziņu no citām Rietumeiropas valstīm, jo mūs no visām pusēm ielenc ienaidnieki, bet tās ziņas, kas līdz mums nonāk, liecina par to, ka kustība boļševiku labā pieaug un kļūst spēcīga. Es pastāstīšu jums mazu incidentu, kas nolicis Francijā un kas izteiksmīgāk par jebkādiem vārdiem pierada manu argumentu pareizību un pateiks jums ļoti daudz. Francijā iznāk divas boļševiku avīzes Viena no tām gribēja saukties par „Boļševiku^1', bet cen zura (demokrātiskajā Francijā pastāv cenzūra!) aizliedza šādu nosaukumu, — tad avīze nosauca sevi: „Aizliegtais Nosaukums". Strādnieks, pērkot šo avīzi un redzot šo nosaukumu, pats piebilst: „Boļševiks". (Vētraini aplausi.)

Noslēgumā, biedri, atļaujiet man dalīlies ar jums tajā paziņojumā, ko es šodien saņēmu no b. Zinovjeva, Petro-gradas strādnieku un sarkanarmiešu deputātu Padomes priekšsēdētāja. Biedrs Zinovjevs man ziņo, ka Petrogradā tikuši izsēdināti simts igauņu gūstekņu, kuri paziņojuši viņam sekojošo. Baltgvardiskajā Igaunijā notikusi strādnieku arodbiedrību bezpartejiska konference. Konferencē piedalījušies "7 delegātu, no tiem tikai 33 meņševiki, visi pārējie — boļševiki! (Vētraini aplausi.) Konference pieprasījusi noslogi mieru ar Krieviju. Kad lo dabūjuši /ināt angļi, tad viņu pārstāvis ieradies konferencē un uzaicinājis gāzt Igaunijas baltgvardisko valdibu^2, bet slrādnieki par atbildi padzinuši viņu un pieprasījuši noslēgt mieru ar Krieviju un atgriezties pie mierīgas dzīves. Tad konference tikusi padzīta. Simt cilvēki nosūtīti uz Krie-viju „meklēt boļševismu“; 26 cilvēkus viņi aizturējuši un nolēmuši tos nošaut. Uz tādu baltgvardiskās Igaunijas rīcību mēs atbildējām ar uzsaukumu viņu zemes strādniekiem un iedzīvotājiem, bet viņu valdībai mēs paziņojām, ka nošausim visus ķīlniekus, kuri atrodas pie mums. (Aplausi.) Bet tur taču valdību atbalstīja meņševiki un eseri!

Mazā Igaunija savā arodbiedrību bezpartejiskajā konferencē ir devusi pienācīgu atbildi stiprajai Anglijai, — Anglijai, kas mums draudēja ar četrpadsmit valstu savienību.

Nobeidzot savu runu, atļaujiet man izteikt pārliecību, ka Padomju Krievija, kas divus gadus ilgi guvusi uzvaras savas zemes iekšienē, — drīz vien uzvarēs buržuāzijas varu visā pasaulē. (Vētraini aplausi.)

,,P rauda", 201. nr., t919. g.

" septembri Iespiesti pēc avīzes „Prauda" teksta

KĀ BURŽUĀZIJĀ IZMANTO RENEGATUS

Mūsu radiostacijas uztver Karnarvonas (Anglijā), Parīzes un citu Eiropas centru radiotelegramas. Parize tagad ir imperiālistu vispasaules savienības centrs, un tāpēc tās radioraidījumi bieži vien ir sevišķi interesanti. Nupat

13. septembrī valdības radio no šā vispasaules imperiālismā centra paziņoja visām zemēm, ka iznākusi Kārļa Kautska, pazīstamā renegata, II Internacionāles vadoņa, jauna grāmata pret boļševismu.

Miljonāri un miljardieri savam valdības radiio neliks darboties velti. Viņiem šķitis nepieciešams paziņot visiem par Kautska jauno karagājienu. Lai cīnītos pret boļševismu, kas tuvojas, viņiem nākas ķerties pie visa, — pat pie salmiņa, pat pie Kautska grāmatas. No visas sirds pateicamies franču miljonam kungiem: viņi tik labi palīdz propagandēt boļševismu! viņi tā palīdz mums, izlikdami apsmieklam Kautska mietpilsoniskos un lilistriskos grāvienus pret boļševikiem!

Šodien, 18. septembrī, man atnesa Vācijas socialšovi-nislu, K. Libknechta un R. Lukscmburgas slepkavu, avīzes ,,Vorwārts“[2] 7. septembra numuru ar Fridricha Štampfera rakstu par šo jauno Kautska grāmatu („Terorisms un komunisms") un ar daudziem citātiem no šās grāmatas. Salīdzinot Stampfcra rakstu ar Parizes radioraidījumu, mēs redzam, ka pēdējais droši vien sastādīts, pamatojoties uz pirmo. Šeidemaņu un Nosku kungi, Vācijas buržuāzijas miesassargi un Vācijas komunistu bendes, slavina Kautska grāmatu un apvienojas ar Antantes imperiālistiem cīņā pret starptautisko komunismu. Ārkārtīgi pamācošs skals!

Bet mūsu meņševiki, šie Bernes dzeltenās Internacionāles" vistipiskākie pārstāvji, neatrada vārdus, lai izteiktu savu sašutumu par to, ka es Kautski esmu nosaucis (savā grāmatā: „Proletāriskā revolūcija un renegats Kautskis“) par buržuāzijas sulaini.

Tas ir fakts, kungi, lai ari kā jūs dusmotos! Ne jau sazvērestībā ar mani šeidemanieši no avīzes ,,Vorwārts“ un Antantes miljonāri ir ņēmušies slavināt Kautski un izvirzīt viņu par ieroci cīņai pret pasaules boļševismu. Izrādījies, ka Kautskis, lai gan to neapzinoties un nevēloties, attiecībā uz buržuāziju faktiski ir tieši tāds, par kādu es viņu esmu nosaucis.

Lai parādītu, līdz kādai pakāpei ir nonākusi šī ar marksisma vārdu maskojusies atteikšanās no sociālismā un revolūcijas, minēsim dažas „visbargākās^1' apsūdzības, kuras Kautskis vērš pret boļševikiem.

. . . „Kautskis sīki parāda, — raksta Štampfers, — kā boļševiki galu galā vienmēr nonāk pie pretējā tam, kas bija viņu mērķis: viņi bija nāves soda pretinieki un strādā, masveidīgi apšaudami"...

Pirmkārt, tie ir tieši meli, ka boļševiki esot bijuši pretinieki nāves sodam revolūcijas laikmetā. Mūsu partijas II kongresā 1903. gadā, kad radās boļševisms, tika sastādīta partijas programa, un kongresa protokolos teikts, ka doma — ievietot programā nāves soda atcelšanu — izraisījusi tikai ironiskus starpsaucienus: „arī Nikolajam II?“ Pat meņševiki neuzdrošinājās 1903. gadā iesniegt balsošanai priekšlikumu par nāves soda atcelšanu caram. Bet

1917. gadā, kerenskiades laikā, es rakstīju avīzē ,,Pravda“, ka neviena revolucionārā valdība neiztiks bez nāves soda un ka viss jautājums ir tikai par to, pret kūdu šķiru zināma valdība vērš nāves soda ieroci. Kautskis ir tādā mērā atradinājies revolucionāri domāt, tādā mērā iestidzis mietpilsoniskā oportunismā, ka viņš nevar pat iedomāties, kā revolucionārā proletariāta partija varēja labu laiku pirms savas uzvaras atklāti atzīt nāves soda nepieciešamību kontrrevolucionariem! „Godīgais" Kautskis. būdams godīgs cilvēks un godīgs oportunists, tāpēc arī nekautrēdamies raksta melus par saviem pretiniekiem.

Otrkārt, ja cilvēkam būtu kaut niecīgākā revolūcijas izpratne, viņš nevarētu aizmirst, ka tagad ir runa ne par revolūciju vispār, bet par revolūciju, kas izaug no lielā imperiālistiskā tautu slaktiņa. Vai proletāriskā revolūcija, kas izaug no tāda kara, ir domājama bez sazvērestībām un kontrrevolucionariem uzbrukumiem, kurus pret to vērš desmiti un simti tūkstoši oficieru, kas pieder pie muižnieku un kapitālistu šķiras? Vai ir domājama revolucionārā strādnieku šķiras partija, kas par tādu rīcību nesodītu ar nāvi laikmetā, kad noliek visnesaudzīgākais pilsoņu karš un kad buržuāzijā rīko sazvērestības par ārzemju кета-spēka iebrukšanu, lai gāztu strādnieku valdību? Neviens cilvēks, izņemot nelabojamus un smieklīgus pedantus, nevarētu uz šiem jautājumiem atbildēt citādi kā noraidoši. Bet Kautskis, kas agrāk prata izvirzīt jautājumus to konkrētajos vēsturiskajos apstākļos, tagad šo prasmi ir zaudējis.

Treškārt. Ja Kautskis neprot pētīt savu priekšmetu un raksta par boļševikiem melus, ja Kautskis neprot domāt un nespēj pat izvirzīt jautājumu par revolūcijas īpatnībām, kura izaug no četrus gadus ilgā kara, tad Kautskis varētu kaut vai vērot savu apkārtni. Ko pierāda Kārļa Libknechta un Rozas Luksemburgas noslepkavošana, kuru izdarīja oficieri Vācijas demokrātiskajā republikā? ko pierāda ar izsmejoši vieglu sodu par slepkavību notiesāto oficieru vēlākā bēgšana? Kautska kungs un visa viņa „neatkarīgā" (no proletariāta neatkarīgā, bet no sīkburžuaziskajiem aizspriedumiem ļoti atkarīgā) partija no tādiem jautājumiem tiek vaļā ar činkstēšanu, nosodīšanu, filistrisku sūrošanos. Bet tieši tāpēc visi revolucionārie strādnieki visā pasaulē arvien vairāk novēršas no Kautskiem, Longē, Makdonal-diem, Turali un pāriet komunistu pusē, jo revolucionārajam proletariātam vajadzīga uzvara pār kontrrevolūciju, nevis tās nevarīga „nosodīšana".

Ceturtkārt. Jautājums par „terorismu" acīm redzot ir pamatjautājums Kautska grāmatā. Tas redzams no tās virsraksta. Tas redzams arī no Štampfera vārdiem: ... „Kautskim, bez šaubām, ir taisnība, kad viņš apgalvo, ka Komūnas pamatprincips bija ne terorisms, bet vispārējas vēlēšanu tiesības". Savā grāmatā „Proletāriskā revolūcija un renegats Kautskis" esmu minējis pietiekami daudz materiala, lai pierādītu, kāda ņirgāšanās par marksismu ir šāda prātošana par „pamatprincipu". Pašreiz man ir citāds uzdevums. Lai parādītu, kāda vērtība ir Kautska prātojumiem par „terorismu", kam, kādai šķirai kalpo šie prātojumi, es citēšu nesaīsināti kādu nelielu liberālu rakstiņu. Šis rakstiņš ir vēstule liberālā amerikāņu žumala: „Jaunā Republika" („The New Republic", June 25-th 1919) redakcijai. Šis žurnāls, kam vispār ir sīkburžuazisks viedoklis, jo izdevīgāk atšķiras no Kautska kunga rakstījumiem ar to, ka 1as šo viedokli nenosauc ne par revolucionāro sociālismu, ne par marksismu.

Lūk, šās redakcijai adresētās vēstules pilnīgais teksts:

„MANERHEIMS UN KOLCAKS

Redaktora kungs! Sabiedrotās valdības ir atteikušās alzīt Krievijas Padomju valdību šādu, kā tās saka, iemeslu dēļ:

1. Padomju valdība esot — vai esot bijusi — germanofila (pro-german, Vācijas pusē stāvoša).

2. Padomju valdība balstoties uz terorismu.

3. Padomju valdība esot nedemokrātiskā un nepārstāvot krievu lautu.

Tai pašā laikā sabiedrotās valdības jau sen ir atzinušas tagadējo Somijas baltgvardisko valdību ar generaļa Manerhcima diktatorisko varu, lai gan acīm redzams ir sekojošais:

1. Vācijas karaspēks palīdzēja baltgvardiem satriekt Somijas sociālistisko republiku, un ģenerālis Muncrhcims vairākkārt sūtīja ķeizaram lelegramas, izteikdams simpātijās un cieņu. Pa to laiku Padomju valdība enerģiski dragāja pamatus Vācijas valdībai, propagandēdama Krievijas frontes karaspēka vidū. Somijas valdība ir bijusi neizmērojami vairāk germanofila nekā Krievijas valdība.

2. Tagadējā Somijas valdība, nākdama pie varas, dažu dienu laikā aukstasinīgi sodīja ar nāvi 16 700 bijušās sociālistiskās republikas locck|u un ieslodzīja koncentrācijas nometnēs, nolemjot bada nāvei, vēl 70 000. Bet Krievijā viena gada laikā, kas beidzas ar 1918. gada I. novembri, pēc oficiāliem datiem ir bijis 3 800 nāves sodu, lai skaitā sodītas daudzas pērkamas padomju amatpersonas, kā arī kontrrevolu-cionari. Somijas valdība ir bijusi neizmērojami teroristiskāka nekā Krievijas valdība.

3. Noslepkavojusi un arestējusi ap 90 000 sociālistu un aizdzinusi pāri robežai, uz Krieviju, vēl ap 50 000, — Somija ir maza zeme, tās vēlētāju skaits ir tikai ap 400 000 — baltgvardu valdība jutās pietiekami droša, lai izdarītu vēlēšanas. Neraugoties uz visiem piesardzības soļiem, vairākums ievēlēto bija sociālisti, bet ģenerālis Mancrheims, rīkodamies tāpat kā sabiedrotie pēc vēlēšanām Vladivoslokā, nevienam no viņiem mandatu neapstiprināja. Šai laikā Padomju valdība atņēma vēlēšanu tiesības visiem tiem, kas nestrādā derīgu darbu, lai gūtu sev līdzekļus dzīvei. Somijas valdība ir bijusi ievērojami mazāk demokrātiskā nekā Krievijas valdība.

Un gluži lāds pats stāvoklis ir ar demokrātijās un jaunās kārtības lielo čempionu — ar admirāli Kolčaku Omskā, bet šo admirāli sabiedrotās valdības atbalstīja, apgādāja, ekipēja un lagad gatavojas to oficiāli alzīl.

Tādējādi ikkatru argumentu, ko sabiedrotie izvirzījuši pret Padomju atzīšanu, var ar lielāku spēku un godīgumu izvirzīt pret Ma-nerheimu un Kolčaku. Tomēr šie pēdējie ir atzīti, un blokāde ap badā mirstošo Krieviju kļūst arvien stingrāku.

Vašingtonā.

Stjuarts Čeiss (Stuart Chase)".

Šis buržuāziskā liberaja mazais rakstiņš lieliski atmasko, kādi nelieši un sociālismā nodevēji ir Kautsku, Martovu, Černovu, Branlingu kungi un pārējie dzeltenās, Bernes Internacionāles varoņi.

Kautskis un visi šie varoņi, pirmkārt, melo par Padomju Krieviju jautājumā par terorismu un demokrātiju. Otrkārt, viņi vērtē notikumus ne no šķiru cīņas viedokļa, kura faktiski noliek pasaules mērogā un visasākajā formā, bet no sīkpilsoniskās, filistriskās gaušanās viedokļa, gaušanās par to, kas varētu būt, ja nebūtu buržuāziskās demokrātijās sakara ar kapitālismu, ja pasaulē nebūtu baltgvardu, ja tos neatbalstītu vispasaules buržuāzijā utt., u. tml. Treškārt, salīdzinot amerikāņu rakstiņu ar Kautska un Ko prātojumiem, mēs skaidri redzam, ka Kautska objektīvā loma ir sulainiskums buržuāzijas priekšā.

Vispasaules buržuāzijā atbalsta Manerheimus un Kol-čakus, cenzdamās nožņaugt Padomju varu, melīgi iztēlojot to par teroristisku un nedemokrātisku. Tādi ir fakti, Un Kautskis, Martovs, Cernovs un Ko, kad viņi velk savu dziesmiņu par terorismu un demokrātismu, ir tikai buržuāzijas piebalsotāji. Vispasaules buržuāzijā žņaudz strādnieku revolūciju tieši zem šās dziesmiņas skaņām, tieši ar to krāpdama strādniekus. Šās dziesmiņas objek-tivo lomu it nemaz negroza to „sociālistu" personīgais go-iīgums, kuri šo dziesmiņu dzied „aiz pārliecības", t. i., aiz iava galīgā stulbuma. „Godīgie oportunisti", Kautski, Mar-ovi, Longē un Ko, ir kļuvuši (sava bezgalīgi vājā rakstura lēļ) par „godīgiem" kontrrevolucionariem.

Tāds ir fakts.

Amerikāņu liberālis ir sapratis — nevis savas teorētisks sagatavotības dēļ, bet vienkārši uzmanīgi vērojot notikumus pietiekami plašā, t. i., tieši pasaules mērogā, — sapratis, ka*triecis pasaules buržuāzijā organizē un ved pilsoņu karu pret revolucionāro proletariātu, atbalstot šai nolūkā Kolčaku un Deņikinu Krievijā, Manerheimu Somijā, buržuāzijas sulaiņus, Gruzijas meņševikus, Kaukazijā, poļu imperiālistus un poļu Kerenskus Polijā, vācu šeidemanie-5us Vācijā, konlrrevolucionarus (meņševikus un kapitālistus) Ungārijā un tā tālāk, un tā tālāk.

Bet Kautskis kā īsts reakcionārs sīkpilsonis joprojām gaužas par pilsoņu kara briesmām un šausmām! Te ne tikvien izzūd katra revolucionārās apziņas ēna, katra vēs luriskā reālismā ēna (jo nav grēks beidzot saprast, ka nav novēršama imperiālistiskā kara pārvēršanās pilsoņu karā), te iznāk taisni piebalsošana buržuāzijai, palīdzība viņai, te izrādās, ka Kautskis tajā pilsoņu karā, kas visā pasaulē vai nu jau notiek, vai arī pilnīgi acīm redzami tiek gatavots, ir faktiski buržuāzijas pusē.

Kā teorētiķis Kautskis ar troksni, klaigām, raudām, histēriju sakarā ar pilsoņu karu masko to apstākli, ka viņš ir izgāzies. Izrādījās, ka taisnība ir tieši boļševikiem, kas 19". gada rudenī pasludināja visai pasaulei par imperiālistiskā kara pārvēršanu pilsoņu karā. Visu nokrāsu reakcionāri bija sašutuši vai arī smējās, bet izrādījās, ka boļševikiem ir taisnība. Lai maskotu savu pilnīgo sakāvi, savu muļķību, savu tuvredzību, jācenšas iebiedēt sīkburžujus ar pilsoņu kara šausmām. To tad arī dara Kautskis kā politiķis.

Līdz kādām smieklīgām aplamībām viņš pie tam aizrunājas, redzams no sekojošā. Cerības uz vispasaules revolūciju ir nedibinātas, apgalvo Kautskis, un — kā jūs domātu, kāds ir viņa arguments? Revolūcija Eiropā pēc Krievijas tipa būtu, lūk, „pilsoņu karu uzkurināšana (Ent-l'essellung, izraisīšana) uz veselu paaudzi visā pasaulē“ un turklāt nevis īstas šķiru cīņas izraisīšana, bet gan „brāļu kara proletāriešu vidūŠos kursivā iespiestos citātus Šlampfers min lieši kā Kautska vārdus un, protams, jūsmo par tiem.

Kā gan Šeidemaņa neliešiem un bendēm nejūsmot par šiem vārdiem! „Sociālistu vadonis" biedē tautu ar revolūciju un atbaida no revolūcijas! Bet pie tam Kautskis tīri jocīgi nav pamanījis vienu: nu jau gandrīz divi gadus pa-saulvarenā Antante karo pret Krieviju un ar to uzkurina revolūciju savās mājās. Ja revolūcija tagad kaut tikai sāktos, kaut tikai savā izlīgšanas stadijā, kaut tikai vienā divās Antantes lielvalstīs, tad tas uzreiz pārtrauktu pilsoņu karu Krievijā, tas uzreiz atbrīvotu kolonijās simtus miljonus lautas, jo tur naids un sašutums kūsā, to apvalda tikai Eiropas varmācība.

Kautskim bez tiem viņa nelietīgi sulainiskās dvēseles jaukumiem, kurus viņš demonstrēja visa imperiālistiskā kara laikā, tagad acīm redzami darbojas tāds motivs: viņš ir izbijies no pilsoņu kara ilgstošā rakstura Krievijā. Aiz bailēm viņš nav padomājis, ka pret Krieviju karo visas pasaules buržuāzijā. Revolūcija vienā divās Eiropas lielvalstīs galīgi iedragātu buržuāzijas spēkus vispār, tās kundzība būtu salauzta pašos pamatos, nekur zemes virsū viņai nebūtu vairs patvēruma.

Patiesībā vispasaules buržuāzijas divus gadus ilgais karš pret Krievijas revolucionāro proletariātu iedveš cerības revolucionāriem visā pasaulē, pierāda, ka uzvara vispasaules mērogā ir ārkārtīgi tuva un viegla.

Kas attiecas uz pilsoņu karu „proletāriešu vidū“, tad šādus argumentus mēs jau esam dzirdējuši no Černoviem un Martoviem. Lai novērtētu visu šā argumenta bezgalīgo nekrietnību, ņemsim uzskatāmu piemēru. Lielās franču revolūcijas laikā daļa zemnieku, proti — vandejieši, karoja par karali, pret republiku. 1848. gada jūnijā un 1871. gada maijā daļa strādnieku bija Kaveņjaka un Galifē karaspēkā, kas žņaudza revolūciju. Ko jūs teiktu par cilvēku, kurš paziņotu: es apraudu „pilsoņu karu zemnieku vidū 1792. gada Francijā", — „strādnieku vidū 1848. un 1871. gadā"? Jūs teiktu, ka tas ir visliekulīgākais reakcijas, mo-narchijas, Kaveņjaku aizstāvis.

Un jums būtu taisnība.

Pat tagad vēl nesaprast to, ka Krievijā notiek (un visā pasaulē sākas vai nobriest) proletariāta pilsoņu karš pret buržuāziju, varētu tikai pilnīgs idiots. Nekad nav bijis un nekad nevar būt tādas šķiru cīņas, kad daļa progrcsivās šķiras nepaliktu reakcijas pusē. Un tas pats attiecas uz' pilsoņu karu. Daļa atpalikušo strādnieku neizbēgami palīdz — uz ilgāku vai īsāku laiku — buržuāzijai. Ar to attaisnot savu pāriešanu buržuāzijas pusē var tikai nelieši.

Teorētiski mēs te redzam nevēlēšanos saprast to, par ko kopš 19". gada kliedz un brēc visas strādnieku kustības visas vēstures visi fakti visā pasaulē. Šķelšanās starp strādnieku šķiras virsotnēm, kuras samaitājis sīkpilsoniskums, oportunisms, kuras uzpirktas ar „ienesīgām vietiņām" un citām buržuāzijas dāvaniņām, 19". gada rudenī ir iezīmējusies pasaules mērogā, bet 1915.—1918. gadā attīstījusies galīgi. Neredzēdams šo vēsturisko faktu, apsūdzēdams komunistus šķelšanā, Kautskis tikai jau tūkstošo reizi pierāda savu buržuāzijas sulaiņa lomu.

Markss un Engelss 40 gadus ilgi, no 1852. līdz 1892. gadam, ir runājuši par to, ka Anglijā sakarā ar tās koloniālām priekšrocībām, monopoliem, daļa strādnieku (proti, virsotnes, vadoņi, „aristokrātija") ir kļuvusi buržuāziskā. Skaidrs kā diena, ka tādu pašu parādību kā Anglijā imperiālistiskajiem monopoliem XX gadsimtā vajadzēja radīt daudzās zemēs. Visās attīstītajās zemēs mēs redzam, ka sakarā ar buržuāzijas dāvaniņām strādnieku šķiras vadoņi un tās virsotnes izvirst, kļūst uzpērkamas, pāriet buržuāzijas pusē, kura šiem vadoņiem dod „ienesīgas vietiņas", dod šīm virsotnēm druskas no savas peļņas, pārliek vissliktāk apmaksātā un vismelnākā darba smagumu uz ievesto atpalikušo strādnieku pleciem, pastiprina, salīdzinot ar masām, „strādnieku šķiras aristokrātijas" privilēģijas.

19".—1918. gada karš galīgi pierādīja, ka proletariāta vadoņi un virsotnes, visi socialšovinisti, Gompersi, Bran-tingi, Renodeli, Makdonaldi, Šeidemaņi utt., nodod sociālismu, pāriet buržuāzijas pusē, pie kam, protams, daļa strādnieku masu aiz sava truluma kādu laiku seko šiem buržuāziskajiem neliešiem.

Hismansu, Vanderveldu, Šeidemaņu Bernes Internacionāle tagad ir pilnīgi konstituējusies kā šo sociālismā nodevēju dzeltenā Internacionāle. Bez cīņas pret tiem, neat-šķeļoties no tiem, nevar būt ne runas ne par kādu īstu sociālismu, ne par kādu patiesu darbu sociālās revolūcijas labā.

Lai vācu neatkarīgie mēģina sēdēt starp diviem krēsliem, tāds jau ir viņu liktenis. Šeidemanieši skūpsta un

apkampj Kautski kā „savu" cilvēku, Štampfers par to vaimanā, un tiešām Kautskis ir īsts biedrs Šeidemaņiem. Bet Hilferdings, arī neatkarīgais un Kautska draugs, uzaicināja Lucernā izslēgt Šeidemaņus no Internacionāles. īstie dzeltenās Internacionāles vadoņi par Ililferdingu, protams, tikai pasmējās. Hilferdinga priekšlikums bija vai nu galīga muļķība, vai arī galīga liekulība: iegūt strādnieku masās „kreisā" reputāciju un tai pašā laikā saglabāt sev vietiņu buržuāzijas sulaiņu Internacionālē! Bet, lai arī kā izskaidrotu viena no vadoņiem, Hilferdinga, izturēšanos, neapšaubāms ir viens: proletariāta masās tiklab „neatkarīgo4, rakstura trūkuma, kā arī Šeidcmaņu, Brantingu, Vander-veldu nekrietnības nenovēršamais rezultāts būs atkrišanu no vadoņiem nodevējiem arvien plašākā mērogā. Dažās zemēs imperiālisms var diezgan ilgi skaldīt strādniekus, Anglijas piemērs to ir pierādījis, bet revolucionāru apvienošanās, masu apvienošanās ar tiem, dzelteno padzīšana iet pasaules mērogā nelokāmi uz priekšu. To pierada Komunistiskās Internacionāles milzīgie panākumi: Amerikā jau nodibinājusies komunistiskā partija \ Parizē Internacionālo sakaru atjaunošanas komiteja un Sindikalās aizsardzības komiteja * nostājušās III Internacionāles pusē. Parizē divas avīzes pārgājušas "1 Internacionāles pusē: Keimonda Perika „Internacionāle" 0 un Zorža Ankclila „Aizliegtais Nosaukums" („Boļševiks"?). Anglijā mēs stāvam komunistiskās partijas nodibināšanās priekšvakarā, ar kuru ir solidāri arī labākie cilvēki no Britanijas sociālistiskās partijas^7, no „fabriku vecāko komitejām" (Shop Stewards Committees)8, no revolucionārajiem induslrialis-tiem utt. Zviedrijas kreisie, Norvēģijas sociāldemokrāti, Holandes komunisti, Šveices^0 un Itālijas^10 sociālistiskās partijas jau stāv vienā rindā ar Vācijas spartakiešiem !1 un Krievijas boļševikiem.

1919. gadā dažu mēnešu laikā Komunistiskā Internacionāle kļuvusi par vispasaules Internacionāli, kas ved masas un kas bez ierunām ir naidīga sociālismā nodevējiem Bernes un Lucernas kompānijās „dzeltenajā" Internacionālē.

Noslēgumā pakavēsimies pie kāda sevišķi pamācoša ziņojuma, kas apgaismo oportunistisko vadoņu lomu. Šā gada augusta mēnesi dzelteno sociālistu konferences sēdes laikā Lucernā iznāca Ženevas avīzes „La Feuille" (,,Lapiņa“)12 īpašs izdevums ar pārskatiem un ziņojumiem dažādās valodās. Angļu izdevumā (Nr. 4, Wednesday, August 6-th*) ievietota intervija ar Trulstru, pazīstamo oportunistiskās partijas vadoni Holandē.

Lūk, ko pastāstījis Trulstra:

„Vācijas 9. novembra revolūcija ir stipri satraukusi mūsu (Holandes) politiskos un arodbiedrību vadoņus. Holandes valdošajās grupās dažas dienas valdīja panika, jo vairāk tāpēc, ka lai pašā laikā uzliesmoja 'gandrīz vispārēja sacelšanās armijā.

Birģermeistari Rotcrdamā un Hagā pacentās sapulcināt savas pašu organizācijas kā kontrrevolūci jas palīgspēkus. Komiteja, kas bija organizēta no bijušajiem ģenerāļiem, kuru vidū bija viens vecs oficieris, kas lepojās ar bokseru sacelšanās apspiešanu Ķinā, mēģināja samulsināt vairākus biedrus un noskaņot viņus pret revolūciju. Viņu centieniem, protams, bija pretēja iedarbība, un Rotcrdamā kādu brīdi likās, ka tiks nodibināta strādnieku Padome. Bet politisko un arodbiedrību organizāciju vadoņi bija tajās domās, ka tādām metodēm vēl neesot pienācis laiks, un aprobežojās _ ar to, ka izvirzīja strādnieku prasību minimālo programu un publicēja kvēlu uzsaukumu masām".

Tā runājis Trulstra. Viņš piemetinājis vēl daudz lielīgu paziņojumu: kā viņš teicis revolucionārās runas, kā viņš esot bijis pat par varas sagrābšanu, kā viņš saprotot, ka nepietiek ar parlamentiem un tīri politisku demokrātiju vien, kā viņš atzīstot pārejas laikam gan cīņas „nelegālos veidus", gan „proletariāta diktatūru'4 un tā joprojām, u. tml.

Trulstra ir pērkama, oportunistiska vadoņa paraugs, kurš kalpo buržuāzijai un krāpj strādniekus. Vārdos viņš jums visu atzīs, kā redzat, gan Padomes, gan proletariāta diktatūru, gan visu, ko vien vēlaties. Īstenībā Trulstra ir nekrietnākais strādnieku nodevējs, buržuāzijas aģents. Īstenībā viņš ir to pašu „strādnieku politisko un arodbiedrību organizāciju vadoņu" vadonis Holandē, kuras izglāba Holandes buržuāziju, pāriedamas izšķirošā brīdī buržuāzijas pusē.

Jo Trulstras ziņotie fakti ir pilnīgi skaidri un noteikti. Holandē tika mobilizēta armija. Proletariats bija apbruņots un apvienots armijā ar visas tautas trūcīgākajiem

*

— trešdien, 0. augustā. Red.

slāņiem. Vācijas revolūcija saviļņoja strādniekus un sacēla ,.gandrīz vispārīgu dumpi armijā". Skaidrs, ka revolucionāro vadoņu pienākums bija vest masas uz revolūciju, nepalaist garām momentu, kad strādnieku apbruņošana un Vācijas revolūcijas ietekme varēja uzreiz izšķirt lietu.

Vadoņi nodevēji ar Trulstru priekšgalā pārgāja buržuāzijas pusē. Strādniekus pamieloja ar reformām un vēl vairāk ar reformu solījumiem, ar „kvēliem uzsaukumiem" un revolucionārām frāzēm nomierināja strādniekus — un piešmauca tos. Tieši Trulstru kungi un viņam līdzīgie „vadoņi", kas sastāda Bernes un Lucernas II Internacionāli, palīdzēja buržuāzijai demobilizēt armiju, izglāba kapitālistus.

Strādnieku kustība ies uz priekšu, izmezdama laukā nodevējus un krāpniekus, Trulstras un Kaulskus, atbrīvodamās no tās buržuaziskotās virsotnes, kas krāpj masas, īstenībā piekopdama kapitālistu politiku.

1919. g. 20. septembrī Ļeņins

P. S.* Spriežot pēc Stampfera izklāsta, Kautskis par valsts padomju sistēmu ir klusējis. Vai šajā galvenajā jautājumā viņš nav pametis savu poziciju? Vai viņš nav atteicies aizstāvēt tās banalitātes, kuras viņš rakstīja par šo jautājumu savā brošūrā pret „Proletariāta diktatūru"? Vai viņš nav uzskatījis par labāku pāriet no galvenā pie mazāk svarīgā? Atbildi uz šiem jautājumiem mēs redzēsim tad, kad varēs iepazīties ar pašu Kaulska brošuru.

Publicēts 1919. g. septembri Iespiests pēc rokraksta

— Poslscriptum — pierakstījums. Red.

AMERIKAS STRĀDNIEKIEM

Biedri! Apmēram pirms gada „Vēstulē Amerikas strādnie-kiem“ (1918. g. 20. augustā) es jums pastāstīju par stāvokli Padomju Krievijā un par tās uzdevumiem. Tas bija vēl pirms Vācijas revolūcijas. Kopš lā laika notikumi pasaulē ir apstiprinājuši, ka 19".—1918. g. imperiālistiskā kara vispār un it sevišķi Antantes imperiālismā novērtējums, ko devuši boļševiki, ir pareizs. Un Padomju vara kopš tā laika kļuvusi saprotama un tuva strādnieku masu prātam un sirdij visā pasaulē. It visur strādnieku masas pretēji veco, šovinisma un oportunisma piesātināto vadoņu ietekmei pārliecinās par to, ka buržuāziskie parlamenti ir satrunējuši un ka nepieciešama Padomju vara, darba ļaužu vara, proletariāta diktatura, lai cilvēci atbrīvotu no kapitāla jūga. Un, lai kā plosītos un trakotu buržuāzijā visās zemēs, Padomju vara uzvarēs visā pasaulē. Buržuāzijā applūdina Krieviju asinīm, vedot karu pret mums, uzrīdot mums kontrrevolucionarus, kapitala jūga atjaunošanas piekritējus. Buržuāzijā sagādā Krievijas darba ļaužu masām nedzirdētas mokas ar blokādi un kontrrevolūcijas atbalstīšanu, bet mēs sakāvām Kolčaku un, pilni ticības uzvarai, vedam karu pret Deņikinu.

1919. 23. IX N. Ļeņins

* *

*

Nereti man jautā, vai ir taisnība tiem amerikāņiem, ne tikai strādniekiem, bet galvenokārt buržujiem, kuri, izturēdamies noraidoši pret karu ar Krieviju, gaida no mums miera noslēgšanas gadījumā ne tikvien tirdzniecisko sakaru

atjaunošanu ar mums, bet arī iespēju dabūt Krievijā zinā-mas koncesijas. Es atkārtoju, ka viņiem ir taisnība. Drošs miers Initu tāds atvieglojums Krievijas darba ļaužu masu stāvoklim, ka šīs masas, bez šaubām, būtu ar mieru arī piešķirt zināmai koncesijas. Uz sapratīgiem nosacījumiem piešķirtas koncesijas ir vēlamas arī mums kā viens no līdzekļiem, lai dabūtu Krievijai technisko palīdzību no šai ziņā attīstītākām zemēm tajā laika posmā, kad pastāvēs līdzās sociālistiskās un kapitālistiskas valstis.

1919. 23. IX N. Ļeņins

lesiiiests miglu valodā 1919. p.

27. decembri iurnala „Soviet Russia"

30. ur-ā

Krievu valodā pirmoreiz Iespiests

1930. o. 7. novembri avizes ,,1'ravdn" Iespiests pēc rokraksta

30S. nr-ā

PAR STRĀDĀJOŠO SIEVIEŠU KUSTĪBAS UZDEVUMIEM PADOMJU REPUBLIKĀ

BUNA MASKAVAS PILSĒTAS IV BEZPARTEJISKA STRĀDNIEČU KONFERENCĒ t»l», fi. 23. SEPTEMBRI

Biedri, es ar lielu prieku apsveicu sieviešu-strādnieēu konferenci. Es atļaušos nepieskarties tiem tematiem un tiem jautājumiem, kas visvairāk, protams, satrauc tagad katru sievieti-strādnieci un katru apzinīgu cilvēku no darba ļaužu masas. Tie ir visaktuālākie jautājumi — jautājums par maizi un par mūsu militāro stāvokli. Bet, kā no avīžu pārskatiem par jūsu sapulcēm man zināms, šos jautājumus te jau pilnīgi iztirzājis b. Trockis attiecībā uz karu un biedri Jakovļeva un Sviderskis — attiecībā uz maizes jautājumu, un tāpēc atļaujiet man šiem jautājumiem nepieskarties.

Man gribētos teikt dažus vārdus par strādājošo sieviešu kustības vispārīgiem uzdevumiem Padomju republikā, tiklab par tiem uzdevumiem, kas saistīti ar pāreju uz sociālismu vispār, kā arī par tiem, kuri tagad sevišķi neatlaidīgi izvirzās pirmajā vietā. Biedri, Padomju vara jau pašā sākumā izvirzīja jautājumu par sievietes stāvokli. Man šķiet, ka ikkatrai uz sociālismu pārejošai strādnieku valstij būs divējāda veida uzdevums. Un šā uzdevuma pirmā daļa ir samērā vienkārša un viegla. Tā skar tos vecos likumus, kuri sievieti nostādīja stāvoklī, kas nebija tiesībās vienlīdzīgs vīrieša stāvoklim.

Jau ļoti sen visu atbrīvošanās kustību pārstāvji Rietumeiropā ne tikai gadu desmitiem, bet gadu simtiem ilgi vienmēr izvirzījuši prasību atcelt šos novecojušos likumus un pielīdzināt pēc likuma sievieti vīrietim, bet nevienai Eiropas demokrātiskai valstij, nevienai no pašām attīstītākajām republikām nav izdevies to realizēt, tāpēc ka tur, kur pastāv kapitālisms, tur, kur liek saglabāts privātīpašums uz zemi, privātīpašums uz fabrikām un rūpnīcām, tur, kur tiek saglabāta kapitala vara, privilēģijas paliks vīriešiem Krievijā tikai tāpēc izdevās to realizēt, ka kopš 1917. gada 25. oktobra te nodibinājusies strādnieku vara. Padomju vara jau pašā sākumā izvirzīja sev uzdevumu — pastāvēt kā darba ļaužu varai, kas naidīga jebkādai ekspluatācijai. Tā izvirzīja sev uzdevumu — iznīcināt muižniekiem un kapitālistiem iespēju ekspluatēt darba ļaudis, iznīcināt kapitala kundzību. Padomju vara centās panākt to, lai darba ļaudis celtu savu dzīvi bez privātīpašuma uz zemi, bez privātīpašuma uz fabrikām un rūpnīcām, bez tā privalīpa šuma, kas it visur, visā pasaulē, pat pilnīgas politiskās brīvības apstākļos, pat visdemokrātiskākajās republikās ir faktiski nrfVedis darba ļaudis nabadzības un algotas verdzības stāvoklī, bet sievieti — divkāršas verdzības stāvoklī.

Jau pirmajos savas pastāvēšanas mēnešos padomju vara kā darba ļaužu vara izdarīja likumdošanā, kas skar sievieti, visnoteiktāko apvērsumu. No tiem likumiem, kas sievieti nolika pakļautā stāvoklī, Padomju republikā nav vairs ne vēsts. Es runāju tieši par tiem likumiem, kas speciāli izmantoja sievietes vājāko stāvokli, nolikdami viņu tiesībās nevienlīdzīgā un bieži pat pazemojošā stāvoklī,

t. i., par likumiem par laulības šķiršanu un par ārlaulības bērnu, par sievietes tiesībām pieprasīt no bērna tēva alimentus bērna apgādāšanai.

Tieši šajā ziņā buržuāziskā likumdošana, jāsaka, pat attīstītākajās zemēs izmanto sievietes vājāko stāvokli, padarot viņu tiesībās nevienlīdzīgu un pazemojot to. Un tieši šajā ziņā Padomju vara no vecajiem, netaisnīgajiem, darba ļaužu masas pārstāvjiem neciešamajiem likumiem nav vairs atstājusi ne vēsts. Un tagad mēs varam pilnīgi lepni, bez kādas pārspīlēšanas teikt, ka, izņemot Padomju Krieviju, pasaulē nav nevienas zemes, kur būtu pilnīga sieviešu vienlīdzība tiesībās un kur sieviete nebūtu nostādīta pazemojošā stāvoklī, kas sevišķi jūtams ikdienas, ģimenes dzīvē. Tas bija viens no mūsu pirmajiem un svarīgākajiem uzdevumiem.

Ja jums nākas saskarties ar partijām, kas naidīgas boļševikiem, vai arī ja jūsu rokās nonāk avīzes, kuras tiek izdotas krievu valodā Kolčaka vai Deņikina ieņemtajos ap gabalos, vai arī ja gadās sarunāties ar cilvēkiem, kas atbalsta šo avīžu viedokli, tad no viņiem jūs bieži varat dzirdēt pret Padomju varu vērstu apsūdzību demokrātijās pārkāp šanā.

Mums, Padomju varas pārstāvjiem, boļševikiem-komu-nistiem un Padomju varas piekritējiem, vienmēr pārmet lo, ka mēs esot pārkāpuši demokrātiju, un, lai pamatotu šo apsūdzību, izvirza to faktu, ka Padomju vara padzinusi Satversmes sapulci. Uz šīm apsūdzībām mēs parasti atbildam tā: tai demokrātijai un lai Satversmes sapulcei, kas radās apstākļos, kad pastāvēja privātīpašums uz zemi, kad cilvēki nebija savā starpā vienlīdzīgi, kad tas, kuram bija savs kapitāls, bija saimnieks, bet pārējie, kas pie viņa strādāja, bija viņa algoti vergi, — tādai demokrātijai mēs nepiešķiram nekādas vērtības. Tāda demokrātijā aizsedza verdzību pat visattīstītākajās valstīs. Mēs, sociālisti, esam demokrātijās piekritēji tikai tiktāl, ciktāl tā atvieglina darba [aužu un apspiesto stāvokli. Socialisms uzskata par savu uzdevumu visā pasaulē cīnīties pret ikkatru iespēju cilvē kam ekspluatēt cilvēku. Īsti nozīmīga mums ir tā demokrātijā, kas kalpo ekspluatējamiem, tiem, kuri nostādīti tiesībās nevienlīdzīgā stāvoklī. Ja nestrādājošam atņem vēlēšanu tiesības, tad tā arī ir īstā vienlīdzība starp cilvēkiem. Kas nestrādā, tam nebūs ēst.

Atbildot uz šīm apsūdzībām, mēs sakām, ka jāizvirza jautājums, par lo, kā vienā vai otrā valstī tiek realizēta demokrātijā. Visās demokrātiskās republikās mēs redzam, ka tiek pasludināta vienlīdzība, bet civilos likumos un likumos par sievietes tiesībām attiecībā uz viņas stāvokli ģimenē, attiecībā uz laulības šķiršanu mēs uz katra soļa redzam nevienlīdzību un sievietes pazemošanu, un mēs sakām, ka tā ir demokrātijās pārkāpšana un tieši attiecībā uz apspiestajiem. Padomju vara vairāk par visām citām, visaltīstītākām zemēm realizējusi demokrātiju ar lo, ka savos likumos tā nav atstājusi ne mazākā mājiena uz sievietes nevienlīdzību tiesībās. Atkārtoju, neviena valsts un neviena demokrātiskā'likumdošana nav darījusi sievietes labā pat ne pusi no tā, ko darījusi Padomju vara jau pirmajos savas pastāvēšanas mēnešos.

Protams, nepietiek ar likumiem vien, un mēs nekādā ziņā neapmierināmies ar dekretiem vien. liet likumdošanas laukā mēs esam darījuši visu, kas no mums lika prasīts sievietes stāvokļa pielīdzināšanai vīrieša stāvoklim, un mēs pamatoti varam ar to lepoties. Sievietes stāvoklis Padomju Krievijā tagad ir tāds, ka tas ir ideāls no pašu attīstītāko valstu viedokļa. Bet mēs sakām sev, ka tas, protams, ir vēl tikai sākums.

Sievietes stāvoklis, tai nodarbojoties ar mājsaimniecību, vēl vienmēr paliek apspiests. Sievietes pilnīgai atbrīvošanai un viņas patiesai vienlīdzībai ar vīrieti nepieciešams, lai būtu sabiedriska saimniecība un lai sieviete piedalītos vispārīgajā ražošanas darbā. Tad sieviete ieņems tādu pašu stāvokli kā vīrietis.

Protams, te nav runa par to, lai sieviete būtu vienlīdzīga darba ražīguma, darba apjoma, tā ilguma ziņā, darba noteikumos ntt., bet raita ir pa.r to, lai sievieti atšķirībā no vīrieša neapspiestu viņas saimnieciskais stāvoklis. Jūs visi zināt, ka pat pilnīgas tiesību vienlīdzības apstākļos tomēr paliek šī faktiskā sievietes apspiestība, jo uz viņas pleciem uzkrauj visu mājsaimniecību. Šī mājsaimniecība lielāko tiesu ir pats neražīgākais, pats mežonīgākais un pats smagākais darbs, ko veic sieviete. Šis darbs ir ārkārtīgi sīks un nesatur sevī nekā tāda, kas kaut cik veicinātu sievietes attīstību.

Izvirzījuši sociālistisku ideālu, mēs gribam cīnīties par pilnīgu sociālismā realizēšanu, un te sievietei paveras ļoti plašs darba lauks. Mēs tagad nopietni gatavojamies attīrīt pamatu sociālistiskai celtniecībai, bet pati sociālistiskās sabiedrības celtniecība sāksies tikai tad, kad mēs, panākuši pilnīgu sievietes vienlīdzību, ķersimies pie jaunā darba kopā ar sievieti, kas atbrīvota no šā sīkā, notrulinošā, neražīgā darba. Šā darba mums pietiks daudziem daudziem gadiem.

Šis darbs nevar dot straujus rezultātus un nerada spožu efektu.

Mēs iekārtojam parauga iestādes, ēdnīcas, mazbērnu novietnes, kuras atbrīvotu sievieti no mājsaimniecības. Г"

te tieši uz sievieti visvairāk arī gulstas šis visu šo iestāžu iekārtošanas darbs. Jāatzīst, ka pašlaik Krievijā ir ļoti maz tādu iestāžu, kas palīdzētu sievietei izkļūt no mājas verdzenes stāvokļa. Tādu ir niecīgs skaits, un tie apstākļi, kādos pašreiz atrodas Padomju republika, — gan kara, gan pārtikas apstākļi, par ko jums te sīki stāstīja biedri, — traucē mūs šajā darbā. Bet tomēr jāsaka, ka šīs iestādes, kas sievieti atbrīvo no mājas verdzenes stāvokļa, rodas it visur, kur tikai tam ir vismazākā iespēja.

Mēs sakām, ka strādnieku atbrīvošanai jābūt pašu strādnieku lietai, un gluži tāpat arī sieviešu-strādnieču atbrīvošanai jābūt pašu sieviešu-strādnieču lietai. Pašām sievietēm-strādniecēm jārūpējas par lādu iestāžu attīstību, un šī sievietes darbība novedīs pie tā, ka pilnīgi pārmainīsies stāvoklis, kāds viņai bija agrāk kapitālistiskajā sabiedrībā.

Lai nodarbotos ar politiku, vecās, kapitālistiskās sabiedrības apstākļos vajadzēja īpašu sagatavošanos, un tāpēc sievietes līdzdalība politikā pat visattīstītākajās un brīvākajās kapitālistiskajās zemēs bija niecīga. Mūsu uzdevums ir padarīt politiku pieejamu katrai darba sievietei. No tā brīža, kad iznīcināts privātīpašums uz zemi un fabrikām un gāzta muižnieku un kapitālistu vara, politikas uzdevumi darba ļaužu masai un darba sievietēm kļūst vienkārši, skaidri un visiem pilnīgi pieejami. Kapitālistiskajā sabiedrībā sievietei ir tik beztiesīgs stāvoklis, ka viņas līdz dalība politikā samērā ar vīrieti izpaužas visai niecīgi. Lai šis stāvoklis mainītos, vajag, lai būtu darba ļaužu vara, un tad galvenie politikas uzdevumi būs viss tas, kas tieši skar pašu darba ļaužu likteni.

Un te sievietes-strādnieces, ne tikai partija organizētās un apzinīgās, bet arī bezpartejiskās un vismazāk apzinīgās, līdzdalība ir nepieciešama. Te Padomju vara sievietei-strādniecei paver plašu darbības lauku.

Mums bija ļoti grūti cīnīties pret Padomju Krievijai naidīgajiem spēkiem, kas iet karagājienā pret to. Mums bija grūti cīnīties tiklab kara laukā pret tiem spēkiem, kas rīko karu pret darba ļaužu varu, kā arī pārtikas laukā pret spekulantiem, tāpēc ka nepietiekami liels ir to cilvēku, to darba ļaužu skaits, kuri pilnīgi nāktu mums palīgā ar savu pašu darbu. Arī te Padomju vara neko nevērtē tik augsti kā bezpartejisko sieviešu-strādnieču plašo masu palīdzību. Lai viņas zina, ka varbūt vecajā, buržuāziskajā sabiedrībā politiskai darbībai bija nepieciešama komplicēta sagatavošanās, un tā sievietei nebija pieejama. Bet Padomju republikas politiskā darbība par savu galveno uzdevumu izvirza cīņu pret muižniekiem, kapitālistiem, cīņu par ekspluatācijas iznīcināšanu, un tāpēc Padom ju republikā sievietēm -strādniecēm paveras politiskās darbības iespēja, kuras uzdevums būs tas, lai sieviete ar savu organizatorisko prasmi palīdzētu vīrietim.

Mums nepieciešams ne tikai milzīga mēroga organizatorisks darbs. Mums nepieciešams organizatorisks darbs arī visniecīgākajā mērogā, kas dod iespēju strādāt arī sievietēm. Sieviete var strādāt arī kara apstākļos, kad izvirzās uzdevums palīdzēt armijai, aģitēt tās vidū. Visā šajā darbā sievietei aklivi jāpiedalās, lai Sarkanā Armija redzētu, ka par viņu rūpējas, par viņu gādā. Sieviete var strādāt ari pārtikas laukā — produktu sadalīšanā un masu uztura uz labošanā, ēdnīcu izveidošanā, kuras tagad tik plaši iekārtotas Petrogradā.

Lūk, kādās nozarēs sievietes-strādnieces darbība iegūst īstu organizatorisku nozīmi. Sievietes līdzdalība nepieciešama arī lielo izmēģinājumu saimniecību iekārtošanā un to uzraudzīšanā, lai šī lieta nebūtu pie mums vienpatņa lieta. Šis darbs nav veicams, ja tajā nepiedalās liels skaits darba sieviešu. Un sieviete-strādniece var būt pilnīgi piemērota šim darbam, tiklab uzraugot produktu sadalīšanu, kā arī gādājot par to, lai produkti būtu vieglāk dabūjami. Bezpartejiskai sievietei-strādniecei šis uzdevums ir pilnīgi pa spēkam, un tai pašā laikā šā uzdevuma realizēšana visvairāk sekmēs sociālistiskās sabiedrības nostiprināšanu.

Atcēlusi privātīpašumu uz zemi un gandrīz pilnīgi atcē lūsi privātīpašumu arī uz fabrikām un rūpnīcām, Padomju vara cenšas pēc tā, lai visi darba ļaudis, ne vien partijas biedri, bet arī bezpartejiskie un ne tikai vīrieši, bet ari sievietes, piedalītos šajā saimnieciskajā celtniecībā. Šis Padomju varas sāktais darbs var tikt virzīts uz priekšu tikai tad, kad visā Krievijā šajā darbā piedalīsies ne daži simti sieviešu, bet miljoni un atkal miljoni. Mēs esam pārliecināti, ka tad sociālistiskā celtniecība būs nodrošināta. Tad darba ļaudis pierādīs, ka viņi var dzīvot un var saimniekot arī bez muižniekiem un kapitālistiem. Tad sociālistiskā celtniecība stāvēs Krievijā tik droši, ka nekādi ārējie ienaidnieki citās zemēs un Krievijas iekšienē nebūs Padomju republikai bīstami.

„Pmuda", 213. nr., 1919 25. septembri

Iespiests pēc brošūras: V. I. Ļeņins, „Runa strādnieču kongresā", Maskavā, 1919., teksta, kas sati&indfs ar avīzes „Pravda“ ffi/csfu

PETROGRADAS STRĀDNIEKU PIEMĒRS

Avīzes jau ziņoja, ka Petrogradas strādnieki sākuši pastiprināti mobilizēt labākos darbiniekus un sūtīt tos uz Dienvidu fronti.

Tas, ka Deņikins ieņēmis Kursku un virzās uz Orlu, pilnīgi izskaidro šo Petrogradas proletariāta enerģijas kāpinājumu. Viņa piemēram jāseko strādniekiem arī citos rūpniecības centros.

Deņikinieši cer radīt paniku mūsu rindās un piespiest nūs domāt tikai par aizsardzību, tikai par šo virzienu. \rzemju radio liecina, cik cītīgi Francijas un Anglijas mperialisti palīdz Deņikinam arī šai ziņā, kā viņi palīdz am ar bruņojumu un ar simtiem miljoniem rubļu. Ārzemju adio kliedz pa visu pasauli, ka ceļš uz Maskavu esot atjāts. Kapitālistiem gauži gribas iebiedēt mūs.

Bet viņiem neizdosies mūs iebiedēt. Mūsu karaspēks ir zvietots saskaņā ar pārdomātu un stingri realizējamu ilānu. ftfūsu uzbrukums ienaidnieka galvenajam spēku votam neatlaidīgi turpinās. Sajās dienās gūlās uzvaras, — 0 lielgabalu iegūšana Bogučarskas rajonā, Vešenskas sta-icas ieņemšana, — rāda mūsu karaspēka sekmīgu virzī-anos uz kazaku centru, kuri vienīgie ir devuši un dod 'eņikinam iespēju savākt nopietnu spēku. Deņikins tiks ilauzts, kā ir salauzts Kolčaks. Mūs neiebiedēs, un savu etu mēs novedīsim līdz uzvaras vainagotam galam. Kurskas ieņemšana un ienaidnieka virzīšanās uz Orlu virza mums uzdevumu: dot papildspēkus, lai te atsistu naidnieku. Un Petrogradas strādnieki ar savu piemēru parādījuši, ka viņi pareizi sapratuši uzdevumu. Neslēp t sev briesmas, nepavisam nesamazinot tās, mēs sakām: drogradas piemērs ir pierādījis, ka papildspēki mums ir.

Lai atsistu uzbrukumu Orlai, lai pārietu uzbrukumā Kurskai un Charkovai, vajag bez tā, kas mums jau ir, mobilizēt labākos darbiniekus no proletariāta vidus. Nopietnas ir briesmas, ko radījusi Kurskas krišana. Nekad vēl ienaidnieks nav bijis tik tuvu Maskavai. Bet, lai atvairītu šīs briesmas, kā papildinājumu agrākam karaspēkam mēs sūtām jaunus labāko strādnieku pulkus, kas spēj radīt lūzumu to karaspēka daļu noskaņojumā, kuras atkāpjas.

Karaspēka vidū dienvidos redzamu vietu pie mums ieņēma dezertieris, kas atgriezies armijas rindās. Viņš atgriezās lielāko tiesu brīvprātīgi, aģitācijas ietekmē, kas izskaidroja viņam viņa pienākumu, kas izskaidroja viņam, cik nopietnas ir muižnieku un kapitālistu varas atjaunošanas briesmas. Bet dezertieris nenoturējās, viņam pietrūka izturības, viņš gandrīz visur sāka atkāpties, nepieņemot kauju.

Lūk, kāpēc pirmšķirīgu nozīmi iegūst armijas atbalstīšana ar jaunu proletāriešu spēku pieplūdumu. Svārstīgie elementi tiks padarīti stingrāki, garastāvoklis tiks uzlabots, lūzums tiks panākts. Proletariats, kā jau tas vienmēr bijis mūsu revolūcijā, atbalstīs un vadīs strādājošo iedzīvotāju svārstīgos slāņus.

Petrogradā strādniekiem jau sen nākas uzņemties vēl vairāk grūtību nekā strādniekiem citos rūpniecības centros. Gan bads, gan kara briesmas, gan labāko strādnieku norīkošana padomju amatos pa visu Krieviju — no visa tā Petrogradas proletariats ir cietis vairāk nekā proletariats citās vietās.

Un tomēr mēs redzam, ka Petrogradas strādniekos nav ne mazākā pesimisma, ne mazākā spēku paguruma. Taisni otrādi. Viņi ir norūdīti. Viņi atraduši jaunus spēkus. Viņi izvirza jaunus cīnītājus. Viņi lieliski veic priekšpulka uzdevumu, sūtīdami palīdzību un atbalstu turp, kur las visvairāk vajadzīgs.

Kad tādi svaigi spēki dodas nostiprināt mūsu armijas svārstīgās daļas, tad darba ļaužu masas, zaldati no zemniekiem, dabū jaunus vadoņus no savu ļaužu vidus, no vairāk attīstīto, vairāk apzinīgo, garā stiprāko darba ļaužu vidus. Lūk. kāpēc tāda palīdzība mūsu zemnieciskajā armijā dod mums noteiktu pārsvaru pār ienaidnieku, jo ienaidniekam viņa zemnieciskās armijas „atbalstam" tiek laisti darbā tikai muižnieku dēliņi, bet mēs zinām, ka šis „atbalsts" pazudināja Kolčaku, pazudinās arī Deņikinu.

Biedri strādnieki! Ķersimies visi pie jauna darba pēc Petrogradas biedru piemēra! Vairāk spēku darbībai karaspēkā, vairāk rosmes un drosmes, vairāk sacensības, lai pielīdzinātos petrogradiešiem, un uzvara būs darba ļaužu pusē, muižnieku un kapitālistu kontrrevolūcija tiks galīgi sakauta.

N. Ļeņins

P. S.[3] Es nupat dabūju zināt, ka no Maskavas vairāki desmiti uzticamāko biedru ir devušies uz fronti. Petro-gradai sekojusi Maskava. Pārējiem jāseko Maskavai.

N. Ļ.

1919. gada 3. oktobrī.

„Pravda", 221. nr., 1919. q.

k. oktobri Iespiests pēc avīzes „Р rauda" teksta

\

ATBILDE UZ AMERIKĀŅU AVĪZES „THE CHICAGO DAILY NEWS“ KORESPONDENTA JAUTĀJUMIEM

1919. 5. X

Lūdzu atvainot mani par manu slikto angļu valodu. Priecājos atbildēt uz Jūsu jautājumiem:

1. Kāda ir tagadējā Padomju valdības politika miera jautājumā?

2. Kādi vispārējos vilcienos ir miera noteikumi, kurus izvirza Padomju Krievija?

Mūsu miera politika ir agrākā, t. i., mēs esam pieņēmuši Bulita kga miera priekšlikumu”. Mēs nekad neesam grozījuši mūsu miera noteikumus (2. jautājums), kas formulēti kopā ar Bulita kgu.

Mēs daudzkārt oficiāli esam piedāvājuši mieru Antantei pirms Bulita kga atbraukšanas.

3. Vai Padomju valdība ir gatava garantēt absolūtu neiejaukšanos ārzemju valstu iekšējās lietās?

Mēs esam gatavi to garantēt.

4. Vai Padomju valdība ir gatava pierādīt, ka tā pārstāv krievu (aulas vairākumu?

Jā, Padomju valdība ir pali demokrātiskākā no visām valdībām pasaulē. Mēs esam gatavi to pierādīt.

5. Kāda ir Padomju valdības pozicija attiecībā uz ekonomisko vienošanos ar Ameriku?

Mēs noteikti esam par ekonomisko vienošanos ar Ameriku, — ar visām zemēm, bet it īpaši ar Ameriku.

Ja nepieciešams, varam Jums sniegi pilnīgu mušu miera noteikumu tekstu, kurus formulējusi mūsu valdība kopā ar Bulita kgu.

VI. Ufjanovs (N. Ļeņins)

Iespiests pēc rokraksta Tulkots no rmalu valodas

Iespiests 191S. g. 27. oktobri aotres The Chicago Daily News" 257. nr-ā Krieva valodā publicēts 1942. gailu

SVEICIENS ITĀLIJAS, FRANCIJAS UN VACIJAS KOMUNISTIEM

Neparasti trūcīgas ir ziņas, kuras pie mums saņem no ārzemēm. Imperiālistisko zvēru blokāde darbojas visā pilnībā, pasaules varenāko lielvalstu varmācība vērsta pret mums, lai atjaunotu ekspluatato.ru varu. Un viss šis Krievijas un visas pasaules kapitālistu zvēriskais naids, protams, tiek maskots ar frazeoloģiju par „demokrātijās" augsto nozīmi! Ekspluatatoru nometne ir sev uzticīga: tā pasludina buržuāzisko demokrātiju par „demokrātiju" vispār, un visi filistri, visi sīkburžuji piebalso šai nometnei, visi — līdz pat Fridricha Adlera, Kārļa Kautska kungam un Vācijas „neatkarīgās" (tas ir, no revolucionārā proletariāta neatkarīgās, bet no sīkburžuaziskiem aizspriedumiem atkarīgās) s.-d. partijas vadoņu vairākumam.

Hei, jo retāk mēs Krievijā saņemam ziņas no ārzemēm, toties ar lielāku prieku mēs visur vērojam komunisma milzīgos panākumus strādnieku vidū visās zemēs pasaulē, panākumus šo masu sakaru saraušanā ar satrunējušajiem un nodevīgajiem vadoņiem, kas, no Šeidemaņa līdz Kaulskim, pārgājuši buržuāzijas pusē.

Par Itālijas partiju mēs esam uzzinājuši tikai to. ka tās kongress ar milzīgu vairākumu pieņēmis lēmumu pievienoties III Internacionālei un pieņēmis proletariāta diktatūras programuu. Tādējādi Itālijas sociālistiskā partija ir īstenībā pievienojusies komunismam, lai gan, diemžēl, ir vēl saglabājusi veco nosaukumu. Kvēls sveiciens Itālijas strādniekiem un viņu partijai!

Par Franciju mēs zinām tikai to, ka vienā pašā Parizē ir jau divas komunistiskas avīzes: „Internacionāle" Reiinonda Perika redakcijā un „Aizliegtais Nosaukums" Zoržu Ankclila redakcijā. III Internacionālei jau

S .4". sf.;.

pievienojušās vairākas proletariāta organizācijas. Strādnieku masu simpātijās ir noteikti komunisma un Padomju varas pusē.

Par Vācijas komunistiem mēs esam uzzinājuši tikai to, ka vairākās pilsētās pastāv komunistiskā prese. Bieži vien šīm avīzēm ir nosaukums „Sarkanais Karogs'*. Berlines „Sarkanais Karogs"16 iznāk nelegāli, varonīgi cīnoties pret bendēm — Seidemaņiem un Noskēm, kuri savos darbos sui:\iniski iztop buržuāzijai, tāpat kā „neatkarīgie" tai sulainiski iztop vārdos un ar savu „idejisko" (sīkburžua-ziski idejisko) propagandu.

Komunistu Berlines avīzes „Sarkanais Karogs" varonīgā cīņa rada pilnīgu sajūsmu. Beidzot taču Vācijā ir godīgi un patiesi sociālisti, kas joprojām ir stingri un nelokāmi, neraugoties uz visām vajāšanām, neraugoties uz labāko vadoņu neģēlīgo noslepkavošanu! Beidzot taču Vācijā ir strādnieki komunisti, kuri ved varonīgu cīņu, kas patiesi pelna „revolucionārās" cīņas nosaukumu! Beidzot taču no proletārisko masu dzīlēm izaudzis Vācijā tāds spēks, kuram vārdi par „proletārisko revolūciju" ir kļuvuši par patiesībai

Sveiciens Vācijas komunistiem!

Seidemaņi un Kautski, Reneri un Fridrichi Adleri, lai cik liela varbūt ir starpība starp šiem kungiem viņu personīgā godīguma ziņā, ir vienādi izrādījušies par sīkbur-žujiem, par nekrietnākajiem krāpniekiem un sociālismā nodevējiem, par buržuāzijas piekritējiem, jo 1912. gadā viņi visi rakstīja un parakstīja Bazeles manifestu par imperiālistisko karu, kas nenovēršami tuvojās, viņi visi toreiz runāja par „proletārisko revolūciju", un viņi visi patiesībā izrādījās sīkburžuaziski demokrāti, sīkpilsoniski republikānisku, buržuāziski demokrātisku ilūziju bruņinieki, kontrrevolucionarās buržuāzijas atbalstītāji.

Niknās vajāšanas, kas vērsās pret Vācijas komunistiem, norūdīja tos. Ja tagad viņi zināmā mērā ir izkliedēti, tad las liecina par viņu kustības plašumu un masveida raksturu, par to spēku, ar kādu komunisms aug no strādnieku masu dzīlēm. Izkliedētība ir neizbēgama kustībai, kuru tik nikni vajā kontrrevolucionarie buržuji un viņu sulaiņi — Seidemaņi un Noskes un kura ir spiesta organizēties nelegāli.

Ir arī dabiski, ka kustība, kas tik strauji aug, kas cieš tādas briesmīgas vajāšanas, rada diezgan asas domstarpības. Te nav nekā bīstama. Tā ir augšanas slimība.

Lai Šeidemaņi un Kautski savās avīzēs ,,Vorwārts“[4] un ,,Freiheit“ie ļauni priecājas par domstarpībām komunistu vidū. Šiem satrunējušās sīkpilsonības varoņiem neatliek nekas cits kā vien maskot savu trūdēšanu ar mājieniem uz komunistu pusi. Bet, ja runā par lielas būtību, tad tikai aklie var tagad vēl neredzēt patiesību. Un šī patiesība ir tā, ka šeidemanieši un kautskieši ir visnekrietnākā kārtā nodevuši proletārisko revolūciju Vācijā, kfuvuši lai neuzticīgi, ir izrādījušies īstenībā kontrrevolucio-narās buržuāzijas pusē. Heinrichs Laufenbergs to ir ievērojami spēcīgi, uzskatāmi, skaidri, pārliecinoši parādījis un pierādījis savā lieliskajā brošūrā „Starp pirmo un otro revolūciju". Domstarpības šeidemaniešu un kautskiešu vidū ir domstarpības irstošajās, mirstošajās partijās, kurās vadoņi paliek bez masām, ģenerāļi bez armijas. Masas pamet šeidemaniešus un pāriet pie kautskiešiem viņu kreisā spārna dēļ (tas redzams jebkurā masu sapulces pārskatā), bet šis kreisais spārns savieno — bezidejiski, bailīgi — sīkburžuazijas vecos aizspriedumus attiecībā uz parlamentāro demokrātiju ar proletāriskās revolūcijas, proletariāta diktatūras, Padomju varas komunistisko atzīšanu.

„Neatkarīgo" satrunējušie vadoņi zem masu spiediena vārdos visu to atzīst, bet darbos joprojām paliek sīkburžua-ziski demokrāti, „sociālisti" pēc Luija Blana un citu 1848. gada muļķīšu tipa, kurus tik nesaudzīgi izsmēja un pienagloja pie kauna staba Markss.

Lūk, šīs domstarpības ir paliesi nesamierināmas. Starp sīkpilsoņiem, kas, tāpat kā 1848. gada sīkpilsoņi, pielūdz buržuāzisko „demokrātiju", neizprazdami tās buržuāzisko raksturu, un proletāriskiem revolucionāriem miers nav iespējams. Kopā strādāt viņi nevar. Haze un Kaufskis, Fridrichs Adlers un Oto Bauers var locīties, cik patīk, un pierakstīt veselus kalnus papīra, runāt bezgalīgas runas — viņiem neatrunāties no tā fakta, ka īstenībā viņi parāda proletariāta diktatūras un Padomju varas pilnīgu neizprašanu, ka īstenībā viņi ir sīkpilsoniski demokrāti, tādi „sociālisti" kā Luijs Plans un Ledrī-Rolens, ka īstenība viņi ir labākā gadījumā rotaļlieta buržuāzijas rokās, sliktākā gadījumā — tās tiešie sulaiņi.

„Neatkarīgie”, kaulskieši, Austrijas sociāldemokrāti šķiet vienota partija; patiesībā viņu partijas biedru masas pašos pamatos, pašā galvenajā, visbūtiskākajā, nav solidārās ar vadoņiem. Masas ies proletāriskā revolucionārā cīņā par Padomju varu, tiklīdz sāksies jaunas krizes moments, bet „vadoņi” paliks tiklab tad, kā arī tagad konlr-revolucionari. Nav grūti vārdos sēdēt starp diviem krēsliem, un Hilferdings Vācijā, Fridrichs Adlers Austrijā rāda augstus šās cēlās mākslas paraudziņus.

liet revolucionārās cīņas ugunīs cilvēki, kas nodarbojas ar nesamierināmā samierināšanu, izrādīsies par ziepju burbuļiem. To parādīja visi 1X48. gada „sociālistiskie” varoņi, to parādīja viņu miesīgie brāļi, meņševiki un sociālisti revolucionāri Krievijā 1917.-—1919. gadā. to parāda visi Hernes jeb dzeltenās ĪI Internacionāles bruņinieki.

Domstarpības komunistu vidū ir citāda veida. Uadikalu atšķirību var te neredzēt tikai tas, kas to negrib redzēt. Tās ir domstarpības neticami strauji izaugušas masu kuslī-bas pārstāvju vidū. l'ās ir domstarpības uz vienas kopējas, akmenscietas pamalbazes: uz proletāriskās revolūcijas atzīšanas bāzes, uz cīņas bāzes pret buržuāziski demokrātiskām ilūzijām un buržuāziski demokrātisko parlamentārismu, uz proletariāta diktatūras un Padomju varas atzīšanas bāzes.

l;z tādas bāzes domstarpības nav bīstamas: tā ir augšanas slimība, nevis vecuma nespēks. Tāda veida domstarpības ir ne vienu vien reizi pārdzīvojis arī boļševisms, šādu domstarpību dēļ tas pārdzīvojis arī nelielu šķelšanos, bet izšķirošā brīdī, varas iekarošanas un Padomju republikas dibināšanas brīdī, boļševisms ir izrādījies vienots. 1as ir sev piesaistījis visu labāko no tam tuvajiem sociālistiskās domas virzieniem, tas apvienojis ap sevi n i s n proletariāta avangardu uu milzīgu vairākumu darba ļaužu.

Tā būs arī ar Vācijas komunistiem.

Seidemanieši un kautskieši vēl joprojām runā par „demokrātiju” vispār, viņi vēl joprojām dzīvo 1848. gada idejās, viņi ir marksisti vārdos, Luiji Blani darbos. Viņi runā par „vairākumu”, domādami, ka vēlēšanu biļetenu vienlīdzība nozīmē ekspluatētā vienlīdzību ar eksplualatoru, strādnieka — ar kapitālistu, nabagā — ar bagāto, izsalkušā — ar paēdušo.

Šeideinaniešiem un kautskiešiem iznāk tā, it kā labiņie, godīgie, cēlie, miermīlīgie kapitālisti nekad nebūtu lietojuši bagātības spēku, naudas spēku, kapitala varu, birokrātijas un militārās diktatūras jūgu, bet izšķīruši jautājumus patiesi „ar vairākumu”!

Seidcmanieši un kautskieši (daļēji aiz liekulības, daļēji aiz galīga stulbuma, ko ieaudzinājuši reformistiskā darba gadu desmiti) izskaistina buržuāzisko demokrātiju, buržuāzisko parlamentārismu, buržuāzisko republiku, attēlodami lietu tā, it kā kapitālisti izšķirot valsts lietas ar vairākuma gribu, nevis ar kapitala gribu, ar krāpšanas, apspiešanas līdzekļiem, ar bagāto varmācību pār nabagajiem.

Seidemanieši un kautskieši ir gatavi „atzīt" proletārisko revolūciju, bet tikai tā, lai sākumā, saglabājot kapitala un bagātības spēku, varu, jūgu, privilēģijas, iznāktu tā, ka vairākums balsotu (pastāvot tās valsts varas buržuāziskām aparatam, kura sarīko vēlēšanas) „par revoluciju“!l Grūti iedomāties, cik dziļš ir sīkpilsoniskais stulbums, ko pauž tāds uzskats, — cik dziļa ir sīkpilsoniskā uzticēšanās iVertrauensduselei) kapitālistiem, buržuāzijai, ģenerāļiem, valsts varas buržuāziskajam aparatam.

īstenībā tieši buržuāzijā vienmēr ir liekuļojusi, formālo vienlīdzību dēvēdama par „demokrātiju”, bet īstenībā varmācīgi apspiezdama trūcīgos, darba ļaudis, sīkzemniekus un strādniekus ar bezgala daudziem krāpšanas, apspiešanas paņēmieniem un tā tālāk. Imperiālistiskais karš (ko apkaunojoši izskaistināja Šeidenvaņi un Kautski) atklāja to miljoniem cilvēku. Proletariāta diktatūra ir vienīgais līdzeklis darba ļaužu aizsargāšanai no kapitala jūga, no buržuāzijas militārās diktatūras varmācības, no imperiālistiskiem kariem. Proletariāta diktatūra ir vienīgais soli uz vienlīdzību un demokrātiju īstenībā, nevis uz papīra, bet dzīvē, nevis politiskajā frāze, bet ekonomiskajā īstenībā.

To neizprazdami, Šeidemaņi un Kautski ir kļuvuši par nicināmiem sociālismā nodevējiem un buržuāzijas ideju aizstāvjiem.

* *

*

Kaulskiešu yeb „neatkarīgā'1) partija iet bojā un nenovēršami drīz vien aizies bojā un sairs no domstarpībām starp tās biedru revolucionāro vairākumu un kontrrevolu-cionarajiem „vadoņiem".

Komunistiskā partija nostiprināsies un norūdīsies, pārdzīvodama tieši tādas (lietas būtībā) domstarpības, kādas pārdzīvoja arī boļševisms.

Vācijas komunistu vidū pastāvošo domstarpību būtība, ciktāl cs varu spriest, ir jautājums par „legālo iespēju izmantošanu" (kā 1910.—1913. gadā sacīja boļševiki), par buržuāziskā parlamenta, reakcionāro arodbiedrību, „likuma par padomēm" (Betriebsratgesetz), kuras izkropļojuši šeidemanieši un kautskieši, izmantošanu, par piedalīšanos tamlīdzīgās iestādēs vai par to boikotu.

Mēs, Krievijas boļševiki, pārdzīvojām tieši tāda veida domstarpības 1906. un 1910.—1912. gadā. Un mēs skaidri redzam, ka pie daudziem jauniem Vācijas komunistiem izpaužas vienkārši revolucionārās pieredzes trūkums. Ja viņi būtu pārdzīvojuši pāris buržuāzisku revolūciju (1905. un 1917.), tad viņi nepropagandētu lādu bezierunu boiko tu, nenoslīdētu šad un tad sindikalisma kļūdās.

Tā ir augšanas slimība. Tā pāries, kad pieaugs kustība, kas lieliski aug augumā. Un pret šīm acīm redzamajām kļūdām jācīnās atklāti, cenšoties nepārspīlēt domstarpības, jo visiem jāsaprot, ka tuvākajā nākotnē cīņa par proletariāta diktatūra, par Padomju varu novērsīs šo domstarpību lielāko daļu.

Tiklab no marksistiskās teorijas, kā arī no triju revolūciju (1905., 1917. februāris, 1917. oktobris) pieredzes viedokļa es uzskatu par noteikti aplamu atteikšanos no pie dalīšanās buržuāziskā parlamentā, reakcionārā (leginiskā, gomperiskā u. tini.) arodbiedrībā, visreakcionārākajā strādnieku „padomē", ko izkropļojuši šeidemanieši, u. tini.

Reizēm, atsevišķos gadījumos, atsevišķā zemē boikots ir pareizs, kā, piemēram, bija pareizi, ka boļševiki boikotēja cara Domi 1905. gadā. Bet tie paši boļševiki piedalījās daudz reakcionārākajā un tieši kontrrevolucionarajā (907. gada Domē. Boļševiki piedalījās buržuāziskās Satversmes sapulces vēlēšanās 1917. gadā, bet 1918. gadā mēs to padzinām par šausmām sīkpilsoniskiem demokrātiem. Kautskiem un pārējiem sociālismā renegatiem. Mēs piedalījāmies visreakcionārākajās arodbiedrībās, tīri meņševistis-kās, kas ne ar ko (kontrrevolucionarisma ziņā) neatpalika no leginiskajām, visnekrietnākajām un reakcionārākajām Vācijas arodbiedrībām. Mēs pat tagad, divus gadus pēc valsts varas iekarošanas, neesam vēl beiguši cīņu pret meņševistisko (t. i., šeidemanisko, kautskisko, gomperisko un tā joprojām) arodbiedrību atliekām: tik ļoti ilgstošs ir šis process! Tik liela ir atsevišķos apvidos vai atsevišķos arodos sīkburžuazisko ideju ietekme!

Agrāk mēs bijām mazākums Padomēs, mazākums arodbiedrībās, kooperativos. Ar ilgstošu darbu, ar ilgstošu cīņu — gan līdz politiskās varas iekarošanai, gan pēc tās iekarošanas — mēs ieguvām vairākumu visās strādnieku organizācijās, pēc tam arī ne-strādnieku, pēc tam arī sīkzemnieku organizācijās.

Tikai nelieši vai muļķīši var domāt, ka proletariātam vispirms jāiekaro vairākums balsošanās, kuras tiek izdarītas zem buržuāzijas spaidiem, zem algotās verdzības spaidiem, bet pēc tam jāiekaro vara. Tie ir stulbuma vai liekulības kalngali, tā ir šķiru cīņas un revolūcijas aizstāšana ar balsošanu vecās iekārtas, vecās varas apstākļos.

Proletariats ved savu šķiras cīņu, negaidīdams balsošanu streika sākšanai, — lai gan streika pilnīgām sekmēm nepieciešamas darba ļaužu vairākuma (un tātad arī iedzīvotāju vairākuma) simpātijās. Proletariats ved savu šķiras ciņu. gāzdams buržuāziju, negaidīdams pie tam nekādu iepriekšēju (un buržuāzijas izdarītu, zem viņas spaidiem notiekošu) balsošanu, pie kam proletariats ļoti labi zina, ka viņa revolūcijas sekmēm, sekmīgai buržuāzijas gāšanai note i к 1i ne p i e c i e S а m a s darba ļaužu vairākuma (un tātad arī iedzīvotāju vairākuma) simpātijās.

Parlamentārie kretini un mūsdienu Luiji Blani „prasa" obligati balsošanu un obligati buržuāzijas rikotu balsošanu, lai noteiktu šīs darba jaužu vairākuma simpātijās. Bet tas ir pedantu, miroņu vai veiklu krāpnieku uzskats.

Dzīvā dzīve, īsto revolūciju vēsture rada, ka „darba laužu vairākuma simpātijās" ļoti bieži nevar pierādīt ne ar kādu balsošanu (nerunājot jau par balsošanu, ko izdara eksplualatori, pastāvot ekspluatatora „vienlīdzībai" ar ekspluatēto!). Ļoti bieži „darba ļaužu vairākuma sim-patijas“ tiek pierādītas vispār ne ar balsošanu, bet ar vienas partijas augšanu vai ar tās biedru skaita pieaugšanu Padomēs, vai ar atsevišķa streika sekmēm, kas kāda iemesla dēļ ieguvis lielu nozīmi, vai ar panākumiem pi! soņu karā utt., u. tml.

Mūsu revolūcijas vēsture ir parādījusi, piemēram, ka darba ļaužu vairākuma simpātijās proletariāta diktatūrai milzīgajās Uralu un Sibirijas zemes platībās tika parādītas nevis ar balsošanu, bet ar cara ģenerāļa Koleaka gadu ilgās valdīšanas pieredzi Drains un Sibīrijā. Pie tam Kolčaka vara arī sākās ar šeidcmaniešu un kautskiešu (krieviski: ,,meņševiku“ un „sociālistu revolucionāru*1. Satversmes sapulces piekritēju) ,,koalicijas“ varu, tāpat kā Vācijā tagad kungi Hazes un Seidemaņi ar savu „koali-ciju“ sagatavo ceļu lon Golca vai Ludendorfa varai un masko, izskaistina šo varu. Iekavās jāpiezīmē: Hazes un Seidemaņa koalīcija valdībā ir beigusies, bet šo sociālismā nodevēju politiskā koalicija ir palikusi. Pierādījums: Kautska grāmatas, Štampfera raksti avīzē ,,Vorwārls“, kautskiešu un šeidcmaniešu raksti par viņu „apvienošanos" un tā tālāk.

Proletāriskā revolūcija nav iespējama bez darba ļaužu milzīgā vairākuma simpātijām un atbalsta savam avangardam: proletariātam. Tomēr šīs simpātijās, šis atbalsts nav iegūstams uzreiz, nav izlemjams ar balsošanu, bet tiek iekarot* ilgstošā, grūtā, smagā šķiru cīņā. Proletariātu šķiras cīņa par darba Jaužu vairākuma simpātijām, par atbalstu nebeidzas, proletariātam iekarojot politisko varu. Pēc varas iekarošanas šī cīņa turpinās tikai citās formās. Krievijas revolūcijā apstākļi izveidojās proletariātam (viņa cīņā par viņa diktatūru) sevišķi labvēlīgi, jo proletāriskā revolūcija notika tad, kad visa tauta bija apbruņota un kad visa zemniecība gribēja gāzi muižnieku varu, kad visa zemniecība bija sašutusi par socialnodevēju, meņševiku un sociālistu revolucionāru, ,,kautskisko“ politiku.

Het pat Krievijā, kur proletāriskās revolūcijas brīdī apstākļi izveidojās sevišķi labvēlīgi, kur uzreiz radās visa proletariāta, visas armijas, visas zemniecības izcila vienotība, pat Krievijā, proletariāta cīņa, realizējot savu diktatūru, proletariātu cīņa par darba ļaužu vairākuma simpātijām, par atbalstu ilga mēnešus un gadus. Divu gadu laikā šī cīņa ir gandrīz pabeigta, bet vēl ne gluži pabeigta proletariāta labā. Tikai divos gados mēs esam galīgi iekarojuši Uielkrievijas, ieskaitot Uralus un Sibiriju, strādnieku un darba zemnieku milzīgā vairākuma simpātijās un atbalstu, bet neesam vēl pabeiguši iekarot Ukrainas darba zemnieku (atšķirībā no zemniekiem ekspluatatoriem) vairākuma simpātijās un atbalstu. Mūs var nospiest (un tomēr nenospiedīs) Antanles militārais spēks, bet Krievijas iekšieni* mums tagad ir tāda darba ļaužu milzīga vairākuma tik drošas simpātijās, ka pasaule vēl nav redzējusi demokrātiskāku valsti.

Ja iedziļinās šajā sarežģītajā, grūtajā, ilgajā proletariāta cīņā par varu, šās cīņas vēsturē, kas bagāta ar ārkārtīgu formu dažādību un neparasti pārpilna krasām pārmaiņām, lūzumiem, pārejām no vienas cīņas formas uz otru, tad kļūst skaidra to kļūda, kuri grib „aizliegt" piedalīties buržuāziskā parlamentā, reakcionārās arodbiedrībās, cariskās vai šeidemaniskās strādnieku vecāko konii-tejās vai arī rūpnīcu Padomēs un tā tālāk, un tamlīdzīgi. Šās kļūdas cēlonis ir tas, ka patiesīgākajiem, pārliecinātākajiem, varonīgākajiem revolucionāriem no strādnieku šķiras trūkst revolucionārās pieredzes. Tāpēc Kārlim Lib-knechlam un Rozai Luksemburgai bija tūkstoškārt taisnība, kad viņi 1919. gada janvarī redzēja šo kļūdu, norādīja uz to, bet uzskatīja par labāku paliki kopā ar tiem proletāriskajiem revolucionāriem, kas bija kļūdījušies ne visai svarīgā jautājumā, nekā ar sociālismā nodevējiem, šeidc-maniešiem un kautskiešiem, kuri nekļūdījās jautājumā par piedalīšanos buržuāziskā parlamentā, bet pārstāja būt sociālisti, kļuva par sīkpilsoniskiem demokrātiem, buržuāzijas atbalstītājiem.

Bel tomēr kļūda pa:liek kļūda un tā jākritizē, par tās izlabošanu jācinās.

Cīņai pret sociālismā nodevējiem, šeidemaniešiem un kautskiešiem, jābūt nesaudzīgai, bet lai nav jāiel pa līniju — par piedalīšanos vai pret piedalīšanos buržuāziskos parlamentos, reakcionārās arodbiedrībās u. tml. Tā būtu noteikta kļūda, un vēl lielāka kļūda būtu atkāpšanās no marksisma idejām un no tā praktiskās līnijas (stipra, centralizēta politiska partija) uz sindikalisma idejām un praksi. Vajag censties pēc tā, lai partija piedalītos gan buržuāziskajos parlamentos, gan reakcionārajās arodbiedrībās, gan šeidemaniski apcirptajās un kastrētajās „rūpnīcu Padomēs", piedalītos visur, kur ir strādnieki, kur var uzrunāt strādniekus, ietekmēt strādnieku masas. Par katru cenu jāsavieno nelegālais darbs ar legālo, sistemātiski un nelokāmi realizējot nelegālās partijas, tās strādnieku organizāciju visstingrāko kontroli pār legālo darbību. Tas nav viegli, — bet „vieglu" uzdevumu, „vieglu" cīņas līdzekļu proletāriskai revolūcijai vispār nav un nevar būt.

Šis grūtais uzdevums jāatrisina par katru cenu. Mūsu atšķirība no šeidemaniešiem un kautskiešiem ir ne tikai tā (un ne galvenokārt tā), ka viņi neatzīst bruņotu sacel sanos, bet mēs atzīstam. Galvenā un būtiskā atšķirība ir tā, ka viņi visos darbības laukos (gan buržuāziskajos parlamentos, gan arodbiedrībās, gan kooperativos, gan žurnālistikā utt.) piekopj nekonsekventu, oportunistisku vai pat tieši nodevīgu politiku.

Pret socialnodevējiein, pret reformismu un oportunis-niu — šo politisko līniju var un vajag ieturēt bez izņēmuma visos cīņas laukos. Un tad mēs iekarosim strādnieku masas. Bet ar strādnieku masām proletariāta avangards, marksistiskā centralizētā politiskā partija pa pareizu ceļu vedīs tautu pie uzvaras vainagotas proletariāta diktatūras, pie proletāriskās un nevis buržuāziskās demokrātijās, pie Padomju republikas, pie sociālistiskās iekārtas.

Dažos mēnešos trešā Internacionāle guvusi vairākas spīdošas, neredzētas uzvaras. Tās augšanas straujums ir apbrīnojams. Atsevišķas kļūdas un augšanas slimības nav lūstamas. Tieši un atklāti kritizēdami tās, mēs panāksim to, ka marksistiski audzinātās strādnieku masas visās kul-luralās zemēs drīz padzīs no savām rindām sociālismā nodevējus — visu nāciju (šie tipi ir visās nācijās) šei-demaniešus un kautskiešus.

Komunisma uzvara ir neizbēgama. Komunisms uzvarēs.

N. Ļeņins

1919. g. 10. oktobrī

Publicēts 1919. g. oktobri

Iespiests pēc rokraksta

STRĀDNIEKU VALSTS UN PARTIJAS MODUĻA

Partijas nedēļa^17 Maskavā notika Padomju varai grūtā laikā. Deņikina panākumi pastiprināja muižnieku, kapitālistu un vigu draugu izmisīgās sazvērestības, pastiprināja buržuāzijas neveiksmīgos mēģinājumus sēt paniku, visādiem līdzekļiem dragāt Padomju varas stiprumu. Svārstīgie, nepastāvīgie, neapzinīgie sīkpilsoņi un līdiz ar viņiem inteliģenti, eseri un meņšcviki, kļuva, kā tas parasts, vēl svārstīgāki un pirmie ļāva kapitālistiem sevi iebiedēt.

Bet es uzskatu to apstākli, ka partijas nedēļa Maskavā notika grūtā brīdī, drīzāk par mums izdevīgu, jo tas lietai ir noderīgāks. Partijas nedēļa mums nav vajadzīga parādei. Partijas biedri vārda pēc mums nav vajadzīgi arī par velti. Mūsu partija — revolucionārās strādnieku šķiras partija r vienīgā valdības partija pasaulē, kura rūpējas nevis par liedru skaita palielināšanu, bet gan par šo biedru kvalita-es celšanu, par partijas attīrīšanu no tiem, kas „piesmērē-ušies". Mēs vairākkārt esam izdarījuši partijas biedru >ārreģistrēšanu, lai izdzītu šos „piesmērējušos", lai partijā itstātu tikai apzinīgos un komunismam patiesi uzticīgos,s. 4ēs izlietojām gan mobilizācijas frontei, gan sestdienas alkas, lai attīrītu partiju no tiem, kuri grib tikai „izmanot" labumus, ko dod valdības partijas biedra stāvoklis, :uri negrib nest pašaizliedzīga darba grūtības komunisma ibā.

Un tagad, kad notiek pastiprināta mobilizācijā frontei, artijas nedēļa ir laba tai ziņā, ka nevilina tos, kuri grib iesmērēties. Partijā mēs aicinām lielā skaitā tikai vien-āršos strādniekus un trūcīgos zemniekus, zemniekus — arba cilvēkus, bet ne zemniekus spekulantus. Šiem •rindas biedriem mēs nesolām uti nedodam nekādus labu-mūs no iestāšanās partijā. Gluži otrādi, partijas biedriem tagad jāveic par parasto smagāks un bīstamāks darbs.

Jo labāk. Partijā iestāsies tikai paliesi komunisma piekritēji, tikai strādnieku valstij apzinīgi uzticīgie, tikai godīgie darba cilvēki, tikai kapitālisma laikā apspiesto masu īstie pārstāvji.

Tikai tādu partijas biedru mums arī vajag.

Ne reklāmai, bet nopietnam darbam mums vajadzīgi jaunie partijas biedri. Viņus mēs aicinām partijā. Darba ļaudīm mēs plaši atveram partijas durvis.

Padomju vara ir darba ļaužu vara, kuri cīnās par pilnīgu kapitala jūga gāšanu. Šai cīņā pirmā cēlās pilsētu un fabriku centru strādnieku šķira. Tā guvusi pirmo uzvaru un iekarojusi valsts varu.

Tā pievieno sev zemnieku vairākumu. Jo uz kapitala pusi, uz buržuāzijas pusi tiecas tikai zemnieks veikalnieks, zemnieks spekulants, bet ne zemnieks darba cilvēks.

Visattīstītākie, visapzinīgākie strādnieki, Petrogradas strādnieki, atdevuši visvairāk spēku Krievijas pārvaldīšanai. Bet mēs zinām, ka vienkāršo strādnieku un zemnieku vidū ir ļoti ļoti daudz cilvēku, kas uzticīgi darba ļaužu masu interesēm un kas spēj strādāt vadošu darbu. Viņu vidū ir ļoti daudz apdāvinātu organizatora un administratoru, kuriem kapitālisms liedza attīstību, kuriem mēs visādi palīdzam un kuriem mums jāpailīdiz izvirzīties un ķerties pie sociālismā celtniecības darba. Nav viegli atrast šos jaunos, pieticīgos, neuzkrītošos talantus. Nav viegli iesaistīt valsts darbā vienkāršos strādniekus un zemniekus, kurus simtiem gadu apspieda un biedēja muižnieki un kapitālisti.

Bet tieši šis grūtais darbs mums jāveic, obligāti jāveic, lai smeltu jaunus spēkus no strādnieku šķiras, no darba zemniecības dzīlēm.

Stājieties partijā, biedri bezpartejiskie strādnieki un darba zemnieki! Mēs jums nesolām labumus no tā, mēs aicinām jūs grūtā darbā, valsts celtniecības darbā. Ja jūs esat patiess komunisma piekritējs, ķerieties drošāk pie šā darba, nebīstieties, ka tas ir jauns un grūts, neļaujiet mulsināt sevi vecajam aizspriedumam, it kā šis darbs būtu pa spēkam tikai tiem, kas guvuši kroņa izglītību. Tas nav tiesa. Sociālismā celtniecības darini var vadīt un tas jāvada arvien lielākam skaitam vienkāršo strādnieku un zemnieku — darba cilvēku.

Darba ļaužu masas ir ar mums. Tas ir mūsu spēks. Tas ir vispasaules komunisma neuzvaramības avots. Vairāk jaunu darbinieku no masām partijas rindās patstāvīgai līdzdalībai jaunās dzīves celšanā — tāds ir mūsu paņēmiens cīņā prot visām grūtībām, tāds ir mūsu ceļš uz uzvaru.

1919. ". X

Iespiests pēc rokraksta

uPravda"t 228. nr., 1919. 0-12. oktobri

Paraksts: N. Ļeņins

UZRUNA MOBILIZĒTAJIEM STRĀDNIEKIEM KOMUNISTIEM

NO MASKAVAS STR. UN ZEMN. D. PADOMES BALKONA 1919. (i. 16. OKTOBRI

ISA (.HRONIKA

(Ļeņina parādīšanos saņem ar aplausu vētru.) Biedri! Atļaujiet man apsveikt Jaroslavas un Vladimiras guberņas strādniekus, kas ir vēlreiz atsaukušies uz mūsu aicinājumu un devuši savus labākos spēkus strādnieku un zemnieku republikas aizstāvēšanai. Jūs jau zināt no avīzēm, kurās mēs, nekā neslēpjot, iespiežam visu patiesību, kādas jaunas un draudošas briesmas rada cara ģenerālis Deņikiris, ieņemdams Orlu, un Judeņičs — draudēdams sarkanajai Petrogradai. Bet mēs skatāmies uz šim briesmām im cīnāmies pret tām kā vienmēr: mēs griežamies pie apzinīgā proletariāta un darba zemniecības ar aicinājumu — ar visu krūti aizstāvēt savus iekarojumus.

Stāvoklis ir ārkārtīgi smags. Bet mēs neļaujamies izmisumam, jo zinām, ka ikreiz, kad Padomju republikai rodas smags stāvoklis, strādnieki parāda drošsirdības brīnumus, ar savu piemēru iedrošina un iedvesmo karaspēku un ved to uz. jaunām uzvarām.

Mēs zinām, ka visā pasaulē, bez izņēmuma visās zemēs revolucionārā kustība, kaut arī lēnāk, nekā mēs gribētu, tomēr nelokāmi pieaug. Un mēs zinām arī. ka strādnieku šķiras uzvara visā pasaulē ir nodrošināta.

Lai cik smagi ir Krievijas nestie upuri, lai kā tā nomocīta un saplosīta, tā neatlaidīgi cīnās par visu strādnieku lielu. Imperiālisti var samīt vēl vienu divas republikas, bet viņi nevar glābt pasaules imperiālismu, jo tā liktenis ir jau izlemts, socialisms, kas tuvojas, noslaucis to no zemes virsas.

Lūk, kāpēc es apsveicu jūs, Vladimirus un Jaroslavas guberņas strādnieki, stingri pārliecināts, ka jūs ar savu personīgo piemēru iedvesmosit Sarkanās Armijas garu m* vedīsit to uz uzvaru.

Lai dzīvo strādnieki un zemnieki!

Lai dzīvo vispasaules strādnieku republika!

Iespiests pēc avīzes „Prātulu" tel^t*1

„I’ravda*1, 232. л г., 19 19. j.

П. oktobri

PETROGRADAS STRĀDNIEKIEM UN SARKANARMIEŠIEM

Biedri! Izšķirošais brīdis ir klāt. Cara ģenerāļi no Anglijas, Francijas, Amerikas kapitālistiem ir vēlreiz saņēmuši municiju un kara materiālus, ar muižnieku dēliņu bandām viņi vēlreiz mēģina ieņemt sarkano Petrogradu. Ienaidnieks ir uzbrucis laikā, kad notika miera sarunas ar Igauniju, uzbrucis mūsu sarkanarmiešiem, kas noticēja šīm sarunām. Šis nodevīgais uzbrukuma raksturs daļēji izskaidro ienaidnieka straujos panākumus. Ieņemti Krasnojc Selo, Gatčina, Virica. Pārgrieztas divas dzelzceļa līnijas uz Petrogradu. Ienaidnieks cenšas pārgriezt trešo, Nikolaja līniju, un ceturto, Vologdas līniju, lai ieņemtu Petrogradu ar izmērdēšanu.

Biedri! Jūs visi zināt un redzat, cik lielas briesmas draud Petrogradai. Dažās dienās izšķirsies Pelrogradas liktenis, bet tas nozīmē pusi no Padomju varas likteņa Krievijā.

Man nav vajadzības runāt Petrogradas strādniekiem un sarkanarmiešiem par viņu pienākumu. Visa divus gadus ilgās, neredzēti grūtās un uzvarām neredzēti vainagotās padomju cīņas vēsture, cīņas pret visas pasaules buržuāziju, parādīja mums, ka Petrogradas strādnieki ir ne vien paraugs pienākuma veikšanā, bet arī vislielākās varonības, pasaulē neredzēta revolucionārā entuziasma un pašaizliedzības paraugs.

Biedri! Izšķiras Petrogradas liktenis! Ienaidnieks cenšas mūs pārsteigt nesagatavotus. Viņam ir vāji, pat niecīgi spēki, viņa spēks ir straujumā, oficieru nekaunībā, apgādes un apbruņojuma lecbnikā. Palīdzība Petrogradai jau tuvojas, mēs to norīkojām. Mēs esam daudz spēcīgāki par ienaidnieku. Kaujieties līdz pēdējai asins lāsei, biedri, cīnieties par katru pēdu zemes, esiet^ izturīgi līdz galam, uzvara nav vairs tālu! uzvara bus mušu!

17. X

V. Uf junovs (Ļeņins)

Iespiests pēc rokrakstu

,,Petrogradskaja Praoda", 237. nr., 1919. 0. 19. oktobri

BIEDRIEM SARKANARMIEŠIEM

Biedri sarkanarmieši! Cara ģenerāļi — Judeņičs ziemeļos, Deņikins dienvidos — vēlreiz sasprindzina spēkus, lai uzvarētu Padomju varu, lai atjaunotu cara, muižnieku un kapitālistu varu.

Mēs zinām, kā beidzās līdzīgs Kolčaka mēģinājums. Ne visai ilgi viņš krāpa Uralu strādniekus un Sibirijas zemniekus. Saskatījuši krāpšanu, izbaudījuši no oficieriem, muižnieku un kapitālistu dēliņiem, bezgalīgas varmācības, pēršanu un laupīšanu, Uralu strādnieki un Sibirijas zemnieki palīdzēja mūsu Sarkanajai Armijai sakaut Kol-čaku. Orenburgas kazaki pārnāca tieši Padomju varas pusē.

Lūk, kāpēc mēs esam cieši pārliecināti, ka uzvarēsim Judeņiēu un Deņikinu. Neizdosies viņiem atjaunot cara un muižnieku varu. Tam nenotikt! Deņikina aizmugurē jau saceļas zemnieki. Kaukazijā spilgtās liesmās deg sacelšanās pret Deņikinu. Kubaņas kazaki kurn un rūgst, būdami nemierā ar Deņikina varmācībām un laupīšanu muižnieku un angļu labā.

Būsim stipri, biedri sarkanarmieši! Strādnieki un zemnieki arvien saliedētāk, arvien apzinīgāk, arvien noteiktāk stājas Padomju varas pusē.

Uz priekšu! biedri sarkanarmieši. Uz kauju par strādnieku un zemnieku varu, pret muižniekiem, pret cara ģenerāļiem! Uzvara būs mūsu!

N. Ļeņins

1919. 19. X

Iespiests 1919. ).

Iespiests pēc rokraksta

PARTIJAS NEDEĻAS REZULTĀTI MASKAVA UN MUŠU UZDEVUMI

Maskavā partijas nedēļas laikā ierakstījušies partijā 13(500 cilvēku.

Tie ir milzīgi, pilnīgi negaidīti panākumi. Visa buržuāzijā un it īpaši pilsētas sīkburžuazi ja, tai skaitā par sava privileģētā, ,,kungu“ stāvokļa zaudēšanu skumstošie speciālisti, ierēdņi, kalpotāji, — visa šī publika tieši pēdējā laikā, tieši partijas nedēļas laikā Maskavā līda vai no ādas ārā, lai sētu paniku, lai pareģotu Padomju varai tuvu bojā eju, Deņikinam — tuvu uzvaru.

Un ar kādu lielisku prasmi šī ,,inteliģenliskā“ publika prot izlietot šo panikas sēšanas ieroci! Jo tas kļuvis palīstu ieroci buržuāzijas šķiras cīņā pret proletariātu. Tādos momentos kā tas, ko mēs pārdzīvojam, sīkburžuazi ja saplūst ar buržuāziju „vienā reakcionārā masā“ un „dedzīgi" tver šo ieroci.

Tieši Maskavā, kur tirdznieciskais elements bija sevišķi spēcīgs, kur visvairāk bija koncentrējušies ekspluatatori, muižnieki, kapitālisti, ranljē, kur kapitālistiskā attīstība bija savākusi kopā buržuāziskās inteliģences masas, kur centrālā valsts pārvalde bija radījusi sevišķi lielu ierēdņu sablīvēšanos — tieši Maskavā bija sevišķi ērts darba lauks buržuāzijas tenkām, buržuāzijas mēlnesībai, buržuāzijas panikas sēšanai. Deņikina un Judeņiča veiksmīgā uzbrukuma „moments" ārkārtīgā mērā sekmēja šā buržuāzijas ieroča „panākumus".

Un, neraugoties uz to, no proletariāta masas, kura redzēja Deņikina „panākumus" un zināja visas grūtības, smagumu, briesmas, kas liesi tagad saistītas ar komunista nosaukumu un pienākumu, cēlās tūkstoši un atkal tūkstoši, lai stiprinātu komunistu partiju, lai uzņemtos tik neticami smago valsts pārvaldīšanas nastu.

Padomju varas panākumi, mūsu partijas panākumi ir tiešām lieliski!

Šie panākumi pierāda un uzskatāmi parāda galvaspilsētas iedzīvotājiem un pēc viņiem arī visai republikai un visai pasaulei, ka tieši proletariāta dizīlēs, tieši darba ļaužu masu īsto pārstāvju vidū atrodas visdrošākais Padomju varas spēka un stipruma avots. Šajos panākumos, ko uzrāda brīvprātīgā ierakstīšanās partijā vislielāko grūtību un briesmu brīdī, proletariāta diktatūra ir parādījusi īstenībā to savu pusi, kuru ienaidnieki aiiz niknuma negrib redzēt un kuru visaugstāk vērtē īstie draugi darba atbrīvošanai no kapilala jūga, proti, proletariāta (kam ir valsts vara) morālās (šā vārda labākajā nozīmē) ietekmes sevišķo spēku uz masām, šās ietekmes veidus.

Proletariāta avangarda slāņi, turēdami savās rokās valsts varu, ar savu piemēru ir rādījuši darba ļaužu masām, rādījuši veselus divus gadus (ļoti ilgs laiks mūsu izcili straujajam politiskās attīstības tempam) tādas uzticības paraugu darba ļaužu interesēm, tādas enerģijas paraugu cīņā pret darba ļaužu ienaidniekiem (ckspluatatoriem vispār un, konkrēti, pret „īpašniekiem" un spekulantiem), tādas izturības paraugu smagos brīžos, tādu pašaizliedzīgu pretsparu vispasaules imperiālistiskajiem laupītājiem, ka strādnieku un zemnieku simpātiju spēks vien, simpātiju savam avangardam, izrādījās spējīgs darīt brīnumus.

Jo tas ir brīnums: strādnieki, kas pārcietuši nedzirdētas bada, aukstuma, sabrukuma un posta mokas, ne tikvien saglabā visu gara možumu, visu uzticību Padomju varai, visu pašuzupurēšanās un varonības enerģiju, bet arī uzņemas, neraugoties uz visu savu nesagatavotību un pieredzes trūkumu, valsts kuģa vadīšanas nastu! Un tas notiek brīdī, kad vētra plosās ar visniknāko spēku...

Mūsu proletāriskās revolūcijas vēsture ir pilna šādu brīnumu. Tādi brīnumi novedīs, droši vien un nenovēršami, — lai kādi būtu atsevišķie smagie pārbaudījumi, — pie vispasaules Padomju republikas pilnīgas uzvaras.

Tagad mums jāparūpējas par to, lai jaunos partijas biedrus pareizi izmantotu. Šim uzdevumam jāveltī sevišķi

daudz uzmanības, jo šis uzdevums nav viegls, šis uzdevums ir jauns, un ar veciem šabloniem lo nevar atrisināt.

Kapitālisms žņaudza, apspieda, sadragāja daudz talanlu strādnieku un darba zemnieku vielu. Šie talanti gāja bojā zem trūkuma, nabadzības, cilvēka personības nozaimošanas jūga. Mūsu pienākums tagad ir prast atrast šos talantus un norīkot viņus darbā. Jaunie parlijas biedri, kas iestājušies parlijas nedēļas laikā, bez šaubām savā vairākumā ir bez pieredzes un bez prasmes valsts pārvaldīšanā. Bet tikpat neapšaubāms ir arī tas, ka tie ir uzticamākie, patiesīgākie un spējīgākie cilvēki no tiem sabiedrības slāņiem, kurus kapitālisms mākslīgi turēja apakšā, padarīja par „zemākiem" slāņiem, neļāva tiem pacelties uz augšu. Īlei spēka, svaiguma, dabiskuma, rūdījuma, patiesīguma viņos ir vairāk nekā cilos.

No tā izrieb ka visām partijas organizācijām īpaši jāapdomā, kā izmantot šos jaunos partijas biedrus. Vajag drošāk dot viņiem iespējami dažādāku valsts darbu, vajag ātrāk pārbaudīt viņus praktiski.

Protams, drosmi nedrīkst saprast lā, ka iesācējiem uzreiz uzticētu atbildīgus posteņus, kas prasa zināšanas, kādu iesācējiem nav. Drosme ir vajadzīga cīņā pret birokrātismu: ne velti mūsu partijas programa pilnīgi noteikti izvirzījusi jautājumu par zināmas birokrātismā atdzimšanas iemesliem un par pasākumiem cīņai pret to. Drosme ir vajadzīga, lai nodibinātu, pirmkārt, kontroli pār kalpotājiem, pār ierēdņiem, pār speciālistiem, kuru veiktu jaunie partijas biedri, kas labi zina lautas masu stāvokli, viņu vajadzības, viņu prasības. Drosme ir vajadzīga, lai šiem iesācējiem nekavējoties dotu iespēju attīstīties un parādīt sevi plašā darbā. Drosme ir vajadzīga, lai lauztu parastos šablonus (arī pie mums vērojamas — diemžēl, ne reti! — pārmērīgas bailes aizskart pieņemtos padomju šablonus, lai gan dažreiz lie ir nevis apzinīgo komunistu, bet veco ierēdņu un kalpotāju „pieņemti"); drosme vajadzīga gala-vībai ar revolucionāru straujumu grozīt darba veidu jaunajiem partijas biedriem, lai ātrāk tos pārbaudītu un ātrāk atrastu viņiem piemērotu vietu.

Daudzos gadījumos jaunie partijas biedri var likt norīkoti lādos amatos, kad, kontrolēdami veco ierēdņu godi-gumu viņu uzdevumu veikšanā, šie partijas biedri ātri iemācīsies darbu un varēs to veikt patstāvīgi. Citos gadījumos viņus var norīkot tā, lai atjaunotu, atsvaidzinātu starpniecības saites starp strādnieku un zemnieku masām, no vienas puses, un valsts aparalu — no otras. Mūsu rūpniecības galvenajās komitejās un centros'*, milsti zemkopības „padomju saimniecībās" vēl daudz, pārāk daudz palicis sabotētāju, bēguļojošu muižnieku un kapitālistu, kuri visādi kaitē Padomju varai. Piedzīvojušu partijas darbinieku prasmei centrā un uz vietām jāizpaužas jauno, svaigo partijas spēku pastiprinātā izmantošanā noteiktai cīņai pret šo ļaunumu.

Padomju republikai jākļūsl par vienotu kara nometni ar vislielāko spēku sasprindzinājumu, ar vislielāko spēku ekonomiju, ar ikkatra birokrātismā, ikkatra nevajadzīga formālismā vislielāko izskaušanu, ar vislielāko aparata vienkāršošanu, visvairāk tuvinot to ne tikai masu vajadzībām, bet arī to izpratnei, to patstāvīgai līdzdalībai šajā nparatā.

Pastiprināti notiek veco partijas biedru mobilizēšana kara darbam. Nekādā ziņā nevajag pavājināt, bet gan arvien pastiprināt un pastiprināt šo darbu. Bet reizē ar to un lai gūlu karā panākumus, jāuzlabo, jāvienkāršo, jāalsvai-dzina mūsu civilais pārvaldes aparats.

Karā uzvar tas, kam vairāk rezervju, vairāk spēka avotu, vairāk izturības tautas masās.

Mums visa tā ir vairāk nekā baltajiem, vairāk nekā „pasaulvarenajam“ angļu un franču imperiālismam, šim kolosam uz māla kājām. Mums tā ir vairāk, jo mēs varam smelt un vēl ilgi smelsim arvien dziļāk un dziļāk no strādnieku un darba zemnieku vidus, no to šķiru vidus, kuras kapitālisms bija apspiedis un kuras it visur veido iedzīvotāju lielum lielo vairākumu. Mēs varam smelt no šā visplašākā rezervuārā, jo tas dod mums vispatiesākos, dzīves grūtībās visnorūdītākos, strādniekiem un zemniekiem vistuvākos viņu vadoņus sociālismā celtniecības darbā.

Mūsu ienaidniekiem, tiklab Krievijas, kā arī vispasaules buržuāzijai, nav nekā kaut aptuveni līdzīga šim rezervuāram. pamats zem viņu kājām ļogās arvien vairāk, no viņiem arvien vairāk aiziet viņu bijušie piekritēji no strādnieku un zemnieku vidus.

Lūk, kāpēc galu galā vispasaules Padomju varas uzvara ir nodrošināta un neizbēgama.

1919. g. 21. oktobrī

„Izvestija CK RKPfb)”, 7. nr.,

1919. (ļ. 22. oktobri Iespiests pēc biļetena „Izvestija CK

Paraksts: N. Ļeņins RKP(b)” teksta

UZRUNA

SVERDLOVA UNIVERSITĀTES KLAUSĪTĀJIEM, KAS DODAS UZ FRONTI,

1919. G. 24. OKTOBRĪ

Biedri! Jūs zināt, ka šodien mūs pulcinājusi kopā ne tikai vēlēšanās nosvinēt gadījumu, kad vairākums no jums beidzis padomju skolas kursus, bet arī tas apstāklis, ka apmēram puse no visa jūsu izlaiduma nolēmusi doties uz fronti, lai sniegtu jaunu, ekstraordinaru un būtisku palīdzību karaspēkam, kas cīnās frontē.

Biedri! Mēs Joti labi zinām, kādas milzīgas grūtības sagādā visai mūsu pārvaldīšanai gan pilsētā, gan it sevišķi uz laukiem pieredzes bagātu, lietpratīgu biedru trūkums. Mēs Joti labi zinām, ka tos pirmrindas strādniekus Petrogradā, Maskavā, Ivanovo-Vozņescnskā un citās pilsētās, tos pirmrindas biedrus, kas līdz šim uz saviem pleciem nesuši nedzirdēti smagos apstākļos, var teikt, zemes pārvaldīšanas galvenās grūtības, strādnieku un zemnieku apvienošanas un viņu vadīšanas galvenās grūtības, mēs Joti labi zinām, ka viņus ārkārtīgi novārdzinājušas tās reizēm pārcilvēcī-gās prasības, kādas viņiem izvirza Padomju republikas aizstāvēšana. Tāpēc iespēja sapulcināt šeit dažus simtus strādnieku un zemnieku, dot viņiem iespēju dažus mēnešus sistemātiski nodarboties, apgūt padomju zinātņu kursu, lai no šejienes kopīgi, organizēti, saliedēti, apzinīgi dotos pārvaldīšanas darbā, lai izlabotu tos milzīgos trūkumus, kas vēl paliek, — šī iespēja ir mums ārkārtīgi vērtīga, un mēs ar milzīgām grūtībām, ar ārkārtīgu nepatiku un pēc ilgas svārstīšanās nolēmām apmēram pusi no šā izlaiduma atdot frontes darbam. Bet frontē ir radies tāds stāvoklis, ka izvēle nav iespējama. Un mēs domājām, ka lēmumu, kuru pieņēma brīvprātīgi un kura mērķis ir atkal nosūtīt uz fronti daudzus labākos pārstāvjus, kas būtu ļoti noderīgi visā administratīvajā celtniecības darbā, šo lēmumu ir radījuši kategoriskas nepieciešamības apstākļi.

Biedri, jūs atļausit man īsi pakavēties pie tā stāvokļa, kāds tagad radies dažādās frontēs, lai jūs varētu spriest par lo, cik ārkārtēja ir šī nepieciešamība.

Ļoti daudzās frontēs, kuras agrāk bija visai svarīgas un uz kurām ienaidnieks lika milzīgas cerības, tieši pēdējā laikā nolikumi virzās uz pilnīgu un, pēc visām pazīmēm. galīgu uzvaru mūsu labā. Ziemeļu frontē, kur uzbrukums Murmanskai solīja ienaidniekam sevišķi lielus labumus, kur angļi jau sen bija savākuši milzīgus un lieliski apbruņotus spēkus, kur mums, pastāvot pārtikas un municijas trūkumam, bija neizsakāmi grūti cīnīties,— tur, šķiet, Anglijas un Francijas imperiālistiem vajadzēja būt spīdošām perspeklivām. Un tieši tur izrādījies, ka viss ienaidnieka uzbrukums ir galīgi sabrucis. Angļiem nācās aizvākt savu karaspēku, un tagad mēs redzam pilnīgu apstiprinājumu tam, ka angļu strādnieki negrib karu pret Krieviju un ka pat tagad, 'kad Anglijā vēl ne tuvu nav revolucionārās cīņas, viņi spēj tā ietekmēt savu plēsoņu un laupītāju valdību, ka piespiež to aizvākt karaspēku no Krievijas. So fronti, kas bija sevišķi bīstama, jo ienaidnieks tur atradās visizdevīgākajos apstākļos — pie jūras ceļa, šo fronti viņi bija spiesti atstāt. Tur paliek niecīgi krievu baltgvardu spēki, kuriem nav gandrīz nekādas nozīmes.

Ņemiet otru fronti — Kolčaka fronti. Jūs zināt, ka toreiz, kad Kolčaka karaspēks tuvojās Volgai, Eiropas kapitālistiskā prese steidzās visai pasaulei paziņot, ka Padomju vara esot kritusi un ka Kolčaks esot atzīts par Krievijas mgstāko valdnieku. Bet nepaguva svinīgais raksts par šo atzīšanu nonākt līdz pašam Kolčakam, kad mūsu karaspēks aiztrieca viņu uz Sibīriju, un jūs zināt, ka mēs uvojāmies Pelropavlovskai un Irlišai, un Kolčakam nācās >uvus spēkus izvietot citādi, nekā viņš bija nodomājis. Bija aiks, kad mums vajadzēja atkāpties, tāpēc ka vietējie trādnieki un zemnieki bija nokavējušies ar savu mobili-:aci ju. Bet ziņas, kuras mēs saņemam no Kolčaka aizmu-'ures. liecina, ka viņam ir neapšaubāms sabrukums, bet iedzīvotāji, |>at pārlikušie zemnieki, saceļas pret viņu visi kā viens. Un mēs tuvojamies tam, ka Kolčaka spēku pēdējais balsis liks salauzts, un ar to inēs nobeigsim to revolūcijas gadu, kad visa Sibirija bija Kolčaka varā, kad viņam palīdzēja ir eseri, ir meņševiki, kas vēlreiz atkārtoja izlīgšanu ar buržuāzisko valdību. Jūs zināt, ka Kolča-kam sniedza palīdzību visa Eiropas buržuāzijā. Jūs zināt, ka Sibirijas līniju apsargāja ir poļi, ir čechi, bija arī itālieši un amerikāņu brīvprātīgie oficieri. Viss, kas būtu varējis paralizēt revolūciju, viss tas nāca Kolčakam palīgā. Un viss tas sabruka, tāpēc ka zemnieki, Sibirijas zemnieki, kas vismazāk padodas komunisma ietekmei, tāpēc ka vismazāk to novēro, saņēma no Kolčaka tādu mācību, tādu salīdzinājumu praksē (bet zemnieki mīl salīdzinājumus praksē), ka mēs varam sacīt: Kolčaks ir mums devis miljonus Padomju varas piekritēju no rūpniecības centriem visattālākajos rajonos, kur mums būtu bijis grūti viņus iekarot. Lūk, kā beidzās Kolčaka vara, un, lūk, kāpēc šai frontē mēs jūtamies visdrošāk.

Rietumu frontē mēs redzam, ka poļu uzbrukums tuvojas beigām. Viņi saņēma palīdzību no Anglijas, no Francijas un Amerikas, kuras centās uzkurināt Polijas veco naidu pret lielkrieviem apspiedējiem, mēģinādamas poļu strādnieku naidu pret muižniekiem un cariem, kuru tie simtkārt nopelnījuši, novirzīt uz krievu strādniekiem un zemniekiem, piespiežot viņus domāt, ka boļševiki, tāpat kā krievu šovinisti, sapņo par Polijas iekarošanu. Un uz laiku šī krāpšana viņiem ar! izdevās. Bet mums ir noteiktas pazīmes, kas liecinu, ka laiks, kad šai krāpšanai bija panākumi, iet uz beigām, ka Polijas karaspēkā sākas sairšana. Arī amerikāņu ziņas, kurus nekādā ziņā nevar turēt aizdomās par simpātijām komunismam, apstiprina, ka poļu zemnieku vidū arvien spēcīgākas kļūst prasības par katru cenu izbeigt karu uz pirmo oktobri un ka šos centienus atbalsta pat vispatriotiskākie poļu socialšovinisti (PPS)'", kas ieņem mūsu meņševiku un eseru vietu, arvien spēcīgāk pretodamies savai valdībai. Pa šo laiku poļu noskaņojums ir stipri mainījies.

Paliek divas Ironies — Petrogradas un Dienvidu fronte, kur norisinās paši nopietnākie notikumi. Bet ari le visas pazīmes liecina lo, ka ienaidnieks savāc pēdējos spēkus. Mums ir drošas ziņas par to, ka Anglijā kara ministrs Cerčils un kapitālistu partija ir uzsākuši šo militāro avantūru pret Petrogradu, lai parādītu, ka iespējams ātri tikt galā ar Padomju Krieviju, un ka tur angļu prese uzskata šo avantūru par šovinistu un ministra Cerčila pēdējo cerību pretēji iedzīvotāju vairākuma neapšaubāmajai gribai.

Uzbrukumu Petrogradai mēs varam uzskatīt par palīdzību Deņikinam. To mēs varam secināt no stāvokļa Petro-gradas frontē.

Jūs zināt, ka gan Latvijas, gan Lietuvas, gan Igaunijas valdības uz priekšlikumu uzsākt miera sarunas ir mums itbildējušas piekrītoši. Un dabiski, ka šīs pēdējās ziņas ir •adījušas svārstības mūsu karaspēkā, radījušas tajā cerību, <a karš beidzas. Sarunas jau ir sākušās. Bet šajā laikā Ang-ija ir savākusi savu kuģu atliekas un izcēlusi malā dažus ūkstošus baltgvardu, kas apgādāti ar lieliskiem technikas īdzekļiem. Bet viņi nevar tos ievest pie mums, neiemidzi-rājuši tautu ar krāpšanu, tāpēc ka Anglijā un Francijā •ijiiši gadījumi, kad mēģinājumi iekraut kara materiālus vaikoņos beigušies neveiksmīgi, jo ostas strādnieki rīkojuši treikus un paziņojuši, ka nepieļaušot kuģus, kas ved iznī-inošu municiju uz Padomju Krieviju. Un angļu imperia-stiem nācās, krāpjot savu tautu, ņemt šo municiju no itām zemēm. Tāpēc nav jābrīnās, ka viņi ir uzlaiduši 'adomju Krievijai dažus simtus vai tūkstošus krievu balt-vardu oficieru. Anglijā ir nometnes, kur mitina šos balt-vardu oficierus, ēdina viņus un apmāca uzbrukumam aievijai, pie tam paskaidrojot, ka tas esot iekšējais karš. о izraisījis boļševiku terors. Nometnes, kas agrāk bija ilnas ar mūsu gūstekņiem, tagad ir pilnas ar krievu balt-,'ardu oficieriem. Ar to arī izskaidrojams tas fakts, ka tai ikā, kad mēs no Lietuvas un Latvijas gaidījām pamieru, naidnieks, mezdams šos spēkus uz Petrogradas fronti, iva pirmajās dienās tādus milzu panākumus. Jūs tagad nāt, ka Petrogradas frontē ir iestājies lūzums. No Zinov-va un Trocka ziņojumiem jūs zināt, ka zaudējumi ir u aizpildīti, ka agrākā svārstīšanās ir izbeigusies, ka ūsu karaspēks uzbrūk un uzbrūk veiksmīgi, pārvarot vis-‘gantāko pretošanos. Šīs kaujas ir neparasti sīvas. Man ziņoja b. Trockis pa tālruni no Petrogradas, ka Djetskoje Selo pilsētiņā, kuru mēs nesen ieņēmām, baltgvardi un palikusī buržuāzijā šāvuši no atsevišķām mājām, izrādot vissīvāko pretestību, lielāku nekā visās iepriekšējās kaujās. Ienaidnieks jūt, ka noliek lūzums visā kara gaitā un ka Deņikins ir tādā stāvokli, ka viņam jāpalīdz un jāatvelk mūsu spēki, kas vērsti pret viņu. Var noteikti sacīt, ka tas viņiem nav izdevies. Viss, ar ko mēs palīdzējām Petrogra-dai, tika ņemts, itin nemaz nevājinot Dienvidu fronti. Neviena karaspēka da|a Petrogradas frontei netika atrauta no dienvidiem, un tā uzvara, ko esam sākuši realizēt un ko mēs novedīsim līdz galam, tiks realizēta, itin nemaz nevājinot Dienvidu fronti, kur izšķirsies kara iznākums pret muižniekiem un imperiālistiem. Iznākums būs tur, Dienvidu frontē, tuvākajā nākotnē.

Biedri, jūs zināt, ka Dienvidu frontē, no vienas puses, ienaidnieks visvairāk balstījās uz kazakiem, kuri cīnījās par savām privilēģijām, bet, no otras puses, tur izveidoja visvairāk brīvprātīgās armijas pulku, kas, naida un niknuma pārņemti, cīnījās par savas šķiras interesēm, par muižnieku un kapitālistu varas atjaunošanu. Tāpēc šeit mums būs jādodas izšķirošā kaujā, un šeit mēs redzam to pašu, ko redzējām piemērā ar Kolčaku, kas sākumā guva lielas uzvaras, bet, jo ilgāk turpinājās kaujas, — jo retākas kļuva oficieru un apzinīgo kulaku rindas, kuri izveidoja Kolčaku galvenos spēkus, un jo vairāk viņam nācās ņemt strādniekus un zemniekus. Viņi prot karot ar svešām rokām, viņi labprāt negrib paši sevi upurēt un uzskata par labāku, lai strādnieki viņu interešu dēļ riskē ar savu galvu. Un, kad Kolčakam nācās paplašināt savu armiju, šī paplašināšana noveda pie tā, ka simti tūkstoši pārnāca mūsu pusē. Desmiti baltgvardu oficieru un kazaku, pārbēdzēju no Kolčaka, stāstīja, ka viņi esot pārliecinājušies, ka Kolčaks pārdodot Krieviju vairumā un mazumā, un viņi, pat nepiekrizdami boļševiku uzskatiem, pārnāca Sarkanās Armijas pusē. Tā beidza Kolčaks, tā beigs arī Deņikins. Šodien jūs varējāt lasīt vakara avīzēs par sacelšanās gadījumiem Deņikina aizmugurē, — Ukraina sāk liesmot. Mums ir ziņas par nolikumiem Kau-kazijā, kur kalnieši, novesti līdz izmisumam, metušies uzbrukumā un aptīrījuši Škuro pulkus, atņemdami tiem šautenes un munīciju. Mēs uztvērām vakar ārzemju radioraidījumu, kas bija spiests atzīt, ka Deņikina stāvoklis esot smags: viņam nākoties raidīt kaujā savus labākos spēkus, jo Ukraina liesmo un Kainkazijā ir sacelšanās. Pienācis brīdis, kad Deņikinam jāmet uz svaru kausiem itin viss. Nekad vēl nav bijušas tik asiņainas, niknas kaujas kā pie Orlas, kur ienaidnieks raida savus vislabākos, tā saucamos „Kornilova" pulkus, kuros trešā (laja ir viskonlrrevolucionarāko, vislabāk apmācīto oficieru, kas savā naidā pret strādniekiem un zemniekiem ir visniknākie, kas karo par savas pašas muižnieku varas liešu atjaunošanu. Lūk, kāpēc mums ir pamats domāt, ka Dienvidu frontē tagad tuvojas izšķirošais brīdis. Uzvara pie Orlas un Voroņežas, kur ienaidnieka vajāšana turpinās, parādīja, ka arī te, tāpat kā pie Petro-gradas, ir iestājies lūzums. Het mums vajag, lai mūsu uzbrukums no sīka un daļēja tiktu pārvērsts masveidīgā, milzīgā uzbrukumā, kas noved uzvaru līdz galam.

Lūk, kāpēc, lai arī cik smags mums šis upuris, — sūtīt uz fronti dažus simtus kursantu, kas te sapulcināti un neapšaubāmi nepieciešami darbam Krievijā, — mēs tomēr ievērojām jūsu vēlēšanos. Tur, Dienvidu un Petrogradas frontē, ja ne tuvākajās nedēļās, tad katrā ziņā mēnešos izšķirsies kara liktenis. Tādā brīdī katram apzinīgam komunistam jāsaka sev: mana vieta ir tur, citu priekšgalā, 'route, kur dārgs ir katrs apzinīgs komunists, kas beidzis ikolu.

Ja karaspēkā ir notikusi svārstīšanās, tad tās cēlonis ir as, ka tauta nogurusi no kara. Jūs ļoti labi zināt, kādu radu, postu un mokas šajos divos gados pārdzīvojis drādnieks un zemnieks cīņā pret visas pasaules imperia-istiem. Jūs zināt, ka visvairāk nogurušie neiztur ilgstošu asprindzinājumu, un šo momentu izmanto ienaidnieks, curam ir labāki sakari un komandējošais sastāvs un kuram mv nodevēju, — un dod triecienu no visa spēka. Tas tad irī radīja neveiksmes Dienvidu frontē. Tāpēc tad arī tagad rašiem apzinīgākajiem strādnieku un zemnieku pārstāv-iem, kas apmācīti kara mācību kursos un tādos kursos kā ūsējie, saskaņojoties ar militāriem orgāniem, jāsadalās ielās vai mazās grupās, jāsadala pienākumi savā starpā un rganizēti un saliedēti jādodas uz fronti, lai palīdzētu tām karaspēka dalām, kuru vidū sākusies zināma svārstīšanās, kur ienaidnieku spiediens ir spēcīgāks. Padomju varas divus gadus ilgās pastāvēšanas laikā ikreiz, kad zemnieku masās, kuras nav redzējušas un nepazīst padomju darbu, bija vērojama zināma svārstīšanās, mēs griezāmies pēc palīdzības pie pilsētas proletariāta visorganizētākās daļas un saņēmām no viņa visvaronīgāko atbalstu.

Šodien es redzēju biedrus strādniekus no Ivanovo-Voz-ņesenskas, kuri paņēmuši gandrīz pusi no visa atbildīgo partijas darbinieku skaita, lai sūtītu uz l'ronti. Viens no viņiem man šodien stāstīja, ar kādu sajūsmu viņus izvadījuši desmiti tūkstoši bezpartejisko strādnieku un kā pie viņiem pienācis kāds sirmgalvis, bezpartejiskais, un teicis: ..Neraizējieties, brauciet vien, jūsu vieta ir tur, bet ar darbiem mēs te jūsu vielā tiksim galā“. Lūk, kad bezpartejisko strādnieku vidū rodas tāds noskaņojums, kad bezpartejiskās masas, kas vēl pilnīgi neorientējas politiskos jautājumos, redz, ka mēs labākos proletariāta un zemniecības pārstāvjus sūtām uz fronti, kur viņi uzņemas pašus smagākos, pašus atbildīgākos un grūtākos pienākumus un kur viņiem nāksies pirmajās rindās nest visvairāk upuru un iet bojā niknās kaujās, — tad mūsu piekritēju skaits neattīstīto bezpartejisko strādnieku un zemnieku vidū pieaug desmitkārt un ar svārstīgo, novārgušo, nogurušo karaspēku notiek tiešām brīnumi.

Lūk, biedri, tas lielais, smagais un grūtais uzdevums, kas gulstas uz jūsu pleciem. Tiem, kns dodas uz fronti kā strādnieku un zemnieku pārstāvji, nevar būt izvēles. Viņu lozungam jābūt — nāve vai uzvara. Katram no jums jāprot pieiet visatpalikušākiem, vismazāk attīstītajiem sarkanarmiešiem, lai vissaprotamākā valodā, no darba cilvēka viedokļa, paskaidrotu stāvokli, palīdzētu viņiem grūtā brīdī, novērstu jebkādu svārstīšanos, iemācītu viņus cīnīties pret daudzajām sabotažas, kūtruma, krāpšanas vai nodevības izpausmēm. Jūs zināt, ka mūsu rindās un komandējošā sastāvā ir vēl daudz šādu parādību. Te vajadzīgi tie, kas apguvuši attiecīgo zinātņu kursu, saprot politisko stāvokli un prot sniegi palīdzību strādnieku un zemnieku plašajām masām viņu cīņā pret nodevību vai sabotāžu. Ne tikai personīgo drosmi Padomju vara gaida no jums, bet arī jūsu vispusīgo palīdzību šīm masām, lai jūs pārtrauktu jebkādu svārstīšanos viņu vidū un parādītu, ka Padomju varai ir spēki, kurus tā lielo ikkatrā grūtā brīdī. Šādu spēku mums ir pieliekami daudz.

Tagad, atkārtoju, mums jānes šis lielais upuris tikai tāpēc, ka tā ir galvenā un pēdējā fronte, kur pēc visām pazīmēm tuvākajās nedējās vai mēnešos izšķirsies visa pilsoņu kara liktenis. Šeit mēs varam reiz par visām reizēm dol ienaidniekam tādu triecienu, no kura viņš vairs neatžirgs. Un pēc asiņainās cīņas ar baltgvardiem, pēc cīņas, ko viņi mums ir uzspieduši, mēs beidzot pāriesim pie mūsu uzdevuma, pie īstās celtniecības uzdevuma, daudz brīvāki, ar desmitkāršotu enerģiju. Lūk, kāpēc, biedri, es apsveicu tos no jums, kuri tagad uzņemas šo ļoti grūto un lielo uzdevumu — cīnīties līdz galam frontes pirmajās rindās, un atvados no viņiem pilnīgā pārliecībā, ka viņi nesīs mums pilnīgu un galīgu uzvaru.

..Prātulā", 210. un 2». nr.; 1919-0• 26. un l2S. oktobrī

Iespiests pēc avīzes „Pravda" teksta

BIEDRAM LORI О UN VISIEM FRANČU DRAUGIEM, KAS PIEVIENOJUSIES III INTERNACIONĀLEI

•

1919. 28. X

Dārgais draugs! No visas sirds pateicos Jums par Jūsu vēstuli, kura mums ir jo vērtīgāka lāpēc, ka reti saņemam no jums ziņas.

Francijā, tāpat kā Anglijā, uzvarošais imperialisms ne tikvien devis iespēju zināmam sīkburžuju skaitam kļūt bagātam, bet arī strādnieku augšējam slānim, šai strādnieku šķiras aristokrātijai, tas varēs dot „dāvaniņas^1*, uzpirkt to, ieinteresēt to ar piedalīšanos drusku dabūšanā, kuras atkrīt no imperiālistiskajām peļņām, no koloniju izlaupīšanas utt.

Bet kara izraisītā krize ir tik liela, ka pat uzvarējušajās zemēs darba ļaužu masa ir nenovēršami lemta šausmīgam postam. Tādēļ ir saprotama komunisma straujā izplatīšanās, simpātiju pieaugums Padomju varai, III Internacionālei.

Pret Franču oportunismu, sevišķi pret Longē garā izsmalcināto, jums, protams, nāksies vēl ilgi cīnīties. „Piedzīvojušie" parlamentārieši un politikāņi izdarīs vēl daudz, ļoti daudz mēģinājumu likt vaļā, vārdos atzīstot proletariātu revolucionāro taktiku un diktatūru, bet darbos ar jauniem izlocīšanās un viltības paņēmieniem krāpjot proletariātu, kā to krāpa Longē, Merheims un Ko 21. jūlijā^20, turpinot veco, oportunistisko politiku, kaitējot revolūcijai un traucējot to, bet nevis palīdzot tai. Vecie, satrunējušie strādnieku vadoņi izdarīs tūkstošiem tāda veida mēģinājumu tiklab Francijā, kā arī Anglijā.

Bet mēs visi esam pārliecināti, ka komunistiem, kas strādā visciešākā saistībā ar proletariāta masu, izdosies šos mēģinājumus salauzt un pārvarēt. Jo stingrāk un noteiktāk cīnīsies komunisti, jo ātrāk tic gūs pilnīgu uzvaru.

Ar komunistisku sveicienu

N. Ļeņins

Iespiests pēc rokraksta

Iespiests anolu valoda 1940. p. 3. janvart avīzes ,,T/ic Workers’ Dreadnought*' И. nr-ā Krievu uaiodfr pirmoreiz publicēts 1934. g.

VĒSTULE VACIJAS KOMUNISTISKĀS PARTIJAS CENTRĀLAJAI KOMITEJAI SAKARA AR ŠĶELŠANOS^21

BIEDRIEM PAULAM LEVI, KLAKAl CETKINAI, EBEHLEINAM UN VISIEM VĀCIJAS KOMUNISTISKĀS PARTIJAS ČEKAS LOCEKĻIEM

1919. 28. X

Dārgie draugi! Es nosūtīju Jums iespiešanai ar 1919.

10. X datētu vēstuli: „Sveiciens Francijas, Itālijas un Vācijas komunistiem" un tajā pieskāros, starp citu, jūsu domstarpībām ar boikota piekritējiem, pussindikalistiem u. tml. Šodien no Vācijas valdības radio ziņām (no Nauenas) es dabūju zināt par Jūsu partijas sašķelšanos: lai gan ziņu avots ir netīrs, taču jādomā, ka šajā gadījumā tam ir taisnība, jo mūsu draugu vēstules no Vācijas runā par šķelšanās iespēju.

Neticama liekas tikai tā radio ziņa, ka jūs ar 25 balsīm pret 18 esot izslēguši no partijas mazākumu, kas pēc tam esot it kā nodibinājis savu partiju. Es loti maz ko zinu par šo atšķēlušos opozīciju, esmu redzējis tikai dažus Berlines avīzes „Rote Fahne“* numurus. Ļoti apdāvināti aģitatori, nepiedzīvojuši, jauni, tādi kā mūsu 1918. gada „kreisie komunisti" (pieredzes trūkuma un jaunības ziņā), -— tāds ir mans iespaids. .la ir saprašanās galvenajā (par Padomju varu, pret buržuāzisko parlamentārismu), tad apvienošanās, manuprāt, ir iespējama un nepieciešama — tāpat, kā nepieciešama šķelšanās ar kautskiešiem. Ja izrādījies, ka šķelšanās ir neizbēgama, tad jācenšas to nesaasināt, griezties pēc starpniecības JII Internacionāles Izpildu komitejā, piespiest „kreisos" formulēt viņu domstarpības tēzēs un

* — „Sarkanais Karogs". Iied.

У

brošūrā. No internacionālā viedokļa Vācijas Komunistiskās partijas vienības atjaunošana ir tiklab iespējama, kā arī nepieciešama. Es būtu ļoti priecīgs, ja saņemlu no Jums vēstulīti par šo tematu. Pielieku klāt arī vēstuli tiem, kas atšķēlušies — ceru, ka Jūs nodosit to vienlaikus ar mana raksta iespiešanu, kurš pilnīgi atzīst jūsu taisnību un ir sarakstīts, pirms saņēmu ziņu par šķelšanos.

Cieši spiežu roku un no visas sirds novēlu sekmes grūtajā darbā. Visā pasaulē komunistiskā kustība aug lieliski — lēnāk, nekā gribētos, bet plaša, varena, dziļa un neuzvarama. Tāpat kā Krievijā, it visur iezīmējusies „meņševiku un sociālistu revolucionāru" (.," Internacionāles") kundzības stadija. Šai kundzībai sekos komunistu kundzība un proletariāta diktatūras un Padomju varas uzvara.

Ar komunistisku sveicienu

N. Ļeņins

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz publicēts 1932. g.

BIEDRIEM KOMUNISTIEM,

AGRĀKAJIEM KOPĒJAS

„VĀCIJAS KOMUNISTISKAS PARTIJAS" BIEDRIEM, KAS TAGAD IZVEIDOJUŠI JAUNU PARTIJU

1919. 28. X

Dārgie biedri! Tikai šodien no Vācijas valdības īsās ra-diotelegramas (no Nauenas) es dabūju zināt par šķelšanos. Savu rakstu: „Sveiciens Francijas, Itālijas un Vācijas komunistiem" es rakstīju pirms ziņām par šķelšanos.

Šajā rakstā es centos novērtēt jūsu poziciju no internacionālā komunisma viedokļa, ciktāl varēju ar šo poziciju iepazīties pēc Berlines avīzes „Rote Fahne“[5] atsevišķiem numuriem. Pēc manas pārliecības, komunisti, kas ir vienis prātis galvenajā, — cīņā par proletariāta diktatūru un par Padomju varu, nesamierināmi naidīgi pret visu nāciju šei-demaniešiem un kautskiešiem, — varētu un viņiem vajadzētu cīnīties vienotiem. Domstarpības mazāk svarīgos jautājumos, manuprāt, var izzust un katrā ziņā izzudīs: šo rezultātu radīs kopīgas cīņas loģika, cīņas pret paliesi draudošo ienaidnieku, pret buržuāziju, pret tās tiešajiem (šcidemanieši) un apslēptajiem (kautskieši) kalpiem.

Es neesmu III Internacionāles Izpildu komitejas loceklis, bet es domāju, ka tā piedāvās Vācijas komunistiem savus pakalpojumus, lai atjaunotu V'ācijas komunisma vienotību. Nav brīnums, ka niknās vajāšanas, padarīdamas partiju nelegālu, ir apgrūtinājušas tās darbu, apgrūtinājušas pareizu domu apmaiņu un kopējas taktikas izstrādāšanu. Uzmanīga domstarpību apspriešana, domu apmaiņa internacionālā mērogā varētu palīdzēt Vācijas komunismam un tā spēku saliedēšanai.

Es būtu ļoti priecīgs, ja mums izdotos domu apmaiņa šajos jautājumos.

Ar komunistisku sveicienu

N. Ļeņins

Iespiests pirmoreipēc rokraksta

BIEDRAM SERATI

UN ITĀLIJAS KOMUNISTIEM VISPĀR

1919. 28. X

Dārgais draugs! Ziņas, kuras mēs saņemam no Itālijas, ir ārkārtīgi trūcīgas. Tikai no ārzemju avīzēm (nekomunis-tiskām) mēs dabūjām zināt par Jūsu partijas kongresu Bo-loņā un par komunisma spīdošo uzvaru. No visas sirds apsveicu Jūs un visus Itālijas komunistus un novēlu Jums vislabākās sekmes. Itālijas partijas piemēram būs milzīga nozīme visai pasaulei. Starp citu, jūsu kongresa lēmums par piedalīšanos buržuāziskā parlamenta vēlēšanās, manuprāt, ir pilnīgi pareizs, un es ceru, ka tas palīdzēs panākt Vācijas Komunistiskās partijas, kas tā dēļ nupat sašķēlusies, apvienošanos.

Nav šaubu, ka atklātie un apslēptie oporlunisti, kuru Itālijas partijā parlamentāriešu vidū ir tik daudz, centīsies Boloņas kongresa lēmumus apiet, padarīt tos par nulli. Cīņa pret šiem virzieniem ne tuvu vēl nav beigusies. Bet uzvara Boloņā atvieglos turpmākās uzvaras.

Itālijas proletariātam sakarā ar Itālijas starptautisko stāvokli paredzami, grūti uzdevumi. Iespējams, ka Anglija un Francija, Itālijas buržuāzijai piedaloties, centīsies provocēt Itālijas proletariātu uz pāragru sacelšanos, lai vieglāk būtu to apspiest. Bet provokācijā viņiem neizdosies. Itālijas komunistu lieliskais darbs dod garantiju, ka tikpat sekmīgi viņiem izdosies iekarot visu rūpniecības un visu lauku proletariātu plus sīkzemniecību, un tad. izvēloties pareizu starplautisko momentu, proletariāta diktatūras uzvara Itālijā būs droša. To garantē ari komunistu panākumi Francijā, Anglijā un visā pasaulē.

Ar komunistisku sveicienu

.V. Ļeņim

Iespiests itāliešu valodā 1919. y.

>. decembri avi:es „Avantil" (Romā!

Ш. nr-ā Iespiests pēc rokraksta

Krievu valodu pirmoreiz iespiests 1932. o-

♦

PAR PROLETARIĀTA

DIKTATŪRU

SarakslUs

oktobri

Pirmoreiz

1919. Q. septembri un iespiests 1925. g.

Iespiests pēc rokraksta

Izstrādāšanai brošūra jautājums sadaļas 4 lielās daļas:

Л)) Proletariāta diktatūra kā proletariāta šķiras cīņas jaunas formas (citādi: jauna tās stadija, ar jauniem uzdevumiem).

B) ) Proletariāta diktatūra kā buržuāziskās demokrāti

jās iznīcināšana un proletāriskās demokrātijās radīšana.

C) ) Proletariātu diktatūra un imperiālismā (jeb kapitā

lismu imperiālistiskās stadijas) īpatnības.

D) ) Proletariāta diktatūra un Padomju vara.

Izstrādāšanas plāns pa šīm 4 daļām:

1 (A) PROLETARIĀTA DIKTATŪRA KA PROLETARIĀTA ŠĶIRAS CĪŅAS JAUNAS FORMAS

1. Pamatcēlonis tam, ka „sociālisti" nesaprot proletariāta diktatūru, ir tas, ka viņi nenoved līdz galam šķiru cīņas ideju (cf.* Marx 1852) 22.

Proletariāta diktatūra ir proletariātu šķiras cīņas t и г ]> i n n j и m s j а и n ā s

fonnās. Te ir lietas kodols, lo nesaprot.

confer —• salīdzini. Red,

Proletariats kā īpaša iķira viens pats turpina avu šķiras cīņu.

2. Valsis tikai = prole-iriata ierocis viņa šķiras [ņā. īpaša пища, rien de lus I*

Vecie aizspriedumi atlie-ibā uz valsti (cf. „Valsts a revolūcija"). Valsts jau-is formas = В daļas teats; te ir tikai pieeja tam.

3. Proletariāta šķiras cī-s formas viņa diktatūras stākļos nevar būt agrākās.

eci jauni (galvenie) uzmini un respective" jau-s formas:

l. ((1)) Eks pluatato-pretošanās a ps piena. To kā laikmeta Ievumu (un saturu) pil-i aizmirst oportunisti un ci a listi", lo tā:

Ekspluatatoru pretošanās sākas pi r m s viņu nogāšanas un saasinās pēc tās no divām pusēm. Cīņa līdz galam vai arī „atpļāpātics"

*a) šķiru cīņas sevišķais ļstākais) nesaudzīgums ?) jaunas pretošanās nas, kas atbilst kapita-am un tā augstākajai ijai (sazvērestības -ļ-

— nekas vairāk! Red.

— attiecīgi. Red.

sabotaža + sīkburžuazijas ietekmēšana etc., etc.[6] [7] [8])

un konkrēti

5. ((2)) (ТГ) I’ilsoņ и karš.

Revolūcija vispār un pilsoņu karš (1649. 1793.) cf. K. Kaut s к i s 1902. „Sociālajā revolūcijā".

Pilsoņu karš kapitālisma starptautisko sakaru laikmetā.

Imperiālistiskā kara pārvēršana pilsoņu karā. („Sociālistu" muļķība un nekrietnā gļēvulība.)

cf. Marx 1870^23: iemācīs proletariātam rīkoties ar ieročiem. L a i к те t s 1871.— 19". un pilsoņu karu laikmets.

(K. Kautskis, sīkburžuazija, „sociālisti").

Pilsoņu karš un partijas „iznīcināšanu" (K. Kautskis), Terors un pilsoņu karš.

1a) Krievija, Ungārijā, Somija, Vācija.

(3) Šveice un Amerika.

+ Pilsoņu kara neizbēgamā savienošanās ar revolucionāriem kariem (cf. KKP programa).

„Valdošā šķira". Kundzība izslēdz „brīvību un vienlīdzību".

*

„Vest", „vadīt", „aizraut sev līdzi", šo jēdzienu šķiris-kais saturs.

NB*

„Neitralizēšana" praksē novēršana ar vardarbību (Engelss 1895.)

piemērs

pārliecināšana etc., etc. esaistīšana -ļ- novēršana, .tiktāl, ciktāl*1.

Zemnieks un strādnieks. Zemnieks kā darba cilvēks un zemnieks kā eks-pluatators (spekulants, īpašnieks). „Tiktāl, ciktāl". Svārstības cīņas gai-tā. Cīņas pie veil z e.

„Viena reakcionāra masa": Engelss 1875. attiecina uz Komu и и

7. ((4)). Buržuāzijas ' z maut о š a n a“.

„Speci". Ne tikai preto-mās apspiešana, ne tikai neitralizēšana", bet piekušana darbā, piespiešana ripot proletariātam.

Cf. KKP programa. „Kara teci". [9] [10] [11] [12]

II (В) PROLETARIĀTA DIKTATŪRA KA BURŽUĀZISKĀS DEMOKRĀTIJĀS IZNĪCINĀŠANA UN PROLETĀRISKĀS DEMOKRĀTIJĀS RADĪŠANA

9. Diktatūra un demokrātijā kā „vispārējie" (pēc K. Kautska „tīrie") jēdzieni.

Diktatūra kā demokrātijās noliegšana. Kam?

Abstraktais (sīkburžuazis-kais) demokrātiskais viedoklis un marksisms (šķiru cīņa).

Definicija" [13]. Vardarbība (Engelss).

10. „Brīvība". = Preču īpašnieka.

Reala brīvība algotiem strādniekiem; — zemniekiem.

Brīvība ekspluataloriem.

Brīvība kam?

„ no kura? no kā?

„ kādā ziņā?

Valsts un „brīvība" (cf. Engelss 1875.) 2e.

Preču īpašnieku vienlīdz!

ba.

12. Izlemšana pēc vairākuma.

Tās nosacījumi: vienlī

dzība, faktiskā (kultūra) brīvība, faktiskā Cf. prese, sapulces etc.

Visi vienlīdzīgi, neiever o-ī o t naudu, kapitālu, zemi...

13. Izlemšana pēc vairākuma. Tās otrais nosacījums = pakļaušanās ,,god-)rālīgums“.

Reformisma utopija.

Kapitālisma izskaistinā-ana.

Sākumā gāzt naudas jūgu, kapilala varu, privātīpašumu, pēc tam uz š ā jaunā pamata ,,godprātīguma“ ilgstoša pieaugšana.

". Buržuāziski demokrātiskās republikas rea-itate.

Engelss par valdības šauriem ar biržu un ar kapitālu 28.

Formālā vienlīdzība, saglabājot buržuāzisko apspiešanu, kapilala jūgu, algoto verdzību.

Uzpirkšana , _ v prese krapšana

sapulces

parlaments

paraža

kapilala spiediens (sabiedriskā doma etc.).

15. Imperiālistiskais karš 9".—1918. kā buržuazis-ās demokrātijās „pēdējais ārds“.

,,Miers“ 1918. un 1919. Arējā politika.

Armija un flote.

lf>. Birokrātijā. Tiesas. Militarisms.

Buržuāzijas diktatūra, aizsegta ar parlamentārām formām.

17. Izlemšana ar vairākumu un vairākuma spēks. 51% „proletariāta*1, imperiālistiskā ietekme, versus*

sīkburžuazijas 20 pr.+40?

stāvoklis etc. V2 pr.

„pusproletariats"

18. Mierīga balsošana un saasināta šķiru cīņa.

Šķiru cīņas saasināšanās ekonomiskie un politiskie apstākļi.

,,Visu“ lēmums? pretēji svārstīgiem un atskaitot eks-pluatatorus.

Gribas izpaudumu motivi (buržuāziskā situācijā).

Sākumā „izlemt", pēc tam mierīgi nobalsot?

Sākumā šķiru cīņas attīstība.

Buržuāziskās situācijās, tās gribas motivēšanas reālo apstākļu iznīcināšana.

19. Demokrātismā realitāte proletāriskās demokrātijās apstākļos.

Demokrātismā panākumi: kongresi, sapulces, prese, reliģija, sievietes, apspiestās nācijās.

20. Vēsturiskais lūzums no buržuāziskās uz proletārisko demokrātiju.

Pirmās „pāraugšana", ,,ie-līšana" vai salaušana, otrās dzimšana? = Revolūcija vai bez revolūcijas? Politiskās varas iekarošana jaunas šķi-

* — attiecībā uz. Red.

6 30. sēj.

ras rokās, buržuāzijas gāšana vai šķiru izlīgšana, vienošanās?

Ill (C) PROLETARIĀTA DIKTATŪRA UN IMPERIĀLISMĀ ĪPATNĪBAS

21. Imperialisms kā kapitālisma augstākā stadija.

Manas grāmatas rezumējums.

Definicija.

22. Kolonijas un atkarīgās zemes.

Proletariātu sacelšanās pret savas zemes buržuāziju -f-! autu sacelšanās kolonijās an atkarīgajās zemēs.

Revolucionāri proletāriskie m nacionālie kari (cf. KKP program a).

23. „Tautu savienība" sagrābusi zemi.

„Vienotais" apspiedējs. Cī-jas koncentrācijā.

Posmu dažādība.

24. Proletariāta buržua-:iskā virsotne.

1852.—1892. Engelss un darx2t>.

s“: pēr-

1872. Marx par angļu tred- 2 galvenās „strā uniju vadoņiem^30. kārnie un filistri.

Labor lieutenants of the ■.apitalisl class*.

Social šovinisms.

Kupitalistu šķiras rokaspuiši no strādnieku vidus, fieil.

25. 2 Internacionāles. Šķiras revolucionāro elementu diktatūra.

Viena zeme un visa pasaule.

IV (D) PROLETARIĀTA DIKTATŪRA UN PADOMJU VARA

26. Padomju izcelšanās. 1905. un 1917.

27. Krievijas īpatnības. Kautskis: „Slāvi un revolūcija".

1894. (Struve) un 1899. (Bernsteins)

meņševiki un sociālisti revolucionāri (1917.) — 1918—1919.— 1920.---(Eiropā).

Šķelšanās

1915.—1917. „centrs".

1917.—1919. (cf. KKP programa).

V or warts („Radikali-

sierung der englischen Ar-heiter") ... boļševiku „eine gewisse Grosse“[14].

Wiener „Arbeiter Zei-tung“" "[15]. № 180 (1919.2. VII) Friedrich Adler referātā.

nodevēja sofismi.

28. Padomes un „izlīg

šana"

1917. Ill—X Meņševiki un eseri.

29. II Internacionāles nail о i,i n muļķība un stulbums. Nil"" par Padomēm.

Kautskis brošūra August*

1918.

Padomes ir cīņai, bet ne valsts varai I!

30. Citādi proletāriskā masa: šķiras instinkts!

31. Padomju idejas triumfa gājiens pa visu pasauli.Ir atklāta (ar proletariāta masu kustību) proletariāta diktatūras forma!!III Internacionāle.

Padomju idejas tiešā un netiešā (uzņemšana Vācijas konstitūcijā) uzvara.Ideja iekarojusi masas.

32. KSFPR padomju konstitūcija.Tās 23. §,x N. B.

1793. un 1794. versus 1917.—1919.

— augusts. Red.

[85

Or

EKONOMIKA UN POLITIKA PROLETARIĀTA DIKTATŪRAS LAIKMETA

Uz Padomju varas divu gadu jubileju es biju nodomājis sarakstīt nelielu brošuru par virsrakstā minēto tematu. Bet ikdienas darba steigā man līdz šim nav izdevies tikt tālāk par atsevišķu daļu iepriekšēju sagatavošanu. Tāpēc es nolēmu pamēģināt īsi, konspektīvi iztirzāt pēc mana ieskata vissvarīgākās domas šai jautājumā. Saprotams, iztirzājuma konspektīvais raksturs rada daudz neērtību un minušu. Bet varbūt nelielam žurnālā rakstam tomēr izrādīsies sasniedzams pieticīgais mērķis: dot jautājuma nostādni un pa-matmetus, lai to apspriestu dažādu zemju komunisti.

1

Teorētiski nav šaubu, ka starp kapitālismu un komunismu atrodas zināms pārejas periods. Tas nevar neapvienot sevī abu šo sabiedriskās saimniecības iekārtu pazīmes vai īpašības. Sis pārejas periods nevar nebūt cīņas periods starp mirstošo kapitālismu un dzimstošo komunismu; — jeb citiem vārdiem: starp uzvarēto, bet neiznīcināto kapitālismu un piedzimušo, bet vēl pavisam vājo komunismu.

Ne tikai marksistam, bet katram izglītotam cilvēkam, kuram tā vai citādi pazīstama attīstības teorija, jābūl skaidram pašam par sevi, ka nepieciešams vesels vēsturisks laikmets, kuram raksturīgas šīs pārejas perioda pazīmes. Un tomēr visiem spriedumiem par pāreju uz sociālismu, kurus mēs dzirdam no tagadējiem sīkburžuaziskās demokrātijās pārstāvjiem (bet tādi pretēji savai šķietami sociālistiskai izkārlnītei ir visi II Internacionāles pārstāvji, ieskaitot tādus cilvēkus ka Makdonalds un Žans Longē, Kautskis un

Fridrichs Adlers), piemīt īpašība pilnīgi aizmirst šo acīm redzamo patiesību. Sīkburžuaziskiem demokrātiem raksturīgs ir riebums pret šķiru cīņu, sapņošana iztikt bez tās, cenšanās izlīdzināt un samierināt, nogludināt asos stūrus. Tāpēc tādi demokrāti vai nu atsakās jebkādā veidā atzīt veselu vēsturisku pārejas posmu no kapitālisma uz komunismu, vai arī uzskata par savu uzdevumu izgudrot plānus, kā samierināt abus spēkus, kas cīnās savā starpā, tā vietā, lai vienu no šiem spēkiem vadītu cīņā.

2

Mūsu zemes ļoti lielās atpalicības un sīkburžuaziskuma dēļ proletariāta diktatūrai Krievijā neizbēgami jāatšķiras ar dažām īpatnībām, salīdzinot ar attīstītām zemēm, liet pa-matspēki — un sabiedriskās saimniecības pamatformas — Krievijā ir tādi paši kā jebkurā kapitālistiskā zemē, tā ka šīs īpatnības var skart tikai ne pašu galveno.

Šīs sabiodriskās saimniecības pamatformas ir: kapitālisms, preču sīkražošana, komunisms. Šie pamatspēki: buržuāzijā, sīkburžuazija (sevišķi zemniecība), proletariats.

Krievijas'ekonomika proletariāta diktatūras laikmetā ir komunistiski —• milzīgas valsts vienotā mērogā — apvienotā darba pirmo soļu cīņa pret preču sīkražošanu un saglabājušos, kā arī uz sīkražošanas bāzes atdzimstošo kapitālismu.

Darbs Krievijā apvienots komunistiski tiktāl, ciktāl, pirmkārt, atcelts privātīpašums uz ražošanas līdzekļiem un, otrkārt, ciktāl proletāriskā valsts vara organizē visas nācijās mērogā lielražošanu uz valsts zemes un valsts uzņēmumos, sadala darba spēku starp dažādām saimniecības nozarēm an uzņēmumiem, sadala valstij piederošo patēriņa produktu nilzīgos daudzumus starp darba ļaudīm.

Mēs runājam par komunisma „pirmajiem soļiem“ Krievijā kā tas teikts arī mūsu partijas programā, kas pieņemta 919. g. martā), jo visi šie nosacījumi pie mums realizēti ikai daļēji jeb, citiem vārdiem: šo nosacījumu realizēšana trodas tikai sākuma stadijā. Uzreiz, ar vienu revolucio-iaru triecienu izdarīts tas, ko vispār var izdarīt uzreiz: iemērām, jau pirmajā proletariāta diktatūras dienā, 1917. g.

26. oklobrī (1917. g. 8. novembrī), atcelts privātīpašums uz zemi, neatlīdzinot lielajiem īpašniekiem, ekspropriēti lielie zemesīpašnieki. Dažos mēnešos ekspropriēti, tāpat bez atlīdzības, gandrīz visi lielkapitālisti, fabriku, rūpnīcu, akciju sabiedrību, banku, dzelzceļu un tā tālāk īpašnieki. Lielražošanas organizēšana rūpniecībā, ko izdara valsts, pāreja no „strādnieku kontroles" uz „strādnieku pārvaldi" fabrikās, rūpnīcās, uz dzelzceļa, — tas pamata un galvenajos vilcienos jau realizēts, bet attiecībā uz zemkopību tas tik tikko sākts („padomju saimniecībās", lielsaimniecībās, ko organizējusi strādnieku valsts uz valsts zemes). Tāpat tik tikko sākta sīko zemkopju dažāda veida sabiedrību organizēšana kā pāreja no preču sīkražotājas zemkopības uz komunistisko^16. Tas pats sakāms par valsts organizēto produktu sadalīšanu privātās tirdzniecības vietā, t. i., par valsts labības sagādi un nogādāšanu uz pilsētām, rūpniecības produktu — uz laukiem. Turpmāk tiks minēti šinī jautājumā esošie statistiskie dati.

Zemnieka saimniecība joprojām paliek preču sīkražo-tāja. Še mums ir ārkārtīgi plaša kapitālisma bāze ar ļoti dziļām, ļoti stiprām saknēm. Uz šās bāzes kapitālisms saglabājas un no jauna atdzimst — vissīvākajā cīņā pret komunismu. Šās cīņas formas: maišelniecība un spekulācijā pret valsts labības (un tāpat arī citu produktu) sagādi, — vispār pret to. ka valsts sadala produktus.

3

Lai ilustrētu šīs abstraktās teorētiskās tezes, minēsim konkrētus datus.

Valsts labības sagāde Krievijā pēc Komproda (Pārtikas tautas komisariāta) datiem no 1917. g. 1. augusta līdz

1918. g. 1. augustam devusi ap 30 miljonu pudu. Nākošajā gadā — ap "0 miljonu pudu. Nākošās (1919. un 1920.) sagādes kampaņas pirmajos trijos mēnešos, redzams, sasniedz ap 45 miljoni pudu pret 37 miljoniem pudu tais pašos mēnešos (augusts — oktobris) 1918. gadā.

Šie skaitļi skaidri liecina par lēnu, bet neatlaidīgu stāvokļa uzlabošanos tai nozīmē, ka komunisms uzvar kapitālismu. Šo uzlabošanos panāk par spīti pasaulē nedzirdētām grūtībām, ko rada pilsoņu karš, kuru organizē krievu un ārzemju kapitālisti, sasprindzinot visus pasaules varenāko lielvalstu spēkus.

Tāpēc, lai kā melstu un melotu visu zemju buržuji un viņu tiešie un apslēptie rokaspuiši (II Internacionāles „sociālisti"), paliek neapšaubāms: no proletariāta diktatūras ekonomiskās pamatproblēmas viedokļa pie mums nodrošināta komunisma uzvara pār kapitālismu. Visas pasaules buržuāzijā taisni tāpēc trako un ārdās pret boļše-vismu, organizē karagājienus, sazvērestības un visu ko citu pret boļševikiem, ka tā ļoti labi saprot mūsu uzvaras nenovēršamibu sabiedriskās saimniecības pārveidošanā, ja mūs nenospiedīs ar militāru spēku. Bet nospiest mūs šādā veidā tai neizdodas.

Ciktāl tieši mēs jau esam uzvarējuši kapitālismu tanī īsajā laikā, kas bija mūsu rīcībā, un pastāvot tām pasaulē nedzirdētajām grūtībām, kurās nācās darboties, redzams no šādiem kopsavilkuma skaitļiem. Centrālā statistikas nārvaldc tikko sagatavojusi iespiešanai datus par labības ažošanu un patēriņu ne visā Padomju Krievijā, bet tās 2f> guberņās.

Rezultāti ir šādi:

Tālad apmēram pusi maizes pilsētām dod Komprods, otru pusi — maišelnieki. Precizi pētījumi par pilsētas strādnieku uzturu 1918. gadā devuši tieši šādu proporciju. Turklāt par maizi, ko piegādā valsts, strādnieks maksā deviņas reizes mazāk nekā maišelniekiem. Spekulatīvā maizes cena ir desmitkārt augstāka par valsts cenu. To liecina strādnieku budžetu precizi pētījumi.

4

Minētie dali, ja tajos labi iedziļinās, dod .precīzu materiālu, kas attēlo Krievijas mūslaiku ekonomikas visas pa-matpazīmes.

Darba ļaudis ir atbrīvoti no mūžsenajiem apspiedējiem inFēKspluataloriem, muižniekiem un kapitālistiem. Šo patiesas brīvības un patiesas vienlīdzības soli uz priekšu, soli, kāds pēc sava lieluma, pēc apmēriem, pēc ātruma nav vēl pasaulē redzēts, neņem vērā buržuāzijas piekritēji (tai skaitā sīkburžuaziskie demokrāti), kas runā par brīvību un vienlīdzību parlamentāras buržuāziskās demokrātijās nozīmē, melīgi pasludinot to par „demokrātiju" vispār jeb par „tīro demokrātiju" (Kautskis).

Bet darba ļaudis ņem vērā tieši patieso vienlīdzību, patieso brīvību (brīvību no muižniekiem un kapitālistiem) un tāpēc tik stingri stāv par Padomju varu.

Zemnieciskā valstī no proletariāta diktatūras pirmie ieguva, visvairāk ieguva, tūdaļ ieguva zemnieki vispār. Muižniekiem un kapitālistiem valdot, zemnieks Krievijā cieta badu. Mūsu vēstures ilgajos gadsimtos zemniekam nekad vēl nav bijis iespējams strādāt sev pašam: viņš cieta badu, atdodot simtus miljonus pudu labības kapitālistiem, uz pilsētām un uz ārzemēm. Proletariāta diktatūrai pastāvot, zemnieks pirmo reizi strādā ia sev pašam un ēda labāk par pilsētnieku. Zemnieks pirmo reizi ieraudzīja brīvību īstenībā: brīvību ēst savu maizi, brīvību no bada. Zemi sadalot, vienlīdzība nodibinājās, kā zināms, maksimālā: zemnieki dala zemi lielāko tiesu „pēc ēdājiem".

Socialisms ir šķiru iznīcināšana.

Lai iznīcinātu šķiras, vajag, pirmkārt, nogāzt muižniekus un kapitālistus. Šo uzdevuma daļu mēs esam veikuši, bet tā ir tikai daļa un turklāt ne pati grūtākā. Lai iznīcinātu šķiras, vajag, otrkārt, iznīcināt atšķirību starp strādnieku un zemnieku, padarīt visus par strādājošiem. Tas nav izdarāms uzreiz. Tas ir nesalīdzināmi grūtāks uzdevums, un tam nepieciešams ilgāks laiks. Tas ir uzdevums, ko nevar atrisināt ar kaut kādas šķiras gāšanu. To var atrisināt, tikai organizatoriski pārkārtojot visu sabiedrisko saimniecību, pārejot no atsevišķās, savrupās preču sīkražotājas saimniecības uz sabiedrisku Lielsaimniecību. Tāda pāreja neizbēgami ir ārkārtīgi ilgstoša. Ar steidzīgiem un neuzmanīgiem administratīviem un likumdošanas pasākumiem tādu pāreju var tikai palēnināt un apgrūtināt. Paātrināt šo pāreju var tikai ar tādu palīdzību zemniekam, kura dotu viņam iespēju milzīgos apmēros uzlabot visu zemkopības techniku, pārkārtot to pašos pamatos.

Lai atrisinātu otro, grūtāko uzdevuma daļu, proletariātam, kas uzvarējis buržuāziju, jsavā politikā attiecībā uz zemniecību neatlaidīgi jārealizē šāda pamatlīnija: proletariātam jāatšķir, jānorobežo darba zemnieks no zemnieka īpašnieka, zemnieks — darba cilvēks no zemnieka tirgoņa, zemnieks — darba rūķis no zemnieka spekulanta.

Šai norobežošanā ir visa sociālismā būtība.

Un nav brīnums, ka sociālisti vārdos, sīkburžuaziski demokrāti darbos (Martovi un Černovi, Kautski un Ko) šo sociālismā būtību nesaprot.

Norobežošana, uz ko še norādīts, ir ļoti grūta, jo realajā dzīvē visas „zemnieka" īpašības, lai cik tās dažādas, lai cik tās pretrunīgas, ir saplūdušas vienā veselā vienībā. Tomēr norobežošana ir iespējama un ne tikai iespējama, bet tā nenovēršami izriet no zemnieku saimniecības un zemnieku dzīves apstākļiem. Darba zemnieku gadsimtiem ilgi apspieda muižnieki, kapitālisti, tirgoņi, spekulanti un viņu valsts, ieskaitot pašas demokrātiskākās buržuāziskās republikas. Gadu simteņos darba zemnieks iemācījies nīst un neieredzēt šos apspiedējus un ekspluatatorus, bet šī dzīves dotā „mācība" spiež zemnieku meklēt savienību ar strādnieku pret kapitālistu, pret spekulantu, pret tirgoni. Bet tai pašā laikā ‘konomiskie apstākļi, preču saimniecības apstākļi, neizbēgami padara zemnieku (ne vienmēr, bet lielāko tiesu) par tirgoni un spekulantu.

Mūsu iepriekš minētie statistikas dati uzskatami parāda starpību starp darba zemnieku un zemnieku spekulantu. Tas zemnieks, lūk, kas 1918. un 1919. gadā nodevis par cietām valsts cenām izsalkušajiem pilsētu strādniekiem 40 miljonu pudu labības valsts orgānu rokās, lai gan šiem orgāniem ir trūkumi, ko strādnieku valdība |oti labi apzinās, bet kas nav novēršami pirmajā pārejas periodā uz sociālismu, šis zemnieks, lūk, ir darba zemnieks, sociālistā strādnieka pilntiesīgs biedrs, viņa drošākais sabiedrotais, miesīgs brālis cīņā pret kapitala jūgu. Bet, lūk, tas zemnieks, kurš paslepšus pārdevis 40 miljonu pudu labības par cenu, kas desmitkārt augstāka nekā valsts cena, izmantojot pilsētas strādnieka trūkumu un badu, krāpjot valsti, pastiprinot un radot visur krāpšanu, zādzības un blēdīgas machinacijas, lūk, šāds zemnieks ir spekulants, kapitālista sabiedrotais, ir strādnieka šķiras ienaidnieks, ir ekspluatators. Jo, ja kādam ir pārpalikumi no labības, kas ievākta no kopējās valsts zemes ar darba rīkiem, kuru izgatavošanā šādā vai tādā veidā ieguldīts ne tikai zemnieka, bet arī strādnieka darbs un tā tālāk, ja kādam ir labības pārpalikumi un viņš ar tiem spekulē, tad tas nozīmē, ka viņš ir izsalkušā strādnieka ekspluatators.

Jūs esat brīvības, vienlīdzības, demokrātijās pārkāpēji,— mums kliedz no visām pusēm, norādot uz strādnieka un zemnieka nevienlīdzību māsu Konstitūcijā, uz Satversmes sapulces padzīšanu, uz labības pārpalikumu varmācīgu atņemšanu u. tml. Mēs atbildam: nav bijusi pasaulē valsts, Iras būtu tik daudz darījusi, lai novērstu to faktisko nevienlīdzību, to faktisko nebrīvību, no kuras gadsimtiem ilgi cietis zemnieks — darba cilvēks. Bet vienlīdzību ārzemnieku spekulantu mēs nekad neatzīsim, tāpat kā neatzīsim ekspluatatora „vienlīdzību" ar ekspluatēto, paēdušā ar izsalkušo, pirmā „brīvību" aplaupīt otru. Un pret tiem izglītotajiem cilvēkiem, kas negrib saprast šo atšķirību, mēs izturēsimies kā pret baltgvardiem, kaut arī šie cilvēki saukļos par demokrātiem, sociālistiem, intemacionalis-tiem, Kautskiem, Cernoviem, Martoviem.

5

Socialisms ir šķiru iznicināšana. Proletariāta diktatūra darījusi šās iznīcināšanas labā visu, ko varējusi. Bet uzreiz šķiras iznīcināt nevar.

Un šķiras ir palikušas un paliks proletariāta diktatūras laikmetā. Diktatūra nebūs vajadzīga, kad izzudīs šķiras. Tās neizzudīs bez proletariāta diktatūras.

Šķiras ir palikušas, bet ikviena no tām proletariāta diktatūras laikmetā mainījusies; mainījušās arī to savstarpējās attiecības. Šķiru cīņa proletariātu diktatūras apstākļos neizzūd, bet tikai iegūst cilas formas.

Kapitālisma apstākļos proletariats bija apspiestā šķira. Šķira bez jebkāda īpašuma uz ražošanas līdzekļiem, šķira, kas vienīgā bija tieši un pilnīgi nostādīta pretī buržuāzijai un tāpēc arī bija vienīgā, kas spēja būt līdz galam revolucionārā. Nogāzis buržuāziju un iekarojis politisko varu, proletariats ir kļuvis par valdošo šķiru: viņa rokās ir valsts vara, viņš rīkojas ar sabiedrības īpašumā jau pārņemtajiem ražošanas līdzekļiem, viņš vada svārstīgos starpslāņu elementus un šķiras, viņš apspiež ekspluatatoru pieaugušo pretestības enerģiju. Visi tie ir īpaši šķiru cīņas uzdevumi, uzdevumi, kuru proletariātam agrāk nebija un nevarēja būt.

Proletariāta diktatūras apstākļos ekspluatatoru — muižnieku un kapitālistu — šķira nav izzudusi un nevar uzreiz izzust. Ekspluatatori ir sakauti, bet nav iznīcināti. Viņiem palikusi starptautiskā bāze, starptautiskais kapitāls, kura filiāle viņi ir. Viņiem daļēji ir palikuši daži ražošanas līdzekļi, palikusi nauda, palikuši milzīgi sabiedriski sakari, ^iņu pretestības enerģija taisni viņu sakāves dēļ pieaugusi iimtiem un tūkstošiem reižu. Valsts, militārās, ekonomiskās Pārvaldes „māksla" dod v.iņiem ļoti un ļoti lielu pārsvaru, ā ka viņu nozīme ir nesalīdzināmi lielāka nekā viņu daļa lopējā iedzīvotāju skaitā. Nogāzto ekspluatatoru šķiru cīņa >ret ekspluatēto avangardu, kas uzvarējis, t. i., pret prole-ariatu, kļuvusi neizmērojami niknāka. Un tas nevar būt itādi, ja runā par revolūciju, ja nesamaina šo jēdzienu (kā ara visi II Internacionāles varoņi) ar reformistiskām uzijām.

Beidzot zemniecība, tāpat kā katra sīkburž.uazija vispār, ieņem ari proletariāta diktatūras apstākļos vidēju, starpslāņa stāvokli: no vienas puses, lā ir diezgan ievērojama (bet atpalikušajā Krievijā milzīga) darba ļaužu masa, ko vieno darba ļaužu kopējas intereses — atbrīvoties no muižnieka un kapitālista; no otras puses, tie ir savrupi sīk-saimnieki, īpašnieki un tirgotāji. Tāds ekonomiskais stāvoklis neizbēgami rada svārstišanos starp proletariātu un buržuāziju. Bet, kur cīņa starp šiem pēdējiem ir saasināta, kur neticami strauji tiek lauztas visas sabiedriskās attiecības, kur tieši zemnieki un sīkburžuji vispār ir visvairāk pieraduši pie vecā, rutinētā, nemainīgā, dabiski, ka mēs neizbēgami novērosim viņu vidū pāriešanu no vienas puses uz otru, svārstības, pagriezienus, nedrošību utt.

Attiecībā pret šo šķiru — jeb pret šiem sabiedrības elementiem — proletariātu uzdevums ir vadīt, cīnīties par ietekmi uz to. Vest sev līdzi svārstīgos, nepastāvīgos — lūk, kas jādara proletariātam.

Ja mēs nostādīsim līdzās visus pamatspēkus jeb šķiras un proletariāta diktatūras pārveidotās viņu savstarpējās attiecības, mēs redzēsim, kāda bezgalīga teorētiska nejēdzība, kāds stulbums ir parastais sīkburžuaziskais priekšstats par pāreju uz sociālismu „caur demokrātiju" vispār, kādu mēs redzam pie visiem II Internacionāles pārstāvjiem. No buržuāzijas mantotais aizspriedums par „demokrātijās" absolūto, ārpusšķiru saturu — lūk, šās kļūdas pamats. Turpretī īstenībā proletariāta diktatūras apstākļos ir demokrātijā pāriet pilnīgi jaunā fāzē, ir šķiru cīņa paceļas augstākā pakāpē, pakļaujot sev visas un visādas formas.

Vispārējās frāzes par brīvību, vienlīdzību, demokrātiju īstenībā ir tas pats, kas akli atkārtot jēdzienus, kuri kopē preču ražošanas attiecības. Ar šīm vispārējām frāzēm atrisināt proletariāta diktatūras konkrētos uzdevumus nozīmē visā līnijā pāriet uz buržuāzijas teorētisko, principiālo pozīciju. No proletariāta viedokļa jautājums izvirzās tikai tā: brīvība no kuras šķiras spaidiem? kuras šķiras vienlīdzība ar kuru šķiru? demokrātijā, pamatojoties uz privātīpašumu vai arī bāzējoties uz cīņu par privātīpašuma atcelšanu? utt.

Engelss jau sen ir izskaidrojis „Anti-Diringā", ka vienlīdzības jēdziens, būdams preču ražošanas attiecību kopējums, kļūst par aizspriedumu, ja vienlīdzību nesaprot kā šķiru iznīcināšanuS2. Šo ābeces patiesību par buržuāziski demokrātiskā un sociālistiskā vienlīdzības jēdziena atšķirību pastāvīgi aizmirst. Bet, ja to neaizmirst, tad kļūst acīm redzams, ka proletariats, kas nogāzis buržuāziju, ar to sper visenerģiskāko soli uz šķiru iznīcināšanu un ka tās pabeigšanai proletariātam jāturpina sava šķiras cīņa, izmantojot valsts varas aparatu un lietojot dažādus cīņas, ietekmēšanas un iedarbības paņēmienus pret gāzto buržuāziju un pret svārstīgo sīkburžuaziju.

(Turpinājums seko.) “

1919. 30. X

itPravda", 250. nr., 1919. o-7. novembri

Iespiests pēc rokraksta

Paraksts: N. Ļeņins

SVEICIENS PETROGRADAS STRĀDNIEKIEM

Padomju republikas otrajā gadadienā pirmo sveicienu pelna Petrogradas strādnieki. Kā revolucioharo strādnieku un zaldatu avangards, kā Krievijas un visas pasaules darba ļaužu masu avangards Petrogradas strādnieki pirmie nogāza buržuāzijas varu un pacēla proletāriskās revolūcijas karogu pret kapitālismu un imperiālismu.

Divus gadus Padomju republikas strādnieki un darba zemnieki uzvaroši notur šo karogu par spīti visām bada, aukstuma, sabrukuma, posta grūtībām un mokām. Sociālistiskās celtniecības divi gadi ir devuši mums, neraugoties uz buržuāzijas nikno naida un pretestību, neraugoties uz vispasaules imperiālismā militāro uzbrukumu, devuši mums lielu pieredzi, devuši Padomju varas nostiprināšanos.

Visas pasaules strādnieku simpātijās ir mūsu pusē. Lēni un grūti, bet neatlaidīgi briest visās zemēs proletāriskā revolūcija, un buržuāzijas zvēriskās varmācības tikai saasina ciņu, tikai paātrina proletariāta uzvaru.

Tieši pēdējās dienās Anglijas reakcionārie imperiālisti ir likuši pēdējās cerības uz Petrogradas ieņemšanu. Visas pasaules buržuāzijā un it sevišķi Krievijas buržuāzijā jau priecājās par tuvo uzvaru. Bet uzvaras vietā viņi dabūja sakāvi pie Petrogradas.

Judepiča karaspēks ir sakauts un atkāpjas.

Biedri strādnieki, biedri sarkanarmieši! Sasprindziniet visus spēkus! Par katru cenu vajājiet karaspēku, kas atkāpjas, sitiet to. nedodiet tam ne stundas, ne minutes atpūtas. Tagad mēs visvairāk varam un mums vajag dot iespējami spēcīgāku triecienu, lai ienaidnieku galīgi sakautu.

Lai dzīvo Sarkanā Armija, kas uzvar cara ģenerāļus, baltgvardus, kapitālistus! Lai dzīvo starptautiskā Padomju republika!

N. Ļeņins

1919. h. XI

Iespiestu pēc rokrakstu

„Pttrooradtkaja Prauda", '255. nr., 1919. o. 7. novembri

PADOMJU VARA UN SIEVIETES STĀVOKLIS

Padomju varas otrā gadadiena liek mums ат vispār novērtējošu skatienu aplūkot, kas šai laikā veikts, un iedziļināties izdarītā apvērsuma nozīmē un mērķos.

Buržuāzijā un tās piekritēji apsūdz mūs demokrātijās pārkāpšanā. Mēs apgalvojam, ka padomju apvērsums ir devis pasaulē vēl nepieredzētu ierosmi demokrātijās attīstībai ir dziļumā, ir plašumā, pie tam tieši darba ļaužu un kapitālisma apspiesto masu demokrātijai, — tātad tautas milzīgā vairākuma demokrātijai, tātad sociālistiskai demokrātijai (darba ļaudīm) atšķirībā no buržuāziskās demokrātijās (ekspluatatoriem. kapitālistiem, bagātniekiem).

Kam taisnība?

So jautājumu labi pārdomāt, to dziļāk izprast nozīmē rezumēt divu gadu pieredzi un labāk sagatavoties tās tālākai attīstībai.

Sievietes stāvoklis sevišķi uzskatāmi paskaidro atšķirību starp buržuāzisko un sociālistisko demokrātiju, sevišķi uzskatāmi atbild uz izvirzīto jautājumu.

Buržuāziskā republikā (t. i., kur ir privātīpašums uz zemi, fabrikām, rūpnīcām, akcijām u. c.), kaut arī tā būtu visdemokrātiskākā republika, sievietes stāvoklis nekur pasaulē, nevienā pat visvairāk attīstītā zemē nav kļuvis tiesībās pilnīgi vienlīdzīgs. Un tā tas ir, neraugoties uz to, ka no lielās l'ranču (buržuāziski demokrātiskās) revolūcijas pagājis vairāk nekā 1V< gadsimta.

Buržuāziskā demokrātijā vārdos sola vienlīdzību un brīvību. Īstenībā vienai cilvēku dzimuma pusei — sievietēm neviena kaut arī visattīstītākā buržuāziskā republika nav devusi ne pilnīgu, ar likumu apstiprinātu vienlīdzību ar vīrieti, ne brīvību no vīrieša aizbildniecības un apspiešanas.

Buržuāziskā demokrātijā ir skanīgu frāžu, svinīgu vārdu, pārspīlētu solījumu, skaļu brīvības tin vienlīdzības lozungu demokrātijā, bet patiesībā aiz visa tā slēpjas sievietes nebrīvība un nevienlīdzība, darba ļaužu un ekspluatēto nebrīvība un nevienlīdzība.

Padomju jeb sociālistiskā demokrātijā atmet skanīgos, bet melīgos vārdus, pasludina nesaudzīgu karu „demokrātu", muižnieku, kapitālistu vai turīgo zemnieku liekulībai, kuri iedzīvojas, spekulatīvi pārdodot labības pārpalikumus izsalkušajiem strādniekiem.

Nost ar šiem neķītrajiem meliem! Nevar būt, nav un nebūs „vienlīdzības" starp apspiestajiem un apspiedējiem, starp ekspluatētajiem un Okspluatatoriem. Nevar būt, nav un nebūs īstas „brīvības", kamēr sieviete nav brīva no likumā noteiktām privilēģijām vīrieša labā, kamēr strādnieks nav brīvs no kapilala jūga, darba zemnieks — no kapitālista, muižnieka, tirgoņa jūga.

Lai meļi un liekuļi, stulbie un aklie, buržuji un viņu piekritēji krāpj tautu, runādami par brīvību vispār, par vienlīdzību vispār, par demokrātiju vispār.

Mēs sakām strādniekiem un zemniekiem: noraujiet masku šiem meļiem, atdariet acis šiem aklajiem. Jautājiet:

— Vienlīdzība — kādam dzimumam ar kādu dzimumu?

— Kādai nacijai ar kādu nāciju?

— Kādai šķirai ar kādu šķiru?

— Brīvība — no kāda jūga vai kādas šķiras jūga? Brīvība — kādai šķirai?

Kas runā par politiku, demokrātiju, par brīvību, par vienlīdzību, par sociālismu, neuzdodot šos jautājumus, neizvirzot tos pirmajā vietā, nekarojot pret šo jautājumu slēpšanu, notušēšanu, noklusēšanu, — tas ir ļaunākais darba ļaužu ienaidnieks, tas ir vilks aitas ādā, tas ir visniknākais strādnieku un zemnieku pretinieks, tas ir muižnieku, caru, kapitālistu kalps.

Padomju vara vienā no visatpatikušākām Eiropas zemēm divu gadu laikā ir izdarījusi sievietes atbrīvošanas labā, tās vienlīdzības labā ar „stipro" dzimumu tik daudz, cik 130 gados nav izdarījušas visas pasaules attīstītās, izglītotās, „demokrātiskās" republikas visas kopā.

Izglītība, kultūra, civilizācijā, brīvība — visi šie skaistie vārdi visās pasaules kapitalislis'kās, buržuāziskās republikās savienojat ar nedzirdēti neģēlīgiem, riebīgi ncķīlriem, zvēriski rupjiem likumiem par sievietes nevienlīdzību likumos par laulības tiesībām un par laulības šķiršanu, par ārlaulības bērna nevienlīdzību ar „likumīgi dzimušo", par vīrieša privilēģijām, par sievietes pazemošanu un apvainošanu.

Kapitala jūgs, „svētā privātīpašuma" spaidi, sīkpilsoniskā truluma, sīksaimnieciskā savtīguma despotisms — lūk, kas kavēja buržuāzijas visdemokrātiskākās republikas atcelt šos neķītros un neģēlīgos likumus.

Padomju republika, strādnieku un zemnieku republika, atcēla šos likumus uzreiz, neatstājot no buržuāzisko melu un buržuāziskās liekulības celtnēm akmeni uz akmens.

Nost ar šiem meliem! Nost ar meļiem, kas runā par brīvību un vienlīdzību visiem, kamēr ir apspiestais dzimums, kamēr ir apspiedējas šķiras, kamēr ir privātīpašums uz kapitālu, uz akcijām, kamēr ir no saviem labības pārpalikumiem paēdušie, kas verdzina izsalkušos. Ne brīvību visiem, ne vienlīdzību visiem, bet ciņu pret apspiedējiem un ekspluatatoriem, apspiešanas un ekspluatēšanas iespējas iznicināšanu. Lūk, mūsu lozungs 1

Brīvību un vienlīdzību apspiestajam dzimumam!

Brīvību un vienlīdzību strādniekam, darba zemniekam!

Cīņu pret apspiedējiem, cīņu pret kapitālistiem, cīņu pret spekulantu-kulaku!

Lūk, mūsu kaujas lozungs, lūk, mūsu proletāriskā taisnība, taisnība cīņā pret kapitālu, taisnība, kuru mēs metām sejā kapitala pasaulei ar tās salkanajām, liekulīgajām, pārspīlēti svinīgajām frāzēm par brīvību un vienlīdzību vispār, par brīvību un vienlīdzību visiem.

Un tieši tāpēc, ka mēs esam norāvuši šās liekulības masku, ka mēs ar revolucionāru enerģiju realizējam brīvību un vienlīdzību apspiestajiem un darba ļaudīm pret apspiedējiem, pret kapitālistiem, pret kulakiem, — tieši tāpēc visas pasaules strādniekiem Padomju vara kļuvusi tik dārga.

Tieši tāpēc Padomju varas otraja gadadienā visas zemēs pasaulē strādnieku masu simpātijās, apspiesto un ekspluatēto simpātijās ir mūsu pusē.

Tieši tiīpēe Padomju varas otrajā gadadienā, neraugoties uz badu un aukstumu, neraugoties uz visu mūsu postu, ko munvs sagādā imperiālistu uzbrukums Krievijas Padomju republikai, mums ir stipra ticība mūsu lielas taisnībai, stipra ticība vispasaules Padomju varas nenovēršamai uzvarai.

iesviests pēc avizes .,Prauda" teksta

.,1*rauda", 24.9. ar., 1919. о fi. novembri Paraksts: N. Ļeņins

PADOMJU VARAS DIVI GADI

Avīzes ,,Bednota“84 lasītāju galvenā masa ir zemnieki. Un Padomju varas otrajā gadadienā, apsveikdams desmitus miljonus diarba zemnieku, kas atbrīvoti no muižnieku un kapitālistu jūga. es teikšu dažus vārdus sakarā ar šo atbrīvošanu.

Padomju vara, darba ļaužu vara, vara, kas nogāza kapitāla jūgu, cīnās Krievijā pret nedzirdētām, neticamām grūtībām.

Krievijas, kā arī visas pasaules muižnieki un kapitālisti ar niknu naidu karo pret Padomju varu, baidīdamies no tās piemēra, baidīdamies, ka tā iegūs savā pusē visas pasaules strādnieku simpātijās un atbalstu.

Sazvērestības zemes iekšienē, čechoslovaku uzpirkšana, ārzemju karaspēka izcelšana Sibīrijā, Archangeļskā, Kau-kazijā, dienvidos, pie Petrogradas, simti miljoni rubļu, kurus izsviež, lai palīdzētu Kolēakam, Deņikinam, Judei,īi-čam un citiem cara ģenerāļiem, — visu laiž darbā visu zemju kapitālisti, kas uzkrājuši miljonus un miljardus ar kara piegādēm, visu laiž darbā, lai gāztu Padomju varu.

Un viss vellīgi. Padomju vara stāv stingri, pārvarēdama šīs neredzētās un nedzirdētās grūtības, pārvarēdama visbriesmīgākās ciešanas, kuras rada karš, blokāde, bads, preču trūkums, transporta sabrukums, posts visā zemē.

Padomju vara Krievija ir jau ieguvusi savā pusē visas pasaules strādniekus. Nav nevienas zemes, kur nerunātu par boļševismu un par Padomju varu.

Kapitālisti runā par to ar naidu, ar ārprātīgu niknumu, apmelo un melo bez gala. liet tieši ar savu niknumu viņi sevi atklāj, un strādnieki visā pasaulē savā vairākumā novēršas no vecajiem vadoņiem un pāriet Padomju varas pusē.

Padomju varu nomācis un nomocījis ienaidnieku uzbrukums Krievijai. Bet Padomju vara tomēr ir jau uzvarējusi visu pasauli — uzvarējusi tādā nozīmē, ka darba laužu masu simpātijās mēs it visur esam jau iekarojuši.

Padomju varas uzvara visā pasaulē ir nodrošināta. Tas ir tikai laika jautājums.

Kāpēc Padomju vara stāv stingri, neraugoties uz nedzirdēti smagiem pārbaudījumiem un bada mokām, un grūtībām, kuras rada karš un sabrukums?

Tāpēc, ka tā ir pašu darba laužu vara, strādnieku un zemnieku miljonu vara.

Strādnieki tur rokās valsts varu. Strādnieki palīdz darba zemnieku miljoniem.

Padomju vara ir nogāzusi muižniekus un kapitālistus un stingri aizsarga tautu no mēģinājumiem atjaunot viņu varu.

Visu savas palīdzības spēku Padomju vara nes darba zemniekiem, trūcīgajiem un vidējiem zemniekiem, kuri ir liels vairākums.

Padomju vara nedod vaļu kulakam, bagātniekam, īpašniekam, spekulantam, tam, kas grib iedzīvoties nestrādādams, tam, kas grib kļfit bagāts no tautas trūkuma un bada

Padomju vara ir par darba ļaudīm, pret spekulantiem, īpašniekiem, kapitālistiem, muižniekiem.

Lūk, kur Padomju varas spēka un drošības avots, tās neuzvaramības avots visā pasaulē.

Desmiti un simti miljoni strādnieku un zemnieku visā pasaulē cieta no muižnieku un kapitālistu spaidiem, zaimiem, laupīšanas. Bet vecā valsts, gan monarehijas, gan „demokrātiskās*1 (it kā demokrātiskās) republikas palīdzēja ekspluatatoriem, apspieda darba ļaudis.

To zina, to ir redzējuši, to ir izjutuši, to ir pārdzīvojuši un pārdzīvo desmiti un simti miljoni strādnieku un zemnieku visās zemēs.

Vairāk nekā četrus gadus ilga imperiālistiskais karš, desmiti miljoni cilvēku ir nonāvēti un sakropļoti — kā dēļ? Kapitālistu laupījuma dalīšanas dēļ, tirgu dēļ. peļņas dēļ. koloniju dēļ, banku varas dēļ.

Vācijas imperiālistiskos plēsoņas ir uzvarējuši angļu un traucu imperiālistiskie plēsoņas, kuri tagad ar kairu dienu atmasko sevi kā darba ļaužu slepkavas un laupītājus, apspiedējus, kuri kļūst bagāti no lautas posta, kuri apspiež vājās tautas.

Lūk, kāpēc visā pasaulē aug strādnieku un zemnieku simpātijās Padomju varai.

Smagā, grūtā cīņa pret kapitālu Krievijā ir sākusies ar uzvaru. Šī cīņa aug plašumā visās zemēs.

šī cīņa beigsies ar Vispasaules Padomju republikas uzvaru.

,,lie<inotu“, 478. ur-, 1919. v

7. novembri Iespiests pēc avīzes „liednota'1

Paraksts: Ļeņins teksta

PADOMJU VAUAS DIVI GADI

RUNA VCIK, MASKAVAS STK. UN ZEMN. I). PADOMES, VAUP

UN FABRIKU UN RCPNICU KOMITEJU APVIENOTA SEDE, KAS VELTĪTA OKTOBRA REVOLŪCIJAS OTRAI GADADIENAI,

1919. G. 7. NOVEMBRI

Hiedri! Pirms diviem gadiem, kad vēl plosījās imperiālistiskais karš, Krievijas proletariāta sacelšanās un valsis varas iekarošana likās visiem buržuāzijas piekritējiem Krievijā, likās tautas masām un varbūt pārējo zemju strādnieku vairumam drošsirdīgs, bet bezcerīgs mēģinājums. Toreiz likās, ka vispasaules imperialisms ir tik milzīgs, neuzvarams spēks, ka atpalikušas zemes strādnieki, mēģinot sacelties pret to, rīkojas kā neprātīgi. Bet tagad, atskatoties afpaka] uz noietiem diviem gadiem, mēs redzam, ka mūsu taisnību arvien vairāk un vairāk sāk atzīt arī mūsu pretinieki. Mēs redzam, ka imperialisms, kas likās, tāds nepārvarams milzis, izrādījies visu acu priekšā par milzi uz māla kājām, un tie divi gadii, kurus mēs pārdzīvojām un cīnījāmies, tie arvien skaidrāk un skaidrāk iezīmē ne tikai Krievijas, bet arī starptautiskā proletariāta uzvaru.

Biedri, mūsu varas pastāvēšanas pirmajā gadā mums nācās novērot Vācijas imperiālismā varenību, ciest no varmācīgā un plēsonīgā mums uzspiestā miera, mums nācās vieniem aicināt uz revolūciju, nesastopot atbalstu un atbalsi savam aicinājumam. Un, ja mūsu varas pirmais gads bija pirmais gads mūsu cīņā pret imperiālismu, tad mēs drīz vien varējām pārliecināties, ka šā gigantiskā starptautiskā imperiālismā dažādu daļu cīņa nav nekas cils kā tikai pirmsnāves krampji un ka šai cīņā ir ieinteresēts gan Vācijas imperialisms, gan angļu un lranču buržuāzijas imperialisms. Šai gadā mums kļuva skaidrs, ka pašreizējā cīņa tikai nostiprina, tikai pavairo un atjauno mūsu spēkus un vērš šos spēkus prel visu imperiālismu. Un, ja tādu stāvokli mēs varējām radīt pirmajā gadā, tad visa otrā gada gaitā mēs nostājāmies vaigu vaigā pret mūsu ienaidnieku. Bija pesimisti, kas vēl pagājušā gadā mums stipri uzbruka, vēl pagājušā gadā viņi sacīja, ka Anglija, Francija un Amerika esot tāds milzīgs, tāds gigantisks spēks, kas samīšot mūsu zemi. Pagāja gads, un jūs redzat, — ja šo pirmo gadu var saukt par starptautiskā imperiālismā varenības gadu, tad otrs gads tiks nosaukts par angļu un amerikāņu imperiālismā uzbrukuma gadu un uzvaras gadu pār šo uzbrukumu, uzvaras gadu pār Kolēnku un Judcņiču un par uzvaras sākumu pār Deņikinu.

Bet mēs ļoti labi zinām, ka visi tie militārie spēki, kas tika sūtīti pret mums, bija virzīti no zināma avota. Mēs zinām, ka imperiālisti apgādāja tos ar visu karam nepieciešamo, apbruņoja tos; mēs zinām, ka viņi savu vispasaules kara floti daļēji nodeva mūsu ienaidnieku rīcībā, un tagad viņi ar visiem līdzekļiem palīdz un gatavo spēkus ir Krievijas dienvidos, ir Archangeļskā. Bel mēs it labi zinām, ka visi šie šķietami grandiozie un neuzvaramie starptautiskā imperiālismā spēki ir nedroši, nav mums bīstami, ka lie ir iekšēji satrūdējuši, ka tie arvien vairāk un vairāk nostiprina mūs un ka šī nostiprināšana dos mums iespēju uzvarēt ārējā frontē un novest šo uzvaru līdz galam. Es nepakavē-Šos pie tā, tāpēc ka šo uzdevumu apgaismos b. Trockis.

Man liekas, ka tagad mums jāmēģina no šās divus gadus ilgās varonīgās celtniecības secināt vispārīgas mācības.

Kas pēc mana ieskata ir pats svarīgākais secinājums no Padomju republikas divus gadus ilgās celtniecības, kas manās acīs ir mums vissvarīgākais — lā ir strādnieku varas celtniecības mācība. Man liekas, ka šai ziņā mums nevajag aprobežoties ar tiem konkrētajiem, atsevišķajiem faktiem, kas skar viena vai otra komisariāta darbu un kas vairākumam no jums ir zināmi no pašu pieredzes. Man liekas, ka tagad, metot skatu uz pārdzīvoto, mums jāsecina no šās celtniecības vispārīga mācība, mācība, kuru mēs apgūsim un plašāk ieviesīsim darba ļaužu masās. Tā ir tā mācība, ka tikai strādnieku piedalīšanās vispārīgā valsts pārvaldīšanā devusi mums iespēju noturēties tādos neticami grūtos apstākļos un ka, tikai šo ceļu ejot, mēs panāksim pilnīgu uzvaru. Otra mācība, kas mums jāsecina, ir — pareizas attiecības pret zemniekiem, pret daudzmiljonu zemniecības milzīgo masu, jo tikai tās palīdzēja mums, pastāvot visām grūtībām, sekmīgi dzīvot, un tikai tās rāda mums ceļu, pa kuru ejot mēs soļojam no panākuma uz panākumu.

Ja jūs atcerēsities pagātni, ja atcerēsities Padomju varas pirmos soļus, ja atcerēsities visu republikas celtniecību visās pārvaldes nozarēs, ieskaitot arī kara lietas, jūs redzēsit, ka strādnieku šķiras vara pirms divi gadiem, oktobrī, bija tikai sākums, kad valsts varas aparats īstenībā vēl nebija mūsu rokās, un jūs, atskatoties uz pārdzīvotajiem diviem gadiem, būsit ar mani vienis pratis, ka katrā nozarē — militārā, politiskā un ekonomiskā — vajadzēja iekarot pēdu pa pēdai katru poziciju, lai radītu īstu valsts varas aparatu, noslaukot no ceļa los, kuri pirms mums vēl bija strādnieku un darba ļaužu masu priekšgalā.

Mums ir sevišķi svarīgi saprast šai laikā notikušo attīstību, tāpēc ka šī attīstība visās pasaules zemēs iet to pašu ceļu. Strādnieki un darba ļaužu masas pirmos soļus sper ne ar saviem īstajiem vadītājiem, — tagad proletariats valsts pārvaldīšanu, politisko varu ņem pats savās rokās, visur tā priekšgalā mēs redzam vadoņus, kas iznīcina sīkburžuaziskās demokrātijās vecos aizspriedumus, vecos aizspriedumus, kuru paudēji pie mums ir meņševiki un eseri, bet visā Eiropā — buržuāzisko valdību pārstāvji. Agrāk tas bija izņēmums, tagad tas ir kļuvis par vispārīgu likumu. Un, ja oktobrī, pirms diviem gadiem, buržuāziskā valdība Krievijā — tās savienība, tās koalicija ar meņševiku un eseru pārstāvjiem — tika salauzta, mēs zinām, kā mums, ceļot mūsu darbu, nācās pēc tam katru pārvaldes nozari pārveidot tādējādi, lai tiešām īstie pārstāvji, revolucionārie strādnieki, lai tiešām proletariāta avangards ņemtu savās rokās varas celtniecību. Tas bija oktobrī, pirms divi gadiem, kad darbs bija ārkārtīgi spraigs; tomēr mēs zinām un mums jāsaka, ka šis darbs arī tagad nav pabeigts. Mēs zinām, kā vecais valsts varas aparats mums pretojās, kā sākumā ierēdņi mēģināja atteikties no pārvaldes darba, — šo visrupjāko sabotāžu proletāriskā vara salauza dažās nedēļās. Tā parādīja, ka ar šo atteikšanos nevar atstāt uz lo ne mazākā iespaida; un kā pēc tam, kad mēs bijām salauzuši šo rupjo sabotāžu, šis ienaidnieks gāja cilu ceļu.

Bieži vien notika, ka pat strādnieku pārvaldi organizēja buržuāzijas piekritēji; mums nācās sākt šo darbu tā. lai pilnīgi izlietotu strādnieku spēku. Ņemsim, piemēram, to laikmetu, ko mums nācās pārdzīvot, kad dzelzceļu pārvaldes, dzelzceļu proletariāta priekšgalā atradās ļaudis, kas to veda ne pa proletārisko, bet pa buržuāzisko ceļu^35. Mēs zinām, ka visās nozarēs, kur vien mēs varējām likvidēt buržuāziju, mēs to darījām, bet ko tas mums nemaksāja! Katru nozari mēs iekarojām pēdu pa pēdai un izvirzījām strādnieku spēkus, ieliekot mūsu pirmrindas ļaudis, kuri bija izgājuši valsts varas pārvaldes organizēšanas grūto skolu. Varbūt, raugoties no malas, liekas, ka visa šī lieta nesagādā nekādas lielas grūtības, bet patiesībā, tanī iedziļinoties, jūs redzēsit, ar kādām grūtībām strādnieki, kas pārdzīvojuši visus šās cīņas posmus, ieguva savas tiesības, kā viņi nostādīja lietu, sākot ar strādnieku kontroli līdz strādnieku pārvaldei pār rūpniecību, vai arī dzelzceļu sistēmā, sākot ar daudzināto Vikželu, viņi noorganizēja darba spējīgu aparatu; jūs redzēsit, kā strādnieku šķiras pārstāvji pamazām ieiet visās mūsu organizācijās, nostiprinot tās ar savu darbību. Ņemsim, piemēram, kooperāciju, kur mēs redzam milzīgu skaitu strādnieku pārstāvju. Mēs zinām, ka agrāk tā sastāvēja gandrīz vienīgi no neproletariskās šķiras pārstāvjiem. Un šeit, vecajā kooperācijā, mēs sastapām ļaudis, kas piesātināti ar vecās, buržuāziskās sabiedrības uzskatiem un interesēm. Šai ziņā strādniekiem nācās daudz cīnīties, lai varu saņemtu savās rokās un kooperāciju pakļautu savām interesēm, lai darbu padarītu sekmīgāku.

Bet vissvarīgāko darbu mēs esam veikuši vecā valsts aparata pārkārtošanā, un, kaut arī šis darbs bija grūts, taču mēs divu gadu laikā redzam strādnieku šķiras pūļu rezultātus un varam teikt, ka šai nozarē mums ir tūkstoši strādnieku pārstāvju, kas gā juši cauri visām cīņas ugunīm, soli pa solim izspiežot buržuāziskās varas pārstāvjus. Mēs redzam strādniekus ne tikai valsts aparatā, bet mēs redzam viņu pārstāvjus pārtikas sagādē, tai nozarē, kur

bija gandrīz vienīgi vecās, buržuāziskās valdības, vecās, buržuāziskās valsts pārstāvji. Strādnieki ir radījuši pārlikās sagādes aparatu, un, ja mēs pirms gada vēl pilnīgi nevarējām tikt galā ar šo aparatu, ja pirms gada strādnieku pārstāvju tur bija tikai 30%, tad tagad pārtikas sagādes aparata iekšējā organizācijā mēs varam saskaitīt līdz 80% strādnieku pārstāvju. Ar šiem vienkāršajiem, uzskatāmajiem skaitļiem mēs varam raksturot to darbu, ko valsts ir veikusi, un mums ir svarīgi, ka mēs pēc politiskā apvērsuma esam sasnieguši lielus rezultātus proletāriskās varas uzcelšanā.

Bez tam strādnieki ir veikuši un veic svarīgu darbu — proletariāta vadoņu izvirzīšanu. Desmiti un simti tūkstoši drosmīgu strādnieku ceļas no mūsu vidus un traucas pret baltgvardu ģenerāļiem. Soli pa solim mēs atkarojam mūsu ienaidniekam varu, un, ja agrāk strādnieki vēl pilnīgi nepārvaldīja šo lietu, tad tagad mēs pakāpeniski atkarojam mūsu ienaidniekam vienu nozari pēc otras, un nekādas grūtības neatturēs proletariātu. Katru nozari pakāpeniski, vienu pēc otras, neraugoties ne uz kādām grūtībām, proletariats atkaro un piesaista proletārisko masu pārstāvjus, lai katrā pārvaldes nozarē, katrā mazā. šūniņā, no apakšas līdz augšai, — lai visur proletariātu pārstāvji paši izietu celtniecības skolu, paši apmācītu desmitus un simtus tūkstošus cilvēku, kas spētu patstāvīgi vadīt visas valsts pārvaldes, valsts celtniecības lietas.

Biedri! Pēdējā laikā mēs novērojām sevišķi spilgtu mūsu darba sekmēšanās piemēru. Mēs zinām, cik plaši apzinīgo strādnieku vidū izplatījušās sestdienas talkas. Mēs zinām bada un aukstuma visvairāk izmocītos komunisma pārstāvjus, kuri aizmugurē veic ne mazāk svarīgu darbu kā Sarkanā Armija frontē; mēs zinām, kā kritiskajā brīdī, kad ienaidnieks uzbruka Petrogradai, bet Deņikins bija ieņēmis Orlu, kad buržuāziju bija pārņēmusi sajūsma un tā ķērās pie sava pēdējā iemīļotā ieroča — panikas sēšanas, mēs tad pasludinājām partijas nedēļu. Tādā brīdī strādnieki komunisti gāja pie strādniekiem un darba ļaudīm, pie tiem, kas visvairāk cieta no imperiālistiskā kara smaguma un mocījās no bada un aukstuma, pie tiem, uz kuriem buržuāziskie panikas sējēji lika vislielākās cerī-has, pie tiem, kas iznesa uz saviem pleciem vissmagāko nastu, — pie tiem mēs griežamies partijas nedēļas laikā un sakām: „Jūs baida strādnieku varas grūtības, imperiālistu un kapitālistu draudi; jūs redzat mūsu darbu un grūtības; mēs aicinām jūs, un tikai jums, tikai darba ļaužu pārstāvjiem ir plaši atvērtas mūsu partijas durvis. Grūtajā brīdī mēs liekam cerības uz jums un aicinām jūs savās rindās, lai jūs ņemtu uz saviem pleciem visu valsts celtniecības smagumu". Jūs zināt, ka tas bija briesmīgi smags brīdis ir materiālā ziņā, ir pretinieka ārpolitisko un kara sekmju ziņā. Un jūs zināt, ar kādām nepieredzētām, negaidītām un neticamām sekmēm beidzās šī partijas nedēļa tikai Maskavā vien, kur mēs ieguvām vairāk nekā " tūkstoš jaunu partijas biedru. Lūk, tās partijas nedēļas rezultāts, kura pilnīgi pārveido, pārtaisa strādnieku šķiru un no bezdarbīga, gļēva buržuāziskās varas, ekspluatatoru, buržuāziskās valsts ieroča ar darba pieredzi izveido īstus nākotnes komunistiskās sabiedrības radītājus. Mēs zinām, ka ir desmitiem, simtiem tūkstošu lielas strādnieku un zemnieku jaunatnes rezerves, kuras redzējušas un pazīst visu muižnieku un buržuāziskās sabiedrības veco jūgu. kuras redzējušas celtniecības nedzirdētās grūtības, kuras vērojušas pirmā darbinieku iesaukuma varonību 1917. un

1918. g., kuras nāk pie mums jo plašāk, ar jo lielāku pašaizliedzību tad, kad mums iet grūtāk. Šīs rezerves dod pilnīgu pārliecību, ka mēs divos gados esam guvuši drošu, neiznīcināmu pastiprinājumu un ka mums ir avots, no kura ilgi varēsim smelt vēl lielākos apmēros, lai paši darba ļaužu pārstāvji ķertos pie valsts celtniecības lielas. Šai ziņā divos gados mēs esam ieguvuši tādu pieredzi strādnieku pārvaldes izmantošanā visās nozarēs, ka mēs šeit droši un bez jebkāda pārspīlējuma varam teikt, ka tagad atliek tikai turpināt iesākto un lieta ies tā, kā tā gājusi šos divus gadus, un aizvien ātrākā un ātrākā tempā.

Otrā nozarē, strādnieku šķiras attiecībās pret zemniecību, mums bija daudz vairāk grūtību. Pirms divi gadiem,

1917. gadā, kad vara pārgāja Padomju rokās, attiecības vēl bija pavisam neskaidras. Zemniecība jau visumā bija nostājusies pret muižniekiem, atbalstīja strādnieku šķiru, tāpēc ka saskatīja tanī zemnieku masu gribas izpildītājus.

īstus strādniekus cīnītājus, bet ne 1os, kas savienībā ar muižniekiem nodeva zemniecību. Tomēr mēs ļoti labi zinām, ka pašā zemniecībā cīņa toreiz vēl nebija izvērsusies. Pirmais gads bija gads, kad pilsētas proletariātam uz laukiem vēl nebija stipru poziciju. To mēs sevišķi uzskatāmi redzam tais nomalēs, kur uz laiku nostiprinājās baltgvardu vara. To mēs redzējām pagājušajā vasarā, 1918. gadā, kad viņi guva vieglas uzvaras Uralos. Mēs redzējām, ka proletariāta vara pašos laukos vēl nav izveidojusies, ka nepietiek no ārienes ienest proletariāta varu un dot to laukiem. Vajag, lai zemniecība ar savu pieredzi, ar savu celtniecību nonāktu pie tiem pašiem secinājumiem, un. kaut arī šis darbs ir neizmērojami grūtāks, lēnāks un smagāks, tomēr rezultātu ziņā tas ir nesalīdzināmi auglīgāks. Tas ir mūsu galvenais iekarojums Padomju varas otrajā gadā.

Es nerunāšu par militāro nozīmi, kāda ir uzvarai pār Kolčaku, bet es teikšu, — ja nebūtu zemniecības pieredzes, kura salīdzināja buržuāzijas diktatoru varu ar boļševiku varu, šās uzvaras nebūtu. Bet diktatori taču sāka ar koali-ciju, ar Satversmes sapulci, šai varā piedalījās tie paši eseri un meņševiki, kurus mēs sastopam mūsu darbā ik uz soļa kā vakardienas ļaudis, kā kooperācijas, arodbiedrību, skolotāju organizāciju un daudzu citu organizāciju cēlājus, kuras mums jāpārveido. Kolčaks sāka savienībā ar viņiem, ar ļaudīm, kuriem, izrādījās, nepietika ar Kerenska eksperimentu, un viņi taisīja otru eksperimentu. Tas bija vajadzīgs, lai pret boļševikiem saceltos nomales, kas visvairāk atrautas no centra. Mēs nevarējām Sibirijā zemniekiem dot to, ko tiem deva revolūcija Krievijā. Sibirijā zemniecība nedabūja muižnieku zemi, jo tur tās nebija, un tāpēc viņi vieglāk noticēja baltgvardiem. Sai cīņā tika iesaistīti visi Antantes un tās imperiālistu armijas spēki, kura karā bija vismazāk cietusi, — Japanas armijas spēki. Mēs zinām, ka izlietoja simtiem miljoniem rubļu, lai palīdzētu Kolčakam, ka izlietoja visus līdzekļus viņa atbalstīšanai. Kas gan tik nebija viņa pusē? Viss bija. Viss. kas ir pasaules varenajām lielvalstīm, zemniecība un milzīga teritorija, kur rūpniecības proletariāta gandrīz nebija. Kāpēc tad viss tas izjuka? Tāpēc, ka strādnieku, zaldatu un zemnieku pieredze vēlreiz parādīja, ka boļševikiem viņu paredzējumos, sabiedrisko spēku samēra novērtējumā bija taisnība, kad viņi teica, ka strādnieku un zemnieku savienība grūti realizējas, bet katrā ziņā ir vienīgā neuzvaramā savienība pret kapitālistiem.

Tā, biedri, ir zinātne, ja šeit var runāt par zinātni. Šī pieredze ir komunisma visgrūtākā, visu paredzošā un visu nostiprinošā pieredze; mēs varam uzcelt komunismu tikai tai gadījumā, ja zemniecība apzinīgi nonāks pie noteikta secinājuma. Mēs varam to izdarīt tikai tai gadījumā, ja noslēgsim savienību ar zemniekiem. Par to mēs varējām pārliecināties pieredzē ar Kolčaku. Kolčaka epopeja bija asiņaina pieredze, bet te vainīgi nebijām mēs.

Jūs tagad ļoti labi zināt otru jūga veidu, kas nāca pār mūsu galvām, jūs zināt, ka bads un aukstums visvairāk uzbruka mūsu zemei. Jūs zināt, ka tā cēloņus uzveļ komunismam, bet jūs it labi zināt arī to, ka ar komunismu tam nav nekāda sakara. Katrā zemē mēs redzam bada un aukstuma izplešanos un padziļināšanos, un drīz vien visi pārliecināsies, ka tāds stāvoklis Krievijā nav komunisma sekas, bet ir četrus gadus ilgā starptautiskā kara sekas. Šis karš radīja visas šausmas, kurās mēs dzīvojam, radīja šo badu un aukstumu. Bet mēs ticam, ka drīz vien izkļūsim no šā loka. Viss jautājums ir tikai tas, ka strādniekiem vajag strādāt, bet strādāt sev un nevis tiem, kas četrus gadus griezuši rīkles. Un cīņa pret badu un aukstumu jau norisinās visur. Šim jūgam tagad pakļautas visvarenākās lielvalstis.

Mums nācās valsts nodevu ceļā ņemt labību no mūsu daudzmiljonu zemniecības, un mēs to nedarījām tā, kā to darīja kapitālisti, kas rīkojās līdzās spekulantiem. Mēs šā jautājuma atrisināšanā gājām kopā ar strādniekiem, gājām pret spekulantiem. Mēs gājām pārliecināšanas ceļu, mēs gājām pie zemnieka un teicām viņam; mēs visu darām tikai viņa un strādnieku atbalstam. Zemnieks, kam ir labības pārpalikumi un kas tos nodod par cietu cenu, ir mūsu cīņas biedrs. Bet, kas to nedara, tas ir mūsu ienaidnieks, tas ir noziedznieks, tas ir ekspluatators un spekulants, un mums ar viņu nevar būt nekā kopēja. Mēs gājām pie zemnieka ar propagandu, un šī propaganda tuvināja

S 30. sēj.

mums zemniecību arvien vairāk un vairāk. Šai ziņā mēs ieguvām pilnīgi noteiktus rezultātus. Ja pagājušā gadā no augusta līdz oktobrim mums bija sagatavoti 37 miljoni pudu labības, tad šinī gadā mums ir sagatavoti 45 miljoni pudu, bez īpašas, rūpīgas pārbaudes. Uzlabošanās, kā redzat, noliek, lēna, bet neapšaubāma uzlabošanās. Un, ja apskatām pat arī tos robus, kas mums radās tāpēc, ka Deņikins ieņēmis mūsu auglīgo rajonu, tad tomēr lieta ir tāda, ka mēs varēsim realizēt mūsu sagādes plānu un sadales plānu par valsts cenām. Arī šai ziņā mūsu aparats ir, zināmā nozīmē, nodibinājies, un tagad mēs nostājamies uz sociālistiskā ceļa.

Tagad mums izvirzās jautājums par kurināmā krīzi. Maizes jautājums mums jau nav vairs tik ass; ir radies stāvoklis, kad mums ir maize, bet nav kurināmā. Deņikins atņēmis mums ogļu rajonu. Šā ogļu rajona atņemšana mums radījusi nepieredzētas grūtības, un mēs šai gadījumā rīkojamies tāpat, kā rīkojāmies attiecībā uz labību. Mēs griežamies pie strādniekiem tāpat, kā griezāmies jau agrāk. Tāpat, kā mēs pārveidojām mūsu pārtikas sagādes aparatu, kurš, nostiprināts un savests kārtībā, veica pilnīgi noteiktu darbu, kas deva spīdošus rezultātus, tieši tāpat arī tagad mēs diendienā uzlabojam mūsu kurināmā sagādes aparatu. Mēs sakām strādniekiem, no kurienes mums draud tās vai citas briesmas, kurp un no kāda rajona jā-sviež jauni spēki, un mēs esam pārliecināti, ka tāpat, kā pagājušā gadā mēs pārvarējām grūtības ar labību, tā arī tagad mēs pārvarēsim mūsu grūtības kurināmā sagādes jautājumā.

Atļaujiet man pagaidām aprobežoties ar šo mūsu darba rezumējumu. Noslēgumā es atļaušos tikai dažos vārdos norādīt, kā uzlabojas mūsu starptautiskais stāvoklis. Pēc tam kad mēs pārbaudījām savu ceļu, rezultāti rādīja, ka ceļš ir bijis taisns un pareizs. Kad mēs 1917. gadā saņēmām varu, mēs bijām gluži vieni. 1917. gadā visās zemēs runāja, ka boļševismu nevarot iepotēt. Tagad tanīs pašās zemēs jau pastāv varena komunistiska kustība. Otrā gadā pēc tam, kad mēs iekarojām varu, un pusgadu pēc tam, kad mēs nodibinājām III Internacionāli, komunistu Internacionāli, šī Internacionāle jau faktiski kļuvusi par pašu galveno spēku visu zemju strādnieku kustībā. Šai ziņā mēģinājums, kuru mēs izdarījām, devis visspožākos, neredzētākos, ātrākos rezultātus. Tiesa, Eiropā kustība uz brīvību nenotiek tā kā pie mums. Bet, ja atcerēsities divus cīņas gadus, jūs redzēsit, ka ari Ukrainā, pat dažas Krievijas daļās, kuras apdzīvo lielkrievi, kur bija īpatnējs iedzīvotāju sastāvs, piemēram, kazaku, Sibirijas daļās, piemēram, Uralos, tur kustība pretī uzvarai negāja tik ātri un ne to ceļu, kādu tā gāja Pēterburgā un Maskavā — Krievijas centrā. Saprotams, mūs nevar pārsteigt kustība Eiropā, kas notiek lēnāk, kur jāpārspēj lielāks šovinisma, imperiālismā spiediens, bet tomēr kustība tur nelokāmi iet to pašu ceļu, uz kuru norāda boļševiki. Visur mēs redzam, kā ši kustība virzās uz priekšu. Meņševiku un cseru sludinātāji griež ceļu III Internacionāles pārstāvjiem. Šie vadoņi krīt, un visur ir cēlusies komunistiskā kustība, un tāpēc tagad, pēc Padomju varas diviem gadiem, mēs varam teikt, ka ne tikai Krievijas valsts mērogā, bet mums ir pilnīgas, ar faktiem pierādītas tiesības teikt, ka arī starptautiskā mērogā mums tagad pieslienas viss, kas ir apzinīgs, viss, kas ir revolucionārs masās, revolucionārā pasaulē. Un mēs varam teikt, ka pēc tā, ko mēs esam izturējuši, nekādas grūtības mūs nebaida, ka mēs visas šīs grūtības pārcietīsim un pēc tam visas tās pārvarēsim. (V ē t r a i ii i а p 1 a u s i.)

Iespiests pēc stenogramas, kas salīdzināta ar avīzes ..Pravda” teksta

..Pravda", 251. nr.. 1919. u-9. novembri

no

BIEDRIEM TURKESTANAS KOMUNISTIEM "

Biedril Atļaujiet man griezties pie jums ne kā Tautas Komisāru Padomes un Aizsardzības Padomes*T Priekšsēdētājam, bet kā partijas biedram.

Pareizu attiecību nodibināšana ar Turkestanas tautām ir tagad Krievijas Sociālistiskai Federativai Padomju Republikai tik svarīga, ka nepārspīlējot var teikt, ka tai ir milzīga, pasaulvēsturiska nozīme.

Padomju strādnieku un zemnieku republikas attiecībām ar vājām, līdz šim apspiestām tautām būs praktiska nozīme visai Āzijai un visām kolonijām pasaulē, tūkstošiem miljoniem cilvēku.

Es ļoti lūdzu jūs pievērst šim jautājumam sevišķu uzmanību, — pielikt visas pūles, lai ar piemēru, ar darbiem nodibinātu biedriskas attiecības ar Turkestanas tautām, — pierādīt tām ar darbiem, ka patiesa ir mūsu vēlēšanās izskaust visas lielkrievu imperiālismā pēdas, lai paš aizliedzīgi cīnītos pret vispasaules imperiālismu un pret Britanijas imperiālismu tā priekšgalā, — ar vislielāko uzticību izturēties pret mūsu Turkestanas komisiju un stingri ievērot viņas direktivas, kuras tai savukārt devusi VCIK tieši šādā garā.

Es būtu ļoti pateicīgs, ja uz šo vēstuli jūs man atbildētu un paziņotu savu nostāju šajā lietā.

Ar komunistisku sveicienu

V. Ufjanovs < Ļeņins>

„Т urkestanskij Komnmņist". „Izvesti jti CIK Sovetov Turk. liespub-

liki“ un ,,Krāsnij Front'* (jubilejas Iespiests pec avizes teksta

izlaidums), 1919. p- ?• M. novembri

CĪŅĀ pret kurināma krīzi

CIRKULĀRĀ VĒSTULE PARTIJAS ORGANIZĀCIJĀM

Biedri! Uz mūsu partiju kā organizētu proletariat avangardu gulās uzdevums apvienot strādnieku šķiras ciņu un vadīt tās ciņu par strādnieku un zemnieku Padomju varas uzvaru. Ar uzvaru veikuši šo cīņu divu gadu laikā, mēs tagad labi zinām, ar kādiem līdzekļiem mums izdevās pārvarēt neticamās grūtības, kuras mūsu ceļā radīja četrus gadus ilgā imperiālistiskā kara posts mūsu zemē un visu, kā Krievijas, tā arī starptautisko, ekspluatatoru pretošanās.

Biedri! Mūsu spēka galvenais avots: strādnieku apzinīgums un varonība, kuriem nevarēja un nevar nesimpatizēt, nesniegt atbalstu darba zemnieki. Mūsu uzvaru cēlonis: mūsu partijas un Padomju varas tiešā griešanās pie darba ļaužu masām, norādot uz ikvienām kārtējām grūtībām un uz ikvienu kārtējo uzdevumu; prasme izskaidrot masām, kāpēc vienā vai otrā momentā vajag visiem spēkiem pievērsties te vienai, te otrai padomju darba pusei; prasme kāpināt masu enerģiju, varonību un entuziasmu, koncentrējot revolucionāri sasprindzinātos pūliņus vissvarīgākajam kārtējam uzdevumam.

Biedri! Pienācis laiks, kad par tādu vissvarīgāko kārtējo uzdevumu kļuvusi cīņa pret kurināmā krizi. Mēs galīgi pieveicam Kolčaku, mēs esam uzvarējuši Judeņiču, mēs esam sākuši sekmīgi uzbruki Deņikinam. Mēs esam ievērojami uzlabojuši labības sagādi un atbēršanu. Bet kurināmā krize draud sagraut visu padomju darbu: aukstuma un bada dēļ izklīst strādnieki un kalpotāji, apstājas vilcieni, kas ved labību, tieši kurināmā trūkuma dēļ tuvojas īsta katastrofa.

Kurināmā jautājums izvirzījies visu pārējo jautājumu centrā. Kurināmā krizi vajag pārvarēt par katru cenu, citādi nevar atrisināt ne pārtikas, ne militāro, ne vispārējo saimniecisko uzdevumu.

Un pārvarēt kurināmā krizi var. Jo, lai gan mēs esam zaudējuši Doņecas ogles, lai gan mums nav iespējas ātri pastiprināt ogļu ieguvi Uralos un Sibīrijā, mums vēl ir daudz mežu, mēs varam sacirst un pievest pietiekami daudz malkas.

Pārvarēt kurināmā krizi var. Un jāprot tagad koncentrēt galvenos spēkus pret mūsu galveno (pašreizējā mirklī) ienaidnieku: pret kurināmā badu, jāprot izraisīt darba ļaužu masās entuziasmu, jāpanāk revolucionārā enerģijas sasprindzināšana, lai visātrākā laikā iegūtu un piegādātu vislielāko daudzumu dažāda kurināmā, ogļu, degakmens, kūdras un tā tālāk, bet vispirms — malku, malku un malku.

KKP Čeka ir pārliecināta, ka visas partijas organizācijas, visi partijas biedri, kas divos gados pierādījuši spējas un prasmi revolucionāri atrisināt ne mazāk grūtus, bet gan grūtākus uzdevumus, atrisinās arī šo uzdevumu.

KKP Čeka liek priekšā visām partijas organizācijām il īpaši šādus pasākumus:

1. Visām partijas organizācijām no šā brīža par pastāvīgu punktu partijas sapulču un vispirms partijas komiteju sapulču dienas kārtībā jāliek kurināmā jautājums un cīņa pret kurināmā krizi. Ko mēs vēl varam izdarīt, ko mums vajag izdarīt cīņā pret kurināmā krizi? kā pastiprināt šo darbu? kā padarīt to produktīvāku? — lai šie jautājumi tagad nodarbina visas partijas organizācijas.

2. Tas pats jāattiecina uz visām guberņu izpildu komitejām, pilsētu izpildu komitejām, apriņķu izpildu komitejām, pagastu izpildu komitejām, — vārdu sakot, uz visām vadošām padomju iestādēm. Partijas cilvēkiem jāuzņemas ierosme — pastiprināt, apvienot, sasprindzināt attiecīgo darbu visas valsts mērogā.

3. Visur jāveic jo plaša aģitacija, galvenokārt uz laukiem, lai noskaidrotu kurināmā jautājuma nozīmi Padomju varai. Sevišķi jācīnās pret vietējo un lokālo, šauri egoistisko interešu dominēšanu kurināmā lietā. Jāizskaidro, ka bez pašaizliedzīgu darba visas valsts vajadzī-bāin nevar glābi Padomju republiku, nevar nosargāt zemnieku un strādnieku varu.

4. Visuzmanīgākā kārtā jāpārbauda, kā īstenībā liek izpildīti partijas uzdevumi un Padomju varas rīkojumi, prasības, uzdevumi. Jaunie partijas biedri, kas iestājušies pēdējās partijas nedēļas laikā, visi jāiesaisla darbā, lai pārbaudītu, kā katrs veic savus pienākumus.

5. Visu iedzīvotāju darba klausība vai arī zināmu vecumu mobilizācijā ogļu un degakmens iegūšanas un pie-vešanas darbiem, malkas ciršanai un vešanai uz dzelzceļu stacijām jārealizē ar vislielāko ātrumu un visnoteiktākā veidā. Noteikt darba normas un par katru cenu panākt to izpildīšanu. Nesaudzīgi bargi sodīt tos, kas pretēji atkārtotiem neatlaidīgiem atgādinājumiem, prasībām un pavēlēm izvairījušies no darbiem. Ikviena iecietība, ikviena vājība būs noziegums pret revolūciju.

Mēs esam pacēluši disciplinu karaspēkā. Mums jāpace] darba disciplina.

6. Sestdienas talkas jārīko biežāk, enerģiskāk, sistemātiskāk, organizētāk un vispirms kurināmā sagādes darbos. Partijas biedriem jābūt visu priekšgalā darba disciplinas un enerģijas ziņā. Tautas Komisāru Padomes, Aizsardzības Padomes un citu centrālo, tāpat arī vietējo padomju iestāžu lēmumi kurināmā jautājumā jāizpilda ne aiz bailēm, bet pēc labākās sirdsapziņas.

7. Vietējās kurināmā iestādes jāpastiprina ar vislabākajiem partijas darbiniekiem. Šai nolūkā jāpārbauda un attiecīgi jāpārkārlo spēku sadalījums.

8. Biedriem, kas komandēti no centra, jāsniedz dažāda veida palīdzība, panākot, lai jo lielu skaitu jauno spēku apmācītu — un pie tam praksē — kurināmā sagādes darbu organizēšanai, iekārtošanai, veikšanai. Vietējā presē šim darbam jāveltī vairāk uzmanības, rūpīgi izvirzot visu zināšanai patiesi laba darba paraugus un nesaudzīgi cīnoties pret atpalicību, nolaidību vai neprasmi ikvienā rajonā, nodaļā, iestādē. Mūsu presei jākļūst par ieroci, lai pamudinātu alpalicējus. lai audzinātu darbam, darba disciplina), organizācijai.

9. Par pārtikas orgānu pašu galveno uzdevumu jakļūsl pārtikas un zirgu barības nodrošināšanai tiem, kas nodarbināti kurināmā sagādes darbā. Vispusīga palīdzība viņiem, viņu darba pastiprināšana, kontrole pār darba izpildīšanu.

10. Visos kurināmā sagādes orgānos (tāpat kā visās padomju iestādēs) nenogurstoši jācenšas, lai īstenībā nodrošinātu katra personīgu atbildību par noteiktu, stingri un precizi nospraustu darbu vai darba daļu. Koleģiālā apspriešana jāsamazina līdz nepieciešamam minimumam, un tā nekad nedrīkst kavēt ātru un stingru lēmumu, nedrīkst mazināt katra atsevišķa darbinieka atbildību.

". Darbvedībā visos kurināmā jautājumos nepieciešama sevišķa precizitāte un ātrums. Visniecīgākā birokrātismā izpausme nesaudzīgi sodāma. Centram jābūt priekšzīmīgi informētam.

12. Vispār viss kurināmā sagādes darbs jānostāda pēc karalaika prasībām: ar tādu pašu enerģiju, ātrumu, visstingrāko disciplinu, kādu prasa karš. Bez tā kurināmā badu neuzvarēt. Bez tā no krizes neizkļūt.

KKP Сока ir pārliecināta, ka visi biedri sasprindzinās visus spēkus jo enerģiskākai un jo precīzākai šo norādījumu izpildīšanai.

Cīņā līdz uzvarai pār kurināmā badu!

KKP CK

„Pravda", 25i. nr., 1919. g.

13. novembri

Iespiests pēc avīzes „Pravda' teksta, kas salīdzināts ar rokrakstu

г

RUNA VISKRIEVIJAS I APSPRIEDĒ PAR PARTIJAS DARBU UZ LAUKIEM "'

""9. G. 18. NOVEMBRI

Biedri! Man, diemžēl, neizdevās piedalīties tajā ap spriedē, kuru jūs organizējāt, t. i., apspriedē par darbu_ uz laukiem. Tāpēc man būs jāaprobežojas tikai ar vispārējiem un galvenajiem apsvērumiem, un es esmu pārliecināts, ka jums izdosies pamazām izmantot šos mūsu politikas vispārējos apsvērumus un pamatnoteikumus tajos atsevišķajos uzdevumos un praktiskajos jautājumos, kas izvirzīsies jūsu priekšā.

Jautājums par darbu uz laukiem pašreiz pie mums tomēr ir visas sociālistiskās celtniecības pamatjautājums, jo par darbu proletariāta vidū un par tā apvienošanas jautājumu mēs noteikti varam teikt, ka Padomju varas divu gadu laikā komunistu politika ir ne tikai pilnīgi noskaidrojusies, bet arī guvusi neapšaubāmi drošus rezultātus. Sākumā mums bija jācīnās pret to, ka strādnieku vidū trūka interešu kopības apzināšanās, jācīnās pret atsevišķām sindikalisma izpausmēm, kad atsevišķu fabriku vai atsevišķu rūpniecības nozaru strādniekiem bija tieksme savas intereses, savas fabrikas, savas rūpniecības intereses stādīt augstāk par sabiedrības interesēm. Mums nācās un vēl tagad nākas cīnīties pret nepietiekamu disciplinētību jaunās darba organizācijas laukā. Jums visiem ir atmiņā, es domāju, tie lielie posmi, kurus nogāja mūsu politika, kad mēs, izvirzīdami jaunajos posteņos arvien jaunus un jaunus strādniekus, devām viņiem iespēju iepazīties ar mūsu priekšā stāvošajiem uzdevumiem, ar vispārējo valsts pārvaldīšanas mechanismu. Tagad proletariāta komunistiskās darbības organizācija un visa komunistu politika ir ieguvusi

pilnīgi pabeigtu, stingru formu, un es esmu pārliecināts, ka mēs slāvam uz pareiza ceļa, pa kuru kustība ir pilnīgi nodrošināta.

Bet, kas attiecas uz darbu uz laukiem, tad te grūtības, bez šaubām, ir lielas, un partijas VIII kongresā mēs šo jautājumu kā vienu no galvenajiem izvirzījām visā pilnībā. Mūsu balsts uz laukiem, kā arī pilsētā, var būt tikai darba ļaužu un ekspluatēto masu pārstāvji, tikai tie, kas kapitālismu apstākļos visā pilnībā iznesa uz saviem pleciem muižnieku un kapitālistu jūgu. Protams, kopš tā laika, kad strādnieki iekaroja varu un ar to deva iespēju zemniekiem uzreiz nomest muižnieku varu, iznīcinot privātīpašumu, viņi, uzsākdami zemes dalīšanu, realizēja vislielāko vienlīdzību un tādējādi ievērojami pacēla zemes ekspluatāciju, sasniedzot tajā līmeni, kas augstāks par vidējo. Bet, protams, tas nevarēja mums izdoties pilnīgi, tāpēc ka savrupu saimniecību apstākļos nepieciešama milzīgs materiālo līdzekļu daudzums, lai katru zemnieku apgādātu ar pietiekamu sēklas, lopu un darba rīku daudzumu. Tas vēl nav viss, pat tad, ja mūsu rūpniecībai būtu neparasti panākumi lauksaimniecības mašinu ražošanas attīstībā, pat tad, ja mēs iedomātos, ka visas mūsu vēlēšanās realizētas, tad arī šādos apstākļos mēs viegli sapratīsim, ka apgādāt katru sīkzemnieku ar pietiekamiem ražošanas līdzekļiem ir neiespējama un augstākā mērā neracionāla liela, tāpēc ka tas nozīmētu šausmīgu sadrumstalošanu: vienīgi ar kopīga, arteļveidīga, biedriska darba palīdzību var izkļūt no tā strupceļa, kur mūs iedzinis imperiālistiskais karš.

Zemnieku masas, kuras kapitālismu apstākļos pēc sava saimnieciskā stāvokļa būtības bija visvairāk apspiestas, visgrūtāk tic krasu lūzumu un pāreju iespējai. Prakse, kādu Kolčaks, Judeņičs un Deņikins lietoja attiecībā pret zemnieku, liek viņam ar sevišķu piesardzību izturēties pret to, ko viņš iekarojis. Katrs zemnieks zina, ka viņa iekarojumi vēl nav galīgi droši, ka viņa ienaidnieks — muižnieks — vēl nav iznīcināts, bet paslēpies gaida palīdzību no saviem draugiem, starptautiskā kapitala laupītājiem. Un, lai gan starptautiskais kapitāls ar katru dienu kļūst nespēcīgāks un nespēcīgāks, bet mūsu starptautiskais

stāvoklis pēdējā laikā ir neparasti uzlabojies, tomēr, ja ar skaidru prātu apsver visus lietas apstākļus, tad mums jāsaka, ka starptautiskais kapitāls vēl ir neapšaubāmi stiprāks par mums. Tas vairs nevar aizbrukt mums tiešā karā, — tur tam spārniņi jau apcirpti. Tieši pēdējās dienās Eiropas buržuāziskajā presē visi šie kungi sāk runāt: „Krievijā, jādomā, iestrēgsi, vai nav labāk līgt mieru ar to“. Tas vienmēr tā mēdz būt, — kad tu ienaidnieku esi sakāvis, viņš līgst mieru. Mēs Eiropas imperiālistu kungiem ne vienreiz vien esam teikuši, ka piekrītam miera sarunām, bet viņi sapņoja par Krievijas verdzināšanu. Bet tagad viņi ir sapratuši, ka viņu sapņiem nav lemts piepildīties.

Tagad starptautiskie miljonāri un miljardieri vēl ir stiprāki par mums. Un zemnieki ļoti labi redz, ka Judeņiea, Kolčaka un Deņikina sacelšanās mēģinājumi ir spēks, kas organizēts рат Eiropas un Amerikas imperiālistu naudu. Un zemnieku masas ļoti labi zina, ko viņām sola vismazākais vājums. Skaidra atcere par to, ar ko draud muižnieku un kapitālistu vara, padara zemniekus par visuztica-mākiem Padomju varas piekritējiem. Ar katru mēnesi aug Padomju varas stiprums un to zemnieku apzinīgums, kuri agrāk strādāja um tika ekspluatēti, un uz savas ādas izjuta visu muižnieku un kapitālistu jūga smagumu.

Bet, protams, citāds stāvoklis ir ar kulakiem, ar tiem, kuri paši algoja strādniekus, deva naudu uz procentiem, iedzīvojās no cilu darba. Tie savā vairākumā slāv kapitālistu pusē un ir neapmierināti ar notikušo apvērsumu. Un mums skaidri jāapzinās, ka pret šo zemnieku grupu mums būs vēl ilgi un sīvi jācīnās. Bet starp tiem zemniekiem, kuri uz saviem pleciem iznesa visu muižnieku un kapitālistu jūgu, un tiem, kuri paši ekspluatēja citus, stāv vidējās zemniecības masas. Te ir mūsu visgrūtākais uzdevums. Sociālisti vienmēr ir norādījuši uz to, ka pāreja uz sociālismu izvirza smagu uzdevumu — nodibināt strādnieku šķiras attiecības ar vidējo zemniecību. Te no biedriem komunistiem mums visvairāk jāgaida uzmanība, apzinīga izturēšanās un prasme pieiet šim sarežģītajam un grūtajam uzdevumam, neatrisinot jautājumu ar vienu rāvienu.

Vidējā zemniecība, bez šaubām, ir pieradusi pie savrupas saimniecības. Tie ir zemnieki īpašnieki, un, lai gan zemes viņiem pagaidām nav, lai gan privātīpašums uz zemi ir iznīcināts, tomēr zemnieks joprojām paliek īpašnieks, galvenokārt tāpēc, ka šai zemnieku grupai paliek pārtikas līdzekļi. Vidējais zemnieks ražo pārtikas vairāk, nekā viņam vajag, un, tā kā viņam ir labības pārpalikumi, viņš kļūst par izsalkušā strādnieka ekspluatatoru. Te ir galvenais uzdevums un galvenā pretruna. Zemnieks kā darba cilvēks, kā cilvēks, kas dzīvo no sava darba, kā cilvēks, kas pārcietis kapitālisma jūgu, — tāds zemnieks stāv strādnieka pusē. Bet zemnieks kā īpašnieks, kuram ir labības pārpalikumi, ir pieradis uzlūkot tos par savu īpašumu, ko viņš var brīvi pārdot. Bet pārdot labības pārpalikumus bada piemeklētā zemē nozīmē pārvērsties par spekulantu, ekspluatatoru, tāpēc ka izsalcis cilvēks par maizi atdos visu, kas viņam ir. Te izvēršas pati lielākā un grūtākā cīņa, kura no mums visiem, Padomju varas pārstāvjiem, un it īpaši no komunistiem, kas strādā uz laukiem, prasa vislielāko uzmanību, visapdomīgāko izturēšanos pret jautājumu un pieeju tam.

Mēs vienmēr esam teikuši, ka mēs negribam vidējam zemniekam uzspiest sociālismu ar varu, un partijas VIII kongress to pilnīgi apstiprināja. Biedra Kaļiņina ievēlēšana par VCIK priekšsēdētāju dibinājās uz to aprēķinu, ka Padomju vara mums tieši jātuvina zemniecībai. Un, pateicoties b. Kaļiņinam, darbs uz laukiem guva ievērojamu ierosmi. Zemnieks, bez šaubām, guva iespēju uzturēt tiešākus sakarus ar Padomju varu, griežoties pie b. Kaļiņina, kas savā personā pārstāv Padomju republikas augstāko varu. Tādējādi vidējam zemniekam mēs teicām: „Nevar būt ne runas par to, ka pāreju uz sociālismu uzspiestu ar varu". Bet tas jāpadara viņam saprotams, jāprot pateikt to zemniekam vislabāk saprotamā valodā. Te var ietekmēt tikai ar piemēru, ar sabiedriskās saimniecības sekmīgu iekārtošanu. Bet, lai parādītu arteļveidīga, biedriska darba piemēru, vajag sākumā pašiem ar sekmēm organizēt tādu saimniecību. Zemkopības komunu un arteļu ierīcības kustība šajos divos gados ir bijusi milzīga. Bet, aplūkojot lietas ar skaidru prātu, mums jāsaka, ka vairākums biedru, kas ķērās pie komunu ierīkošanas, bija pievērsu-

sies zemkopībai, lauksaimniecībai, nepietiekami pārzinādami zemnieku dzīves saimnieciskos apstākļus. Tāpēc le bija jānovērš liels daudzums kļūdu kā steidzīgu soļu sekas, kā sekas no nepareizās pieejas lietai. Padomju saimniecībās bieži vien ielavījās vecie ekspluatatori, bijušie muižnieki. Viņu vara tur ir gāzta, bet paši viņi nav iznīcināti. Viņi no turienes jāizdzen vai arī jāpakļauj proletariāta kontrolei.

Šis uzdevums mums izvirzās visās dzīves nozarēs. Jus esat dzirdējuši par vairākām Sarkanās Armijas spīdošām uzvarām. Tajā strādā desmiti tūkstoši veco oficieru un pulkvežu. Ja mēs viņus nebūtu ņēmuši dienestā un nebūtu piespieduši kalpot mums, mēs nebūtu varējuši radīt armiju. Un, neraugoties uz atsevišķu kara speciālistu nodevībām, mēs sagrāvām Koleaku un Judeņiču, mēs gūstam uzvaru visās frontēs. Tas notiek tāpēc, ka, pateicoties komunistiskām šūniņām Sarkanajā Armijā, kurām ir milzīga propagandas un aģitācijas nozīme, nelielais oficieru skaits ir lādu apstākļu, tāda milzīga komunistu spiediena ielenkts, ka viņu vairākums nespēj izrauties no tā komunistiskās organizācijas un propagandas tīkla, kurā mēs viņus esam ietvēruši.

Nevar uzcelt komunismu bez zināšanu, technikas, kul turas krājuma, bet tas atrodas, buržuāzisko speciālistu rokās. Vairākums no viņiem nesimpatizē Padomju varai, bet uzcelt komunismu bez viņiem mēs nevaram. Jārada viņiem biedriska, komunistiskā darba gara piesātināta apkārtne un jāpanāk, lai viņi ielu ierindā ar strādnieku un zemnieku varu.

Zemniecības vidū ļoti bieži izpaužas ārkārtīga neuzticība un sašutums, kas noiet līdz pilnīgai padomju saimniecību noliegšanai: padomju saimniecības nav vajadzīgas, tur sēž vecie ekspluatatori. Mēs teicām — nē, ja paši neprotat iekārtot saimniecību pa jaunam, jāņem darbā vecie speciālisti, bez šāda soļa nav iespējams izkļūt no nabadzības. Tos no viņiem, kuri pārkāps Padomju varas lēmumus, mēs nesaudzīgi izķersim tāpat kā Sarkanajā Armijā; cīņa turpinās — un nesaudzīga cīņa. Bet vairākumu no viņiem mēs piespiedīsim strādāt pēc mūsu prāta.

Tas ir grūts, sarežģīts uzdevums, ar vienu rāvienu to

nevar ntrisināl. Te vajadzīga apzinīga strādnieku discip-lina, tuvināšanās zemniekiem; nepieciešams viņiem parādīt, ka mēs redzam visas ļaunprātības padomju saimniecībās, bet mēs sakām, ka zinātnes un technikas ļaudis jānoliek sabiedriskās saimniecības kalpībā, jo ar sīksaimnie-cību no trūkuma neizkļūt. Un mēs rīkosimies kā Sarkanajā Armijā: mūs simtreiz sakaus, bet simt pirmajā reizē mēs uzvarēsim visus. Bet šim nolūkam nepieciešams, lai darbu uz laukiem veiktu vienprātīgi, saskaņoti, tādā pašā stingrā kārtībā, kā notika darbs Sarkanajā Armijā un kā tas notiek citās saimniecības nozarēs. Mēs lēni un nelokāmi pierādām zemniekiem sabiedriskās saimniecības priekšrocības.

Lūk, kāda cīņa mums jāved padomju saimniecībās, lūk, kādas ir grūtības, pārejot uz sociālismu, un kur slēpjas Padomju varas īstā un galīgā nostiprināšana. Kad vairākums vidējo zemnieku redzēs, ka ārpus savienības ar strādniekiem viņi palīdz Kolčakam un Judeņičam, ar kuriem visā pasaulē kopā iet vairs tikai kapitālisti, kas ienīst Padomju Krieviju un vēl gadiem ilgi atkārtos savus mēģinājumus atjaunot savu varu, tad arī pats atpalikušākais vidējais zemnieks sapratīs, ka vai nu iet savienībā ar revolucionāriem strādniekiem pretī pilnīgai atbrīvošanai, vai arī pieļaut kaut mazāko «vārstīšanos, un tad ienaidnieks, vecais ekspluatators kapitālists, gūs virsroku. Uzvara pār Deņikinu kapitālistus vēl galīgi neiznīcinās. Tas mums visiem jāsaprot. Mēs ļoti labi zinām, ka viņi vēl un vēlreiz mēģinās uzmest cilpu Padomju Krievijai. Tāpēc zemniekam nav izvēles; viņam jāpalīdz strādniekiem, jo vismazākā svars līšanās atdod uzvaru muižnieku un kapitālistu rokās. Attīstīt zemnieku vidū šo apziņu ir mūsu pirmais un galvenais uzdevums. Zemnieks, kas dzīvo no sava darba, ir uzticīgs Padomju varas sabiedrotais, pret tādu zemnieku strādnieks izturas kā pret līdzīgu, viņa labā strādnieku vara dara visu, ko vien tā var darīt, un, lai apmierinātu tāda zemnieka vajadzības, nav tāda upura, kura priekšā strādnieku un zemnieku vara apstātos.

Bet zemnieks, kurš ekspluatē tāpēc, ka viņam ir labības pārpalikumi, ir mūsu pretinieks. Pienākums apmierināt bada piemeklētas zemes galvenās vajadzības ir pienākums

pret valsti. Bet vēl daudzi zemnieki nesaprot, ka brīva tirdzniecība ar labību ir noziegums pret valsti. „Es esmu labību saražojis, tas ir mans produkts, un man ir tiesība ar lo tirgoties", — tā spriež zemnieks pēc paraduma, pa vecam. Bet mēs sakām, ka ias ir noziegums pret valsti. Brīvi tirgoties ar labību nozīmē saraust bagātību ar šo labību, — tā jau ir atgriešanās pie vecā kapitālisma, to mēs nepieļausim, pret lo mēs cīnīsimies par katru cenu.

Pārejas periodā pie mums labības sagādi un sadali izdara valsts. Mēs zinām, ka tikai tas dos mums iespēju izkļūt no trūkuma un bada. Milzīgs vairākums strādnieku cieš trūkumu tāpēc, ka labība netiek pareizi sadalīta, bet, lai lo pareizi sadalītu, vajag, lai valsts noteikto labības piegādi zemnieki veiklu obligati, godprātīgi un bez ierunām. Padomju vara te nevar ielaisties ne uz kādu piekāpšanos, l’as nav jautājums par strādnieku varas cīņu pret zemniekiem, bet tas ir visas sociālismā pastāvēšanas, Padomju varas pastāvēšanas jautājums. Dot tagad zemniekam preci mēs nevaram, jo nav kurināmā, apstājas dzelzceļi. Vispirms vajag, lai zemnieks aizdod strādniekam maizi nevis par spekutativu, bet par cietu cenu, lai strādnieki varētu atjaunot ražošanu. Katrs zemnieks tam piekritīs, kad runa ir par atsevišķu strādnieku, kurš viņam blakus mirst badā. Bet, kad runa ir par miljoniem strādnieku, tad viņi to nesaprot, un vecais paradums spekulēt gūst virsroku.

Ilgstoša un sīva cīņa pret šiem paradumiem, aģitacija un propaganda, izskaidrošana, padarītā darba pārbaudīšana, — lūk, kāda ir mūsu politika attiecībā uz zemniecību.

Visādi atbalstīt darba zemnieku, izturēties pret viņu kā pret līdzīgu, neizdarīt ne mazāko mēģinājumu uzspiest viņam kaut ko ar varu — lūk, mūsu pirmais uzdevums. Un otrs uzdevums ir neatlaidīga cīņa pret spekulāciju, veikalu taisīšanu, izputināšanu.

Kad mēs sākām organizēt Sarkano Armiju, tad tās bija atsevišķas, izkliedētas partizānu grupas. Disciplinas un saliedētības trūkuma dēļ bija daudz lieku upuru, bet mēs šīs grūtības pārvarējām un partizānu pulku vielā organizējām miljoniem lielu Sarkano Armiju. Ja mēs varējām to panākt tik īsā laikā kā divos gados, tādā grūtā, smagā un

bīstamā lietā kā militārā lieta, tad jo vairāk mēs esam pārliecināti, ka panāksim to pašu visās pārējās saimnieciskās dzīves, nozarēs.

Esmu pārliecināts, ka mēs arī šo vienu no visgrūtākajiem uzdevumiem, — nodibināt pareizas attiecības starp strādniekiem un zemniecību, pareizu pārtikas politiku, — atrisināsim un te gūsim tādu pašu uzvaru, kādu guvām frontē.

„Praoda*', 239. nr., 1919. у. Iespiests pēc avīzes ..Prātulu"

39 novembri leksiet

REFERĀTS VISKRIEVIJAS II AUSTRUMU TAUTU KOMUNISTISKO ORGANIZĀCIJU KONGRESA^30

1919. G. 22. NOVEMBRĪ

Biedri! Esmu ļoti priecīgs, ka varu apsveikt biedru komunistu, Austrumu musulmaņu organizāciju pārstāvju, kongresu un pateikt dažus vārdus jautājumā par to, kāds stāvoklis tagad izveidojies Krievijā un visā pasaulē. Mana referātā temats ir pašreizējais moments, ий man liekas, ka šai jautājumā vissvarīgākais tagad ir Austrumu tautu attiecības pret imperiālismu un revolucionārā kustība šais tautās. Pats par sevi saprotams, ka šī Austrumu tautu revolucionārā kustība var tagad sekmīgi attīstīties, tā var tikt atrisināta ne citādi kā tiešā saistībā ar mūsu Padomju republikas revolucionāro cīņu pret starptautisko imperiālismu. Daudzu apstākļu dēļ, — starp citu sakarā ar Krievijas atpalicību un ar tās neaptveramo plašumu, un to, ka tā ir robeža starp Eiropu un Āziju, Rietumiem un Austrumiem, — mums vajadzēja uzņemties visas grūtības — un mums tas ir liels gods — būt par iniciatoriem visas pasaules cīņā pret imperiālismu. Tāpēc visa tuvākajā laikā gaidāmo notikumu gaita sola vēl plašāku un sīvāku cīņu pret starptautisko imperiālismu, un tā nenovēršami būs saistīta ar Padomju republikas cīņu pret apvienotā imperiālismā — Vācijas, Francijas, Anglijas un Amerikas — spēkiem.

Kas attiecas uz kara lietām, tad jūs zināt, cik labvēlīgi mums tagad izveidojušies apstākļi visās frontēs. Es nekavēšos sīki pie šā jautājuma, teikšu tikai, ka pilsoņu karš, ko mums ar varu uzspieda starptautiskais imperialisms, divos gados ir sagādājis Krievijas Sociālistiskai Federatīvai Padomju Republikai neskaitāmas grūtības, uzvēlis

9 30. sēj.

zemniekiem un strādniekiem tik pārmērīgu nastu, kādu, bieži vien šķita, viņi neizturēs. Bet reizē ar to šis karš ar savām rupjajām varmācībām, ar nesaudzīgi rupjo uzbrukumu, kādu izdara par zvēriem pārvērtušies tā dēvētie mūsu „sabiedrotie^1*, kas mūs aplaupīja jau pirms sociālistiskās revolūcijas sākšanās, — šis karš ir izdarījis brīnumu, pārvērzdams karā nogurušos cilvēkus, kuri, šķita, nevarētu pārciest vēl otru karu, par cīnītājiem, kuri divi gadus ne vien izturēja karu, bet beidz to ar uzvaru. Tās uzvaras, kuras mēs tagad gūstam pār Kolčaku, Judeņiču un Deņikinu, šīs uzvaras nozīmē, ka tās cīņas vēsturē, kuru pasaules imperialisms ved pret zemēm un nācijām, kas cēlušās cīņai par savu atbrīvošanos, sācies jauns posms. Šajā ziņā mūsu divus gadus ilgais pilsoņu karš ir ne tikai pilnīgi apstiprinājis vēsturē jau sen gūto novērojumu, ka kara raksturu un tā panākumus visvairāk nosaka tās zemes iekšējā kārtība, kura piedalās karā, ka karš ir tās iekšējās politikas atspoguļojums, ko šī zeme piekopj pirms kara. Viss tas nenovēršami iespaido kara gailu.

Ļoti svarīgs ir jautājums par to, kāda Šķira ir vedusi karu un turpina karu. Tikai pateicoties tam, ka mūsu pilsoņu karu ved strādnieki un zemnieki, kas ir atbrīvojušies, un ka tas ir politiskās cīņas turpinājums par darba ļaužu atbrīvošanos no savas zemes un visas pasaules kapitālistiem, tikai tāpēc tik atpalikušā zemē kā Krievijā, ko nomocījis četrus gadus ilgais imperiālistiskais karš, atradās cilvēki ar stipru gribu, lai divus gadus ilgi neredzēti, neticami grūtos un smagos apstākļos vestu šo karu tālāk.

Pilsoņu kara vēsture sevišķi uzskatāmi to parādīja ar Kolčaka piemēru. Tāds ienaidnieks kā Kolčaks, kuram palīdzēja visas stiprākās lielvalstis pasaulē, kuram bija dzelzceļa līnija, ko apsargāja simti tūkstoši ārzemju lielvalstu karaspēka, tai skaitā starptautisko imperiālistu labākais karaspēks, kā, piemēram, japaņu karaspēks, kas bija gatavojies uz imperiālistisko karu, gandrīz nemaz nebija piedalījies tajā un tāpēc maz cietis, — Kolčaks, kurš balstījās uz Sibirijas zemniekiem, pašiem turīgākajiem, kas nav pazinuši dzimtbūšanu un tāpēc, dabiski, bija tālāk no komunisma nekā kurš katrs, — likās, ka Kolčaks ir neuzva-

rāms spēks, jo viņa karaspēks bija starptautiskā imperiālismā priekšpulks. Un vēl līdz šim laikam Sibirijā darbojas japaņu, čechoslovaku un citu imperiālistisku nāciju karaspēks. Tomēr Kolčaka varas vairāk nekā gadu ilgā prakse Sibirijā ar tās milzīgajām dabas bagātībām, prakse, kuru sākumā atbalstīja II Internacionāles sociālistiskās partijas, meņševiki un eseri, kas nodibināja Satversmes sapulces komitejas fronti, un kura tādos apstākļos no mierīgā iedzīvotāja un parastās vēstures gaitas viedokļa šķita droša un neuzvarama, patiesībā parādīja sekojošo: jo dziļāk Kolčaks devās Krievijas teritorijā — jo vairāk izsika viņa spēki, un galu galā mēs redzam pilnīgu Padomju Krievijas uzvaru pār Kolčaku. Nav šaubu, ka te mēs dabūjam praktisku pierādījumu tam, ka no kapitālistu jūga atbrīvoto strādnieku un zemnieku saliedētie spēki patiesi dara brīnumus. Te mums praksē tiek pierādīts tas, ka revolucionārais karš, kad tas patiesi iesaista un ieinteresē apspiestās darba ļaužu masas, kad tas dod viņām apziņu, ka viņas cīnās pret ekspluatatoriem, ka tāds revolucionārs karš izraisa enerģiju un spējas darīt brīnumus.

Es domāju, ka tam, ko veikusi Sarkanā Armija, tās cīņai un uzvaras vēsturei būs milzīga vispasaules nozīme visām tautām Austrumos. Tā parādīs Austrumu tautām, ka, lai cik vājas šīs tautas, lai cik neuzvarams šķiet Eiropas apspiedēju spēks, kuri cīņā lieto visus technikas un kara mākslas brīnumus, tomēr revolucionārais karš, ko ved apspiestās tautas, ja šis karš tiešām pratīs modināt darba ļaužu un ekspluatēto miljonus, slēpj sevī tādas iespējas, tādus brīnumus, ka Austrumu tautu atbrīvošanās ir tagad praktiski pilnīgi realizējama ne tikai no starptautiskās revolūcijas perspektivu viedokļa, bet arī no tiešās kara pieredzes viedokļa, kura iegūta Āzijā, Sibirijā, pieredzes, ko ieguvusi Padomju republika, kurai militāri uzbruka visas varenākās imperiālismā zemes.

Bez tam šī pilsoņu kara pieredze Krievijā ir parādījusi mums un visu zemju komunistiem, kā pilsoņu kara ugunī reizē ar revolucionārā entuziasma attīstību rodas spēcīga iekšēja nostiprināšanās. Karš ir katras nācijās visu ekonomisko un organizatorisko spēku pārbaudījums. Galu galā pēc divu gadu pieredzes, lai cik bezgalīgi smags ir karš

strādniekiem un zemniekiem, kas cieš no bada un aukstuma, uz divu gadu pieredzes pamata var teikt, ka mēs uzvaram un uzvarēsim, tāpēc ka mums ir aizmugure, pie tam spēcīga aizmugure, ka zemnieki un strādnieki, neraugoties uz badu un aukstumu, ir saliedēti, nostiprinājušies un uz katru smagu triecienu atbild ar vēl lielāku spēku saliedēšanos un ekonomisko stiprumu, un tikai tāpēc bija iespējamas uzvaras pār Kolčaku, Judeņiču un viņu sabiedrotajiem, stiprākajām lielvalstīm pasaulē. Pagājušie divi gadi mums rāda, no vienas puses, revolucionārā kara attīstības iespēju, bet no otras puses — Padomju varas nostiprināšanos zem ārzemju uzbrukuma smagajiem triecieniem, kura nolūks ir ātri salauzt revolūcijas centru, salauzt strādnieku un zemnieku republiku, kuri uzdrošinājušies pieteikt karu starptautiskajam imperiālismam. Bet Krievijas strādniekus un zemniekus viņi nav vis salauzuši, viņi ir tikai norūdījuši tos.

Tādi ir mūsu pārdzīvojamā momenta galvenie rezultāti, tāds ir tā galvenais saturs. Mēs tuvojamies izšķirošām uzvarām pār Deņikinu — pēdējo ienaidnieku, kas palicis mūsu teritorijā. Mēs jūtamies stipri un tūkstoškārt varam atkārtot, ka mēs nekļūdāmies, kad sakām, ka republikas iekšējā celtniecība ir nostiprinājusies un ka no kara ar Deņikinu mēs iziesim daudzkārt stiprāki un vairāk sagatavoti sociālistiskās ēkas celtniecības uzdevuma realizēšanai, — celtniecības, kurai mēs pilsoņu kara laikā varējām ziedot pārāk maz laika un spēka un kurai tikai tagad, izejot uz brīva ceļa, mums bez šaubām izdosies nodoties pilnīgi.

Rietumeiropā mēs redzam imperiālismā sairšanu. Jūs zināt, ka pirms gada pat Vācijas sociālistiem, tāpat kā milzīgam sociālistu vairākumam, kuri nesaprata stāvokli, šķita, ka notiek divu vispasaules imperiālismā grupu cīņa, un viņi domāja, ka šī cīņa ir piepildījusi vēsturi, ka nav spēku, kas varētu dot kaut ko citu; viņiem šķila, ka pat sociālistiem neatliek nekas cits kā pieslieties vienai no vareno pasaules plēsoņu grupām. Tā šķila 1918. gada oktobra beigās. Bet mēs redzam, ka kopš tā laika pasaules vēsture gada laikā ir pārdzīvojusi neredzētas parādības, plašas un dziļas, kas atvērušas acis daudziem no tiem

sociālistiem, kuri imperiālistiskā kara laikā bija patrioti un savu izturēšanos attaisnoja ar to, ka viņu priekšā stāvot ienaidnieks; attaisnoja savienību ar Anglijas un Francijas imperiālistiem, kas it kā nesot atbrīvošanu no Vācijas imperiālismā. Palūkojieties, cik daudz iluziju ir iznīcinājis šis karš! Mēs redzam Vācijas imperiālismā sairšanu, kas novedusi ne tikai pie republikāniskās, bet arī pie sociālistiskās revolūcijas. Jūs zināt, ka Vācijā tagad šķiru cīņa kļuvusi vēl asāka un arvien straujāk tuvojas pilsoņu karš, Vācijas proletariāta cīņa pret Vācijas imperiālistiem, kuri pārkrāsojušies republikāniskā krāsā, bet joprojām ir imperiālismā pārstāvji.

Visi zina, ka Rietumeiropā sociālā revolūcija briest ne dienām, bet stundām, ka tas pats noliek ir Amerikā, ir Anglijā — pie šiem it kā kultūras un civilizācijās pārstāvjiem un uzvarētājiem pār huņņiem — Vācijas imperiālistiem, — bet, kad lieta nonāca līdz Versaļas mieram, tad visi ieraudzīja, ka Versaļas miers ir simtkārt vairāk laupītāju miers nekā Brestas miers, ko mums uzspieda Vācijas laupītāji, un ka šis Versaļas miers ir lielākais trieciens, kādu vien varēja sev dot šo kļūmīgo uzvarējušo zemju kapitālisti un imperiālisti. Versaļas miers atvēra acis tieši uzvarējušām nācijām un pierādīja, ka mūsu priekšā ir nevis kultūras un civilizācijās pārstāvji, bet ka Anglijas un Francijas personā mums ir kaut arī demokrātiskās valstis, tomēr tādas, kuras pārvalda plēsoņas imperiālisti. Iekšējā cīņa pie šiem plēsoņām attīstās tik strauji, ka mēs varam tikai priecāties, zinādami, ka Versaļas miers ir tikai triumfējošo imperiālistu ārēja uzvara, bet patiesībā nozīmē visas imperiālistiskās pasaules krachu un darba ļaužu masu noteiktu novēršanos no tiem sociālistiem, kas kara laikā bija savienībā ar trūdošā imperiālismā pārstāvjiem un aizstāvēja vienu no plēsoņu grupām, kuras cīnījās. Darba ļaudīm atvērās acis, tāpēc ka Versaļas miers bija laupītāju miers un parādīja, ka Francija un Anglija patiesībā cīnījās pret Vāciju, lai nostiprinātu savu varu pār kolonijām un palielinātu savu imperiālistisko spēku. Jo vairāk šī iekšējā cīņa attīstās, jo plašāka tā kļūst. Šodien man gadījās redzēt radiotelegramu no Londonas, datētu ar 21. novembri, kurā amerikāņu žurnālisti — cilvēki, kurus nevar

turēt aizdomās par simpalijām pret revolucionāriem, — saka, ka Francijā vērojams neredzēts naida uzliesmojums pret amerikāņiem, tāpēc ka amerikāņi atsakoties apstiprināt Versaļas miera līgumu,

Anglija un Francija ir uzvarējušas, bet tās ir līdz ausīm parādos Amerikai, kas, lai kā arī franči un angli uzskatītu sevi par uzvarētājiem, par savu palīdzību kara laikā ir nolēmusi nosmelt krējumu un dabūt procentus ar uzviju, un tas jānodrošina Amerikas flotei, kuru pašlaik būvē un kura ar saviem apmēriem pārspēs angļu floti. Bet, ka Amerikas plēsonīgais imperialisms rīkojas tik rupji, redzams no tā, ka Amerikas aģenti uzpērk dzīvo preci, sievietes un meitenes, un ved uz Ameriku, tā atlīstot prostitūciju. Brīvā, kulturālā Amerika apgādā atklātās mājas ar dzīvo precil Polijā un Beļģijā notiek konflikti ar Amerikas aģentiem. Tā ir maza ilustrācijā tam, kas milzu apmēros noliek katrā mazā zemē, kura dabūjusi palīdzību no Antantes. Ņemsim kaut vai Poliju. Jūs redzat, ka tur ierodas Amerikas aģenti un spekulanti, lai uzpirktu visas Polijas bagātības, kura lielās ar to, ka viņa tagad esot neatkarīga lielvalsts. Poliju uzpērk Amerikas aģenti. Nav nevienas fabrikas, nevienas rūpnīcas, nevienas rūpniecības nozares, kura nebūtu amerikāņu kabatā. Amerika ir kļuvusi tik nekaunīga, ka sāk verdzināt „lielo brīvo uzvarē-tāju“ Franciju, kura agrāk bija augļotāju zeme, bet tagad ir caur un cauri kļuvusi par Amerikas parādnieci, jo viņai nav vairs ekonomisko spēku un viņa nevar iztikt ne ar savu maizi, ne ar savām oglēm, nevar plašos apmēros attīstīt savus materiālos spēkus, bet Amerika prasa, lai visi mesli tiktu obligati nomaksāti. Tādējādi jo tālāk, jo vairāk noskaidrojas Francijas, Anglijas un citu vareno zemju ekonomiskais krachs. Vēlēšanas Francijā ir devušas pārsvaru klerikāļiem. Franču tauta, kas tika apkrāpta ar to, ka tai brīvības un demokrātijās vārdā visi spēki bija jādod pret Vāciju, tagad kā balvu ir dabūjusi bezgalīgus parādus, Amerikas plēsonīgo imperiālistu ņirgāšanos, kā arī klerikālo vairākumu no vismežonīgākās reakcijas pārstāvjiem.

Visā pasaulē stāvoklis kļuvis neizmērojami sarežģītāks. Mūsu uzvara pār Kolčaku, Judeņiču, pār šiem starptautiskā kapitala kalpiem, ir liela, bet vēl daudz lielāka, kaut ari ne tik skaidra, ir uzvara, ko mēs gūstam starptautiskā mērogā. ŠI uzvara ir imperiālismā iekšējais sabrukums, jo imperialisms nevar sūtīt savu karaspēku pret mums. Antante ir to izmēģinājusi, un nekas viņai neiznāca, tāpēc ka viņas karaspēks dezorganizējas, kad sastopas ar mūsu karaspēku un iepazīstas ar viņa valodā tulkotu mūsu Krievijas Padomju konstitūciju. Pretēji trūdošā sociālismā vadoņu ietekmei mūsu Konstitūcija vienmēr iegūst darba ļaužu masu simpātijās. Vārds ,,Sovet“ tagad saprotams visiem, bet Padomju konstitūcija ir tulkota visās valodās, un to pazīst katrs strādnieks. Viņš zina, ka tā ir darba ļaužu Konstitūcija, ka tā ir to darba ļaužu politiskā iekārta, kuri aicina uzvarēt starptautisko kapitālu, zina, ka tas ir iekarojums, ko mēs esam ieguvuši no starptautiskajiem imperiālistiem. Šī mūsu uzvara ir atbalsojusies katrā imperiālistiskā zemē, ja jau mēs esam tām atņēmuši, atkarojuši viņu pašu karaspēku, esam atņēmuši iespēju virzīt to pret Padomju Krieviju.

Viņi mēģināja karot ar svešu karaspēku — ar Somijas, Poli jas, Latvijas karaspēku, bet ono tā nekas neiznāca. Pirms dažām nedēļām Anglijas ministrs Cerčils savā runā palatā lielījās, — un par to tika izsūtītas telegramas visai pasaulei, — ka esot noorganizēts četrpadsmit tautu karagājiens pret Padomju Krieviju un ka uz jauno gadu tas došot uzvaru pār Krieviju. Un tiesa, te piedalījās daudz tautu — Somija, Ukraina, Polija, Gruzija, čechoslovaki, japaņi, franči, angļi, vācieši. Bet mēs zinām, kas no tā iznācaI Mēs zinām, ka igauņi atstāja Judeņiča karaspēku, un pašlaik avīzēs notiek nikna polemika par to, ka igauņi negrib viņam palīdzēt, bet Somija, lai kā tās buržuāzijā to gribēja, arī nesniedza Judeņičam palīdzību. Tādējādi ir izgāzies arī otrs mēģinājums mums uzbrukt. Pirmais posms — Antantes pašas karaspēka nosūtīšana, kurš bija apgādāts pēc visiem kara technikas likumiem, tā ka likās, ka tas uzvarēs Padomju republiku. Tas jau atstājis Kaukaziju, Archan-geļsku, Krimu un palicis vēl Murmanā, tāpat kā čechoslovaki Sibirijā, bet palicis saliņu veidā. Pirmais mēģinājums uzvarēt mūs ar savu karaspēku beidzies ar mūsu uzvaru. Otrs mēģinājums bija — sūtīt pret mums mūsu kaimiņu nācijās, kuras financial! ziņā pilnīgi atkarīgas no Antan-tes, un likt viņām nožņaugt mūs kā sociālismā perekli. Bel arī šis mēģinājums beidzās neveiksmīgi: izrādījās, ka neviena no šīm mazajām valstīm nav tādam karam spējīga. Un vēl vairāk — katrā mazā valstī ir nostiprinājies naids pret Anlanli. Ja Somija negāja ieņemt Petrogradu, kad Judeņičs jau bija ieņēmis Krasnoje Selo, tad tāpēc, ka tā svārstījās un redzēja, ka blakus Padomju Krievijai viņa var dzīvot patstāvīgi, bet ar Anlanti tā mierīgi sadzīvot nevar. To pārdzīvoja visas mazās tautas. To pārdzīvo Somija, Lietuva, Igaunija, Polija, кит valda pilnīgs šovinisms, bel kur ir naids pret Anlanli, kas tur paplašina savu ekspluatāciju. Un lagad mēs, nemaz nepārspīlējot, precizi ņemol vērā notikumu gaitu, varam teikt, ka ne vien pirmais, bet arī otrais starptautiskā kara posms pret Padomju republiku ir cielis krachu. Tagad mums atliek tikai uzvarēt Deņikina karaspēku, kas jau pa pusei ir sakauts.

Tāds ir pašreizējais Krievijas un starptautiskais stāvoklis, ko esmu īsi raksturojis savā referātā. Atjaujiet noslēgumā pakavēties pie tā, kāds stāvoklis rodas attiecībā uz Austrumu tautībām. Jūs esat dažādu Austrumu tautu komunistisko organizāciju un komunistisko partiju pārstāvji. Man jāsaka: ja Krievijas bojševikiem ir izdevies izsist robu vecajā imperiālismā, uzņemties neparasti grūto, bet arī neparasti cēlo uzdevumu — radīt jaunus revolūcijas ceļus, tad jums, Austrumu darba ļaužu masu pārstāvjiem, stāv priekšā vēl lielāks un vēl jaunāks uzdevums. Pilnīgi noskaidrojas tas, ka sociālistiskās revolūcijas uzdevums, revolūcijas, kas tuvojas visai pasaulei, nekādā ziņā nebūs tikai katras zemes proletariāta uzvara pār savu buržuāziju. Tas būtu iespējams, ja revolūcijas notiktu viegli un ātri. Mēs zinām, ka imperiālisti to nepieļaus, ka visas zemes ir apbruņotas pret savu iekšējo bojševismu un domā tikai par to, kā uzvarēt boļševismu pašu mājās. Tāpēc katrā zemē briest pilsoņu karš, kurā kā līdzdalībnieki buržuāzijas pusē iesaistīti vecie sociālisti izlīdzēji. Tādējādi sociālistiskā revolūcija nebūs tikai un galvenokārt katras zemes revolucionārā proletariāta cīņa pret savu buržuāziju, — nē, tā būs visu imperiālismā apspiesto koloniju un

zemju, visu atkarīgo zemju cīņa pret starptautisko imperiālismu. Mūsu partijas programā, kas tika pieņemta pagājušā gada martā, mēs, raksturodami vispasaules sociālās revolūcijas tuvošanos, teicām, ka darba ļaužu pilsoņu karš pret imperiālistiem un ekspluatatoriem visās attīstītās zemēs sāk savienoties ar nacionālo karu pret starptautisko imperiālismu. Revolūcijas gaita to apstiprina un apstiprinās arvien vairāk. Tas pats būs arī Austrumos.

Mēs zinām, ka te celsies kā patstāvīgas dalībnieces, kā jaunās dzīves radītājas Austrumu tautu masas, tāpēc ka simti miljoni šo iedzīvotāju pieder pie atkarīgām, nepilntiesīgām nācijām, kuras līdz šim bijušas par imperiālismā starptautiskās politikas objektu, kuras kapitālistiskai kultūrai un civilizācijai bijušas tikai par mēslošanas materiālu. Un, kad runā par mandātu izdošanu uz kolonijām, mēs ļoti labi zinām, ka tā ir mandatu izdošana izsaimniekošanai, izlaupīšanai, ka tā ir tiesību izdošana zemes iedzīvotāju niecīgai daļai, lai tā ekspluatētu zemeslodes iedzīvotāju vairākumu. Šis vairākums, kas līdz šim iestāvējis pilnīgi ārpus vēstures progresa, tāpēc ka tas nevarēja būt patstāvīgs revolucionārs spēks, XX gadsimta sākumā, kā mēs zinām, ir atmetis savu pasivo lomu. Mēs zinām, ka pēc 1905. g. sekoja revolūcijas Turcijā, Persijā, Ķinā, ka Indijā ir attīstījusies revolucionārā kustība. Arī imperiālistiskais karš veicināja revolucionārās kustības augšanu, tāpēc ka Eiropas imperiālistu cīņā nācās ievilkt veselus koloniju tautu pulkus. Imperiālistiskais karš ir uzmodinājis arī Austrumus, ievilcis to tautas starptautiskajā politikā. Anglija un Francija apbruņoja koloniju tautas un palīdzēja tām iepazīties ar kara techniku un uzlabotām mašinām. Šo mācību viņas izmantos pret imperiālistu kungiem. Pēc Austrumu atmodas perioda mūslaiku revolūcijā sākas periods, kad visas Austrumu tautas piedalās visas pasaules likteņa izšķiršanā, lai nebūtu vienīgi par iedzīvošanās objektu. Austrumu tautas mostas, lai rīkotos praktiski un lai katra tauta izšķirtu jautājumu par visas cilvēces likteni.

Lūk, kāpēc es domāju, ka pasaules revolūcijas attīstības vēsturē, revolūcijas, kas, spriežot pēc sākuma, ilgs daudzus gadus un prasīs daudz pūļu, — jums paredzama

revolucionārā cīņā, revolucionārā kustībā liela loma, un šajā cīņā jums vajadzēs saplūst ar mūsu cīņu pret starptautisko imperiālismu. Jūsu piedlalīšanās starptautiskajā revolūcijā nostādīs jūs sarežģīta un grūta uzdevuma priekšā, kura atrisināšana būs par pamatu vispārīgiem panākumiem, tāpēc ka te pirmoreiz iedzīvotāju vairākums uzsāk patstāvīgu kustību un būs aktivs faktors cīņā par starptautiskā imperiālismā gāšanu.

Austrumu tautu vairākums ir sliktākā stāvoklī nekā visvairāk atpalikusī zeme Eiropā — Krievija, bet cīņā pret feodālismā paliekām un kapitālismu mums izdevās savienot krievu zemniekus un strādniekus, un mūsu cīņa noritēja tik viegli tāpēc, ka pret kapitālu un feodālismu savienojās zemnieki un strādnieki. Te sakari ar Austrumu tautām ir sevišķi svarīgi, tāpēc ka Austrumu tautu vairākums ir tipiski darba ļaužu masu pārstāvji, — ne strādnieki, kas izgājuši kapitālistisko fabriku un rūpnīcu skolu, bet tipiski darba, ekspluatētās zemnieku masas pārstāvji, kuri cieš no viduslaiku jūga. Krievijas revolūcija ir parādījusi, kā kapitālismu uzvarējušie proletārieši, saliedējušies ar izkliedēto daudzmiljonu darba zemnieku masu, ir uzvaroši sacēlušies pret viduslaiku jūgu. Tagad mūsu Padomju republikas uzdevums ir sagrupēt ap sevi visas Austrumu tautas, kas mostas, lai kopā ar tām cīnītos pret starptautisko imperiālismu.

Te jūsu priekšā ir uzdevums, kāda agrāk visas pasaules komunistiem nav bijis: balstoties uz vispārējo komunistisko teoriju un praksi, jums vajag, piemērojoties savdabīgajiem apstākļiem, kādu nav Eiropas zemēs, «prast piemērot šo teoriju un praksi tādiem apstākļiem, kad galvenā masa ir zenmiecība, kad jāatrisina uzdevums — cīnīties nevis pret kapitālu, bet pret viduslaiku atliekām. Tas ir grūts un īpatnējs uzdevums, bet tas ir sevišķi pateicīgs, tāpēc ka cīņā tiek iesaistītas tās masas, kuras vēl nav piedalījušās cīņā, bet, no otras puses, pateicoties komunistisko šūniņu organizēšanai Austrumos, jūs gūstat iespēju realizēt visciešākos sakarus ar III Internacionāli. Jums vajag atrast īpatnējas formas šai savienībai starp visas pasaules progresivajiem proletāriešiem un Austrumu darba ļaužu un ekspluatēto masām, kas bieži vien dzīvo viduslaiku apstākļos. Mazos apmēros mēs savā zemē esam realizējuši to, ko lielos apmēros lielajās zemēs realizēsit jūs. Un šo otru uzdevumu, es ceru, jūs veiksit ar panākumiem. Pateicoties komunistiskām organizācijām Austrumos, kuru pārstāvji jūs šeit esat, jums ir sakari ar progresivo revolucionāro proletariātu. Jūsu uzdevums ir атГ turpmāk rūpēties par to, lai katrā zemē tautai saprotamā valodā tiktu vesta komunistiskā propaganda.

Pats par sevi saprotams, ka galīgi var uzvarēt tikai visu pasaules attīstītāko zemju proletariats, un mēs, krievi, sākam to darbu, ko nostiprinās Anglijas, Francijas vai Vācijas proletariats; bet mēs redzam, ka viņi neuzvarēs bez visu apspiesto koloniju tautu un pirmkārt Austrumu tautu darba ļaužu masu palīdzības. Mums jāapzinās, ka avangards vien nevar realizēt pāreju uz komunismu. Uzdevums ir modināt darba ļaužu masu revolucionāro aktivitāti pašdarbībai un organizācijai neatkarīgi no tā, kāds ir viņu attīstības līmenis, īsto komunistisko mācību, kas domāta vairāk attīstīto zemju komunistiem, pārtulkot katras tautas valodā, realizēt praktiskos uzdevumus, kuri jārealizē nekavējoties, un saplūst kopējā cīņā ar citu zemju proletāriešiem.

Lūk, tie uzdevumi, kuru atrisināšanu jūs neatradīsit nevienā komunistiskā grāmatā, bet kuru atrisināšanu jūs atradīsit kopējā cīņā, ko sākusi Krievija. Jums vajadzēs šo uzdevumu izvirzīt un atrisināt to patstāvīgā pieredzē. Te jums palīdzēs, no vienas puses, cieša savienība ar visu darba ļaužu avangardu citās zemēs, bet, no otras puses, prasme pieiet Austrumu tautām, kuras jūs te pārstāvat. Jums vajadzēs bāzēties uz to buržuāzisko nacionālismu, kas šajās tautās mostas un nevar nemosties un kam vēsturē ir attaisnojums. Reizē ar to jums jārod ceļš pie katras zemes darba ļaužu un ekspluatētajām masām un jāsaka viņām saprotamā valodā, ka vienīgā cerība atbrīvoties ir starptautiskās revolūcijas uzvara un ka starptautiskais proletariats ir vienīgais sabiedrotais visiem Austrumu tautu darba ļaužu un ekspluatēto simtiem miljoniem.

Lūk, neparasta vēriena uzdevums, kas stāv jūsu priekšā un kas, pateicoties revolūcijas laikmetam un revolucionārās

kustības augšanai — par to nevar šaubīties — ar Austrumu komunistisko organizāciju kopējiem spēkiem tiks sekmīgi atrisināts un novests līdz pilnīgai uzvarai pār starptautisko imperiālismu.

,Jzvestija CK RKP(b)'\ 9. nr., Iespiests pēc biļetena „lzvestiia

1919. о. Ж decembrī CK RKP(b)“ teksta

KK(b)P CK REZOLŪCIJAS PROJEKTS PAR PADOMJU VARU UKRAINĀ^40

1) Apspriedusi jautājumu par attiecībām pret Ukrainas ļ darba tautu, kas atbrīvojas no Deņikina bandu pagaidu

jūga, KKP CK, neatlaidīgi realizēdama nāciju pašnoteikšanās principu, uzskata par nepieciešamu vēlreiz apstiprināt, ka KKP negrozāmais viedoklis ir USPR patstāvības atzīšana.

2) KKP centīsies nodibināt KSFPR federativus sakarus ar USPR, pamatojoties uz VCIK 1919. g. 1. jūnija un UCIK 1919. gada 18. maija lēmumiem" (rezolūcija pielikumā).

3) Ievērojot to, ka ukraiņu kulturu (valodu, skolu utt.) gadsimtiem ilgi nomāca Krievijas carisms un ekspluata-toru šķiras, KKP CK uzliek visiem partijas biedriem par pienākumu visiem līdzekļiem sekmēt visu šķēršļu novēršanu ukraiņu valodas un kultūras brīvai attīstībai. Ciktāl sakarā ar gadsimtiem ilgo apspiestību ukraiņu masu atpa-

1 likušajā daļā vērojamas nacionālistiskas tendences, KKP biedriem jāizturas pret tām ar vislielāko uzmanību, nostādot tām pretī biedriskas paskaidrošanas vārdus par Ukrainas un Krievijas darba ļaužu masu interešu vienādību. Ukrainas teritorijā KKP biedriem praksē jārealizē darba ļaužu masu tiesības mācīties mātes valodā, kā arī lielot to visās padomju iestādēs, visādi darbojoties pretī rūsifikatoris-kiem mēģinājumiem atstumt ukraiņu valodu otrā vietā, pārvēršot to par darba ļaužu masu komunistiskās izglītības ieroci. Nekavējoties jāgādā, lai visās padomju iestādēs būtu pietiekams skaits kalpotāju, kas pārvalda ukraiņu valodu, un lai turpmāk visi kalpotāji prastu runāt ukraiņu valodā.

4) Nepieciešams nodrošināt visciešākos padomju iestāžu sakarus ar mūsu zemes pastāvīgajiem iedzīvotājiem zemniekiem, kādā nolūkā jāievēro kā likums, ka pat jau pašā sākumā, tiklīdz tiek organizētas revolucionārās komitejas un Padomes, tajās jānodrošina darba zemniecības vairākums, nodrošinot trūcīgai zemniecībai noteicošo ietekmi.

5) Ievērojot to, ka Ukrainā vēl vairāk nekā Krievijā iedzīvotāju lielais vairākums ir zemniecība, Padomju varas uzdevums Ukrainā ir iekarot sev ne tikai trūcīgās zemniecības uzticību, bet arī plašo vidējās zemniecības slāņu uzticību, jo viņas patiesās intereses visciešākā veidā saistītas ат Padomju varu. Konkrēti, saglabājot pārtikas politikas principu (valsts labības sagāde par cietām cenām), nepieciešams grozīt šās politikas realizēšanas veidus.

Pārtikas politikas tuvākajam uzdevumam Ukrainā jā-būt labības pārpalikumu atņemšanai tikai stingri ierobežotos apmēros, kas nepieciešami Ukrainas trūcīgo zemnieku, strādnieku un Sarkanās Armijas apgādei. Pārpalikumus atņemot, īpaša uzmanība jāpievērš vidējās zemniecības interesēm, stingri atdalot to no kulaku elementiem. Nepieciešams Ukrainas zemniecības priekšā faktiski atmaskot kontrrevolucionaro demagoģiju, kura tai iedveš, it kā Padomju Krievijas uzdevums esot pārsūknēt no Ukrainas uz Krieviju labību un citus pārtikas produktus.

Centrālās varas aģentiem, visiem partijas darbiniekiem, instruktoriem u. tml. jāuzliek par pienākumu visplašākā veidā iesaistīt pārvaldīšanā trūcīgo un vidējo zemniecību.

Tādos pašos paliesas darba jaužu varas nodibināšanas nolūkos nekavējoties jāgādā, lai nepieļautu pārplūdināt padomju iestādes ar Ukrainas pilsētu sīkpilsoniskajiem elementiem, kuriem ir sveša plašo zemnieku masu sadzīves apstākļu izpratne un kuri bieži vien maskojas ar komunistu nosaukumu.

Pielaist tāda veida elementus tiklab partijas rindās, kā arī padomju iestādēs var tikai ar noteikumu, ka iepriekš pārbauda viņu darba spējas un uzticību darba ļaužu interesēm īstenībā un vispirms frontē, armijas rindās. Visur un jebkuros apstākļos tamlīdzīgi elementi jāpakļauj stingrai proletariāta šķiras kontrolei.

Sakarā ar to, ka lielais daudzums ieroču, kas atrodas Ukrainas lauku iedzīvotāju rokās, kā pieredze rāda, trūcīgās zemniecības neorganizēlības dēļ neizbēgami koncentrējas kulaku un kontrrevolucionaro elementu rokās, kas darba ļaužu diktatūras vietā noved pie tā, ka faktiski valda banditiskie kulaki, Ukrainā padomju celtniecības pirmajam uzdevumam jābūt — atņemt visus ieročus un koncentrēt tos strādnieku un zemnieku Sarkanās Armijas rokās.

6) Tāpat arī agrarā politika jārealizē, pievēršot īpašu uzmanību trūcīgās un vidējās zemniecības saimniecību agrarajām interesēm.

Agrārās politikas uzdevumam Ukrainā jābūt:

1) Deņikina atjaunotā muižnieku zemesīpašuma pilnīgai likvidēšanai, nododot muižnieku zemi bezzemniekiem un mazzemniekiem.

2) Padomju saimniecības celt tikai stingri ierobežotā skaitā un apmēros, stingri ievērojot katrā gadījumā apkārtējās zemniecības intereses.

3) Attiecībā uz zemnieku apvienošanu komūnās, arteļos u. tml. stingri realizēt partijas politiku, kura šai ziņā nepieļauj nekādu piespiešanu, nododot to vienīgi pašu zemnieku brīvai izlemšanai un bargi sodot jebkādus mēģinājumus ieviest šajā lietā piespiešanas principu.

*

2. Uzskatot, ka neviens komunists un neviens apzinīgs strādnieks nevar apstrīdēt, ka nepieciešama visu padomju republiku visciešākā savienība to cīņā pret vispasaules imperiālismā draudošo spēku, KKP pozicija ir tāda, ka šās savienības formu noteikšanu galīgi izlems paši Ukrainas strādnieki un darba zemnieki.

Sarakstīts 1919. g. novembrī

Iespiests pēc noraksta mašīnrakstā; 2. papildpunkts — pēc rokraksta

КЕ(Ъ)Р VIII VISKRIEVIJAS KONFERENCE^42

1919. V. ХО 2. LĪDZ 4. DECEMBRIM

1

KONFERENCES ATKLĀŠANAS RUNA

2. DECEMBRI

Biedri! Atļaujiet man KK (boļševiku) Partijas Centrālās Komitejas vārdā pasludināt mūsu partijas Viskrievijas konferenci par atklātu.

Biedri! Saskaņā ar partijas statūtiem šāda veida konferences sasaucamas katrus 3 mēnešus, bet tas grūtais stāvoklis, kādu mēs pirms dažiem mēnešiem pārdzīvojām sakarā ar kara stāvokli, lika mums tā sasprindzināt savus spēkus un tā sašaurināt visus ne tikai padomju, bet arī partijas darba aparatus, ka, diemžēl, precizi izpildīt statutu lēmumu mums neizdevās, un konference tika atlikta.

Biedri! Mēs tagad sasaucam konferenci sakarā ar Padomju kongresu tādā brīdī, kad mums ir izdevies panākt milzīgu stāvokļa uzlabošanos frontēs un kad mēs esam pārliecināti, ka atrodamies vislielākā lūzuma priekšvakarā, lūzuma mums par labu tiklab starptautiskajā stāvoklī, kā arī militārā ziņā, tāpat arī sakarā ar visu mūsu iekšējo celtniecību. Kādi uzdevumi izvēršas mūsu priekšā, par to jau ne vienreiz vien runāts partijas sapulcēs un presē, un mēs runāsim par tiem, apspriežot atsevišķus, konkrētus dienas kārtības punktus. Tāpēc es atļaušos tieši pāriet pie darba un uzaicināt jūs ievēlēt konferences prezidiju.

Lūdzu norādīt, kādi ir priekšlikumi šajā jautājumā.

Iespiests pēc stenagramas, kas sa-,,lzveslija YCIK“, 271. nr.t 1919. g. līdzināta ar avīzes „Izvēsina VC/K"

3. decembri tekstu

2

CENTRĀLĀS KOMITEJAS POLITISKAIS ZIŅOJUMS

2. DECEMBRI

(Aplausi.) Biedri! No formālās puses Centrālās Komitejas ziņojumam pašreizējā momentā vajadzēja jums dot galvenokārt šai laikā iegūtās pieredzes kopsavilkumu. Bet man jāsaka, ka tāds uzdevums — aprobežoties ar vēsturi vai arī dot kaut vai tikai pārskatu, kas galveno uzmanību pievērš vēsturei, — ir pārāk neatbilstošs tā laika garam, kuru mēs pārdzīvojam, un tiem uzdevumiem, kas stāv mūsu priekšā. Es tāpēc atļaušos šajā ziņojumā, kuru es gribētu sniegt arī Padomju kongresam, smaguma centru pārnest ne tik daudz uz to, lai aprakstītu, ko mēs esam pārdzīvojuši, cik uz tiem pieredzes norādījumiem, kurus mēs iegūstam un kuri mums jāiegūst mūsu tiešajai praktiskajai darbībai.

Lai gan pārdzīvojamā laikā, var teikt bez kāda pārspīlējuma, mēs esam guvuši milzīgus panākumus, lai gan pašas galvenās grūtības ir mums jau aiz muguras, tomēr mūs neapšaubāmi sagaida vēl ļoti ļoti lielas grūtības. Dabiski, ka partijas uzmanībai jākoncentrējas pilnīgi uz šo uzdevumu atrisināšanu, bet vēsturē var atļauties iedziļināties tikai tiktāl, ciktāl tas absolūti nepieciešams, lai atrisinātu uzdevumus, kas stāv mūsu priekšā.

Protams, laikā, ko Padomju vara pārdzīvojusi, pats galvenais jautājums, kurš mūs visvairāk nodarbināja, nenovēršami ir kara jautājums. Protams, pilsoņu karš pakļāva sev visu, un pats par sevi saprotams, ka šajā cīņā par eksistenci labākie partijas spēki mums bija jāatrauj no visām pārējām darba un darbības nozarēm un jāpārved tie

uz kara darbu. Kara apstākļos citādi ari nevarēja būt. Bet, lai kā no šās atraušanas cieta jaunrades darbs daudzās mūsu padomju un partijas darbības nozarēs, toties kara lietās mums tiešām izdevās panākt tādu spoku koncentrāciju un sasniegt tādus sekmīgus rezultātus, kādus ne tikai mūsu pretinieki, ne tikai svārstīgie, bet arī vairākums mūsu pašu vidū agrāk droši vien būtu atzinuši par neiespējamiem. Jo noturēties divus gadus apstākļos, kad visus mūsu ienaidniekus tieši un netieši atbalstīja sākumā Vācijas imperialisms, bet vēlāk vēl spēcīgākais, visu pasauli visnotaļ sagrābušais Antantes imperialisms — noturēties divus gadus tik izpostītā un tik atpalikušā zemē, tas ir tāds uzdevums, kura atrisināšana bija neapšaubāms „brīnums". Tāpēc, man šķiet, mums jāpalūkojas tuvāk, kā tad ir iznācis tā, ka šis „brīnums" ir noticis, un kādi no tā izriet praktiski secinājumi, uz kuriem pamatojoties mēs varētu noteikti sacīt, — un man šķiet, ka mēs patiešām varam noteikti sacīt: lai cik lielas ir iekšējās celtniecības grūtības, mēs tās tuvākajā laikā pārvarēsim tikpat sekmīgi, cik sekmīgi atrisinājām militārās aizsardzības jautājumus.

Vispasaules imperialisms, kas, patiesību sakot, izraisīja pie mums pilsoņu karu un ir vainojams tā ieilgšanā, Šajos divos gados cietis sakāvi, un mums vispirms jāizvirza jautājums: kā varēja nolikt, ka cīņā pret vispasaules imperiālismu, kas bez kādām šaubām arī tagad vēl ir daudzkārt stiprāks par mums, mēs guvām tik lielus panākumus? Lai atbildētu uz šo jautājumu, jāmet vispārējs skatiens uz pilsoņu kara vēsturi Krievijā, uz Antantes iejaukšanās vēsturi. Mums vispirms jākonstatē šajā karā divi pēc An tantes rīcības paņēmiena radikāli atšķirīgi periodi jeb divas galvenās metodes tās kara darbībā pret Krieviju.

Vispirms Antante, uzvarējusi Vāciju, plānodama nožņaugt Padomju republiku Krievijā, dabiski balstījās uz savu pašas karaspēku. Un, protams, ja Antante kaut nelielu daļu savu milzīgo armiju, kuras atbrīvojās pēc Vācijas sakāves, — ja tā kaut tikai vienu desmito daļu šā karaspēka būtu varējusi pienācīgi virzīt pret Krievijas Padomju republiku, tad pats par sevi saprotams, ka mēs nebūtu varējuši noturēties. Un pilsoņu kara pirmo periodu Krievijā

raksturo tas, ka Antantes mēģinājums ar saviem pašas spēkiem salauzt Padomju republiku cieta kraciiu. Angļu karaspēku, kas onerēja Archangeļskas frontē, Antantei nācās aizvākt. Franču karaspēka izcelšana Krievijas dienvidos beidzās ar franču matrožu vairākkārtīgu sacelšanos, un tagad, lai cik bargi vēl rīkojas kara cenzūra, — lai gan kara nav, taču agrākā kara, tagadējā ne-kara cenzūra joprojām pastāv it kā brīvajās Anglijas un Francijas zemēs,— un lai cik reti līdz mums nonāk avīžu eksemplāri, mums tomēr ir pilnīgi precizi dokumentāli dali no Anglijas un Francijas, kuri liecina, ka ziņas, piemēram, par matrožu sacelšanos uz franču karakuģiem Melnajā jūrā, iekļuvušas I’ranču presē, ka dažu franču matrožu notiesāšana uz katorgu kļuvusi zināma Francijā, ka visa komunistiskā, visa revolucionārā strādnieku prese Francijā un Anglijā atsaucas uz šiem faktiem, ka, piemēram, b. Žannas Laburbas vārds, kuru franči Odesā nošāva boļševistiskas aģitācijas dēļ, kļuvis par franču sociālistiskās strādnieku preses lozungu ne tikai komunistiskajā spārnā vien: pat tāda avīze kā ,,L’Humanite“ ”, kura būtībā pēc saviem pamatprincipiem stāv vistuvāk mūsu meņševiku un eseru viedoklim, pat šī avīze Laburbas vārdu pārvērtusi par lozungu cīņā pret Francijas imperiālismu, par neiejaukšanos Krievijas lielās. Gluži tāpat arī to angļu zaldatu vēstules, kuri bijuši Archangeļskas frontē, lika apspriestas angļu strādnieku presē. Par to mums ir pilnīgi precizi dokumentāli dati. Tāpēc mums ir skaidrs, ka ļe tiešām notikusi vislielākā pārmaiņa, uz kuru mēs agrāk vienmēr norādījām, uz kuru mēs stipri cerējām un kura, lai gan neparasti lēni, tomēr neapšaubāmi kļuvusi pēdējā laikā par faktu.

Šo pārmaiņu neizbēgami radījusi pali notikumu gaita. Tieši tās zemes, kuras visvairāk skaitījās un skaitās par demokrātiskām, civilizētām un kulturālām, tieši tās veda karu pret Krieviju ar viszvēriskākiem līdzekļiem, bez mazākās likumības ēnas. Boļševikus apsūdz demokrātismā pārkāpšanā, — tas ir parastais meņševiku un eseru, un visas Eiropas buržuāziskās preses arguments pret mums. Bet neviena no šīm demokrātiskajām valstīm nav uzdrošinājusies un nedrīkstēs pieteikt Padomju Krievijai karu pēc savas pašu zemes likumiem. Līdzās tam notiek ārēji nemanāms,

bet ļoti dziļš protests strādnieku presē, kura paziņo: kur mūsu konstitūcijā, Francijas, Anglijas un Amerikas konstitūcijā ir likumi, kas atļauj vest karu, nepieteicot to "" nevaicājot parlamentam? Un Anglijas, Francijas un Amerikas presē parādījās priekšlikumi nodot tiesai savu valstu galvas par pretvalstiskiem noziegumiem, par kara pieteikšanu bez parlamenta atļaujas. Tādi priekšlikumi bija. l iesa, tie bija iespiesti lapiņās, kuras iznāca ne biežāk kā reizi nedēļā, kuras konfiscēja, droši vien, ne retāk kā reizi mēnesī, kuru izplatība bija daži simti vai daži tūkstoši eksemplāru. Tādas lapiņas atbildīgo valdības partiju vadoņi varēja arī ignorēt. Bet te jāatzīmē divas pamatstrāvas: valdošās šķiras visā pasaulē ik dienas izdod miljonus eksemplāru pazīstamo kapitālistisko avīžu, kas pilnas ar nedzirdētiem meliem un apmelojumiem pret boļševikiem. Bet apakšslāņos, strādnieku masās no tiem zaldātiem, kas atgriezušies no Krievijas, zina visas šās kampaņas melīgumu. Tādējādi Antantei rodas nepieciešamība aizvākt no Krievijas savu karaspēku.

Kad mēs pašā sākumā teicām, ka orientējamies uz vispasaules revolūciju, par to smējās un simtiem reižu pasludināja un arī tagad pasludina to par neiespējamu. Bet mēs divu gadu gaitā esam dabūjuši precizu materiālu, lai to pārbaudītu. Mēs zinām, ka gadījumā, ja runā par šo orientāciju, cerot uz strauju liešu sacelšanos Eiropā, tad tādas nav bijis. Bet, ka šī orientācijā ir izrādījusies savā pamatā dziļi pareiza un ka tā pašā sākumā sagrāvusi pamatus Antantes bruņotas iejaukšanās akcijai, — pēc diviem gaiļiem un it īpaši pēc Kolčaka sakāves, pēc angļu karaspēka aiziešanas no Archangeļskas un no visas Ziemeļu frontes, — tas ir visneapstrīdamākais vēstures lakts. Būtu pieticis ar pavisam nelielu daudzumu Antantes armijas, lai mūs nospiestu. Bet mēs varējām uzvarēt ienaidnieku, tāpēc ka pašā grūtākajā brīdī visas pasaules strādnieku simpātijās parādīja sevi. Un tādējādi no šā pret mums vērstā Antantes uzbrukuma pirmā perioda mums izdevās iziet ar godu. Es atceros, ka kādā rakstā, šķiet, Radeka rakstā, bija teikts, ka Antantes karaspēka saskaršanās ar Krievijas karsto zemi, kura iededzinājusi sociālistiskās revolūcijas ugunsgrēku, aizdedzinās arī šo karaspēku. Īstenība ir

parādījusi, ka tā tas arī patiesībā ir noticis. Nav ko runāt par to, ka procesi, kas notiek angļu un franču zaldatu un matrožu vidū, kuri zina to vārdus, kas nošauti par boļševis-tisku aģitāciju, nav ko runāt par to, ka šie procesi, lai cik tie vāji, lai cik tur vājas komunistiskās organizācijas, — tie veic gigantisku darbu. Rezultāti ir redzami: tie piespieda Antanti aizvākt savu karaspēku. Tikai tas deva mums pirmo lielo uzvaru.

Otrs An tantes paņēmiens, otra viņas cīņas sistēma bija tā, lai izmantotu pret mums mazās valstis. Šā gada augusta beigās zviedru avīze paziņoja, it kā Anglijas kara ministrs Čerčils esot paziņojis, ka Krievijai uzbrukšot " valstu un ka tātad tuvākajā laikā, katrā ziņā gada beigās, Petro-gradas un Maskavas krišana esot nodrošināta. Kā liekas, Čerčils vēlāk atsaucis šo ziņojumu, teikdams, ka to esot izdomājuši boļševiki. Bet mums ir precizas ziņas par to, kādā zviedru avīzē šis ziņojums bija ievietots. Tāpēc mēs apgalvojam, ka šis ziņojums ir nācis no Eiropas avotiem. Bez tam — to apstiprina fakti. Ar Somijas un Igaunijas piemēru mēs absolūti precizi esam konstatējuši, ka Antante pūlējusies visiem spēkiem, lai piespiestu tās uzbrukt Padomju Krievijai. Man personīgi gadījās lasīt kādu angļu avīzes „Times"[17] ievadrakstu, kas veltīts jautājumam par Somiju, tādā laikā, kad Judeņiča karaspēks stāvēja dažas verstis no Pelrogradas un kad pēdējai draudošās briesmas bija vislielākās. Šis raksts tieši mutuļoja no naida un sašutuma un bija sarakstīts ar šai avīzei nedzirdētu, neparastu dedzīgumu (parasti šādās avīzēs tiek rakstīts diplomātiski, kā pie mums tika rakstīts Miļukova avīzē ,,Reč“). Tā bija vistrakākā proklamācija, kas bija adresēta Somijai un kas izvirzīja jautājumu krasi: pasaules liktenis atkarīgs no Somijas, uz kuru raugās visas civilizētās kapitālistiskās zemes. Mēs zinām, ka moments, kad Judeņiča karaspēks atradās dažas verstis no Petrogradas, bija izšķirošais moments. Vienalga, vai iepriekš minētos vārdus Čerčils ir teicis vai nav teicis, bet tādu politiku viņš piekopa. Ir zināms, kādu spiedienu Antantes imperiālisms izdarīja uz šīm mazajām, uz ātru roku dibinātajām, bezspēcīgajām zemēm, kuras pat vissvarīgākajos jautājumos, kā pārtikas jautājumā, un ari visādā citādā ziņā bija pilnīgi atkarīgas no Antantes. Izrauties no šās atkarības tās nevar. Visi piespiešanas līdzekļi — l'inanču, pārtikas, militārie — tika laisti darbā, lai piespiestu Igauniju, Somiju un, bez šaubām, ari Latviju, Lietuvu un Poliju, lai piespiestu visu šo valstu ciklu iet pret mums. Judeņiča pēdējā karagājiena vēsture — karagājiena uz Petrogradu — ir galīgi parādījusi, ka šī Antantes kara vešanas otrā metode ir izgāzusies. Nav nekādu šaubu, ka pašas mazākās palīdzības no Somijas vai — nedaudz vairāk — no Igaunijas būtu pieticis, lai izšķirtu Petrogradas likteni. Nav nekādu šaubu, ka, apzinoties stāvokļa nopietnību, Antante ir pūlējusies visiem spēkiem, lai dabūtu šo palīdzību, un tomēr viņa cieta kraehu.

Tā ir otrā gigantiskā starptautiskā uzvara, ko mēs guvām, un daudz sarežģītāka uzvara nekā pirmā. Pirmā tika gūta tāpēc, ka izrādījās — franču un angļu karaspēku tiešām nevar turēt Krievijas teritorijā: tas nekaro, bet apgādā Angliju un Franciju ar dumpiniekiem, kuri angļu un franču strādniekus saceļ pret viņu valdībām. Bet izrādījās, ka, lai gan Krieviju ar nodomu ir ielenkuši un ielenc mazo valstu lokā, kuras tiek radītas un atbalstītas, protams, lai cīnītos pret boļševismu, arī šis ierocis vēršas pret Antanti. Visās šajās valstīs ir buržuāziskās valdības, kuru sastāvā gandrīz vienmēr ir buržuāziskie izlīdzēji, cilvēki, kas iet pret boļševikiem sava šķiriskā stāvokļa dēļ. Katra no šīm nācijām bez šaubām ir noteikti naidīgi noskaņota pret boļševikiem, tomēr mums ir izdevies šos buržu jus un izlīdzējus pagriezt uz mūsu pusi. Tas liekas neticami, bet tas ir tieši tā, tāpēc ka katra no šīm valstīm pēc pārdzīvotā imperiālistiskā kara nevar nesvārstīties jautājumā par to, vai tām ir aprēķins pašlaik cīnīties pret boļševikiem, kad otrs pretendents uz varu Krievijā, pretendents, kas dod pamatu uzskatīt sevi par solidu, ir tikai Kolčaks vai Deņikins, t. i., vecās, imperiālistiskās Krievijas pārstāvji, bet par to, ka Kolčaks vai Deņikins te ir vecās Krievijas pārstāvji, par to nav šaubu. Tātad mēs guvām iespēju balstīties uz otru plaisu imperiālismā nometnē. Ja pirmajos mēnešos pēc mūsu revolūcijas mēs turējāmies tāpēc, ka

Vācijas un Anglijas imperialisms bija saķērušies savstarpējā elpā uz dzīvību un nāvi, ja pēc šā pusgada mēs vēl noturējāmies vairāk nekā pusgadu tāpēc, ka Antanles karaspēks izrādījās nespējīgs cīnīties pret mums, tad nākošajā gadā, par kuru galvenokārt nākas dot pārskatu tagad, mēs noturējāmies ar panākumiem tāpēc, ka lielvalstu mēģinājums mobilizēt pret mums visas mazās zemes, kuras atrodas to noteiktā un bezierunu ietekmē, sabruka starptautiskā imperiālismā interešu un šo zemju interešu pretrunu dēļ. Katra no šīm mazajām zemēm ir jau izjutusi Antanles ķetnas. Tās zina, ka tad, kad Francijas, Amerikas un Anglijas kapitālisti saka: „Mēs garantējam jums neatkarību" — praksē tas nozīmē: „Mēs uzpērkam no jums visus jūsu bagātību avotus un turam jūs parādjūgā. Bez tam mēs pret jums izturamies ar oficiera nekaunību, kurš atbraucis svešā zemē pārvaldīt un spekulēt un negrib ne ar ko rēķināties". Tās zina, ka tādā zemē Anglijas sūtnis visnotaļ nozīmē vairāk nekā jebkurš vietējais cars vai parlaments. Un, ja sīkburžuaziskie demokrāti līdz šim laikam nav varējuši saprast šo patiesību, tad tagad īstenība viņus piespiež to saprast. Izrādās, ka attiecībā uz mazo zemju, kuras izlaupa imperiālisti, buržuāziskiem un sīkburžuaziskiem elementiem mēs esam ja ne sabiedrotie, tad kaimiņi, kas daudz uzticamāki un vērtīgāki nekā imperiālisti.

Tā ir otra uzvara, ko mēs esam guvuši pār starptautisko imperiālismu.

Lūk, kāpēc mums tagad ir tiesības teikt, ka galvenās grūtības mums ir aiz muguras. Nav nekādu šaubu, ka Antanle izdarīs vēl ļoti daudz mēģinājumu militāri iejaukties mūsu lietās. Ja pēdējās uzvaras pār Kolčaku, pār Ju-deņiču ir piespiedušas visu šo lielvalstu pārstāvjus tagad runāt par to, ka karagājiens pret Krieviju esot bezcerīgs, un piedāvāt mieru, tad mums skaidri jāapzinās, kāda nozīme ir tamlīdzīgām runām. Es lūgtu te nepierakstīt...

Ja mēs no buržuāziskās inteliģences pārstāvjiem, no mūsu nesaudzīgajiem ienaidniekiem esam izrāvuši tādu atzīšanos, tad arī te mums ir tiesības teikt, ka ne vien strādnieku šķiras, bet arī plašu buržuāziskās inteliģences aprindu simpātijās ir Padomju varas pusē. Iedzīvotāju,

sikburžuazijas pārstāvji, lo pārstāvji, kas niknajā darba un kapitala sadursmē svārstījās, ir noteikti nostājušies mūsu pusē, un uz viņu atbalstu mēs tagad varam pa daļai cerēt.

Šī uzvara mums jāņem vērā, un, ja mēs šo uzvaru saistīsim ar to, kādā veidā galu galā mēs guvām uzvaru pār Kolčaku, tad secinājums iznāks vēl pārliecinošāks... un te nu var sākt rakstīt, tāpēc ka te diplomātijā ir beigusies.

Ja mēs jautāsim, kādi spēki noteica mūsu uzvaru par Kolčaku, tad mums būs jāatzīst, ka uzvara pār Kolčaku, lai gan viņš darbojās teritorijā, kur vismazāk proletariāta un kur mēs zemniekam nevarējām dot liešu reālu palīdzību muižnieku varas gāšanai, kādu mēs viņam devām Krievijā, — lai gan Kolčaks sāka ar fronti, ko atbalstīja meņševiki un eseri, kuri izveidoja Satversmes sapulces fronti, lai gan tur bija vislabākie apstākļi lādas valdības varas dibināšanai, kura balstītos uz vispasaules imperiālismā palīdzību, — tomēr šis eksperiments beidzās ar pilnīgu Kolčaka sakāvi. No tā mums ir tiesības izdarīt to secinājumu, kas mums ir vissvarīgākais un no kā mums jāvadās visā mūsu darbībā: vēsturiski uzvar tā Šķira, kas var vest sev līdzi iedzīvotāju masas. Ja meņševiki un eseri līdz šim runā par Satversmes sapulci, par nācijās gribu utt., tad mēs pa šo laiku esam praksē pārliecinājušies par lo, ka revolūcijas laikā šķiru cīņa notiek visšausmīgākajās formās, bet var novest pie uzvaras tikai tad, kad šķira, kas cīnās, spēj vest sev līdzi iedzīvotāju vairākumu. Šai ziņā tas salīdzinājums, kas tika izdarīts, nevis balsojot ar biļetītēm, bet ar vissmagākās, visasiņainākās cīņas vairāk nekā gadu ilgo pieredzi, cīņas, kura prasīja simtkārt lielākus upurus nekā viena vai otra politiskā cīņa, — šī pieredze attiecībā uz Kolčaku parādīja, ka mēs labāk nekā kaut kura cita partija realizējam tās pašas šķiras kundzību, kuras vairākumu mēs protam vest sev līdzi, pievienojot sev zemniecību kā draugu un sabiedroto. To ir pierādījis Kolčaka piemērs. Šis piemērs sociālā ziņā ir mums pali pēdējā mūsu mācība. Tas rāda, uz ko mēs varam cerēt un kas iet pret mums.

Strādnieku šķira, lai kā lo novājinājis imperiālistiskais

karš un sabrukums, realizē politisko kundzību, bet viņa nevarētu to izdarīt, ja nepiesaistītu sev kā sabiedroto un kā draugu strādājošo iedzīvotāju vairākumu, Krievijas apstākļos — zemniecību. Tas lika realizēts Sarkanajā Armijā, kur mēs pratām izmantot speciālistus, kas savā vairākumā ir noskaņoti pret mums, un radīt to armiju, kura, kā to savas partijas pēdējās apspriedes rezolūcijā atzinuši mūsu ienaidnieki eseri, ir nevis algotņu armija, bet gan tautas armija. Strādnieku šķira varēja radīt šo armiju, kuras vairākums nepieder pie viņu šķiras, varēja izmantot pret sevi noskaņotos speciālistus tikai tāpēc, ka tā varēja vest sev līdzi, varēja pārvērst par saviem draugiem un sabiedrotiem tās darba ļaužu masas, kas saistītas ar sīksaimnie-cību, kas saistītas ar īpašumu un kas tāpēc nelokāmi tiecas pēc brīvās tirdzniecības, t. i., pēc kapitālisma, pēc naudas varas atjaunošanas. Te ir pamats visam tam, ko mēs divos gados esam panākuši. Visā mūsu turpmākajā darbā, visā mūsu turpmākajā darbībā, tajā darbībā, pie kuras jāķeras atbrīvojamā Ukrainā, un tajā celtniecībā, kuras uzdevumu viss smagums un viss svarīgums kļūs redzams pēc uzvaras pār Deņikinu, šī pamatmācība mums visvairāk jāiegaumē, visvairāk jāalceras. Mūsu darbības politisko rezultātu būtība, man šķiet, visvairāk izpaužas te un te sumējas.

Biedri! Jau tika teikts, ka karš ir politikas turpinājums. To mēs izjutām mūsu pašu karā. Imperiālistiskais karš, kas bija imperiālistu, valdošo šķiru, muižnieku un kapitālistu, politikas turpinājums, izraisīja tautas masās naidīgu nostāju un bija labākais šo masu revolucionizēšanas līdzeklis. Pie mums Krievijā tas atviegloja gan monarehi-jas gāšanu, gan muižnieku zemesīpašuma, gan buržuāzijas gāšanu, kas noritēja nedzirdēti viegli tikai tāpēc, ka imperiālistiskais karš bija imperiālistiskās politikas turpinājums, saasinājums, cinisms. Bet mūsu karš bija mūsu komunistiskās politikas, proletariāta politikas turpinājums. Līdz šim laikam mēs lasām meņševiku un eseru rakstos un dzirdam no bezpartejiskiem un svārstīgiem cilvēkiem: „Jūs solījāt mieru, bet devāt karu, jūs esat apkrāpuši darba laužu masas". Bet mēs sakām, ka darba ļaužu masas, lai gan tās nav mācījušās marksismu, tomēr ar savu apspiesto

Jaužu šķiras instinktu, ļaužu, kuri gadu desmitiem izjutuši uz savas ādas, kas ir muižnieks un kapitālists, ir lieliski izpratušas atšķirību starp imperiālistisko un pilsoņu karu. Visiem tiem, kas gadu desmitiem ilgi uz savas ādas izjutuši spaidus, visiem tiem šī atšķirība starp kariem ir saprotama. Imperiālistiskais karš bija imperiālistiskās politikas turpinājums. Tas sacēla masas pret viņu valdniekiem. Bet pilsoņu karš pret muižniekiem un kapitālistiem bija šo muižnieku un kapitālistu nogāšanas politikas turpinājums, un ar katru mēnesi šā kara attīstīšanās nostiprināja darba ļaužu masu sakaru ar proletariātu, kas vada šo karu. Lai cik daudz bija pārbaudījumu, lai cik biežas bija milzīgas sakāves, lai cik smagas bija šīs sakāves, lai cik bieži bija brīži, kad ienaidnieks guva vislielākās uzvaras un Padomju varas pastāvēšana karājās mata galā, — lādi brīži bija, nav šaubu, ka Antante pamēģinās vēl cīnīties pret mums, — bet mums jāsaka, ka pieredze, kuru mēs esam guvuši, ir ļoti solida pieredze. ŠI pieredze parādīja, ka karš nostiprina darba ļaužu masu apziņu un parāda tām Padomju varas priekšrocības. Naivie ļaudis vai ļaudis, kas pilnīgi dzīvo ar vecās sīkpilsonības un vecā buržuāziski demokrātiskā parlamentārisma aizspriedumiem, gaida no zemnieka, lai viņš ar vēlēšanu biļetenu lemtu, vai viņš ies kopā ar boļševikiem-komunistiem vai ar eseriem; citādu izlemšanu viņi negrib atzīt, tāpēc ka viņi ir tautas tiesību, brīvības, Satversmes sapulces uti. piekritēji. Bet dzīve izlēma tā, ka zemniekam šo jautājumu nācās pārbaudīt īstenībā. Pēc tam kad Satversmes sapulcē viņš bija devis vairākumu eseriem, pēc tam kad eseru politika bija cietusi krachu un zemniekiem praksē nācās sadarboties ar boļševikiem, zemnieks pārliecinājās, ka tā ir stingra vara, vara, kas prasa diezgan daudz, ka tā ir vara, kas par katru cenu prot panākt šo prasību izpildīšanu, ka tā ir. vara, kas maizes aizdošanu bada cietējam uzskata par zemnieka noteiktu pienākumu, lai ari tā būtu bez ekvivalenta, ka tā ir vara, kas cenšas visādā ziņā panākt šās maizes nodošanu bada cietējiem. To zemnieks redzēja, viņš šo varu salīdzināja ar Kolčaka un Deņikina varu un izdarīja izvēli nevis ar balsošanu, bet atrisinot jautājumu praksē, kad viņam nācās izbaudīt tiklab vienu,

kū arī otru varn. Zemnieks izlemj un izlems šo jautājumu mūsu labā.

Lūk, ko mums pierādīja Kolčaka sakāves vēsture un ko mums pierāda mūsu uzvaras dienvidos. Lūk, kāpēc mēs sakām, ka tiešām masas, miljoni cilvēku, kas dzīvo sādžās, miljoni zemnieku galīgi nostājas mūsu pusē. Tā, man šķiet, ir galvenā politiskā mācība, ko mēs esam ieguvuši šajā laikā un kas mums jāpiemēro tiem iekšējās celtniecības uzdevumiem, kuri tagad, kad mūsu uzvara pār Deņikinu ir pabeigta, stāvēs dienas kārtībā, jo mēs esam guvuši iespēju koncentrēties uz iekšējo celtniecību.

Līdz šim Eiropas sīkburžuazija bija tā, kas mūs visvairāk apsūdzēja par mūsu terorismu, par to, ka mēs rupji apspiežot inteliģenci un sīkpilsoņus. Uz to mēs sacīsim: „Visu lo mums esat uzspieduši jūs, jūsu valdības". Kad mums kliedz par teroru, mēs atbildam: „Hei, kad lielvalstis, kuru rokās ir pasaules flote, kuru rokās ir militāri spēki, kas simtkārt lielāki par mūsējiem, brūk mums virsū un piespiež visas mazās valstis karot pret mums, — vai tas nebija terors?" — Tas bija īsts terors, kad pret vienu no visvairāk atpalikušām un kara novājinātām zemēm apvienojās visas lielvalstis. Pat Vācija vienmēr palīdzēja An-tantei jau kopš tā laika, kad tā, vēl neuzvarēta, atbalstīja Krasnovu, un līdz pēdējam laikam, kad tā pati Vācija bloķē mūs un sniedz tiešu atbalstu mūsu pretiniekiem. Sis vispasaules imperiālismā karagājiens, šis karagājiens pret mums, šī sazvērnieku uzpirkšana mūsu zemes iekšienē, — vai tad tas nebija terors? Mūsu teroru radīja tas, ka mums uzbruka lādi militāri spēki, pret kuriem vajadzēja nedzirdēti sasprindzināt visus mūsu spēkus. Vajadzēja ļoti neatlaidīgi rīkoties zemes iekšienē, vajadzēja savākt visus spēkus. Te mēs negribējām nonākt — un nolēmām, ka nenonāksim — tādā stāvoklī, kādā izlīdzēji ar Kolčaku bija nonākuši Sibīrijā, kādā rīt būs vācu izlīdzēji, kas iedomājušies, ka viņi reprezentējot valdību un balstoties uz Satversmes sapulci, bet īstenībā simts vai tūkstotis oficieru tādai valdībai jebkurā momentā var dot pa cepuri. Un tas ir saprotams, tāpēc ka šie oficieri ir apmācīta, organizēta masa, kura lieliski zina kara mākslu, kuras rokās ir visi pa-

vedieni, kura ir lieliski informēta par buržuāziju un muižniekiem un kurai nodrošinātas viņu simpātijās.

To ir parādījusi visu zemju vēsture pēc imperiālistiskā kara, un tagad tāda Anlanles terora priekšā mums bija tiesības ķerties pie šā terora.

No tā izriet, ka apsūdzība terorismā, ciktāl tā ir pareiza, krīt nevis uz mums, bet uz buržuāziju. Viņa mums uzspiedusi teroru. Un mēs pirmie gādāsim, lai to ierobežotu līdz minimālākajam minimumam, tiklīdz būsim tikuši galā ar terorisma galveno avotu, ar pasaules imperiālismā uzbrukumu, ar pasaules imperiālismā militārām sazvērestībām un militāro spiedienu uz mūsu zemi.

Un te, runājot par terorismu, jārunā arī par attiecībām pret to vidusslāni, pret to inteliģenci, kas visvairāk sūdzas par Padomju varas rupjību, sūdzas par to, ka Padomju vara noliekot viņu sliktākā stāvoklī nekā agrāk.

To, ko mēs ar saviem trūcīgajiem līdzekļiem varam darīt inteliģencei, mēs darām viņas labā. Mēs, protams, zinām, cik maza nozīme ir papīra rublim, bet mēs zinām arī, kas ir privātā spekulācijā, kura dod zināmu piepalīdzību tiem, kas nevar pārtikt ar mūsu pārtikas orgānu palīdzību. Sai ziņā mēs buržuāziskajai inteliģencei dodam priekšrocības. Mēs zinām, ka brīdī, kad mums uzbruka pasaules imperialisms, mums bija jānodibina visstingrākā militārā disciplīna un jādod pretspars ar visiem spēkiem, kādi bija mūsu rīcībā. Un, protams, vezdami revolucionāru karu, mēs nevaram darīt tā, kā darīja visas buržuāziskās lielvalstis, kuras visas kara grūtības uzvēla darba ļaužu masām. Nē, pilsoņu kara smagums jāsadala un tas liks sadalīts tā, ka visa inteliģence, visa sīkburžuazija, visi vidus-elementi, — visi viņi nesīs šo smagumu. Protams, viņiem būs daudz grūtāk nest šo smagumu, tāpēc ka viņi gadu desmitiem ilgi bija privileģēti, bet sociālās revolūcijas interesēs šis smagums mums jāuzliek arī viņiem. Tā mēs spriežam un rīkojamies, un citādi mēs nevaram.

Pilsoņu kara izbeigšana būs solis šo grupu stāvokļa uzlabošanā. Bet mēs jau tagad ar savu tarifa politiku pierādām un savā programā esam pasludinājuši, ka atzīstam nepieciešamību noslādīt šīs grupas labākā stāvoklī, tāpēc ka nav iespējams pāriet no kapitālisma uz komunismu.

neizmantojot buržuāziskos speciālistus, un visas mūsu uzvaras, visas mūsu Sarkanās Armijas uzvaras, kuru vada proletariats, kas saistījis savā pusē pa pusei darba, pa pusei privatīpašniecisko zemniecību, mēs guvām, pa daļai pateicoties prasmei izmantot buržuāziskos speciālistus. Šai mūsu politikai, kas izpaužas kara lielās, jātop par mūsu iekšējās celtniecības politiku.

Pieredze, ko šajā laikā esam ieguvuši, saka mums, ka mēs ļoti bieži reizē ar ēkas pamata būvi esam ķērušies pie kupola, dažādu izgreznojumu utt. celšanas. Var jau būt, ka tas sociālistiskai republikai bija zināmā mērā nepieciešams. Var jau būt, ka mums vajadzēja celt visās tautas dzīves nozarēs. Šī aizraušanās ar celtniecību visās nozarēs ir pilnīgi dabiska. Palūkojoties uz mūsu valsts celtniecības pieredzi, mēs visnotaļ ieraudzītu daudz iesāktu, pameslu celti,īu, tādu, uz kurām skatoties var sev teikt: ar šo būvi varbūt vajadzēja nogaidīt, bet sākumā veikt pamatdarbus. Ir pilnīgi saprotams, ka visi darbinieki, dabiski, aizraujas altiem uzdevumiem, kas var būt veicami tikai pēc pamatu likšanas. Bet mēs no šās pieredzes varam tagad sacīt, ka turpmāk mēs savas pūles koncentrēsim vairāk uz pamatdarbiem, uz fundamentu, uz tiem vienkāršākajiem uzdevumiem, kurus visgrūtāk atrisināt, bet kurus mēs tomēr atrisināsim. Tas ir uzdevums sagādāt labību, sagādāt kurināmo, uzdevums cīnīties pret utīm. Lūk, trīs vienkāršākie uzdevumi, kuri dos mums iespēju uzcelt sociālistisku republiku, un tad mēs uzvarēsim visu pasauli simtkārt uzvarošāk. svinīgāk un ar lielāku triumfu nekā tad, kad atvairījām Antantcs uzbrukumus.

Par labības jautājumu: reparticijas lietošanā mēs esam tālu gājuši. Mūsu pārtikas politika ir devusi iespēju otrā gadā savākt trīsreiz vairāk labības nekā pirmajā. Pēdējās kampaņas trijos mēnešos labības sagatavots vairāk nekā pagā jušā gada trijos mēnešos, lai gan, kā jūs to dzirdēsit no Pārtikas tautas komisārā ziņojuma, tas bez šaubām ir noticis ar lielām grūtībām. Tikai Mamontova iebrukums vien, kurš sagrāba zemkopības centrālās joslas dienviddaļu, maksāja mums ļoti dārgi. Bet mēs iemācījāmies lietot reparticiju, t. i., iemācījāmies piespiest atdot valstij labību par cietām cenām, bez ekvivalenta. Mēs, protams,

F

labi zinām, ka kreditbiļete nav labības ekvivalents. Mēs zinām, ka zemnieks labība aizdod; mēs viņam sakām: vai lev, gaidot ekvivalentu, jāaiztur labība, lai strādnieks mirtu badā? Vai lu gribi tirgoties brīvā tirgū, atgriežot mūs tādējādi atpakaļ pie kapitālisma? Daudzi inteliģenti, kas lasījuši Marksu, nesaprot, ka tirdzniecības brīvība ir atgriešanās pie kapitālisma, bet zemnieks to saprot daudz vieglāk. Viņš saprot, ka pārdot maizi par brīvām cenām, kad bada cietējs ir gatavs maksāt, cik prasa, gatavs atdot visu, kas viņam ir, lai nenomirtu badā, ka tā ir atgriešanās pie ekspluatācijas, ka tā ir iedzīvošanās brīvība bagātajiem un posts trūcīgajiem. Un mēs sakām, ka tas ir noziegums pret valsti, un cīņā pret to mēs nepiekāpsimies ne par malu.

Sājā cīņā par labības reparticiju zemniekam nākas dot aizdevumu strādniekam, kas cieš badu, — tas ir vienīgais līdzeklis, lai sāktu pareizu celtniecību, lai atjaunotu rūpniecību utt. Ja zemnieks to nedara, tad tā ir atgriešanās pie kapitālismu. Ja zemnieks jūt savu sakaru ar strādnieku, viņš ir gatavs atdot labības pārpalikumus par cietām cenām, t. i., par vienkāršu krāsainu papīriņu, — tā ir nepieciešama lieta, bez tās nevar badā mirstošo strādnieku paglābt no nāves, bez lās nevar atjaunot rūpniecību. Šis uzdevums ir ārkārtīgi grūts. Šo uzdevumu nevar atrisināt tikai ar vardarbību vien. Lai kā kliedz, ka boļševiki esot partija, kas piekopjot vardarbību pret zemniekiem, mēs sakām: kungi, tie ir meli! Ja mēs būtu partija, kas piekopj vardarbību pret zemniekiem, kā tad mēs būtu varējuši noturēties pret Kolčaku, kā tad mēs būtu varējuši ar vispārēju karaklausību dibināt armiju, kurā astoņas desmitdaļas ir zemnieku, kurā visi ir apbruņoti, ikurā visi imperiālistiskā kara piemērā ir redzējuši, ka tā pati šautene ir viegli pagriežama uz visām pusēm? Kā tad mēs varam būt partija vardarbībai pret zemniekiem, mēs — partija, kura realizē strādnieku un zemnieku savienību, kura zemniekiem saka, ka pāriet uz brīvu tirdzniecību nozīmē atgriezties pie kapitālisma un ka mēs vardarbīgi atņemam pārpalikumus spekulantam, nevis darba ļaudīm?

Labības reparlicijai jābūt mūsu darbības pamatā. Pārlikās jautājums ir visu jautājumu pamatā. Daudz spēka

1i 3fl. sēj.

mums jādod cīņai pret Deņikinu. Kamēr nav pilnīgas uzvaras, vēl vienmēr iespējami pagriezieni, un ne mazāko šaubu un vieglprātības nedrīkst būt. Bet, tiklīdz militārā stāvokli iestāsies mazākā uzlabošanās, mums jāveltī iespējami vairāk spēka pārtikas darbam, jo tas ir visa pamats. Reparticija jānoved līdz galam. Un tikai lad, kad mēs atrisināsim šo uzdevumu un mums būs sociālistisks pamats, mēs uz šā sociālistiskā pamata varēsim celt visu to krāšņo sociālismā ēku, kuru mēs ne vienreiz vien esam sākuši celt no augšas un kura ne vienreiz vien ir sabrukusi.

Otrs pamatjautājums ir jautājums par kurināmo, mūsu celtniecības galveno pamatu. Tas ir tas jautājums, uz kuru mēs esam uzdūrušies lagad, kad nevaram izmantot mūsu panākumus pārtikas sagādē, jo nevaram pievest labību, nevaram pilnīgi izmantot mūsu uzvaras, tāpēc ka nav kurināmā. Mums vēl nav īsta aparata, lai nokārtotu kurināmā jautājumu, bet iespēja to nokārtot ir.

Visa Eiropa tagad cieš ogļu badu. Pašās bagātākajās zemēs uzvarētājās, pat tādās kā Amerikā, kura nav pārdzīvojusi ne karagājienus, ne iebrukumus, — ja tur tik asi izvirzās kurināmā jautājums, dabiski, ka tas ietekmē arī mūs. Ogļu rūpniecību pat vislabākajos apstākļos mēs nevaram atjaunot ātrāk kā dažos gados.

Jāglābjas ar malkas palīdzību. Tāpēc mēs raidām šajā darbā jaunus un atkal jaunus partijas spēkus. Tautas Komisāru Padomē un Aizsardzības Padomē pēdējā nedēļā galvenā uzmanība tika pievērsta šim jautājumam un tika veikti vairāki pasākumi, kuriem šai ziņā jādod tāds pats lūzums, kādu mēs panācām attiecībā uz mūsu armijām Dienvidu frontē. Jāsaka, ka šai ziņā nedrīkst pavājināt mūsu darbību, ka katram mūsu solim jābūt uzvaras solim cīņā pret kurināmā badu. Materiālie līdzekļi mums ir. Kamēr mēs nebūsim pienācīgi noorganizējuši ogļu rūpniecību, mēs varam iztikt ar malku un nodrošināt rūpniecībai kurināmo. Šim pamatuzdevumam, biedri, mums jādod visi partijas spēki.

Mūsu trešais uzdevums ir cīņa pret utīm, pret tām utīm, kas iznēsā izsitumu tifu. Badā novārdzināto, slimo iedzīvotāju vidū, kuriem nav maizes, ziepju, kurināmā, — šis izsi-ļumu til's var kļūt par tādu postu, kas nedos mums iespēju tikt galā ne ar kādu sociālistisku celtniecību.

Te ir pirmais solis mūsu cīņā par kulturu, un te ir cīņa par eksistenci.

Tic ir pamatuzdevumi. Pie tiem es gribētu visvairāk saistīt to biedru uzmanību, kuri pieder pie partijas. Līdz šim mēs šiem pamatuzdevumiem esam veltījuši nesamērīgi maz uzmanības. Deviņas desmitdaļas to mūsu spēku, kas palikuši no kara darba, kuru nevar ne uz mirkli pavājināt, jāvirza šā svarīgā uzdevuma veikšanai. Tagad mēs skaidri redzam, cik ass ir šis jautājums. Katram savu spēku robežās jāpieliek sava roka pie šā darba. Uz to mums jāvirza visi mūsu spēki.

Ar to es beidzu ziņojuma politisko daļu. Kas attiecas uz starptautisko daļu, tad b. Čičerins apgaismos to jo sīki un nolasīs to priekšlikumu, kādu mēs Padomju kongresa vārdā gribam iesniegt karojošām lielvalstīm.

Es gluži īsi pieskaršos partijas uzdevumiem. Revolūcijas gaitā mūsu partija nonākusi ļoti liela uzdevuma priekšā. No vienas puses, ir dabiski, ka valdošai partijai pieslejas sliktākie elementi jau tāpēc vien, ka šī partija ir valdošā. No otras puses, strādnieku šķira ir novārgusi un izpostītā zemē, dabiski, novājināta. Patiesībā tikai strādnieku šķiras attīstītā daļa, tikai tās avangards spēj vest savu zemi. Lai šo uzdevumu realizētu visas valsts celtniecības nozīmē, mēs kā vienu no līdzekļiem lietojām sestdienas talkas. Mēs izvirzījām lozungu: mūsu partijā iestājas tie, kas vispirms mobilizējas frontei; bet tiem, kuri nevar karot, uz vietas jāpierāda, ka viņi saprot, kas ir strādnieku partija, jāparāda komunisma principu pielietošana īstenībā. Bet komunisms, ja šo vārdu ņem stingrā nozīmē, ir bezmaksas darbs sabiedrības labā, kurš neņem vērā individuālās atšķirības, kurš izdeldē katru atceri par sadzīves aizspriedumiem, izdeldē sastingumu, paražas, starpību starp atsevišķām darba nozarēm, starpību darba atalgojuma apmērā u. Iml. Tā ir viena no vislielākām ķīlām tam, ka ne tikai kara nozarē, bet arī miera laika celtniecības nozarē mēs iekļaujam strādnieku šķiru un darba ļaudis. Komunistisko sestdienas talku tālākai attīstībai jābnt skolai. Vajag, lai ikkatram solim sekotu tas.

ir

ka mēs iesaistām savā partijā strādnieku elementus un visuzticamākos elementus no citām šķirām. To mēs panākam ar pārreģistrēšanu. Mēs nebaidāmies uzsāki to cilvēku izstumšanu, kuri nav pilnīgi uzticami. To mēs panākam arī ar to, ka uzticamies partijas biedram, kas nāk pie mums grūtā brīdī. Tie partijas biedri, kā to rāda Centrālās Komitejas šāsdienas pārskats, tie tūkstoši un siml-tūksloši, kas nāca pie mums, kad Judeņičs stāvēja dažas verstis no Petrogradas, bet Deņikins — uz ziemeļiem no Orlas, kad visa buržuāzijā jau gavilēja, šie partijas biedri pelna mūsu uzticību. Tādu partijas paplašināšanu mēs augstu vērtējam.

Pēc tam kad lādu partijas paplašināšanu esam izdarījuši, mums vārti jāaizsilēdz, mums jābūt sevišķi piesardzīgiem. Mums jāsaka: tagad, kad partija uzvar, jauni partijas biedri mums nav vajadzīgi. Mēs ļoti labi zinām, ka irstošajā kapitālistiskajā sabiedrībā partijai piesmērēsies daudz kaitīgu elementu. Mums jārada partija, kura būs strādnieku partija, kurā nav vietas tiem, kas piesmērējušies, bet mums jāiesaista darbā arī masas, kas stāv ārpus partijas. Kā to izdarīt? Līdzeklis tam — strādnieku un zemnieku bezpartejiskās konferences. Nesen avīzē ,,Pravda“ bija iespiests raksts par bezpartejiskajām konferencēm. Šis raksts, b. Rostopčina raksts, pelna sevišķu uzmanību. Es nezinu cita līdzekļa, kas atrisinātu šo vēsturiski ārkārtīgi svarīgo uzdevumu. Partija nevar plaši atvērt savus vārtus, jo kapitālisma sairšanas laikmetā ir absolūti neizbēgams, ka tā uzņems sevī sliktākos elementus. Partijai jābūt šaurai tiktāl, lai tā bez strādnieku šķiras uzņemtu sevī tikai tos pārnācējus no citām šķirām, kurus tai iespējams ļoti uzmanīgi pārbaudīt.

Bet mums ir daži simttūkstoši partijas biedru zemē, kur skaitās simti miljoni iedzīvotāju. Kā tāda partija var pārvaldīt? Pirmkārt, tai par palīgu ir un vajag būt arodbiedrībām, kas aptver miljonus, otrs palīgs ir bezpartejiskās konferences. Šajās bezpartejiskajās konferencēs mums jāprot pieiet neproletariskai videi, jāpārvar aizspriedumi un sīkburžuaziskās svārstības — tas ir viens no pašiem galvenajiem pamatuzdevumiem.

Mūsu partijas organizāciju sasniegumi mums jāvērtē ne

līkai pēc tā, cik partijas biedru strādā vienā vai otrā darbā, ne tikai pēc tā, cik veiksmīgi notiek pārreģistrēšana, bet arī pēc tā, vai pietiekami pareizi un bieži tiek rīkotas šīs bezpartejiskās strādnieku un zemnieku konferences, t. i., no prasmes pieiet tām masām, kas nevar tagad iestāties partijā, bet kas mums jāiesaista darbā.

Ja mēs uzvarējām Anlanti, tad tas varbūt ir tāpēc, ka mēs ieguvām simpātijās strādnieku šķirā, šais pašās bezpartejiskajās masās. Ja mēs galu galā uzvarējām Kolčaku, tad varbūt tieši tāpēc, ka Kolčaks bija zaudējis iespēju joprojām smelt spēkus no darba ļaužu masu rezervuārā. Un mums ir tāds rezervuārs, kāda nav nevienai valdībai pasaulē un kāda nevar būt nevienai valdībai pasaulē, bet vienīgi tikai strādnieku šķiras valdībai, tāpēc ka vienīgi strādnieku šķiras valdība var droši smelt, ar absolūtu pārliecību par sekmēm, no pašu apspiestāko, pašu atpaliku-šāko darba ļaužu vides. Mēs varam un mums vajag smedt no bezpartejisko strādnieku un zemnieku vides, tāpēc ka lie ir mūsu uzticamākie draugi. Lai atrisinātu šos maizes, kurināmā sagādes uzdevumus un lai uzvarētu izsitumu tifu, mēs varam smelt spēkus tieši no šīm kapitālistu un muižnieku visvairāk apspiestajām masām. Un šo masu atbalsts mums ir nodrošināts. Mēs turpināsim arvien dziļāk un dziļāk "^jnelt no šās vides, un mēs varam teikt, ka mēs galu galā uzvarēsim visus savus pretiniekus. Un miera laika celtniecības laukā, ko mēs tā īsti izvērsīsim pēc uzvaras pār Deņikinu, mēs izdarīsim daudz vairāk brīnumu, nekā izdarījām šajos divos gados kara laukā.

Iespiests pēc biļetena „Izvestija Jzvestija CK IiKPfb)", 9. nCK RKP(b)" teksta, kas salīdzināts 1919. p. 20. decembri ar stenogramu

GALAYARDS CENTRĀLĀS KOMITEJAS POLITISKAJAM ZIŅOJUMAM 2. DECEMBRI

Es atsacītos no galavārda, ja b. Sapronovs nebūtu mani izaicinājis, un man gribas ar viņu drusku papolemizēt. Nav šaubu, ka ir jāuzklausa vietējie darbinieki, kam ir organizatoriskā pieredze. Visi viņu padomi ir mums vērtīgi. Bet es jautāju, kas ir slikts te uzrakstītajā? Es nezināju šo punktu. Sapronovs man to iedeva. Te ir rakstīts: „Instrukcijas projekts guberņu, apriņķu un pagastu komitejām par darbu uz laukiem" ". Tātad instrukcija domāta tiem vietējiem darbiniekiem, ar kuru palīdzību tiek veikts viss vietējais darbs. Ja runā par aģitatoru, komisāru, Centrālās Komitejas aģentu vai pilnvaroto sūtīšanu, tad viņi vienmēr un noteikti saņem instrukcijas. 9. punktā te teikts: „Censties dabūt no padomju saimniecībām un komūnām palīdzību apkārtējiem zemniekiem, tiešu, reālu palīdzību". Es tomēr biju iedomājies, ka pat Centrālās Komitejas aģentam ir galva uz pleciem. Ja nolikums ir tiešām apstiprināts, kā tad viņš var prasīt, lai atdod ratus, zirgu utt? Šai ziņā mums ir pieliekami daudz instrukciju, daži pat saka, ka to esot pārāk daudz. Un CK aģents var censties kaut ko dabūt tikai instrukcijas robežās, un neviens komūnas pārzinis nedrīkst pieļaut, ka atdotu ratus, zirgu vai govi. Bet tas ir nopietns jautājums, jo uz šā pamata mēs bieži vien bojājam attiecības ar zemniekiem, un Ukrainā tās var tikt otrreiz sabojātas, ja mēs nepratīsim realizēt savu politisko līniju. Bet realizēt to nav grūti, un zemnieki būs priecīgi pat par nelielu palīdzību. Vajag ne tikai pieņemt instrukciju, bet arī prast to realizēt. Ja b. Sapronovs bai-

<lās, ka padomju saimniecībai atņems govi, zirgu, ratus, tad lai viņš dalās ar mums savā lieliskajā pieredzē šajā punktā un saka: darīsim tā — dosim zemniekiem darba rīkus par velti vai par lētu maksu; to es saprotu. Tomēr katrā gadījumā 9. punkts ar to nebūs likvidēts, bet apstiprināts. Komunu un padomju saimniecību attiecības ar apkārtējo zemniecību — tas ir viens no vissāpīgākajiem jautājumiem visā mūsu politikā. Vēl sāpīgāks tas būs Ukrainā, rīt tas būs tāds arī Sibirijā. Pašreiz mēs Sibirijas zemnieku esam idejiski iekarojuši, atbrīvojot viņu no Kolčaka. Bet liela nebūs droša, ja mēs nepratīsim to nostādīt tā, lai šim zemniekam tiktu sniegta reala palīdzība, un, protams, katram aģentam, kas strādā uz laukiem, jādabū tāda instrukcija. Un pārskata gadījumā katram aģentam jāvaicā: kur tad un ar ko padomju saimniecības palīdzējušas zemniekam? Šajā punktā b. Sapronova norādījumi bija nepareizi. Izmantot vietējo darbinieku pieredzi — tas ir mūsu galvenais, neapšaubāmais pienākums. (A p 1 a u s i.)

„Izvesiija CK RKP(b)“, 9. nr., 1919. g. 20. decembri

Iespiests pie biļetena t,Izvesti ja

CK RKP(bУ* teksta, kas salīdzināts ar stenogramu

4

REZOLŪCIJAS PROJEKTS STARPTAUTISKĀS POLITIKAS JAUTĀJUMA^45

Krievijas Sociālistiskā Federalivā Padomju Republika vēlas dzīvot mierā ar visām tautām un visus savus spēkus virzīt uz iekšējo celtniecību, lai noorganizētu ražošanu, transportu un sabiedrisko pārvaldi uz padomju iekārtas pamatiem, ko līdz šim traucēja Antantes iejaukšanās un bada blokāde.

Strādnieku un zemnieku valdība ir Antantes lielvalstīm vairākkārt piedāvājusi mieru, proti: 1918. g. 5. augustā Ārlietu tautas komisariāta aicinājums Amerikas pārstāvim Pūla kgm; 1918. g. 24. okiobrī — prezidentam Vilsonam;

1918. g. 8. novembrī — visām Antantes valdībām caur neitrālo zemju pārstāvjiem; 1918. g. 7. novembrī — Viskrievijas VI Padomju kongresa vārdā; 1918. g. 23. decembrī — Ļitvinova nota Stokholmā visiem Antantes pārstāvjiem; pēc tam 1919. g. 12. janvara, 17. janvara, 4. februāra aicinājumi un līguma projekts ar Rulitu 1919. g. 12. martā;

1919. g. 7. maijā caur Nansenu.

Pilnīgi atzīstot par pareiziem visus šos daudzkārtējos Tautas Komisāru Padomes un Ārlietu tautas komisariāta soļus, VII Padomju kongress vēlreiz apstiprina savu nelokāmo cenšanos pēc miera, vēlreiz uzaicina visas Antantes lielvalstis, Angliju, Franciju, Amerikas Savienotās Valstis, Itāliju, Japanu, visas kopā un katru atsevišķi, nekavējoties uzsākt miera sarunas un uzdod Viskrievijas Centrālai

Izpildu Komitejai, Tautas Komisāru Padomei un Ārlietu lautas komisariātam sistemātiski turpināt šo miera poli liku (jeb: sistemātiski turpināt šo miera politiku, veicot visus tās sekmēm nepieciešamos pasākumus).

Iespiests pēc rokraksta

Sarakstīts 1919. g. 2. decembri Pirmoreiz publicēts 1932. g.

5

GALAVĀRDS JAUTĀJUMĀ PAR PADOMJU VARU UKRAINĀ

3. DECEMBRI

Biedri! Galavārdā man nenāksies daudz runāt, lai gan, diemžēl, man nāksies vairāk oponēt nevis b. Jakovļevam, kas runāja pirms manis, bet 1>. Bubnovam un Drobnisam, kuri runāja pēc manis. Neraugoties uz šo tikai privātā rakstura piezīmi, tas ir jādara.

Sakarā ar b. Rakovska runu jāsaka, ka tad, kad viņš paziņoja, ka padomju saimniecībām esot jābūt par mūsu komunistiskās celtniecības pamatu, tas nav pareizi. Tā nostādīt jautājumu mēs nekādā ziņā nevaram. Mums jāat-zist, ka padomju saimniecību ierīkošanai mums jādod tikai visai neliela kulturālo saimniecību daļa, citādi mēs nedabūsim bloku ar sīkzemniecību, bet šis bloks mums ir nepieciešams. Kad daži biedri teica, ka es rekomendējot bloku ar borotjbistiem 4“, tad tas ir pārpratums. Es te salīdzināju politiku, kādai jābūt attiecībā uz borotjbistiem, ar to politiku, kāda mums bija attiecibā uz labējiem ese-riem. Toreiz mūs apsūdzēja, pirmajā nedēļā pēc Oktobra, starp citu zemnieku kongresos, — par to, ka mēs, sagrābuši varu, negribot izmantot zemnieku spēkus. Es teicu: mēs pilnīgi paņēmām jūsu progranni zemnieku spēku izmantošanai, to mēs gribam, bet savienību ar eseriem mēs negribam. Tāpēc b. Manuiļskis ļoti dīvaini maldās, gluži tāpal kā ari b. Drobniss un Bubnovs, paziņojot, it kā es rekomendējot bloku ar borotjbistiem. Manas domas ir tieši tās, lai aizrādītu, ka mums vajadzīgs bloks ar Ukrainas zemniecību, un, lai šis bloks realizētos, mums jāpolemizē ar borotjbistiem ne lā, kā tiek polemizēts. Visi tie, kas runāja par nacionālo jautājumu, — par to runāja gan

I). Drobniss, gan Bubnovs, gan daudzi citi, — viņi savā kritikā par mūsu Centrālās Komitejas rezolūciju parādīja, ka viņi pauž to pašu separātismu, kuru mēs pārmetām kijeviešiem. Biedrs Manuiļskis ļoti maldās, domādams, ka mēs esot pārmetuši separātismu nacionālā nozīmē, Ukrainas neatkarības nozīmē. Mēs pārmetām separātismu tajā nozīmē, ka nav vēlēšanās ņemt vērā Maskavas uzskatus, Centrālās Komitejas uzskatus, kura atrodas Maskavā. Šim vārdam, kas tika lietots pa jokam, bija pavisam cita nozīme.

Tagad jautājums ir tāds: vai mums vajadzīgs bloks ar Ukrainas zemniecību, vai mums vajadzīga tāda pati politika, kāda bija vajadzīga 1917. gada beigās un daudzus mēnešus 1918. gadā? Es apgalvoju, ka vajadzīga, un tāpēc padomju saimniecību lielākā daļa mums jāaldod faktiskai sadalīšanai. Mums vajadzīga cīņa pret lielsaimniecībām, mums vajadzīga cīņa pret sīkburžuaziskiem aizspriedumiem, mums vajadzīga cīņa pret partizanismu. Borotj-bisti daudz runā par nacionālo jautājumu, bet nerunā par partizanismu. Mums jāpieprasa, lai borotjbisti padzen skolotāju spilku^18, kaut arī ukraiņu valodā, kaut arī ar ukraiņu valsts zīmogu, tomēr to pašu proletāriskās komunistiskās politikas principu vārdā, kuru vārdā mēs savu VSS, Viskrievijas skolotāju savienību, padzinām, jo tā nerealizēja proletāriskās diktatūras principus, bet aizstāvēja sīkburžuazijas intereses un realizēja tās politiku.

Pirmoreiz iespiests 1932. g. Iespiests pēc stenogramns

RUNA ZEMKOPĪBAS KOMUNU UN LAUKSAIMNIECĪBAS ARTEĻU I KONGRESA^47 1919. G. 4. DECEMBRĪ

Biedri! Man ir liels prieks apsveikt valdības vārdā zemkopības komunu un ilauksaimnieclbas arteļu pirmo kongresu. Jūs, protams, visi zināt no visas Padomju varas darbības, kādu milzīgu nozīmi mēs piešķiram komūnām, arteļiem un vispār visādām organizācijām, kas domātas, lai sīkās, individuālās zemnieku saimniecības pakāpeniski pārvērstu, veicinātu viņu pārvēršanu sabiedriskā, biedriskā vai arteļveidīgā saimniecībā. Jūs zināt, ka Padomju vara jau sen nodibinājusi miljardu lielu fondu palīdzībai tāda veida pasākumiem 4S. „Nolikumā par sociālistisko zemes ierīcību^1*40 sevišķi pasvītrota komunu, arteļu un visu zemes sabiedriskās apstrādāšanas uzņēmumu nozīme, un Padomju vara visiem spēkiem pūlas, lai šis likums nepaliktu tikai uz papīra, bet lai tas tiešām atnestu to labumu, kāds tam jāatnes.

Visiem tāda veida uzņēmumiem ir milzīga nozīme, tāpēc ka, ja agrākā trūcīgā, nabadzīgā zemnieku saimniecība paliktu pa vecam, tad ne par kādu stingru sociālistiskās sabiedrības uzcelšanu nevarētu būt ne runas. Vienīgi tajā gadījumā, ja ar darbiem izdosies parādīt zemniekiem sabiedriskas, kolektivas, biedriskas, arteļveidīgas zemes apstrādāšanas priekšrocības, vienīgi tad, ja izdosies palīdzēt zemniekam ar biedrisku, arleļveidīgu saimniecību, vienīgi tad strādnieku šķira, kas tur savās rokās valsts varu, patiešām pierādīs zemniekam, ka viņai ir taisnība, patiešām cieši un kā nākas pārvilks savā pusē miljoniem lielo zemnieku masu. Tāpēc daždažādo pasākumu nozīmi biedriskas, arteļveidīgas zemkopības veicināšanā ir grūti par augstu novērtēt. Mums ir miljoniem pa tumšām nomalēm izmētātu, sadrumstalotu sādžu un atsevišķu saimniecību. Pārveidot šīs saimniecības ar kaut kādu strauju paņēmienu, ar kaut kādu pavēli, iedarbību no ārienes, no malas, būtu pilnīgi aplama doma. Mēs ļoti labi apzināmies, ka sīkzemnieku saimniecību miljonus var ietekmēt tikai pakāpeniski, piesardzīgi, vienīgi ar veiksmīgu praktisku piemēru, jo zemnieki ir pārāk praktiski ļaudis, pārak cieši saistīti ar veco zemes apsaimniekošanu, lai piekristu kādām nopietnām pārgrozībām tikai uz grāmatas padomu un norādījumu pamata. Tas nevar būt, un tā arī būtu aplamība. Vienīgi tad, kad praktiski, pieredzē, kas zemniekiem tuva, būs pierādīts, ka pāreja uz biedrisku, arteļvei-dīgu zemkopību ir nepieciešama un iespējama, vienīgi tad mums būs tiesības teikt, ka tādā milzīgā zemnieku valstī kā Krievijā ir sperts nopietns solis pa sociālistiskās zemkopības ceļu. Tāpēc šī milzīgā komunu, arteļu un biedrību nozīme, kas uzliek jums visiem milzīgus valstiskus un sociālistiskus pienākumus, dabiskā kārtā liek Padomju varai un tās pārstāvjiem izturēties pret šo jautājumu sevišķi uzmanīgi un piesardzīgi.

Mūsu likumā par sociālistisko zemes ierīcību teikts, ka mēs uzskatām par visādu biedriskas, arteļveidīgas zemkopības uzņēmumu obligātu pienākumu nevis nošķirties, nevis novērsties no apkārtējiem zemniekiem, bet obligati sniegt tiem palīdzību. Likumā tas rakstīts, visu komunu, arteļu un biedrību normalstatutos tas atkārtots, mūsu Zemkopības komisariāta un visu Padomju varas orgānu instrukcijās un dekrētos tas pastāvīgi attīstīts. Bet viss uzdevums ir tas, lai atrastu īsti praktisku paņēmienu, kā to piemērot dzīvei. Šeit man vēl nav pārliecības par to, ka mēs šīs galvenās grūtības esam pārvarējuši. Un man gribētos, lai jūsu kongress, kur jums — no visām Krievijas malām sabraukušajiem sabiedrisko saimniecību praktiskiem darbiniekiem — ir iespēja dalīties vienam ar otru pieredzē, darītu galu visām šaubām un pierādītu, ka mēs apgūstam, sākam praktiski apgūt arteļu, biedrību, komunu un vispār visāda veida kolektivu, sabiedrisku zemkopības uzņēmumu nostiprināšanu. Bet, lai lo pierādītu, vajadzīgi tiešām praktiski rezultāti.

Kad mēs lasām zemkopības komunu stalutus vai šim jautājumam veltītas grāmatas, tad liekas, ka tajās mēs pārāk daudz vietas veltījam propagandai, tam, lai teorētiski pamatotu komunu organizēšanas nepieciešamību. Protams, tā ir nepieciešama lieta — bez pamatīgas propagandas, bez biedriskās zemkopības priekšrocību izskaidrošanas, bez šās domas atkārtošanas tūkstošiem un tūkstošiem reižu mēs nevaram cerēt, ka plašās zemniecības masās radīsies interese un sāksies praktiska paņēmienu pārbaude biedriskās zemkopības realizēšanai. Protams, propaganda ir nepieciešama, un no atkārtošanās mums nav ko baidīties, jo tas, kas mums šķiet atkārtošanās, daudziem simtiem un tūkstošiem zemnieku varbūt būs nevis atkārtošanās, bet patiesība, ko viņi pirmoreiz atklāj. Un, ja mums rodas doma, ka mēs pārāk daudz uzmanības veltījam propagandai, tad jāsaka, ka mums nepieciešams to darīt vēl simtreiz vairāk. Bet, ja es to saku, tad saku tai nozīmē, ka, ja mēs pieejam zemniecībai ar vispārēju izskaidrošanu par zemkopības komunu ierīkošanas noderību un līdz ar to neprotam tai darbos parādīt praktisku labumu, ko tai dod biedriskā arteļu saimniecība, tad tā mūsu propagandai neuzticēsies.

Likums saka, ka komunu, arteļu, biedrību pienākums ir palīdzēt apkārtējiem zemniekiem. Bet valsts, strādnieku vara dod miljardu lielu fondu palīdzības sniegšanai zemkopības komūnām un arteļiem. Un, protams, ja viena vai otra komūna sniegs zemniekiem palīdzību no šā fonda, tad es baidos, ka tas radīs zemniekos tikai izsmieklu. Un tas būs pilnīgi pamatoti. Katrs zemnieks teiks: „Saprotams, ja jums dod miljardu lielu fondu, tad. jums taču nav grūti kaut ko no lā atmest arī mums". Es baidos, ka zemnieks par to tikai pasmiesies, jo pret šo jautājumu viņš izturas loti vērīgi un ļoti neuzticīgi. Daudzus gadsimtus zemnieks paradis saņemt no valsts varas vienīgi apspiešanu, tāpēc viņš paradis izturēties neuzticīgi pret visu, kas nāk no valsts. Un, ja palīdzību zemniekiem lauksaimniecības komūnas sniegs tikai tādēļ, lai izpildītu likuma burtu, tad tāda palīdzība ne vien būs veltīga, bet no tās var iznākt tikai ļaunums. Jo lauksaimniecības komūnas vārds ir ļoti liels, ar komunisma jēdzienu saistīts. Ja komūnas praksē parāda, ka tajās tiešām notiek nopietns zemnieku saimniecības uzlabošanas darbs, tad ir labi, — tad neapšaubāmi celsies ir komunistu, ir komunistiskās partijas autoritāte. Bet gandrīz vienmēr ir bijis tā, ka komūnas modinājušas pret sevi zemniecībā vienīgi noraidošu izturēšanos, un vārds „komūna" reizēm ir kļuvis pat par cīņas lozungu pret komunismu. Un tas noticis ne vien tad, kad tika izdarīti nejēdzīgie mēģinājumi ar varu sadzīt zemniekus komūnās. To nejēdzība tik asi dūrās visiem acīs, ka Padomju vara jau sen nostājusies pret tiem. Un es ceru, ja arī tagad vēl sastopami atsevišķi šādas vardarbības gadījumi, tad to nav daudz, un jūs izmantosit šo kongresu, lai šās nejēdzības pēdējās pēdas pilnīgi noslaucītu no Padomju republikas sejas un lai apkārtējie zemnieki nevarētu atsaukties ne uz vienu gadījumu tā vecā uzskata apstiprināšanai, it kā iestāšanās komūnā saistīta ar kaut kādu vardarbību.

Bet pat tad, ja mēs tiksim vaļā no šā vecā trūkuma un pilnīgi uzvarēsim šo nejēdzību, tad tomēr tā būs pavisam niecīga daļa no tā, kas mums jāveic. Jo komūnām valsts palīdzība vēl arvien nepieciešama, un mēs nebūtu komunisti un sociālistiskās saimniecības organizēšanas piekritēji, ja nesniegtu valsts palīdzību visāda veida kolektiviem zemkopības uzņēmumiem. Mēs esam spiesti to darīt arī tāpēc, ka tas atbilst visiem mūsu uzdevumiem, un tāpēc, ka mēs |oti labi zinām, ka šīs biedrības, arteļi un koleklivās organizācijas ir jauninājums, un, ja tam nesniegs palīdzību strādnieku šķira, kurai ir vara, tad tas neiesakņosies. Bet, lai tas iesakņotos, mums taisni tāpēc, ka valsts nāk tam palīgā ar naudu un visādu citu palīdzību, jāpanāk, lai zemnieki neuzņemtu to ar izsmieklu. Mums vienmēr jāsar-gās, lai zemnieks neteiktu par komunaru un par arteļu un biedrību biedriem, ka tie ir valsts maizes ēdāji un atšķiras no zemniekiem tikai ar to, ka tiem dod atvieglojumus. Ja dod zemi un vēl pabalstu būvēšanai no miljardu lielā fonda, tad katrs muļķis dzīvos mazliet labāk nekā vienkāršs zemnieks. Kas gan te komunistisks, un kāds šeit uzlabojums, — teiks zemnieks, — par ko gan mums viņi jācienī? Protams, ja izvēlēsies dažus desmitus vai simtus cilvēku un dos tiem miljardus, viņi strādās.

Lūk, taisni tāda zemnieku izturēšanās visvairāk iedveš bažas, un es gribētu šai kongresā ieradušos biedru uzmanību vērsi uz šo jautājumu. To nepieciešams praktiski atrisināt tā, lai mēs varētu sev teikt, ka mēs esam ne tikai izvairījušies no šīm briesmām, bet arī atraduši līdzekļus cīņai par to, lai zemnieks nevarētu tā diomāt, bet. gluži pretēji, lai viņš katrā komūnā, katrā artelī ieraudzītu kaut ko tādu, kam valsts vara palīdz, un atrastu tanī jaunus zemkopības veidus nevis grāmatās un nevis runās (tas ir ļoti lēli), bet tādus, kas praktiskā dzīvē parāda savas priekšrocības pret vecajiem veidiem. Lūk, kur uzdevuma atrisināšanas grūtības, un, lūk, kāpēc arī mums, redzot tikai sausus skaitļus, grūti spriest par to, vai mēs esam pierādījuši darbos, ka katra komūna, katrs artelis tiešām stāv augstāk par visiem vecās kārtības uzņēmumiem, ka strādnieku vara šeit palīdz zemniekam.

Es domāju, ka praktiski šā jautājuma atrisināšanai būtu ļoti vēlams, lai jūs, praktiski pazīdami daudzas apkārtējās komūnas, arteļus un biedrības, izstrādātu paņēmienus patiesi faktiskai kontrolei pār to, kā tiek pildīts likums, kas prasa, lai lauksaimniecības komūnas palīdzētu apkārtējiem iedzīvotājiem; kā dzīvē tiek realizēta pāreja uz sociālistisko zemkopību un kā tā izpaužas konkrēti katrā komūnā, artelī, biedrībā; kā tieši tā tiek realizēta, cik biedrību, komūnu faktiski to realizē, un cik ir tādu, kas tikai gatavojas; cik reižu novērots, ka komūnas sniedz palīdzību, un kāds šai palīdzībai bijis raksturs — filantropisks vai sociālistisks.

Ja komūnas un arteļi daļu tiem sniegtās valsts palīdzības piešķir zemniekiem, tad tas vienīgi dos katram zemniekam iemeslu domāt, ka šeit tikai labi ļaudis viņam palīdz, bet nebūt nepierādīs pāreju uz sociālistisku kārtību. Turpretim zemnieki pret tādiem „labiem ļaudīm^1* kopš mūžseniem laikiem paraduši izturēties ar neuzticību. Jāprot pārbaudīt, kur īsti izpaudusies šī jaunā sabiedriskā kārtība, kādā kārtā zemniekiem pierāda, ka zemes sabiedriskā, arteļveidīgā apstrādāšana ir labāka nekā zemnieku individuālā apstrādāšana un labāka ne jau valsts palīdzības dēļ; jāpanāk, lai prastu pierādīt zemniekiem arī bez valsts palīdzības šās jaunās kārtības praktisko realizāciju.

Diemžēl, man neiznāks palikt jūsu kongresā līdz beigām, un tāpēc es nevarēšu piedalīties šo pārbaudes paņēmienu izstrādāšanā. Bet esmu pārliecināts, ka kopā ar tiem biedriem, kas vada mūsu Zemkopības komisariātu, jūs tādus paņēmienus atradīsit. Es ar prieku izlasīju Zemkopības Tautas Komisārā b. Seredas rakstu, kurā viņš pasvītro, ka komūnām un biedrībām nav jāatraujas no apkārtējiem zemniekiem, bet jācenšas uzlabot viņu saimniecību. Komūnu vajag tā noslādīt, lai tā kļūtu priekšzīmīga un lai kaimiņu zemnieki paši tiektos uz to; jāprot parādīt viņiem praktisku piemēru, kā jāpalīdz ļaudlīm, kas saimnieko tik smagos preču trūkuma un vispārēja sabrukuma apstākļos. Lai noteiktu praktiskos paņēmienus tā realizēšanai dzīvē, jāizstrādā ļoti sīka instrukcija, kurā jāmin visi veidi, kā palīdzēt apkārtējiem zemniekiem, jāizdara aptauja katrā komūnā, ko tā darījusi zemnieku atbalstīšanai, jānorāda paņēmieni, kā panākt to, lai katra no pastāvošiem diviem tūkstošiem komunu un katrs no apmēram četriem tūkstošiem arteļu būtu šūniņa, kas spējīga praktiski nostiprināt zemniekos pārliecību, ka koleklivā zemkopība kā pāreja uz sociālismu ir derīga lieta un nevis aplamība, nevis vienkārša murgošana.

Es jau teicu, ka likums prasa, lai komūnas palīdz apkārtējiem zemniekiem. Izteikties likumā kaut kā citādi, dot tanī kaut kādus praktiskus norādījumus mēs nevarējām. Mums vajadzēja noteikt vispārējos principus un paļauties uz to, ka apzinīgie biedri uz vielām godīgi piemēros šo likumu un pratīs atrast tūkstošiem veidu, kā to praktiski realizēt katra apvidus konkrētos saimnieciskos apstākļos. Bet, saprotams, ikvienu likumu var apiet, pat šķietami to izpildot. Un likums par palīdzību zemniekiem, piemērojot to negodīgi, var kļūt par visīstāko rotaļlietiņu un sasniegt gluži pretējus rezultātus.

Komūnām jāattīstās tai virzienā, lai, saskaroties ar tām, sastopot saimniecisku palīdzību, sāktu mainīties zemnieku saimniecības apstākļi un lai katra komūna, artelis vai biedrība prastu likt pamatus šo apstākļu uzlabošanai un to praktiski realizēt, darbos pierādot zemniekiem, ka šī pārmaiņa atnes tiem tikai labumu.

Jūs, dabiski, varat iedomāties, ka mums sacīs: lai

12 30. sēj.

uzlabotu saimniecību, vajadzīgi apstākļi, kas atšķiras no tagadējā sabrukuma apstākļiem, kuru radījis četrus gadus ilgais imperiālistiskais un divus gadus ilgais pilsoņu karš, kuru mums uzspieda imperiālisti. Tādos apstākļos kā pie mums, kur nu te domāt par plaša apmēra uzlabojumiem zemkopības saimniecībās, — lai dievs palīdz kaut kā noturēties un nenomirt badā.

Pilnīgi dabiski, ka tāda veida šaubas var tikt izteiktas. Bet, ja man nāktos atbildēt uz līdzīgiem iebildumiem, es teiktu tā. Pieļausim, ka tiešām saimniecības dezorganiza-cijas dēļ, sabrukuma, preču trūkuma, vājā transporta, lopu un darba rīku iznīcināšanas dēļ plašu saimniecības uzlabošanu realizēt nevar. Tomēr nav šaubu, ka daudzos atsevišķos gadījumos nelieli saimniecības uzlabojumi ir realizējami. Bet pieļausim, ka nav pat to. Vai tas nozīmē, ka komūnas nevar izdarīt pārmaiņas apkārtējo zemnieku dzīvē un nevar pierādīt zemniekiem, ka kolektivie zemkopības uzņēmumi ir nevis mākslīgi izaudzēts siltumnīcas augs, bet jauna strādnieku varas palīdzība darba zemniecībai, atbalsts tai viņas cīņā pret kulakiem? Esmu pārliecināts, ka, pat tā nostādot jautājumu, pat pieļaujot, ka tagadējā sabrukuma apstākļos nav iespējams izdarīt uzlabojumus, tad tomēr, ja mums komūnās un arteļos ir apzinīgi komunisti, var panākt ļoti un ļoti daudz.

Lai tie nepaliktu tukši vārdi, es atsaukšos uz to, ko pie mums pilsētās nosaukuši par sestdienas talkām. Tā nosaukts pilsētas strādnieku bezmaksas darbs virs tā, ko prasa no katra strādnieka, un kas vairākas stundas veltīts kādai sabiedriskai vajadzībai. Tās pirmoreiz pasāka Maskavas-Kazaņas dzelzceļa dzelzceļnieki Maskavā. Uz vienu no Padomju varas aicinājumiem, kurš norādīja uz to, ka sarkanarmieši frontēs nes nedzirdētus upurus un, neraugoties uz visām likstām, kādas tiem jāpārcieš, gūst neredzētas uzvaras pār ienaidniekiem, un kurā līdz ar to teikts, ka novest šīs uzvaras līdz galam mēs spēsim vienīgi tai gadījumā, ja šī varonība, šī pašuzupurēšanās būs ne tikai frontēs, bet ari aizmugurē, — Maskavas strādnieki atbildēja, sarīkodami sestdienas talkas. Nav šaubu, ka Maskavas strādniekiem jāpārcieš daudz vairāk posta un trūkuma nekā zemniekiem, un, ja jūs ar viņu dzīves apstākļiem iepazīsities un padomāsit par to, ka viņi šajos nedzirdēti smagajos apstākļos varēja sākt sestdienas talku realizēšanu, tad jūs piekritīsit, ka ne ar kādu apstākļu smagumu nevar atrunāties no tā, ko iespējams veikt jebkuros apstākļos, lietojot to pašu paņēmienu, ko lietojuši Maskavas strādnieki. Nekas tā nepalīdzēja celt komunistiskās partijas autoritāti pilsētā, tā celt bezpartejisko strādnieku cieņu pret komunistiem kā šīs sestdienas talkas, kad tās pārstāja būt atsevišķa parādība un kad bezpartejiskie strādnieki praksē ieraudzīja, ka valdošās komunistiskās partijas biedri pilda pienākumus un ka komunisti uzņem jaunus biedrus partijā nevis tādēļ, lai tie baudītu labumus, kas saistīti ar valdības partijas stāvokli, bet tādēļ, lai tie rādītu patiesi komunistiska darba piemēru, t. i., tāda darba, ko dara bez maksas. Komunisms ir sociālismā attīstības augstākā pakāpe, kad ļaudis strādā, apzinādamies nepieciešamību strādāt vispārības labā. Mēs zinām, ka pašlaik nodibināt sociālistisko kārtību mēs nevaram, — lai dievs dod, ka mūsu bērni, bet varbūt bērnubērni piedzīvotu tās nodibināšanu. Bet mēs sakām, ka valdošās komunistiskās partijas biedri uzņemas arī visvairāk grūtību cīņā pret kapitālismu, mobilizējot labākos komunistus nosūtīšanai uz fronti, bet no tiem, kuri šim nolūkam nav izlietojami, prasot piedalīšanos sestdienas talkās.

Praktizēdami šīs sestdienas talkas, kuras plaši izplatītas ikvienā lielā rūpniecības pilsētā un kurās partija tagad prasa katra partijas biedra piedalīšanos, par nepaklausību sodot pat ar izslēgšanu no partijas, praktizējot šo līdzekli komūnās, arteļos un biedrībās, jūs varēsit un jums jāvar vissliktākos apstākļos panākt, lai zemnieks katrā komūnā, artelī, biedrībā redzētu savienību, kas atšķiras nevis ar to, ka tā saņem valsts pabalstu, bet ar to, ka tanī sapulcēti labākie strādnieku šķiras pārstāvji, kuri ne tikai sludina sociālismu citiem, bet arī prot realizēt to paši, prot parādīt, ka viņi pat vissliktākos apstākļos prot komunistiski saimniekot un palīdzēt kā spēdami apkārtējiem zemniekiem. Sai punktā nevar būt nekādu atrunu, te nedrīkst atsaukties uz preču trūkumu, uz sēklas trūkumu vai uz lopu nobeigšanos. Šeit mēs gūstam

pārbaudi, kas katrā ziņā ļaus mums noteikti pasacīt, ciktāl mēs esam praktiski apguvuši to grūto uzdevumu, kuru mēs esam sev izvirzījuši.

Esmu pārliecināts, ka komunu, biedrību un arteļu pārstāvju kopsapulce to apspriedīs, un sapratīs, ka tāda paņēmiena lietošana tiešām būs milzīgs komunu un biedrību nostiprināšanas līdzeklis un dos tādus praktiskus rezultātus, lai nekur Krievijā nevarētu būt neviena gadījuma, kur zemnieki izturētos naidīgi pret komūnām, arteļiem un biedrībām. Bet ar to vien nepietiek; vajadzīgs, lai zemniecība izturētos pret tām labvēlīgi. Un mēs, Padomju varas pārstāvji, no savas puses darīsim visu, lai tam palīdzētu un lai mūsu valsts palīdzību no miljarda lielā fonda vai no citiem avotiem sniegtu tikai tais gadījumos, kad tiešām tiks praktiski realizēta darba komunu un arteļu tuvināšanās apkārtējo zemnieku dzīvei. Ārpus šiem noteikumiem katru palīdzību arteļiem vai biedrībām mēs uzskatām ne tikai par veltīgu, bet arī bez vārda runas par kaitīgu. Komunu palīdzību apkārtējiem zemniekiem nevar uzskatīt par palīdzību, kas nāk tikai no pārpilnības, bet vajadzīgs, lai šī palīdzība būtu sociālistiskā, t. i., lai tā dotu zemniekiem iespēju pāriet no savrupās, individuālās saimniecības uz biedrisko. Bet tas izdarāms vienīgi ar to sestdienas talku paņēmienu, par kuru es šeit runāju.

Ja jūs ievērosit šo pilsētas strādnieku pieredzi, kuri sākuši kustību sestdienas talku labā, dzīvodami nesalīdzināmi sliktākos apstākļos nekā zemnieki, tad es esmu pārliecināts, ka ar jūsu kopējo, vienprātīgo atbalstu mēs panāksim, lai katra no tagad pastāvošiem vairākiem tūkstošiem komunu un arteļu kļūtu par īstu komunistisko ideju un priekšstatu audzinātāju zemniekos, par praktisku piemēru, kas tiem parāda, ka šīs komūnas un arteļi, lai arī vēl vāji, mazi asniņi, tomēr nav mākslīgi, nav siltumnīcās audzēti, bet ir īsti jaunās, sociālistiskās iekārtas asni. Vienīgi tad mēs gūsim paliekamu uzvaru pār veco tumsību, postu un trūkumu, vienīgi tad mums nebūs jābaidās ne no kādām grūtībām mūsu turpmākajā ceļā.

„Pravda", 273. un 27*. nr., 1919. g. Iespiests pie avbes „Pravila"

5. un 6. decembri teksta

VISKRIEVIJAS VII PADOMJU KONGRESS w

/9/9 <?. Л/0 a. Z.7//Z 9. DECEMBRIM

Iespiests 1919. g. 7., 9. un 10. dc-cembn avīzes „Pravda ' 275., 275. un 277. fīrer

Iespiests pēc grāmatas: „Viskrievijas 7. strādnieku, zemnieku, sarkanarmiešu un kazaku deputātu Padomju kongress. Stenograjisks pārskats". Maskavā, 1990. — teksta, kas salīdzi-nāls ar stenogramu

1

VCIK UN TAUTAS KOMISĀRU PADOMES ZIŅOJUMS

5. DECEMBRĪ

(Aplausi, kongresa delegāti pieceļas no vietām un apsveic Ļeņinu.) Biedri! Man jādod jums politiskais ziņojums, kas ar prezidija lēmumu ir VCIK ziņojuma un Tautas Komisāru Padomes ziņojuma savienojums. Es ceru, ka jūs negaidāt no manis, lai es minētu tos likumus un administrativos pasākumus, kurus mēs esam realizējuši pārskata gadā. Nav šaubu, ka ar tiem jūs esat iepazinušies no avīzēm. Bez tam gandrīz visi mūsu komisariāti ir izdevuši īsas brošuriņas, kuras tiek izdalītas visiem kongresa delegātiem un kur atzīmēts galvenais, ko katrs komisariāts veicis pārskata periodā. Es gribētu pievērst jūsu uzmanību dažiem kopsavilkuma rezultātiem, kurus manuprāt varētu secināt no tā, ko mēs esam pārdzīvojuši, un kuri var noderēt par derīgu norādījumu un materiālu tam darbam, ko visi biedri delegāti tagad veiks uz vietām.

Vispirms, kad runā par mūsu darbības politiskajiem rezultātiem un par tās politiskajām mācībām, pirmajā vietā, protams, liek Padomju republikas starptautisko stāvokli. Mēs vienmēr esam teikuši tiklab pirms Oktobra, kā arī Oktobra revolūcijas laikā, ka uzskatām sevi un varam sevi uzskatīt tikai par vienu starptautiskās proletariāta armijas pulku, turklāt lādu pulku, kas izvirzījies priekšā nebūt ne sakarā ar savu attīstību un savu sagatavotību, bet sakarā ar Krievijas sevišķiem apstākļiem, un ka tāpēc uzskatīt sociālistiskās revolūcijas uzvaru par galīgu varēs tikai tad, kad tā kļūs par proletariāta uzvaru vismaz dažās attīstītajās zemēs. Un, lūk, šajā ziņā mums nācās pārdzīvot visvairāk grūtību.

• Mūsu, ja tā var izteikties, orientācijā uz starptautisko revolūciju, ja skalās visā visumā, ir visnotaļ apstiprinājusies. Bet no attīstības straujuma viedokļa mēs esam pārdzīvojuši sevišķi smagu laiku, mēs savā pieredzē esam pārliecinājušies, ka revolūcijas attīstība vairāk attīstītās zemēs ir izrādījusies daudz lēnāka, daudz grūtāka, daudz sarežģītāka. Mums nav par 1o jābrīnās, tāpēc ka — dabiska parādība — sociālistisku revolūciju tādai zemei kā Krievijai bija daudz vieglāk sākt nekā attīstītajām zemēm. Bet katrā ziņā šī daudz lēnākā, daudz sarežģītākā, daudz vairāk līkloču ejošā sociālistiskās revolūcijas attīstība Rietumeiropā ir uzlikusi mums visneticamākās grūtības. Un vispirms gribas sev jautāt, kā varēja notikt tāds brīnums, ka atpalikušā, izpostītā un no kara nogurušā zemē divus gadus ilgi ir noturējusies Padomju vara, neraugoties uz sīvo ciņu, kuru sākumā veda Vācijas imperialisms, ko toreiz uzskatīja par visspēcīgu, vēlāk — Antantes imperialisms, kurš pirms gada izrēķinājās ar Vāciju, nepazina sev sāncenšus un valdīja bez kāda izņēmuma pār visām zemēm pasaulē? No vienkārša spēku aprēķina viedokļa, no spēku militārā apsvēruma viedokļa tas tiešām ir brīnums, tāpēc ka Antante bija un paliek nesalīdzināmi varenāka nekā mēs. Un tomēr pārskata gads ir nozīmīgs visvairāk tieši ar to, ka mēs esam guvuši milzīgu uzvaru, — tik lielu uzvaru, ka, jāatzīst, nepārspīlējot var teikt, ka galvenās grūtības ir jau aiz muguras. Lai cik lielas ir mums priekšā stāvošās briesmas un grūtības, tomēr galvenais acīm redzot ir jau aiz muguras. Jānoskaidro sev šās parādības cēloņi un, galvenais, pareizi jānosaka sava turpmākā politika, jo nākotne gandrīz noteikti mums ne vienreiz vien nesīs Antantes mēģinājumus atkārtot savu iejaukšanos, un varbūt radīsies no jauna agrākā starptautisko un Krievijas kapitālistu laupītāju savienība, lai atjaunotu muižnieku un kapitālistu varu, lai gāztu Padomju varu Krievijā, vārdu sakot, savienība, kurai ir tas pats mērķis — apslāpēt to vispasaules sociālistiskā ugunsgrēka centru, par kādu kļuvusi Krievijas Sociālistiskā Federativā Padomju Republika.

Aplūkojot no šā viedokļa Antantes iejaukšanās vēsturi un politisko mācību, ko esam guvuši, es teikšu, ka šī vēs-

tūre sadalās trijos galvenos posmos, no kuriem katrs dod mums viens pēc otra dziļu un drošu uzvaru.

Pirmais posms, Antantei dabiski pieejamāks un vieglāks, bija tās mēģinājums izrēķināties ar Padomju Krieviju ar sava pašas karaspēka palīdzību. Protams, pēc tam kad Antante bija uzvarējusi Vāciju, tai bija miljoniem lielas armijas, kuras vēl nebija tieši nostājušās par mieru un kuras nebija vēl attapušās no tā Vācijas imperiālismā biedēkļa, ar ko tās biedēja visās rietumu zemēs. Tādā laikā, protams, no militārā viedokļa, no ārējās politikas viedokļa Antantei neko nemaksāja paņemt vienu desmitdaļu no savām armijām un virzīt pret Krieviju. Ievērojiet, ka viņas rokās bija pilnīga kundzība uz jūras, pilnīga kundzība pār floti. Karaspēka transports un apgāde ir vienmēr bijuši pilnīgi viņas rokās. Ja tajā laikā Antante, nīzdama mūs tā, kā vien var nīst sociālistisko revolūciju buržuāzijā, — ja tā būtu varējusi kaut cik sekmīgi raidīt pret mums kaut desmito daļu no savām armijām, — nav ne mazāko šaubu, ka Padomju Krievijas liktenis būtu izšķirts un to būtu piemeklējis Ungārijas liktenis.

Kāpēc Antantei tas neizdevās? Viņa izcēla karaspēku Murmanskā. Karagājiens uz Sibiriju tika uzsākts ar Antantes karaspēka palīdzību, un Japanas karaspēks vēl līdz šim laikam tur savās rokās attālo Austrumsibirijas gabalu, bet visā Rietumsibirijā bija, lai gan skaitā nelielas, tomēr bija visu Antantes valstu karaspēka vienības. Pēc tam Krievijas dienvidos tika izcelts franču karaspēks. Tas bija pirmais starptautiskās iejaukšanās posms māsu lietās, pirmais mēģinājums, tā sakot, nožņaugt Padomju varu ar pašas Antantes karaspēku, t. i., ar vairāk attīstīto zemju strādniekiem un zemniekiem, pie kam tas bija lieliski apgādāts, un vispār kampaņas technisko un materiālo apstākļu ziņā nebija nekā, ko Antante nespētu sagādāt. Tās ceļā nebija nekādu šķēršļu. Kā tad izskaidrot, ka šis mēģinājums cieta neveiksmi? Mēģinājums beidzās ar to, ka Antantei nācās aizvākt karaspēku no Krievijas, tāpēc ka Antantes karaspēks izrādījās nespējīgs cīnīties pret revolucionāro Padomju Krieviju. Tas, biedri, ir vienmēr bijis mūsu galvenais un pamalargumenls. Kopš paša revolūcijas sākuma mēs esam teikuši, ka mēs esam internacionālā proletariāta

partija, un, lai cik lielas būtu revolūcijas grūtības, nāks laiks, — un pašā izšķirošākā brīdī izpaudīsies starptautiskā imperiālismā apspiesto strādnieku simpātijās, solidaritāte. Mās par to apsūdzēja utopismā. Bet pieredze mums ir parādījusi, ka, lai gan ne vienmēr un ne visur var cerēt uz proletariāta uzstāšanos, tad var teikt, ka šo vispasaules vēstures divu gadu laikā izrādījies, ka mums ir tūkstoškārt taisnība. Angļu un franču mēģinājums ar savu karaspēku nožņaugt Padomju Krieviju, mēģinājums, kas tiem noteikti solīja visīsākajā laikā visvieglākos panākumus, — šis mēģinājums beidzās ar kraehu: angļu karaspēks aizgāja no Archangeļskas, viss franču karaspēks, kas bija izcelts dienvidos, tika aizvests atpakaļ uz dzimteni. Un tagad mēs zinām,— neraugoties uz blokādi un loku, kas mūs aptver, pie mums tomēr nonāk ziņas no Rietumeiropas, mēs saņemam kaut vai atsevišķus angļu un franču avīžu numurus, no kurām uzzinām, ka angļu zaldatu vēstules no Archangeļskas apgabala tomēr nokļuvušas Anglijā un tur iespiestas. Mēs zinām, ka francūzietes b. Žannas Laburbas vārds, kura bija braukusi, lai franču strādnieku un zaldatu vidū strādātu komunistiskā garā, un kura tika Odesā nošauta, — šis vārds ir kļuvis zināms visam franču proletariātam un kļuvis par cīņas lozungu, kļuvis par to vārdu, ap kuru visi franču strādnieki bez sindikalisma frakcionaro virzienu atšķirības, kuri šķita tik grūti pārvarami, — visi apvienojušies cīņai pret starptautisko imperiālismu. Tas, ko kādreiz rakstīja b. Radeks, — kuru, par laimi, kā šodien ziņo, Vācija atbrīvojusi un kuru mēs varbūt drīz vien redzēsim, — ka revolūcijas ugunīs degošā Krievijas zeme Antan-tes karaspēkam būšot nepieejama, tas, kas šķita publicista vienkārša aizraušanās, izrādījās par faktu, kurš pre-cizi piepildījies dzīvē. Un tiešām, uz mūsu zemes, neraugoties uz visu mūsu atpalicību, neraugoties uz visu mūsu cīņas smagumu, Anglijas un Francijas strādnieki un zemnieki, izrādījās, bija nespējīgi cīnīties pret mums. Rezultāts iznāca mums par labu. Pirmoreiz, kad mēģināja virzīt pret mums karaspēka masas, — bet bez tām uzvarēt nevar, — tas, pateicoties pareizam šķiras instinktam, noveda tikai pie tā, ka franču un angļu zaldati atveda no Krievijas to pašu boļševisma sērgu, pret kuru cīnījās vācu imperiālisti, kad

viņi izsūtīja no Berlines mūsu sūtņus^01. Tā viņi domāja aizbarikadēties no boļševisma sērgas, kas tagad ar strādnieku kustības pastiprināšanos pilnīgi pārņēmusi visu Vāciju. Sī uzvara, ko mēs guvām, piespiezdami aizvākt angļu un franču karaspēku, bija pati galvenā uzvara, ko mēs guvām pār Antanli. Mēs tai atņēmām viņas zaldiatus. Uz viņas bezgalīgo militāro un technisko pārākumu mēs atbildējām ar to, ka ar darba ļaužu solidaritāti pret imperiālistiskajām valdībām atņēmām šo pārākumu.

Un te nu atklājās, cik paviršs, cik neskaidrs ir spriedums par šīm it kā demokrātiskajām zemēm pēc tām pazīmēm, pēc kādām ir pieņemts spriest par tām. Parlamentos tām ir drošs buržuāzisks vairākums. To viņi sauc par „demokrātiju". Ka kapitāls valda un visu apspiež, līdz šim laikam ķeras pie kara cenzūras, to viņi sauc par „demokrātiju". Starp viņu avīžu un žurnālu numuru miljoniem nez vai atradīsies niecīga daļa, kur kaut kas, kaut arī neskaidrā valodā, būtu pateikts boļševikiem par labu. Tāpēc viņi saka: „Mēs esam pasargāti no boļševikiem, pie mums valda kārtība", kuru viņi sauc par „demokrātiju". Kā tad varēja notikt, ka neliela daļa angļu zaldatu un franču matrožu varēja piespiest aizvākt no Krievijas Antantes karaspēku? Kaut kas te nav kārtībā. Tātad tautas masas ir par mums pat Anglijā, Francijā un Amerikā; tātad visas šīs virsotnes ir māņi, kā to vienmēr apgalvojuši sociālisti, kas negribēja kļūt neuzticīgi sociālismam; tātad buržuāziskais parlamentārisms, buržuāziskā demokrātijā, buržuāziskā preses brīvība ir tikai brīvība kapitālistiem, brīvība uzpirkt sabiedrisko domu, apspiest to ar visu naudas spēku. Lūk, ko vienmēr ir teikuši sociālisti, kamēr imperiālistiskais karš neizklīdināja viņus pa nacionālajām nometnēm un nepārvērta katru sociālistu nacionālo grupu par savas buržuāzijas sulaiņiem. To teica sociālisti pirms kara, to vienmēr ir teikuši intcrnacionalisti un boļševiki kara laikā, — izrādījās, ka viss tas ir pilnīgi patiesība. Visas šīs virsotnes, visa šī ārējā puse ir māņi, kas masām kļūst arvien vairāk un vairāk acīm redzami. Visi viņi kliedz par demokrātismu, bet nevienā parlamentā visā pasaulē viņi nav uzdrošinājušies pateikt, ka pieteic Padomju Krievijai karu. Tāpēc daudzos franču, angļu, amerikāņu izdevumos,

kas parādījušies pie mums, mēs lasām priekšlikumu: „Nodot tiesai valstu galvas par to, ka viņi pārkāpuši konstitūciju, par to, ka viņi karo pret Krieviju, nepieteikuši tai karu“. Kad, kur, kāds konstitūcijas paragrafs, kāds parlaments ir to atļāvis? Kur viņi ir sapulcinājuši pārstāvjus, kaut ari iepriekš iesēdinot cietumā visus boļševikus un boļševiku atbalstītājus, kā izsakās fraucu prese? Pat šādos apstākļos viņi nav varējuši pateikt savos parlamentos, ka viņi karo pret Krieviju. Lūk, kas bija cēlonis tam, ka lieliski apbruņotais Anglijas un Francijas karaspēks, kas nekad nebija pazinis sakāves, nevarēja sakaut mūs un aizgāja no ziemeļiem, no Archangeļskas, un no dienvidiem.

Tā ir mūsu pirmā un galvenā uzvara, tāpēc ka tā ir ne tikai militārā un pat nepavisam nav militārā uzvara, bet tās starptautiskās darba ļaužu solidaritātes faktiskā uzvara, kuras vārdā mēs sākām visu revolūciju, uz kuru norādot mēs teicām, ka, lai cik daudz mums nāktos pārciest, visus šos upurus ar uzviju atsvērs starptautiskās revolūcijas attīstība, kura ir neizbēgama. Tas izpaudās tā, ka tādā lietā, kur vislielākā loma ir pašiem rupjākiem un materiālākiem faktoriem, proti, kara lietā, mēs uzvarējām Antanti ar to, ka atņēmām tai strādniekus un zemniekus, kas tērpti zaldatu mundieros.

Pēc šās pirmās uzvaras sākās otrs Antantes iejaukšanās posms mūsu lietās. Katras nācijās priekšgalā stāv politiķu grupa, kuriem ir lieliska pieredze, un tāpēc viņi, zaudējuši šo cerību, lika cerības uz kaut ko citu, izmantojot savu kundzību pār visu pasauli. Nav nevienas zemes, tagad nav palicis neviena zemeslodes gabaliņa, kur faktiski pilnīgi nevaldītu angļu, franču un amerikāņu finanču kapitāls. Uz to bija balstīts jaunais mēģinājums, ko viņi izdarīja — piespiest tās mazās valstis, kuras robežo ar Krieviju un no kurām daudzas tikai kara laikā ir atbrīvojušās un guvušas iespēju pasludināt sevi par neatkarīgām — Polija, Igaunija, Somija, Gruzija, Ukraina u. c., — mēģināt piespiest šīs mazās valstis karot pret Krieviju par angļu, franču un amerikāņu naudu.

Jūs varbūt atceraties, biedri, kā. mūsu avīzes aplidoja ziņa par pazīstamā Anglijas ministra Čerčila runu, kurš bija teicis, ka Krievijai uzbrukšot " valstis un ka sep-

teinbrī kritīšot Petrograda, bet decembrī — Maskava. Es dzirdēju, ka Čerčils vēlāk esot mēģinājis atspēkot šo ziņu, bet tā bija ņemta no zviedru avīzes „Folkets Dagbiad Poli-liken"[19] [20] 25. augusta numura. Bet, pat ja šis avots izrādītos nepareizs, mēs ļoti labi zinām, ka Čerčila un angļu imperiālistu rīcība bija tieši tāda. Mēs ļoti labi zinām, ka pret Somiju, Igauniju un citām mazām zemēm izlietoja visus ietekmēšanas līdzekļus, lai tās karotu pret Padomju Krieviju. Man gadījās izlasīt kādu angļu avīzes „Times'"*, — pašas ietekmīgākās buržuāziskās avīzes Anglijā, — ievadrakstu, kas uzrakstīts tai laikā, kad Judeņiča karaspēks, iepriekš apgādāts, ekipēts un ar Antantes kuģiem atvests, atradās dažas verstis no Pelrogradas un kad Dct-skoje Selo bija ieņemta. Raksts bija īsts karagājiens, kur bija izlietoti visi piespiešanas spēki — militārās, diplomātiskās, vēstures piespiešanas spēki. Anglijas kapitāls uzbruka Somijai un stādīja tai ultimātu: „Visa pasaule skatās uz Somiju, — teica angļu kapitālisti, — viss Somijas liktenis atkarīgs no tā, vai viņa sapratīs savu uzdevumu, vai viņa palīdzēs apspiest netīro, duļķaino, asiņaino boļ-ševisma vilni un atbrīvot Krieviju". Un par šo „lielo un morālo" lietu, par šo „cēlo, kulturālo" lietu Somijai solīja tik un tik miljonus mārciņu, tādu un tādu zemes gabalu un tādus un tādus labumus. Un kāds bija rezultāts? Bija laiks, kad Judieņiča karaspēks atradās dažas verstis no Petrogradas, bet Deņikins stāvēja uz ziemeļiem no Orlas, kad mazākā palīdzība viņiem būtu ātri izšķīrusi Petrogradas likteni mūsu ienaidnieku labā, visīsākajā laikā un ar niecīgiem upuriem.

Viss Antantes spiediens vērsās pret Somiju, bet Somija ir tai parādos līdz ausīm. Un ne tikai parādos: bez šo zemju palīdzības tā nevar nodzīvot ne mēnesi. Kā tad notika tāds „brīnums", ka mēs vinnējām prāvu ar tādu pretinieku? Bet mēs to vinnējām. Somija karā nepiedalījās, un Judeņičs tika sakauts, un Deņikins lika sakauts tādā brīdī, kad viņu kopīgā cīņa visdrošāk, visātrāk būtu novedusi pie visas cīņas izšķiršanas starptautiskā kapitālisma

labā. Mēs vinnējām prāvu ar starptautisko imperiālismu šajā visnopietnākajā, visbargākajā pārbaudījumā. Kā tad mēs to vinnējām? Kā varēja notikt tāds „brīnums"? Tas notika tāpēc, ka Antante orientējās uz to, uz ko orientējas visas kapitālistiskās valstis, kuras rīkojas vienīgi un tikai ar krāpšanu, spaidiem, un tāpēc tā ar katru savu rīcību radīja pret sevi tādu pretdarbību, ka tas iznāca mums par labu. Mēs stāvējām vāji apbruņoti, izmocīti un teicām Somijas strādniekiem, kurus bija nospiedusi Somijas buržuāzijā: „Jums nevajag karot pret mums". Antante stāvēja visā sava apbruņojuma, savas ārējās varenības, visu savu pārtikas bagātību spēkā, kuras tā varēja dot šīm zemēm, un prasīja, lai tās cīnītos pret mums. Mēs vinnējām šo prāvu. Mēs vinnējām tāpēc, ka Antantei vairs nebija sava karaspēka, ko tā būtu varējusi raidīt pret mums, viņai vajadzēja rīkoties ar mazo tautu spēkiem, bet mazās tautas, ne tikai strādnieki un zemnieki, bet pat krietna daļa buržuāzijas, kura bija apspiedusi strādnieku šķiru, galu galā negāja pret mums.

Kad Antanles imperiālisti runāja par demokrātiju un neatkarību, šīs tautas no Antantes viedokļa rīkojās pārdroši, bet no mūsu viedokļa — muļķīgi, nopietni ticēdamas šiem solījumiem un saprazdamas neatkarību tā, ka tā tiešām ir neatkarība, bet nevis līdzeklis Anglijas un Francijas kapitālistu bagātību vairošanai. Tās domāja, ka demokrātijā nozīmē dzīvot brīviem, bet nenozīmē to, ka visi Amerikas miljardieri var izlaupīt viņu zemi un ka ikviens inuižnieķe-lis oficieris var uzvesties kā nelietis un pārvērsties par nekaunīgu spekulantu, kurš dažu simtu procentu lielas peļņas dēļ ir gatavs uz visnetīrākajiem darījumiem. Lūk, ar ko mēs uzvarējām! Antante, apspiezdama šīs mazās zemes, katru no šīm " zemēm, sastapa pretdarbību. Somu buržuāzijā, kura ar balto teroru bija apspiedusi desmitiem tūkstošu somu strādnieku un kura zina, ka to viņai nepiedos, ka nav vairs tā vācu durkļa, kas deva viņai iespēju to darīt, — šī somu buržuāzijā nīst boļševikus visiem spēkiem, kā vien var plēsoņa nīst strādniekus, kuri to nometuši. Šī somu buržuāzijā tomēr sev sacīja: „Ja mēs sekosim Antantes norādījumiem, — tas nozīmēs noteikti zaudēt katru cerību uz neatkarību". Bet šo neatkarību viņiem deva boļševiki 1917. gada novembrī, kad Somijā bija buržuāziskā valdība. Tādējādi Somijas buržuāzijas plašo aprindu domas izrādījās svārstīgas. Mēs vinnējām prāvu ar Antanti, tāpēc ka tā cerēja uz sīkajām nācijām un reizē ar to atstūma tās no sevis.

Ar šo pieredzi milzīgā, pasaulvēsturiskā mērogā tiek apstiprināts tas, ko mēs vienmēr esam teikuši. Ir divi spēki pasaulē, kuri var noteikt cilvēces likteņus. Viens spēks ir starptautiskais kapitālisms, un, ja tas uzvarēs, tas parādīs šo spēku bezgalīgās zvērībās — tas redzams no katras mazās nācijās attīstības vēstures. Otrs spēks — starptautiskais proletariats, kas ar proletariāta diktatūras palīdzību, kuru viņš sauc par strādnieku demokrātiju, cīnās par sociālistisko revolūciju. Mums neticēja ne svārstīgie elementi pie mums Krievijā, ne sīko zemju buržuāzijā, pasludinādama mūs par utopistiem vai razbainiekiem, vai pat vēl ļaunāk, jo nav tādas bezjēdzīgas un briesmīgas apsūdzības, kas nebūtu tikusi celta pret mums. Bet, kad jautājums nostājās krasi: iet kopā ar Antanti, palīdzēt tai žņaugt boļševikus vai arī palīdzēt boļševikiem ar savu neitralitāti, tad izrādījās, ka mēs prāvu vinnējām un dabūjām neitralitāti. Lai gan mums nebija nekādu līgumu, bet Anglijai, Francijai un Amerikai bija dažādi vekseļi, dažādi līgumi, — tomēr mazās valstis rīkojās tā, kā gribējām mēs, ne jau tāpēc, ka Polijas, Somijas, Lietuvas, Latvijas buržuāzijai sagādāja baudu piekopt savu politiku boļševiku skaisto acu dēļ, — tie, protams, ir nieki, — bet tāpēc, ka mums bija taisnība mūsu dotajā pasaulvēsturisko spēku novērtējumā: vai nu zvērīgais kapitāls uzvarēs, un, lai arī kāda demokrātiskā republika būtu, tas žņaugs visas mazās tautas pasaulē; vai arī uzvarēs proletariāta diktatūra, — un tikai tā ir visu darba ļaužu un visu mazo, nomākto, vājo tautu cerība. Izrādījās, ka mums bija taisnība ne vien pasaules politikas teorijā, bet arī praksē. Kad mums sākās šī prāvošanās Somijas, Igaunijas karaspēka dēļ, mēs šo prāvu vinnējām, lai gan viņi varēja ar niecīgiem spēkiem mūs nospiest. Neraugoties uz to, ka Antante gan visu savu financialā spiediena, gan militārās varenības, gan pārlikās sagādes milzīgo spēku, — visu bija metusi uz svaru kausiem, lai piespiestu Somiju uzsākt karu, — tomēr mēs vinnējām šo prāvu.

Tas, biedri, ir otrs starptautiskās iejaukšanās posms, tā ir mūsu otrā pasaulvēsturiskā uzvara. Pirmkārt, mēs Anglijai, Francijai un Amerikai atkarojām viņu strādniekus un zemniekus. Šis karaspēks nevarēja cīnīties pret mums. Otrkārt, mēs atkarojām viņām šīs mazās zemes, kuras visas ir pret mums, kurās it visur valda nevis Padomju, bet buržuāzijas vara. Viņas ieturēja attiecībā uz mums draudzīgu neitralitāti un nostājās pret pasaulvareno Antanti, jo Antante bija plēsoņa, kas gribēja tās nospiest.

Te starptautiskā mērogā notika tas pats, kas nolika ar Sibirijas zemnieku, kurš licēja Satversmes sapulcei, palīdzēja eseriem un meņševikiem savienoties ar Kolčaku un sist mūs. Kad viņš bija izjutis, ka Kolčaks ir pašas eksplua-tatoriskākās diktatūras, muižnieku un kapitālistu plēsonīgās diktatūras pārstāvis, vēl Jaunākas nekā cariskā diktatūra, tad viņš organizēja tās milzīgi daudzās sacelšanās Sibirijā, par kurām mēs dabūjām precizas ziņas no biedriem un kuras mums tagad nodlrošina pilnīgu — šoreiz apzinīgu — Sibirijas atgūšanu. Tas, kas notika ar Sibirijas zemnieku, neraugoties uz tā neattīslību un politisko tumsību, tas pats ir noticis tagad daudz plašākā mērogā, pasaul-vēsturiskā mērogā, ar visām mazajām nācijām. Viņas nīda boļševikus, dažas no tām ar asiņainu roku, ar negantu balto teroru apspieda boļševikus, bet, kad viņas ieraudzīja „atbrīvotājus", angļu oficierus, tad tās saprata, ko nozīmē angļu un amerikāņu „demokrātijā". Kad Anglijas un Amerikas buržuāzijas pārstāvji ieradās Somijā, Igaunijā, viņi sāka žņaugt vēl nekaunīgāk nekā Krievijas imperiālisti, — nekaunīgāk tāpēc, ka Krievijas imperiālisti bija vecā laika pārstāvji un neprata žņaugt, kā nākas, bet šie ļaudis prot žņaugt un žņaudz, kamēr nožņaudz.

Lūk, kāpēc šī uzvara otrā posmā ir daudz drošāka, nekā tas tagad liekas. Es nepavisam nepārspīlēju un uzskatu pārspīlējumus par ārkārtīgi bīstamiem. Es nemaz nešaubos, ka Antante vēl joprojām mēģinās uzrīdīt mums gan vienu, gan otru mazu valsti, kas dzīvo mums kaimiņos. Šie mēģinājumi būs, tāpēc ka mazās valstis ir pilnīgi atkarīgas no Antantes, tāpēc ka visas šīs runas par brīvību, neatkarību un demokrātiju ir viena vienīga liekulība, un Antante var tās piespiest vēlreiz pacelt roku pret mums. Bet, ja šis mē-

ģinājums neizdevās tik izdevīgā brīdī, kad tik viegli bija vest cīņu pret mums, tad, man šķiet, var noteikti sacīt: šai ziņā, bez šaubām, galvenās grfitības ir jau aiz muguras. Mums ir tiesība to teikt bez mazākā pārspīlējuma un pilnīgi apzinoties, ka milzīgs spēku pārsvars ir Antantes pusē. Mūsu uzvara ir droša. Mēģinājumi būs, bet tos mēs uzvarēsim vieglāk, tāpēc ka mazās valstis ar visu savu buržuāzisko iekārtu ir pārliecinājušās praksē, nevis teorētiski, — teorijai šie kungi neder, — ka Antante ir daudz nekaunīgāks un plēsonīgāks zvērs, nekā viņiem šķiet boļševiki, ar kuriem biedē bērnus un kulturālus sīkpilsoņus visā Eiropā.

Bet mūsu uzvaras neaprobežojās ar to. Pirmkārt, mēs Antanlei atkarojām viņas strādniekus un zemniekus, otrkārt, iemantojām to mazo tautu neitralitāti, kuras ir Antantes vergi, un, treškārt, mēs sākām atkarot Anlantei viņas pašas zemēs sīkburžuaziju un izglītoto sīkpilsonību, kas bija pilnīgi pret mums. Lai to pierādītu, es atļaušos atsaukties uz avīzes ,,Humanite“* 26. oktobra numuru, kas man pašreiz rokā. Šī avīze, kura ir vienmēr piederējusi pie II Internacionāles, kara laikā bija neganti šovinistiska, atbalstīja lādu sociālistu viedokli kā mūsu meņševiki un labējie eseri un vēl joprojām veic samierinātāja lomu, — tā paziņo, ka esot pārliecinājusies par strādnieku noskaņojuma maiņu. To tā ieraudzījusi ne Odesā, bet Parizes ielās un sapulcēs, kad strādnieki neļāva runāt tiem, kas uzdrošinājās teikt vārdu pret boļševislisko Krieviju. Un kā politiķi, kas vairāku revolūciju gaitā ir kaut ko mācījušies, kā cilvēki, kas zina, kas ir tautas masas, viņi nedrīkst pīkstēt par iejaukšanos un visi izsakās pret. Bet tas vēl nav viss. Nepietiek, ka to paziņo sociālisti (viņi dēvē sevi par sociālistiem, lai gan mēs jau sen zinām, kādi viņi sociālisti), lai pašā avīzes ,,Humanitē“ 26. oktobra numurā, ko es citēju, ievietots daudzu franču inteliģences, franču sabiedriskās domas pārstāvju paziņojums. Šajā paziņojumā, kas sākas ar Anatola Fransa parakstu un kur ir Ferdinanda Bijsona paraksts, es saskaitīju 71 buržuāziskās inteliģences pārstāvja uzvārdu, kuri pazīstami visā Francijā un kuri saka, ka viņi esot pret iejaukšanos Krievijas lietās, tāpēc ka

* — „Cilvēce", lied.

13 30. sēj.

blokāde, bada nāves pielietošana, no kuras iet bojā bērni un sirmgalvji, neesot pieļaujama no kultūras un civilizācijās viedokļa, ka viņi to nevarot panest. Bet pazīstamais franču vēsturnieks Olars, kam caur un cauri ir buržuāzisks viedoklis, savā vēstulē saka: „Es kā francūzis esmu boļševiku ienaidnieks, kā francūzis — esmu demokrātijās piekritējs, būtu smieklīgi turēt mani aizdomās par pretējo, bet, kad es lasu, ka Francija uzaicina Vāciju piedalīties Krievijas blokādē, kad es lasu, ka Francija ar šo priekšlikumu griežas pie Vācijas, — tad es jūtu savā sejā kauna sārtumu^1*. Tā varbūt ir tikai inteliģences pārstāvja jūtu izpausme vārdos, bet var sacīt, ka tā ir trešā uzvara, ko mēs esam guvuši pār imperiālistisko Franciju šās zemes iekšienē. Lūk, ko liecina šī uzstāšanās, svārstīga, nožēlojama pali par sevi, tās inteliģences uzstāšanās, kura, kā mēs esam redzējuši desmitos un simtos piemēru, var mil-jonreiz vairāk trokšņot, nekā tai ir spēka, bet kurai ir īpašība būt par labu barometru, parādīt, uz kuru pusi sliecas sīkburžuazija, parādīt, uz kuru pusi sliecas sabiedriskā doma, kas caur un cauri ir buržuāziskā. Ja mēs pašā Francijā, kur visas buržuāziskās avīzes neraksta par mums citādi kā vismelīgākajos izteicienos, esam guvuši tādus rezultātus, tad mēs sev sakām: izskatās tā, ka Francijā sāktos otra Dreifusa prāva, tikai daudz lielāka. Toreiz buržuāziskā inteliģence cīnījās pret klerikālo un militāro reakciju, strādnieku šķira toreiz nevarēja to uzskatīt par savu lielu, toreiz nebija lādu ņbjektivu apstākļu, nebija tāda dziļa revolucionārā noskaņojuma kā tagad. Bet tagad? Ja franču buržuāziskā inteliģence pēc tam. kad nesen vēlēšanās uzvarējusi visnegantākā reakcija, pēc tā režima, kas tagad tur pastāv attiecībā uz boļševikiem, ja viņa saka, ka lai esot jākaunas par reakcionārās Francijas savienību ar reakcionāro Vāciju nolūkā ar bada palīdzību žņaugt Krievijas strādniekus un zemniekus, — tad mēs sev sakām: tā, biedri, ir trešā un vislielākā uzvara. Un, ja valsts iekšienē stāvoklis ir tāds, es gribētu redzēt, kā kungi Klcmanso, Loid-Džordžs un Vilsons realizēs savu plānu par jauniem uzbrukumiem Krievijai, par kuriem viņi sapņo. Pamēģiniet, kungi! (Aplausi.)

Biedri, es atkārtoju, ka būtu vislielākā kļūda izdarīt no

tā pārāk neuzmanīgus secinājumus. Nav šaubu, ka viņi savus mēģinājumus atkārtos, liet mēs esam pilnīgi pārliecināti, ka šie mēģinājumi, lai ar cik lieliem spēkiem tie arī tiklu uzsākti, cietīs krachu. Mēs varam teikt, ka tas pilsoņu karš, kuru mēs vedām ar tik bezgalīgiem upuriem, bija ar uzvaru vainagots. Izrādījās, ka tas guvis uzvaru ne vien Krievijas mērogā, bet arī pasaulvēsturiskā mērogā. Katru no tiem secinājumiem, ko esmu jums izdarījis, es izdarīju uz militārās kampaņas rezultātu pamata. Lūk, kāpēc, atkārtoju, jauniem mēģinājumiem būs lemta neveiksme, — jo tie ir kļuvuši daudz vājāki, nekā bija, bet mēs pēc mūsu uzvaras pār Kolčaku, pār Jutleņiču un pēc uzvaras pār Deņikinu, kura sākusies un acīm redzot jau pilnīgi nobriest, esam kļuvuši daudz sliprāki. Vai tad Kol-čakam nepalīdzēja šī pasaulvarenā Antanle? Vai tad Uralu un Sibīrijas zemnieki, kuri Satversmes sapulces vēlēšanās deva vismazāko procentu boļševiku, neatbalstīja visnotaļ Satversmes sapulces fronti, kas toreiz bija meņšcviku uneseru fronte, — vai tad viņi nebija labākais cilvēku materials pret komunistiem? Vai tad Sibīrija nebija zeme, kur nebija muižnieku zemesīpašuma un kur mēs nevarējām zemnieku masām uzreiz palīdzēt tā, kā palīdzējām visiem krievu zemniekiem? Kā tad trūka Kolčakam, lai uzvarētu mūs? Trūka tā, kā trūkst visiem imperiālistiem. Viņš joprojām palika ekspluatators, viņam bija jārīkojas pasaules kara mantojuma apstākļos, tajos apstākļos, kuri ļāva par demokrātiju un brīvību tikai pļāpāt, kuri deva iespēju nodibināt vai nu vienu, vai otru diktatūru: vai nu eksplua-tatoru dliktaluru, kas neganti aizstāv savas privilēģijas un paziņo, ka jānomaksā mesli par tiem vekseļiem, ar kuru palīdzību viņi grib izplēst miljardus no visām tautām, vai arī strādnieku diktatūru, kas cīnās pret kapitālistu varu un vēlas stingri nodrošināt darba ļaužu varu. Tikai šā iemesla dēļ krita Kolčaks. Lūk, kādā veidā, nevis nododams vēlēšanu biļetenu, — arī šis veids, protams, nav slikts zināmos apstākļos, — bet ar savu rīcību Sibirijas un Uralu zemnieks noteica savu likteni. 1918. gada vasarā viņš bija neapmierināts ar boļševikiem. Viņš redzēja, ka boļševiki piespiež nodot labības pārpalikumus ne par spekulatīvām cenām, un viņš pagriezās uz Kolčaka pusi. Tagad viņš ir apskatījies, salīdzinājis un nonācis pie cita secinājuma. To viņš ir sapratis pretēji visām mācībām, ko viņam sniedza, tāpēc ka pats uz savas ādas viņš iemācījies to, ko no mācībām negrib saprast daudzi eseri un meņševiki (aplausi), ka var būt tikai divas diktatūras, ka jāizvēlas vai nu strādnieku diktatūra, — un tas nozīmē palīdzēt visiem darba ļaudīm nomest ekspluatatoru jūgu, — vai arī eks-pluatatoru diktatūra. Zemnieku mēs esam sev iekarojuši, mēs esam pierādījuši pieredzē, vissmagākajā pieredzē, kas gājusi caur nedzirdētām grūtībām, ka vest sev līdzi zemniecību mēs kā strādnieku šķiras pārstāvji pratīsim labāk, ar lielākiem panākumiem nekā kaut kura cita partija. Citām partijām patīk pret mums celt apsūdzību, ka mēs pret zemniecību cīnoties un neprotot noslēgt pareizu līgumu, un visi piedāvā savus labos, cēlos pakalpojumus, lai samierinātu mūs ar zemniekiem. Pazemīgi pateicamies, kungi, bet mēs nedomājam, ka jūs to izdarīsit. Bet mēs vismaz esam jau sen pierādījuši, ka esam pratuši to izdarīt. Mēs zemniekam netēlojām saldenas ainas, ka viņš varētu iziet no kapitālistiskās sabiedrības bez strādnieku šķiras dzelzs disciplīnas un stingras varas, ka vienkārša biļetenu savākšana varētu izšķirt pasaulvēsturisko jautājumu par cīņu pret kapitālu. Mēs teicām tieši: diktatūra ir nežēlīgs, smags un pat asiņains vārds, bet mēs teicām, ka strādnieku diktatūra nodrošinās viņam ekspluatatoru jūga nogāšanu, un mums bija taisnība. Pārbaudījis praksē vienu un otru diktatūru, zemnieks izvēlējās strādnieku šķiras diktatūru un kopā ar to ies tālāk līdz pilnīgai uzvarai. (А p 1 a u s i.)

Biedri, no tā, ko esmu teicis par mūsu starptautiskajām uzvarām, izriet, — un, man šķiet, pie tā nevajadzēs ilgi kavēties, — ka mums maksimāli lietišķi un mierīgi jāatkārto mūsu miera piedāvājums. Mums tas jādara tāpēc, ka tādu piedāvājumu mēs esam iesnieguši jau daudzas reizes. Un katru reizi, kad mēs to darījām, mūsu prestižs katra izglītota cilvēka, pat mūsu ienaidnieka acīs cēlās un šā izglītotā cilvēka sejā parādījās kauna sārtums. Tā bija, kad šurp atbrauca Bulils, kad viņu pieņēma b. Čičerins, kad viņš sarunājās ar lo un ar mani un kad mēs dažās stundās noslēdzām pagaidu miera līgumu. Un viņš mums apgalvoja (šie kungi mīl lielīties), ka Amerika — tas esot viss, bet kas gan rēķināšoties ar Franciju, ja pastāv spēcīga Amerika? Bet, kad mēs parakstījām līgumu, tad tiklab Francijas, kā arī Anglijas ministri izdarīja šāda veida žestu. (Ļeņins taisa izteiksmīgu žestu ar kāju. Smiekli.) Bulifam, izrādījās, bija vistukšākais papīriņš rokās, un viņam teica: „Kas gan varēja gaidīt, ka tu būsi tik naivs, tik stulbs un ticēsi Anglijas un Francijas demo-kratismam!“ (Aplausi.) Bet rezultātā šai pašā numurā es lasu pilnīgu līguma tekstu ar Bulitu franču valodā, — un tas ir iespiests visās angļu un amerikāņu avīzēs. Rezultātā viņi paši visai pasaulei parādījuši, ka viņi ir vai nu blēži, vai arī puikas, — lai izvēlas! (Aplausi.) Bet visas simpātijās — pat sīkpilsonības, pat kaut cik izglītotās buržuāzijas simpātijās, kura atcerējusies, ka arī viņa ir kādreiz cīnījusies pret saviem cariem un karaļiem, — ir mūsu pusē, tāpēc ka mēs lietišķīgā veidā parakstījām vissmagākos miera noteikumus un teicām: „Pārāk dārga mums ir mūsu strādnieku un zaldalu asins cena; par mieru mēs jums kā tirgoņiem maksāsim ar smagu meslu cenu; mēs maksāsim smagus meslus, lai tikai saglabātu strādnieku un zemnieku dzīvības". Tāpēc es domāju, ka mums nav te daudz ko runāt, un beigās es nolasīšu rezolūcijas projektu, kura Padomju kongresa vārdā paustu mūsu nelokāmo vēlēšanos ieturēt miera politiku. (Aplausi.)

Tagad man gribētos no ziņojuma starptautiskās un militārās daļas pāriet uz politisko daļu.

Mēs guvām trīs lielas uzvaras pār Antanti, un tās ne tuvu nebija tikai militārās uzvaras vien. Tās bija uzvaras, kuras guva strādnieku šķiras diktatūra, un katra tāda uzvara nostiprināja mūsu stāvokli ne tikai tāpēc, ka mūsu pretinieks novājinājās un palika bez karaspēka, — mūsu starptautiskais stāvoklis nostiprinājās tāpēc, ka mūsu prestižs cēlās visas darba cilvēces un pat daudzu buržuāzijas pārstāvju acīs. Un šajā ziņā tās uzvaras, kuras mēs guvām pār Kolčaku, Judeņiču un tagad gūstam pār Deņikinu, dos mums iespēju arī turpmāk miera ceļā iekarot sev simpātijās arvien lielākos apmēros nekā līdz šim.

Mūs vienmēr ir apsūdzējuši terorismā. Tā ir izplatīta apsūdzība, kas neizzūd no avīžu slejām. Tā ir apsūdzība par to, ka terorismu mēs esot pārvērtuši par principu. Uz to mēs atbildam: „Jūs paši neticat tādam apmelojumam". Tas pats vēsturnieks Olars, kas uzrakstījis vēstuli avīzei „Humānite", raksta: „Es esmu mācījies vēsturi un mācījis to. Kad es lasu, ka boļševikiem esot tikai kropļi, monstri un biedēkļi, es saku: to pašu rakstīja par Robespjeru un Dantonu. Ar šo, — viņš saka, — es nepavisam nesalīdzinu ar šiem dižajiem cilvēkiem tagadējos krievus, nekā tamlīdzīga; nekā kaut cik līdzīga viņos nav. Bet es kā vēsturnieks saku: nevar taču katrām baumām ticēt". Kad tā sāk runāt buržuāzijas vēsturnieks, mēs redzam, ka arī tie meli, kurus par mums izplata, sāk izklīst. Mēs sakām: terors mums bija uzspiests. Mēdz aizmirst to, ka terorismu izraisīja pasaulvarenās Antanles uzbrukums. Vai tad tas nav terors, kad visas pasaules flote bloķē bada piemeklētu zemi? Vai tad tas nav terors, kad ārzemju pārstāvji, balstīdamies uz it kā diplomātisku neaizskaramību, organizē baltgvardu sacelšanās? Vajag tomēr uz lielām raudzīties kaut cik lietišķi. Vajag taču saprast, ka starptautiskais imperialisms, lai apspiestu revolūciju, ir visu licis uz spēli, ka to neatbaidīs nekas un ka tas saka: „Par vienu oficieri — vienu komunistu, un mēs vinnēsim!" Un viņiem ir taisnība. Ja mēs būtu mēģinājuši šo karaspēku, kuru radījuši starptautiskie plēsoņas, kurš kļuvis zvērisks no kara, ietekmēt ar vārdiem, ar pārliecināšanu, ietekmēt kaut kā citādi, ne ar teroru, tad mēs nebūtu noturējušies pat divus mēnešus, tad mēs būtu muļķi. Teroru mums uzspiedis Antanles terorisms, pasaulvarenā kapitālisma terors, kurš ir žņaudzis, žņaudz un nolemj bada nāvei strādniekus un zemniekus par to, ka viņi cīnās par savas zemes brīvību. Un ikvienu soli mūsu uzvarās pār šo terora pirmcēloni un cēloni neizbēgami un nemainīgi pavadīs tas, ka mēs savā pārvaldīšanā iztiksim bez šā pārliecināšanas un ietekmēšanas līdzekļa.

To, ko mēs sakām par terorismu, mēs teiksim arī par mūsu nostāju pret visiem svārstīgajiem elementiem. Mūs apsūdz, ka mēs esot radījuši neticami smagus apstākļus vidusslāņa cilvēkiem, buržuāziskai inteliģencei. Mēs sakām: imperiālistiskais karš bija imperiālistiskās politikas turpinājums, tāpēc tas radīja revolūciju. Imperiālistiskā kara laikā visi juta, ka buržuāzijā ved karu savu plēsonīgo interešu vārdā, ka šai karā tauta iet bojā, bet buržuāzijā iedzīvojas. Tas ir pamatmotivs, kas aužas cauri visai viņas politikai visās zemēs, un tas viņu pazudina un pazudinās galīgi. Bet mūsu karš ir revolūcijas politikas turpinājums, un katrs strādnieks un zemnieks zina, bet, ja nezina, tad instinktivi jūt un redz, ka tas ir karš, ko ved, lai aizsargātos no ekspluataloriem, karš, kas visvairāk upuru prasa no strādniekiem un zemniekiem, bet ko nekas nekavēs prasīt šos upurus arī no citām šķirām. Mēs zinām, ka viņiem tas ir grūtāk nekā strādniekiem un zemniekiem, tāpēc, ka viņi piederēja pie privileģētas šķiras. Bet inēs sakām, ka tad, kad runa ir par to, lai miljonus darba ļaužu albrīvotu no ekspluatācijas, tad valdība, kas kavētos prasīt upurus no citām šķirām, nebūtu vis sociālistiskā, bet būtu nodevīga valdība. Ja mēs grūtības uzlikām vidējām šķirām, tad tāpēc, ka Antantes valdības radīja mums nedzirdēti smagus apstākļus. Un katru mūsu uzvaru soli, — to mēs redzam no mūsu revolūcijas pieredzes, es tikai nevaru sīki pie tā kavēties, — pavada tas, ka cauri visām svārstībām un daudzajiem mēģinājumiem atgriezties atpakaļ arvien lielāks un lielāks svārstīgo elementu pārstāvju skaits pārliecinās par to, ka tiešām nav citas izvēles kā vienīgi starp darba ļaužu diktatūru un eksplualatoru varu. Ja šiem elementiem bija grūti laiki, tad vainīga te nav vis boļševiku vara, bet vainīgi ir baltgvardi, vainīga ir Antante, un uzvara pār tiem būs īsts un drošs noteikums visu šo šķiru stāvokļa uzlabošanai. Šai ziņā, biedri, es gribētu, pārejot pie politiskās pieredzes mācībām iekšzemē, teikt dažus vārdus par to, kāda nozīme ir karam.

Mūsu karš ir revolūcijas politikas — eksplualatoru, kapitālistu un muižnieku gāšanas politikas — turpinājums. Tāpēc māsu karš, lai cik tas bezgala smags, saista pie mums strādnieku un zemnieku simpātijās. Karš ir ne tikai politikas turpinājums, tas ir politikas sumējums, politikas mācība šajā nedzirdēti smagajā karā, ko ar pasaulvarenās Antantes palīdzību mums uzvēluši muižnieki un kapitālisti. Šajā ugunī strādnieki un zemnieki ir daudz ko mācījušies. Strādnieki iemācījās, kā izmantot valsts varu un kā pārvērst katru soli par propagandas un izglītības avotu, kā padarīt šo Sarkano Armiju, kurā vairākums ir zemnieku, par zemniecības izglītošanas orgānu, kā padarīt Sarkano

Armiju par buržuāzisko speciālistu izmantošanas ieroci. Mēs zinām, ka šo buržuāzijas speciālistu lielais vairākums ir pret mums, — un viņu lielajam vairākumam jābūt pret mums, — jo te izpaužas viņu šķiriskā daba, un šai ziņā mums nevar būt nekādu šaubu. Simti un tūkstoši šo speciālistu kļuva mūsu nodevēji, bet desmiti un atkal desmiti tūkstoši speciālistu kalpoja arvien uzticīgāk un uzticīgāk tāpēc, ka pašas cīņas gaitā viņus dabūjām mūsu pusē, tāpēc, ka tas revolucionārais entuziasms, kas darīja brīnumus Sarka-najā Armijā, cēlās no tā, ka mēs apkalpojām un apmierinājām strādnieku un zemnieku intereses. Šī situācijā, kad vienprātīgi rīkojās strādnieku un zemnieku masas, zinādamas, par ko tās cīnās, darīja savu darbu, un arvien lielāka un lielāka daļa to cilvēku, kuri, reizēm neapzinīgi, pārnāca pie mums no citas nometnes, pārvērtās un pārvēršas par mūsu apzinīgiem piekritējiem.

Biedri, tagad mūsu priekšā ir uzdevums — to pieredzi, ko mēs esam guvuši mūsu kara darbībā, pārnest uz mierīgās celtniecības sieru. Nekas nerada mūsos tādu prieku un nedod tādu iespēju apsveikt Viskrievijas Vil Padomju kongresu kā pagrieziena punktu Padomju Krievijas vēsturē, kā tas, ka pilsoņu karu, kurus esam veduši, galvenais posms ir jau aiz muguras, bet priekšā — tās mierīgās celtniecības galvenais posms, kura mūs visus saista, kuru mēs vēlamies, kura mums jārada un kurai mēs veltīsim visus savus spēkus un visu savu dzīvi. Tagad, pamatojoties uz smagajiem kara pārbaudījumiem, mēs varam teikt, ka galvenajā, militārā un starptautiskā ziņā mēš esam izrādījušies uzvarētāji. Mūsu priekšā paveras mierīgās celtniecības ceļš. Nevajag, protams, aizmirst, ka ienaidnieks uzmana katru mūsu soli un izdarīs vēl daudz mēģinājumu gāzt mūs visādiem līdzekļiem, kādi vien varēs būt viņa rīcībā: ar varmācību, krāpšanu, uzpirkšanu, sazvērestībām uti. Mūsu uzdevums ir visu to pieredzi, ko mēs esam guvuši kara lietās, virzīt tagad uz lo, lai atrisinātu mierīgās celtniecības pamatjautājumus. Es minēšu šos galvenos jautājumus. Tas ir vispirms — jautājums par pārtiku, jautājums par maizi.

Mēs vedām vissmagāko cīņu pret aizspriedumiem un paražām. Zemnieks, no vienas puses, ir darba cilvēks, kas gadu desmitiem ilgi izjutis muižnieka un kapitālista jūgu un и г savu apspiestā cilvēka instinktu zina, ka tas ir zvērs, kurš neapstāsies asins jūru priekšā, lai atgūtu savu varu. Itet, no otras puses, zemnieks ir īpašnieks. Viņš grib brīvi pārdot labību, viņš grib „tirdzniecības brīvību", viņš nesaprot, ka labības pārdošanas brīvība bada piemeklētā zemē ir spekulācijās brīvība, iedzīvošanās brīvība bagātniekiem. Un mēs sakām: to mēs nekad neatļausim, drīzāk visi noliksim galvas, nekā šai ziņā piekāpsimies.

Mēs zinām, ka mēs te piekopjam politiku, kad strādnieki pārliecina zemniekus aizdot labību, jo papīriņš nav ekvivalents, nav labībai līdzvērtīgs. Zemnieks dod mums labību par cietām cenām un nesaņem preces, jo mums to nav, bet saņem krāsainus papīriņus. Viņš aizdod labību, un mēs sakām: „Ja tu esi darba cilvēks, vai tad tu vari kaut ko iebilst pret to, ka tas ir taisnīgi? Kā tu vari nepiekrist tam, ka esošie labības pārpalikumi jāaizdod par cietām cenām, nevis jāpārdod spekulācijās ceļā, jo spekulācijā ir atgriešanās pie kapitālisma, atgriešanās pie ekspluatācijas, pie tā, pret ko mēs cīnījāmies?" Tās ir milzīgas grūtības, tas maksāja mums lielu svārstīšanos. Daudzus soļus mēs esam spēruši un speram taustīdamies, bet mēs esam guvuši galveno pieredzi. Kad jūs dzirdēsit b. Cjurupa vai citu pārtikas darbinieku pārskatu, jūs redzēsit, ka pie reparticijas,— kad valsts saka zemniekiem, ka viņiem jāaizdod labība, — kā pie šās reparticijas zemnieki pierod, ka mums ir ziņas no daudziem pagastiem par reparticijas izpildīšanu par visiem 100 procentiem, ka, lai gan panākumi ir ļoti niecīgi, panākumi tomēr ir, ka mūsu pārtikas politika liek zemniekam arvien skaidrāk un skaidrāk saprast: ja gribi labības tirdzniecības brīvību izpostītā zemē, — tad ej atpakaļ, izmēģini Kolčaku, Deņikinu! Pret to mēs cīnīsimies līdz pēdējai asins lāsei. Te nevar būt nekādas piekāpšanās. Sājā pamatjautājumā, jautājumā par maizi, mēs veltīsim visus spēkus, lai nebūtu spekulācijās, lai labības pārdošana nedarītu bagātniekus bagātākus, bet lai visi labības pārpalikumi, kas ar veselu darba ļaužu paaudžu pūlēm tiek gūti uz visas valsts zemes, lai visi šie labības pārpalikumi būtu valsts īpašums, lai tagad, kad valsts ir izpostīta, šos labības pārpalikumus zemnieki aizdotu strādnieku valstij. Ja zemnieks to darīs, tad mēs tiksim ārā no visam grūtībām.

atjaunosim rūpniecību, un strādnieks savu parādu atdos zemniekam ar uzviju. Viņš nodrošinās tiklab viņam, kā arī viņa bērniem iespēju eksistēt, nestrādājot muižniekam un kapitālistam. To mēs sakām zemniekam, un viņš pārliecinās, ka citas izvēles nav. Šo pārliecību dodam zemniekam pat ne tik daudz mēs, cik mūsu pretinieku kungi — Kolčaks un Deņikins. Viņi dod zemniekam visvairāk faktisko dzīves mācību, virza to uz mūsu pusi.

Bet, biedri, maizes jautājumam seko otrs jautājums — par kurināmo. Pašreiz sagādes vietās ir savākts pilnīgi pietiekams labības daudzums, lai paēdinātu Petrogradas un Maskavas izsalkušos strādniekus. Bet pastaigājiet pa Maskavas strādnieku kvartāliem, un jūs redzēsit briesmīgu aukstumu, briesmīgu postu, kas tagad saasinājies kurināmā jautājuma dēļ. Te mēs pārdzīvojam drausmīgu krizi, te mēs esam atpalikuši no vajadzībām. Pēdējā laikā daudzas Aizsardzības Padomes un Tautas Komisāru Padomes sēdes bija veltītas vienīgi tam, lai izstrādātu līdzekļus, kā izkļūt no kurināmā krizes. Manai runai b. Ksandrovs ir savācis materiālu, kurš rāda, ka mēs no šās drausmīgās krizes esam jau sākuši izkļūt. Oktobra sākumā nedēļas laikā lika piekrauti 16 tūkstoš vagonu, oktobra beigās šis skaitlis nonāca līdz 10 tūkstošiem nedēļā. Tā bija krize, tā bija katastrofa, tas bija bads daudzu Maskavas, Petrogradas un daudzu citu vietu rūpnīcu un fabriku strādniekiem. Šās katastrofas rezultāti jūtami līdz šim laikam. Tad mēs ķērāmies pie šās lietas, sasprindzinājām visus savus spēkus, izdarījām to, ko darījām attiecībā uz kara lietu, mēs teicām: visu, kas vien ir apzinīgs, visu — kurināmā jautājuma atrisināšanai, ejot ne veco kapitālisma ceļu, kad spekulantiem deva prēmijas un viņi, saņēmuši kaut kādus pasūtījumus, ar šo lietu iedzīvojās, — nē, mēs teicām: atrisiniet jautājumu sociālistiski, ar pašuzupurēšanos, atrisiniet tā, kā mēs izglābām sarkano Petrogradu, atbrīvojām Sibiriju, kā mēs uzvarējām visos revolūcijas grūtajos brīžos, visos grūtajos uzdevumos un kā mēs uzvarēsim vienmēr. Un no 12 tūkstoš vagoniem oktobra pēdējā nedēļā piekraušana pacēlusies līdz 20 tūkstošiem. Mēs atbrīvojamies no šās katastrofas, bet ne tuvu vēl neesam atbrīvojušies. Vajag, lai visi strādnieki zinātu un iegaumētu, ka bez maizes cilve-kiein, bez maizes rūpniecībai, t. i., bez kurināmā, zeme tiek nodota posta varā. Un ne tikai mūsu zeme vien. Šodien avīzes ziņo, ka Francijā, zemē uzvarētājā, dzelzceļi pārtrauc kustību. Ko tad lai saka par Krieviju? Francija izkļūs no krizes, ejot kapitālistisku ceļu, iedzīvošanās ceļu kapitālistiem un nemitīga trūkuma ceļu masām. Padomju Krievija izkļūs no krizes, ejot strādnieku disciplines un pašuzupurēšanās ceļu, stingru prasību ceļu attiecībā uz zemniekiem, to stingro prasību ceļu, kuras galu galā zemnieks vienmēr saprot. Zemnieks no piedzīvojumiem saprot, ka, lai cik smaga ir pāreja, lai cik stingra ir strādnieku valsts varas roka, tā tomēr ir darba cilvēka roka, kurš cīnās darba ļaužu masu savienības vārdā, jebkādas ekspluatācijas pilnīgas iznīcināšanas vārdā.

Un trešā nelaime mums vēl tikai tuvojas — uts, izsitumu tiļs, kas pļauj mūsu karaspēka rindas. Un te, biedri, nevar iedomāties tās šausmas, kas norisinās izsitumu tifa izplatīšanās vietās, kad iedzīvotāji ir kļuvuši bezspēcīgi, novājējuši, kad nav materiālo līdzekļu, — zūd katra dzīvība, katrs sabiedriskums. Te mēs sakām: „Biedri, visu uzmanību šim jautājumam. Fui nu utis uzvarēs sociālismu, vai ari socia-lisms uzvarēs utis!“ Arī šai jautājumā mēs, biedri, rīkodamies ar tādām pašām metodēm, sākam gūt labus rezultātus. Protams, ir vēl lādi ārsti, kas pret strādnieku varu izturas ar aizspriedumu un neuzticību un uzskata par labāku saņemt honorāru no bagātajiem nekā doties grūtajā cīņā pret izsitumu tifu. Taču tādu ir mazākums, tādu paliek arvien mazāk, bet vairākums ir tādu, kas jēdz, ka (aula cīnās par savu eksistenci, redz, ka tā ar savu cīņu grib atrisināt katras kultūras glābšanas pamatjautājumu, — un šie ārsti iegulda šai smagajā un grūtajā darbā ne mazāk pašuzupurēšanās kā jebkurš kara specialists. Viгдi ir ar mieru dot savus spēkus darbam darba ļaužu labā. Man jāsaka, ka arī. no šīs krizes mēs sākam izkļūt. Biedrs Semaško ir devis man izziņu par šo darbu. Uz 1. oktobri, pēc ziņām no frontes, tur ieradušies 122 ārsti, 407 feldšeri. No Maskavas aizsūtīti 150 ārsti. Mums ir pamats gaidīt, ka uz 15. decembri mēs dabūsim frontei vēl 800 ārstu, kuri palīdzēs cīņā pret izsitumu tifu. Mums jāpievērš liela uzmanība šai nelaimei.

jau gluži tuvo, — kad savus spēkus mēs pilnīgi veltīsim mierīgai celtniecībai. Uz tās pieredzes pamala, kādu esam ieguvuši, mēs varam galvot, ka šajā mierīgās celtniecības darbā mēs tuvākajos gados izdarīsim nesalīdzināmi lielākus brīnumus, nekā mēs esam izdarījuši šajos divos uzvarām vainagotā kura gados pret pasaulvareno Antanti.(A p 1 a u s i.)

Biedri, atļaujiet noslēgumā nolasīt rezolūcijas projektu, ko es jums iesniedzu:

„Krievijas Sociālistiskā Federativā Padomju Republika vēlas dzīvot mierā ar visām tautām un visus savus spēkus virzīt uz iekšējo celtniecību, lai noorganizētu ražošanu, transportu un sabiedrisko pārvaldi uz padomju iekārtās pamatiem, ko līdz šim traucēja Antantes iejaukšanās un bada blokāde.

Strādnieku un zemnieku valdība ir Antantes lielvalstīm vairākkārt piedāvājusi mieru, proti: 1918. g. 5. augustā — Ārlietu tautas komisariāta aicinājums Amerikas pārstāvim Pūla kgm; 1918. g. 24. oktobrī — prezidentam Vilsonam;

1918. g. 3. novembrī — visām Antantes valdībām caur neitrālo zemju pārstāvjiem; 1918. g. 7. novembrī — Viskrievijas VI Padomju kongresa vārdā; 1918. g. 23. decembrī — Ļitvinova nota Stokholmā visiem Antantes pārstāvjiem; pēc tam 1919. g. 12. janvara, 17. janvara, 4. februāra aicinājumi un līguma projekts ar Bulitu 1919. g. 12. martā;

1919. g. 7. maijā caur Nansenu.

Pilnīgi atzīstot par pareiziem visus šos daudzkārtējos Tautas Komisāru Padomes un Ārlietu tautas komisariāta soļus, VII Padomju kongress vēlreiz apliecina savu nelokāmo cenšanos pēc miera, vēlreiz uzaicina visas Antantes lielvalstis, Angliju, Franciju, Amerikas Savienotās Valstis, Itāliju, Japanu, visas kopā un katru atsevišķi, nekavējoties uzsākt miera sarunas un uzdod Viskrievijas Centrālai Iz pildu Komitejai, Tautas Komisāru Padomei un Ārlietu lautas komisariātam sistemātiski turpināt miera politiku, veicot visus tās sekmēm nepieciešamos pasākumus".

2

GALAVĀRDS

VCIK UN TAUTAS KOMISĀRU PADOMES ZIŅOJUMAM

6. DECEMBRĪ

(Balsis: „Lai dzīvo biedrs ĻeņinsI Urā!“ Aplausi.) Biedri! Man šķiet, ka Martovam ar savu runu un savu deklarāciju izdevās dot mums ārkārtīgi uzskatāmu paraugu, kā pret Padomju varu izturas grupas un partijas, kas agrāk piederējušas un pieder tagad pie II Internacionāles, pret kuru mēs tagad esam nodibinājuši Komunistisko Internacionāli. Ikvienam no jums dūrās acīs starpība starp Martova runu un viņa deklarāciju, — starpība, kuru savā piezīmē pasvītroja arī b. Sosnovskis, kas no prezidija raidīja Martovam piezīmi: „Vai tā jums nav pagājušā gada deklarācija?" Patiešām, Martova runa bez šaubām atliecas uz 1919. gadu, uz tā beigām, bel deklarācija sastādīta tā, ka mēs tajā redzam pilnīgi atkārtotu to, ko viņi teica 1918. gadā. (Aplausi.) Un, kad Martovs uz šo Sosnovska piezīmi atbildēja, ka šī deklarācija esot „uz mūžu mūžiem", tad es te tomēr atļautos uzņemties meņševiku aizstāvēšanu pret Martovu. (Aplausi, smiekli.) Jo es, biedri, esmu vērojis meņševiku darbības attīstību un gaitu varbūt vairāk un vērīgāk, — kas nepavisam nebija Iik patīkami, — nekā kāds cits. Un, pamatojoties uz šiem piecpadsmit gadu ilgajiem novērojumiem, es apgalvoju, ka šī deklarācija nepaliks ne tikvien „uz mūžu mūžiem", bet pat ne uz vienu gadu (aplausi), tāpēc ka visa meņševiku attīstība, sevišķi lādā lielā momentā, kāds sācies Krievijas revolūcijas vēsturē, rāda mums vislielāko svārslīšanos viņu vidū, kuras būtība visā visumā ir tāda, ka viņi pret savu gribu un ar vislielākām grūtībām atiet no buržuāzijas un tās aizspriedumiem. Daudzreiz tiepīgi prelojolies, viņi sāk tuvoties — loti lēni, bet tomēr sāk tuvoties — proletariāta diktatūrai, un pēc gada viņi spers vēl dažus soļus, — par to es esmu pilnīgi pārliecināts. Un šo deklarāciju nevarēs atkārtot, jo šī deklarācija, ja jūs noņemsit tai vispārējo demokrātisko frāžu un parlamentāro izteicienu čaulu, kuri darītu godu jebkuram parlamenta opozīcijas vadonim, ja jūs atmetīsit nost šīs runas, kuras daudziem patīk, bet mums šķiet garlaicīgas, un aplūkosit īsto lietas būtību, tad visa deklarācija caurcaurēm skanēs: atpakaļ pie buržuāziskās demokrātijās un nekā vairāk. (Aplaus i.) Un, lūk, kad mēs dzirdam tādas deklarācijas no cilvēkiem, kas paziņojuši par savām simpātijām mums, tad mēs sev sakām: nē, tiklab terors, kā arī AK ir absolūti nepieciešama lieta. (Aplausi.)

Biedri, lai jūs tūlīt mani neapsūdzētu vai arī lai kāds nevarētu mani apsūdzēt, ka es piesienos šai deklarācijai, es, balstīdamies uz politiskiem faktiem, apgalvoju, ka zem tādas deklarācijas abām rokām tagad parakstīsies gan labējais meņševiks, gan labējais esers. Par to man ir pierādījumi. Labējo eseru partijas padome, — no kuriem bija spiests atšķelties Voļskis un viņa grupa, — Voļskis, Satversmes sapulces komitejas priekšsēdētājs, kuru jūs dzirdējāt no tribines, — labējo eseru padome, kas notika šajā gadā, nolemj, ka ar ineņševiku partiju, kuru eseri uzskata par sev tuvu, viņi vēlas apvienoties. Kāpēc? Tāpēc, ka par tādu lietu iespiešanu, kādas ir deklarācijā un meņševiku izdevumos (kuras it kā esot tīri teorētiskas un kuras mēs veltīgi neļaujot iespiest, kā teica В un da pārstāve, sūdzēdamās, ka mums neesot pilnīgas preses brīvības), tādu lietu iespiešanu aizstāv labējie eseri, kas solidarizējas ar meņ-ševikiem, kuru deklarācija ir caurcaurēm būvēta uz tiem pašiem principiem, kādi ir arī labējiem eseriem. Tai pašā laikā pēc ilgstošas cīņas Voļska grupai vajadzēja atšķelties. Lūk, tas juceklis, kas uzskatāmi rāda, ka tā nav mūsu piesiešanās meņševikiem, bet patiesais lietu stāvoklis, — par ko mums dod piemēru eseru mazākuma grupa. Te īstā laikā atcerējās meņševiku Rozanovu, kuru droši vien Martovs un partija izslēgtu, bet, lūk, zem šās deklarācijas parakstīsies ir eseri, ir meņševiki.

Tātad līdz šim laikam viņu vidū ir divi dažādi virzieni, no kuriem viens nožēlo, raud, jūt līdzi un vēlas teorētiski atgriezties pie demokrātismā, bet otrs. pikojas. Un veltīgi Martovs saka, ka terorisma jautājumā es esot it kā taisnojies. Jau šis izteiciens vien rāda, cik bezgalīgi tāli no mums ir sīkburžuaziskās demokrātijās uzskati un cik tuvi tie ir II Internacionālei. Patiesībā gluži nekā sociālistiskā tajos nav, bet tieši otrādi. Kad ir pienācis socialisms, mums atkal sludina vecos, buržuāziskos uzskatus. Es nevis sevi attaisnoju, bet runāju par speciālu partiju, ko radījis karš, par oficieru partiju, kuri komandēja imperiālistiskā kara laikā, kuri izvirzījās šai karā, kuri zina, kas ir praktiskā politika. Kad mums saka: „Jūsu AK vajag vai nu aizvākt, vai arī labāk organizēt", tad, biedri, mēs atbildam: mēs nepretendējam uz to, ka viss tas, ko mēs darām, ir vislabākais, un bez mazākā aizsprieduma mēs esam gatavi un esam priecīgi mācīties. Bet, ja mūs grib mācīt, kā organizēt aizsardzību pret muižnieku, baltgvardu dēliņiem un oficieriem, tie cilvēki, kuri bija Satversmes sapulcē, tad mēs viņiem atbildam: jūs taču bijāt pie varas un ar Kerenski cīnījāties pret Korņilovu, un ar Kolčaku bijāt, un šie paši baltgvardi jūs no turienes bez cīņas kā bērnus izmeta laukā. Un jūs vēl pēc visa tā sakāt, ka mūsu AK esot slikti organizētas! (Aplausi.) Nē, AK mums ir lieliski organizētas. (Aplausi.) Un, kad sazvērnieku kungi tagad Vācijā ņirgājas par strādniekiem, kad tur oficieri ar feldmaršaliem priekšgalā kliedz „nost ar Berlines valdību", kad tur nesodīti slepkavo komunistu vadoņus un baltgvardiskā publika izturas pret II Internacionāles vadoņiem kā pret puikām, lad mēs skaidri redzam, ka šī izlīdzēju valdība nav nekas cits kā rotaļlieta sazvērnieku grupas rokās. Un, kad mūsu priekšā ir tāda pieredze, kad mēs tik tikko sākam iziet uz ce|a, tad šie cilvēki saka: „Jums ir pārāk liels terors". Bet cik nedēļu ir pagājis, kopš mēs atklājām sazvērestību Petrogradā r'2? Bet cik nedēļu ir pagājis, kopš Judeņičs stāvēja dažas verstis no Pelrogradas, bet Deņi-kins—noOrlas? So svārstīgo partiju un svārstīgās demokrātijās pārstāvji mums saka: „Mēs esam priecīgi, ka Judeņičs un Kolčaks ir uzvarēti". Es pilnīgi ticu, ka viņi ir priecīgi, jo viņi zina, kas viņiem draudētu no Judeņiča un

" 30. sēj.

Kolčaka. (Aplausi.) Man nav aizdomu, ka šie cilvēki nerunātu patiesību. Bet es viņiem jautāšu: kad Padomju vara pārdzīvo grūtus brīžus, kad buržuāzisko elementu vidū liek organizētas sazvērestības un kad kritiskā brīdī izdodas šīs sazvērestības atklāt, tad — kā tas notiek, vai tās liek atklātas pilnīgi nejauši? Nē, ne nejauši. Tās tiek atklātas tāpēc, ka sazvērniekiem jādzīvo masu vidū, tāpēc ka savās sazvērestībās viņi nevar izlikt bez strādniekiem un zemniekiem, bet te viņi galu galā vienmēr uzduras uz cilvēkiem, kuri iet uz šīm slikti organizētajām, kā te izteicās, AK un saka: „Tur un tur ir sapulcējušies ekspluata-tori“. (A p I a u s i.) Tāpēc es saku, ka gadījumā, ja cilvēki nāk pie mums, kad pagājis zināms laiks pēc nāvēs briesmām, kad ir sazvērestības priekšvakars, kas visiem duras acīs, ja viņi nāk pie mums un saka, ka mēs neievērojot Konstitūciju, ka AK esot slikti organizētas, te var teikt, ka šie cilvēki cīņā pret baltgvardiem nav politiku apguvuši, ka viņi savu pieredzi ar Kerenski, Judeņiču un Kolčaku nav pārdomājuši un nekādus praktiskus rezultātus no tās neprot secināt. Un, ciktāl jūs, kungi, sākat saprast, ka Kol-čaks un Deņikins ir nopietnas briesmas, ka vajag izvēlēties Padomju varai par labu, tiktāl jums ir laiks atmest Martova deklarāciju „uz mūžu mūžiem". (Smiekli.) Konstitūcijā ir ņemta vērā visa mūsu divus gadus ilgās varas pieredze, bez kuras, kā es teicu savā runā un ko te nemēģināja pat atspēkot, — bez kuras mēs nebūtu noturējušies ne tikvien divus gadus, bet pat divus mēnešus. Lai to pamēģina atspēkot ikviens, kas gribēs kaut cik objektivi izturēties pret Padomju varu, kaut vai no vēsturnieka viedokļa, nevis no politiskā darbinieka viedokļa, kas grib runāt un sadarboties ar strādnieku masām un tās ietekmēt.

Mums saka: Padomes reti sanāk, tās netiek pietiekami bieži pārvēlētas. Man liekas, ka uz tāda veida pārmetumu vajadzētu atbildēt ne ar runām un ne ar rezolūcijām, bet ar darbiem. Manuprāt, labākā atbilde būs tā, ja jūs darbu, ko sākusi Padomju vara, uzskaitīdama, cik pie mums uz vietām bijis apriņķu un pilsētu Padomju pārvēlēšanu, cik bijis Padomju kongresu utt., — ja jūs šo darbu nobeigtu. Pie mums b. Vladimirskis, Iekšlietu tautas komisārā vietnieks, publicējis materiālu par šo kongresu vēsturi. Kad

es redzēju šo malerialu, es teicu: lūk, vēsturisks materials, kas pierāda, starp citu, ka civilizēto tautu vēsturē nav vēl bijis nevienas zemes, kur būtu tik plaši pielietota proletāriskā demokrātijā kā pie mums Krievijā. Ja saka, ka mēs maz pārvēlējot Padomes, ka mēs reti sasaucot kongresus, tad es uzaicinu katru delegātu pieprasīt caur attiecīgo orgānu, lai mēs šajā kongresā izplatītu vēl anketas veida aptaujas papildlapiņu un lai uz tās katrs delegāts uzrakstītu: kādā mēnesī, datumā un gadā un kādā apriņķī, pilsētā un ciematā ir sanākuši Padomju kongresi. Ja jūs šo vienkāršo darbu padarīsit un katrs no jums šādu aptaujas lapiņu izpildīs, jūs dabūsit materiālu, kas mūsu nepilnīgos datus papildinās un kas pierādīs, ka tādā grūtā laikā kā kara laiks, kad gadsimtiem nodibināto, Rietumeiropas cilvēkam par paražu kļuvušo Eiropas konstitūciju darbība bija gandrīz pilnīgi apturēta, ka šai laikā Padomju konstitūcija, attiecībā uz tautas masu līdzdalību pārvaldīšanā un pārvaldīšanas lietu patstāvīgā izlemšanā kongresos un Padomēs, un pārvēlēšanās, tika pielietota uz vietām lādos apmēros kā nekur pasaulē. Bet, ja saka, ka tas esot par maz, ja kritizē un apgalvo, „ja jūsu CIK uav sanākusi, tas tiešām ir briesmīgs noziegums", tad b. Trockisuz to ļoti labi atbildēja Bunda pārstāvei, teikdams, ka CIK bijusi frontē. Uz to Bunda pārstāve, — tā Bunda, kurš ir nostājies uz padomju platformas un kurš tāpēc, var domāt, ir beidzot patiesi sapratis, kas ir Padomju varas pamats, — Bunda pārstāve — es pierakstīju viņas atbildi — teica: „Tas ir kuriozs, ka CIK bijusi frontē, tā būtu varējusi sūtīt citus".

Mēs cīnāmies pret Kolčaku, pret Deņikinu un pret ciliem — viņu bija ne viena dvēsele vien! Beidzās ar to. ka krievu karaspēks tos izdzenāja kā puikas. Mēs vedam smagu, ar uzvarām vainagotu karu. Jūs zināt, ka katra uzbrukuma gadījumā mums vajadzēja visus CIK locekļus dzīt uz fronti, bet mums atbild: „Tas ir kuriozs, vajadzēja atrast cilus". Kā, vai tad mēs rīkojāmies ārpus laika un telpas? Vai arī mēs varam dzemdēt komunistus (a p ļaus i)— pa vairākiem cilvēkiem nedēļā? Mēs lo nevaram izdarīt: strādnieku, kurus norūdījuši vairāki cīņas gadi, kuri ieguvuši pieredzi, kuri var vadīt, — tādu strādnieku mums, biedri, ir mazāk nekā jebkurā citā zemē. Lai sagatavotu strādnieku jaunatni, kursantus, mums būs jāveic viss nepieciešamais, un tas prasīs vairākus mēnešus, pat gadus. Un, kad tas norisinās ārkārtīgi grūtos apstākļos, mums uz to atbild ar smīnu. Sis smīns tikai pierāda šo apstākļu pilnīgu neizprašanu. Tā ir tiešām smieklīga inlcli-ģentiska neizpratne, kad šajos kara apstākļos mūs piespiež rīkoties ne tā, kā mēs esam rīkojušies līdz šim. Mums jā-sasprindzina spēki līdz pēdējai pakāpei, un tāpēc mums jāatdod visi labākie darbinieki un CIK un izpildu komiteju locekļi frontei. Un es esmu pārliecināts, ka neviens cilvēks, kam ir kaut cik praktiskas pieredzes pārvaldīšanā, ne tikvien nenosodīs mūs, bet izteiks atzinību mums par to, ka mēs esam veikuši maksimumu, lai pie izpildu komitejām pastāvošās koleģiālās iestādes samazinātu līdz minimumam, tāpēc ka kara spaidu dēļ tās reducējās līdz vienai izpildu komitejai, tāpēc ka strādnieki traucās uz fronti, tāpat kā tagad viņi simtiem un tūkstošiem traucas kurināmā sagādes darbā. Tas ir tas pamats, bez kura Padomju republika nevar dzīvot. Ja tas ir pirkts par tādu maksu, ka vairāku mēnešu laikā retāk sapulcēsies Padomes, tad neatradīsies neviena saprātīga strādnieka vai zemnieka, kurš nesaprastu tā nepieciešamību, kurš tam nepiekristu.

Ks saku, ka par demokrātiju un demokrātismu mums joprojām pasniedz pilnīgi buržuāziskā demokrātismā aizspriedumus. No opozicijas partijas te teica, ka esot jā-pārlrauc buržuāzijas apspiešana. Vajag tomēr domāt par to, ko saka. Kas ir buržuāzijas apspiešana? Muižnieku var apspiest un iznīcināt ar to, ka ir iznīcināts muižnieku ze-mesīpašums un zeme atdota zemniekiem. Bet vai var apspiest un iznīcināt buržuāziju ar to, ka ir iznīcināts lielkapitāls? Ikviens, kas ir mācījies marksisma ābeci, zina, ka tā apspiest buržuāziju nevar, ka buržuāzijā rodas no preču ražošanas; šajos preču ražošanas apstākļos zemnieks, kuram ir simti pudu liekas labības, kas nav vajadzīga viņa ģimenei, ko viņš neaizdod strādnieku valstij, lai palīdzētu izsalkušajam strādniekam, un spekulē, — kas tad tas ir? Vai tā nav buržuāzijā? Vai tā nerodas te? Sājā jautājumā, jautājumā par maizi, par tām bada mokām, kuras pārdzīvo visa rūpnieciskā Krievi ja, vai te mums ir palīdzība no tiem, kas mums pārmet Konstitūcijas neievērošanu, buržuāzijas apspiešanu? Nē! Vai viņi mums palīdz šajā ziņā? Viņi slēpjas aiz vārdiem „strādnieku un zemnieku vienošanās'*. Jā, protams, tas ir vajadzīgs. Mēs parādījām, kā mēs to darām, kad 1917. g. 20. oktobrī paņēmām cseru prograinas daļu attiecībā uz zemnieku atbalstīšanu un lo pilnīgi realizējām. Ar to mēs toreiz parādījām, ka zemnieks, kuru ekspluatēja muižnieki, kurš dzīvo no sava darba, kurš nespekulē, — ka tāds zemnieks rod sev drošu aizstāvi strādniekā, ko sūtījusi centrālā valsts vara. Te mēs realizējām vienošanos ar zemnieku. Kad mēs realizējām pārtikas politiku, kas prasa, lai zemnieka ģimenei nevajadzīgais labības pārpalikums liktu nodots strādniekiem kā aizdevums valstij, tad iebildumi pret to ir spekulācijās atbalstīšana. Tas vēl sastopams sīkburžuazijas masās, kas ieradušas buržuāziski dzīvot. Lūk, kas ir bīstami, lūk, kur draud briesmas sociālai revolūcijai! Vai šai ziņā mums ir kādreiz palīdzējuši meņševiku un eseru pārstāvji, kaut vai paši kreisākie? Nē, nekad! Tā viņu prese, kuru mums vajagot atļaut it kā „brīvības principu" vārdā un kuras paraugi mums ir, rāda, ka ne ar vienu vārdu, — es nemaz nerunāju par darbiem, — viņi mums nepalīdz. Kamēr mēs neesam pilnīgi uzvarējuši veco paražu, veco, nolādēto bausli, ka katrs par sevi, dievs par visiem, vienīgā izeja mums ir — paņemt labības pārpalikumus kā aizdevumu izsalkušajam strādniekam. To izdarīt ir briesmīgi grūti, — mēs zinām. Te neko nevar izdarīt ar vardarbību. Bet smieklīgi ir teikt, ka mēs pārstāvot strādnieku šķiras mazākumu, — tas izsauc tikai smieklus. To var teikt Parizē, kaut arī tur tagad nejauj lo teikt strādnieku sapulcēs. Tajā zemē, kur tik neredzēti viegli lika nogāzla valdība, kur strādnieki un zemnieki ar šauteni rokās aizstāv savas intereses, kur viņi to lieto kā savas gribas ieroci, — tādā zemē teikt, ka mēs pārstāvot strādnieku šķiras mazākumu, ir smieklīgi. Ks saprotu, kad tādas runas atskan no Klemanso, Loid-Džordža, Vilsona mutes. Lūk, kam ir tādi vārdi, lūk, kam ir tādas idejas! Kad šīs Vilsona, Klemanso, Loid-Džordža, pašu jaunāko plēsoņu, imperiālismā zvēru, runas te atkārto Martovs Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas vārdā (smiekli), tad es sev saku, ka jābūt modram un jāzina, ka te ir nepieciešama AK! (Aplausi.)

Visi opozicijas oratori, tai skaitā arī Bunda pārstāvji, pārmet mums Konstitūcijas neievērošanu. Es apgalvoju, ka mēs loti stingri ievērojam Konstitūciju. (Balss no ložas: ,,Oho!“) Un, lai gan no ložas, kura agrākos laikos bija cara loža, bet tagad ir opozicijas loža (smiekli), es dzirdu ironisku saucienu „ohol“, — tomēr es to tūliņ pierādīšu. (Aplausi.) Es nolasīšu jums to Konstitūcijas punktu, kuru mēs loti stingri ievērojam un kurš rāda, ka mēs visā savā darbībā Konstitūciju ievērojam. Kad sapulcēs, kur ieradās meņševiku un eseru piekritēji, man nācās runāt par Konstitūciju, grūtības bija ar to, vai būs Konstitūcijas teksts citēšanai. Bet sapulces lielāko tiesu notiek telpās, kur Konstitūcija karājas pie sienas. Sājā sapulcē tās nav, bet mani paglāba b. Petrovskis, kas man iedeva brošūras eksemplāru ar virsrakstu: „KSFPR Konstitūcija". Es lasu 23. paragrafu: „Vadoties no strādnieku šķiras interesēm visumā, KSFPR atņem tiesības atsevišķām personām un atsevišķām grupām, kuras tās izmanto par ļaunu sociālistiskās revolūcijas interesēm".

Es, biedri, vēlreiz atkārtoju, ka mēs nekad neesam uzskatījuši savu darbību vispār un konkrēti savu Konstitūciju par pilnības paraugu. Sājā kongresā ir izvirzīts jautājums par Konstitūcijas grozījumiem. Mēs esam ar mieru grozīt un esam gatavi apskatīt grozījumus, bet mēs to nenostiprināsim „uz mūžu mūžiem". Bet tomēr, ja jūs gribat karot, tad karosim atklāti. Ja jūs gribat, lai mēs ievērotu Konstitūciju, vai tad jūs gribat arī, lai tiktu ievērots 23. paragrafs? (Aplausi.) Ja jūs to negribat, tad sāksim strīdēties, vai vajag vai arī nevajag atcelt paragrafu, kurā teikts, lai mēs neietu pie tautas ar frāzēm par darba ļaužu vispārējo brīvību un vispārējo vienlīdzību. Jūs esat lieliski mācījušies konstitucionālās tiesības, bet pēc vecām, buržuāziskām mācību grāmatām. Jūs atceraties vārdus par „brīvību un demokrātiju", jūs atsaucaties uz Konstitūciju un atceraties agrākos vārdus, un apsolāt tautai visu, lai solīto neizpildītu. Bet mēs nekā tāda nesolām, mēs neliekam priekšā strādnieku un zemnieku vienlīdzību. Jūs liekat priekšā. - strīdēsimies. Ar tiem zemniekiem, kurus muižnieki un kapitālisti ekspluatēja, kuri strādā savas ģimenes labā uz zemes, kas atņemta muižniekiem, — ar tādiem zemniekiem pilnīga vienlīdzība, draudzība un brālīga savienība. Bet tiem zemniekiem, kas pa vecam paradumam tumsības un mantkārības deļ velk atpakaļ pie buržuāzijas, — mēs nedodam vienlīdzību. Jūs runājat vispārējas (razes par darba ļaužu brīvību un vienlīdzību, par demokrātiju, par strādnieku un zemnieku vienlīdzību. Mēs nevīlām, ka Konstitūcija nodrošina brīvību un vienlīdzību vispār. Brīvība, — bet kādai šķirai un kādai lietošanai? Vienlīdzība, — bet kam ar ko? Tiem, kas strādā, ko desmitiem un simtiem gadu ilgi ekspluatēja buržuāzijā un kas tagad cīnās pret buržuāziju? Tas arī ir teikts Konstitūcijā: strādnieku un trūcīgās zemniecības diktatūra buržuāzijas apspiešanai. Kāpēc jūs, kad runājat par Konstitūciju, necilājat šos vārdus: „buržuāzijas apspiešanai, spekulantu apspiešanai"? Parādiet mums zemes paraugu, jūsu skaistās nieņševisliskās konstitūcijas paraugu. Varbūt jūs atradīsit lādu paraugu kaut vai Samaras vēsturē, kur bija meņševis-tiska vara? Varbūt jūs to atradīsit Gruzijā, kur tagad ir meņševisliska vara, kur buržuāzijas apspiešana, tas ir, spekulantu apspiešana, noliek uz pilnīgas brīvības un vienlīdzības principiem, uz konsekventas demokrātijās principiem un bez AK? Parādiet tādu piemēru, un mēs pamācīsimies. Bet jūs pat parādīt to nevarat, jo jūs zināt, ka visās vietās, kur turas izlīdzēju vara, meņševisliska vai pusmeņ-šcvistiska, tur valda traka, neapvaldīta spekulācijā. Un tā Vine, par kuru savā runā pareizi teica Trockis, kur valdībā piedalās lādi cilvēki kā Fridrichs Adlers, kura nepazīst ..boļševisma šausmas", cieš badu un mokās tāpat kā Petro-grada un Maskava, bet bez tās apziņas, ka Vines strādnieki ar savām bada mokām lauž ceļu uzvarai pār buržuāziju. Vine cieš badu un mokās daudz vairāk nekā Petrograda un Maskava, un turpat Austrijas un Vines buržuāzijā Vines ielās, Vines Ņevas prospektā un uz Kuzņeckas tilta, strādā briesmīgas lietas spekulācijās un aplaupīšanas ziņā. Konstitūciju neievērojat jūs, bet mēs to ievērojam, kad atzīstam brīvību un vienlīdzību tikai tiem, kas proletariātam palīdz uzvarēt buržuāziju. Un ar 23. paragrafu mēs pasakām. ka pārejas periodu mēs neiztēlojam kā piena un medus upes. Mēs sakām, ka mums jānoturas ne mēnešus, hei gadus, lai beigtu šo pārejas periodu. Pēc diviem gadiem mēs varam teikt, un mums droši vien ticēs, ka mēs esam spējīgi noturēties vairākus gadus tieši tāpēc, ka mēs esam ierakstījuši Konstitūcijā tiesību atņemšanu atsevišķām personām un grupām. Bet, kam mēs atņemam tiesības, — to mēs neslēpjam, mēs pasakām atklāti, ka atņemam tās mcņševiku un labējo eseru grupai. Par to mūs nosodīja II Internacionāles darbinieki, tomēr mēs meņševiku un eseru grupai pasakām tieši, ka esam gatavi uz visu, bet ka viņiem ir jāpalīdz mums realizēt darba ļaužu politiku pret spekulantiem, pret tiem, kas palīdz pārtikas spekulācijai, kas palīdz buržuāzijai. Samērā ar to, kā jūs to pierādīsit darbos, mēs neattiecināsim uz jums to, ko esam darījuši pēc Konstitūcijas, bet līdz tam laikam jūsu vārdi ir bez satura, tā ir tikai izlocīšanās. Mūsu Konstitūcijai nepiemīt t'ražainība, tā zemniekiem saka: ja tu esi darba zemnieks, tev ir visas tiesības, bet nevar būt visiem vienādu tiesību sabiedrībā, kur strādnieki cieš badu, kur notiek cīņa pret buržuāziju. Bet strādniekam tā saka: vienlīdzība ar to zemnieku, kas palīdz cīņā pret buržuāziju, un nekādu vispārinājumu! Te ir smaga cīņa. Kas grib mums palīdzēt, to mēs pieņemam ar lielāko prieku neatkarīgi no viņa pagātnes, neņemot vērā nekādus nosaukumus. Un mēs zinām, ka lādi cilvēki no citām partijām un bezpartejiskiem nāk pie mums arvien vairāk un vairāk, un tas nodrošina mūsu uzvaru. (Skaļi aplausi, saucieni ,,bravo“.)

3

RUNA ORGANIZATORISKAJĀ SEKCIJĀ"

8. DECEMBRĪ

Biedri! Esmu saņēmis no delegātiem vairākas zīmītes ar uzaicinājumu izteikties šajā jautājumā. Man likās, ka nav tādas vajadzības, un līdz šo uzaicinājumu saņemšanai es atturējos, tāpēc ka man, diemžēl, nav bijis iespējas praktiski iepazīties ar vietējo darbu, bet tā pazīšanās, ko gūst, darbojoties Tautas Komisāru Padomē, pats par sevi saprotams, ir nepietiekama. Bez tam es esmu pilnīgi vienis prā-lis ar to, ko teica b. Trockis, un tāpēc es aprobežošos ar nelielām piezīmēm.

Kad Tautas Komisāru Padomē mums izvirzījās jautājums par padomju saimniecībām un par to nodošanu guberņu zemes nodaļām, kad izvirzījās jautājums par galvenajām komitejām un centriem, tad man nekad neradās šaubas par to, ka abu veidu iestādēs ir ne mazums kontrre-volucionaru elementu. Bet, kad mēģina padomju saimniecības apsūdzēt, ka šīs iestādes esot sevišķi kontrrevolucio-naras, tad man vienmēr ir licies, un pašlaik es arī tā domāju, ka las nozīmē šaut mērķim garām, tāpēc ka ne padomju saimniecības, ne galvenās komitejas un centri, ne vienalga kādi rūpniecības lieluzņčmumi, vispār neviena centrālā vai vietējā organizāciju, kas pārzina kaut cik nozīmīgu tautas saimniecības nozari, neiztiks, neiztiek un nevar izlikt, neatrisinājusi jautājumu par buržuāzisko speciālistu piedalīšanos. Un man liekas, ka uzbrukumi galvenajām komitejām un centriem, uzbrukumi, kas ir pilnīgi likumīgi no tā viedokļa, ka te nepieciešama rūpīga tīrīšana, tomēr ir nepareizi, tāpēc ka šajā gadījumā šis iestāžu tips tiek proletariāta diktatūru. Tas manuprāt ir pašos pamatos nepareizi. Jautājums par proletariāta diktatūru var rasties tad, kad runa ir par buržuāzijas apspiešanu. Tad ir saprotams šis jautājums, tad mums vajadzīga šī diktatūra, jo tikai ar tās palīdzību mēs varam apspiest buržuāziju un nodot varu tai darba ļaužu daļai, kas spēj nelokāmi rīkoties un piesaistīt sev svārstīgos arvien lielākā un lielākā skaitā. Sājā gadījumā mūsu priekšā nekā tamlīdzīga nav. Mums ir strīds par to, par cik vairāk vai mazāk centra-lisma vajadzīgs zināmā nozarē un zināmā momentā. Ja biedri no vietām saka un b. Trockis un daudzi tautas komisāri apstiprina, ka pēdējā laikā guberņu un ievērojamā mērā apriņķu darbinieku līmenis esot ārkārtīgi cēlies (tāda veida apstiprinājumus cs vienmēr dzirdu arī no b. Kaļiņina, kas daudz braukā pa provinci, kā arī no biedriem, kuri atbrauc no vietām), tad ar to ir jārēķinās, jāizvirza jautājums, vai šai gadījumā pareizi tiek saprasts ccntralisma jautājums. Es esmu pārliecināts, ka mums nāksies izdarīt vēl ļoti ļoti daudz tāda veida labojumu padomju iestāžu darbā. Šajā ziņā mēs tikai tagad sākam iegūt celtniecības pieredzi. Un, ciktāl šo pieredzi vēro no Aizsardzības Padomes un Tautas Komisāru Padomes iekšienes, tiktāl skaidri redzams, ka to nevar izteikt ne ar kādiem skaitļiem, nav iespējams pastāstīt īsā runā. Bet inēs esam pārliecināti, ka uz vietām liek strādāts pēc centrālās varas pamatuzdevumiem. Tas ir panākts tikai pēdējā laikā.

Te jautājums nepavisam nav par konfliktu starp proletariāta diktatūru un ciliem sabiedrības elementiem. Te jautājums ir par mūsu padomju celtniecības pieredzi, manuprāt, pat ne par konstitucionālu pieredzi. Te daudz tika runāts par Konstitūcijas grozīšanu. Man liekas, ka ne par to ir jautājums. Konstitūcija runā par ccntralisma pamatprincipiem. Šis pamatprincips mums visiem ir tiktāl neapstrīdams (mēs visi esam to apguvuši no Kolčaka, Judeņiča, Deņikina uzskatāmās, iespaidīgās un pat nežēlīgās mācības un no partizanisma), ka par to te nevar būt ne runas. No šā centralisma pamatprincipa neatsakās arī b. Sapronovs, kad runa ir par to, lai piešķirtu lautas komisāram vai Tautas Komisāru Padomei noraidīšanas tiesību. Šis jautājums nav konstitucionāls jautājums, bet praktiskās ērtības jautājums. Mums jāpiespiež fe viena, te otra puse, lai dabūtu pozilivus rezultātus. Kad mēs runājam par guberņu padomju saimniecībām un guberņu zemes nodaļām, tad smaguma centrs ir tas, lai tās pakļautu strādnieku un apkārtējo zemnieku kontrolei. Tas ir pilnīgi neatkarīgi no tā, kam tās pakļaujas. Man liekas, ka ne ar kādiem Konstitūcijas grozījumiem jūs nekad neizdzīsit ne paslēpušos muižniekus, ne pārkrāsojušos kapitālistus un buržujus. Mums iestādēs jāizvirza par nelielu kolēģiju locekļiem, par atsevišķu pārziņu palīgiem vai par komisāriem pietiekams skaits strādnieku un zemnieku, kam ir praktiskā pieredze un kas ir absolūti uzticami. Te ir lietas kodols! Tādējādi jūs radīsit arvien lielāku un lielāku skaitu strādnieku un zemnieku, kas mācās pārvaldīt un, veikuši visas paredzētās mācības blakus vecajiem speciālistiem, stājas viņu vietā, veic tādus pašus uzdevumus un sagatavo mūsu civilajā darbā, rūpniecības pārvaldes darbā, saimnieciskās darbības pārvaldīšanā tādu pašu komandējošā sastāva maiņu, kāda noliek pie mums kara resorā. Tāpēc es domāju, ka te nav nekāda pamata balstīties uz tiem principiālajiem apsvērumiem, kādi te reizēm lika izteikti, bet ka šis jautājums jāuzskata nevis par konstitūcijas jautājumu, bet par praktiskās pieredzes jautājumu. Ja pēc vispusīgas apspriešanas vietējo darbinieku vairākums atzīs, ka guberņu padomju saimniecības jāpakļauj guberņu zemes nodaļām, — labi, mēs izdarīsim mēģinājumu šai ziņā, izlemsim jautājumu no praktiskās pieredzes viedokļa. Bet vispirms mums jāizšķir, vai mēs tādējādi atbrīvosimies no muižniekiem, kas paslēpušies, vai speciālistu izmantošanu noorganizēsim labāk? Vai mēs tādējādi sagatavosim lielāku skaitu strādnieku un zemnieku tam, lai viņi paši pārvaldītu? Vai apkārtējos zemniekus mēs tiešām iesaistīsim padomju saimniecību pārbaudes darbā? Vai mēs izstrādāsim šās pārbaudes praktiskās formas? Lūk, kur kodols! Ja mēs atrisināsim šos uzdevumus, tad es nevaru uzskatīt, ka mūsu laiks un mūsu darbs būtu veltīgs. Izmēģināsim pat dažādos komisariātos dažādas sistēmas: nodibināsim vienu sistēmu padomju saimniecībām, galvenajām komitejām un centriem, otru — kara lielām vai Veselības aizsardzības komisariātam. Mūsu uzdevums ir ar pieredzes palīdzību plašos apmēros iesaistīt speciālistus, aizstāt tos, gatavojot jaunu komandējošo sastāvu, jaunus speciālistu kadrus, kuriem jāiemācās ārkārtīgi grūtais, jaunais un sarežģītais pārvaldīšanas darbs. Tam nav jānotiek katrā ziņā vienādās formās. Biedram Troc-kim bija pilnīga taisnība, kad viņš teica, ka tas neesot rakstīts nekādās grāmatās, kuras mēs sev uzskatītu par autoritatīvām, neizrietot ne no kāda sociālistiskā pasaules uzskata, neesot noteikts ne ar kādu pieredzi, bet ka tas esot jānosaka ar mūsu pašu pieredzi. Šai ziņā, man šķiet, mums jāsakopo šī pieredze un, praktiski realizējot to dzīvē, jāpārbauda komunistiskā celtniecība, lai galīgi noteiktu, kā jārlkojas attiecībā uz tiem jautājumiem, kas stāv mūsu priekšā.

4

KONGRESA NOSLĒGUMA RUNA 9. DECEMBRĪ

(Ilgstoši aplausi. Kongresa delegāti un viesi pieceļas un dažas minūtes vētraini aplaudē.) Biedri! Dažos vārdos es gribētu pakavēties pie galvenā, kas norisinājies mūsu priekšā šajā kongresā.

Mums, biedri, bija neliela diskusija jautājumā par demokrātiju un par Padomju varu. Un, lai kā no pirmā acu uzmetiena arī liktos, ka šī diskusija stāvētu tālu no Padomju republikas praktiski aktuālajiem un svarīgajiem uzdevumiem, man tomēr šķiet, ka tā nepavisam nebija veltīga. Biedri! Visā pasaulē visās strādnieku organizācijās, bet ļoti bieži arī buržuāziskos parlamentos un katrā ziņā buržuāzisko parlamentu vēlēšanās notiek tagad tā pati pamal-diskusija par demokrātiju, veco, buržuāzisko demokrātiju, ko daudzi nesaprot, un par jauno Padomju varu. Vecā jeb buržuāziskā demokrātijā pasludina brīvību un vienlīdzību, vienlīdzību neatkarīgi no tā, vai cilvēkam ir vai nav īpašums, neatkarīgi no tā, vai viņam ir vai nav kapitāls, pasludina privātīpašniekiem brīvību rīkoties ar zemi, ar kapitālu, bet, kam tā nav — brīvību pārdot darba rokas kapitālistam.

Biedri! Mflsu Padomju vara ir noteikti likvidējusi šo brīvību un šo vienlīdzību kā melīgas (aplausi) un pateikusi visiem darba ļaudīm, ka sociālisti, kas tā saprot brīvību un vienlīdzību, ir aizmirsuši sociālismā pamatus, ābeci un visu lā saturu. Jo mēs un tie sociālisti, kas vēl palikuši uzticīgi sociālismam, vienmēr esam atmaskojuši buržuāziskās sabiedrības melus, krāpšanu un liekulību, sabiedrības,

kas runā par brīvību un vienlīdzību, kaut vai par brīvību un vienlīdzību vēlēšanās, kad patiesībā kapitālistu vara, privātīpašums uz zemi, uz fabrikām un uz rūpnīcām nosaka nevis brīvību, bet darba [aužu apspiešanu un apkrāpšanu visvisādās „demokrātiskās un republikāniskās^1* iekārtās.

Mēs sakām: mūsu mērķis kā vispasaules sociālismā mērķis ir šķiru iznīcināšana, bet šķiras ir lādas grupas, no kurām viena var dzīvot no otras darba, viena piesavinās sev otras darbu. Un, lūk, ja mēs par šo brīvību, par šo vienlīdzību parunāsim, tad mums būs jāalzīst, kā to atzīst darba ļaužu lielum lielais vairākums Krievijā, ka neviena zeme vēl nav devusi tik īsā laikā tik daudz īstai brīvībai un īstai vienlīdzībai, neviena zeme nav devusi darba ļaudīm tik īsā laikā brīvību no viņu galvenās ekspluatatoriskās muižnieku un kapitālistu šķiras, neviena zeme nav devusi tādā mērā vienlīdzību attiecībā uz eksistences līdzekļu galveno avotu — zemi. Un uz šā ce[a, uz atbrīvošanās ceļa no buržuāzisko šķiru ekspluatācijas līdz pilnīgai šķiru iznīcināšanai mēs esam sākuši enerģiski cīnīties un turpināsim cīņu par šķiru pilnīgu iznīcināšanu. Mēs ļoti labi zinām, ka šīs šķiras ir sakautas, bet nav iznīcinātas. Mēs ļoti labi zinām, ka muižnieki un kapitālisti ir sakauti, bet nav iznīcināti. Šķiru cīņa turpinās, un proletariātam kopā ar trūcīgo zemniecību jāturpina cīņa par pilnīgu šķiru iznīcināšanu, piesaistot savā pusē visus tos, kas stāvēja vidū, cenšoties piesaistīt ar visu savu pieredzi, ar cīņas piemēru visus tos, kas līdz šim atradās-starp svārstīgajiem.

Biedri, pārejot pie mūsu kongresa darba, man jāsaka, ka VII kongresam pirmoreiz ir izdevies celtniecības lietišķīgiem uzdevumiem veltīt tik daudz laika, pirmoreiz mums ir izdevies likt pamatus praktiskai, tieši no pieredzes iegūtai to uzdevumu apspriešanai, kuri skar padomju saimniecības labāku organizēšanu, padomju pārvaldes labāku organizēšanu.

Protams, mums bija pārāk maz laika, lai sīkāk pakavētos pie šā jautājuma, bet tomēr mēs esam te daudz padarījuši, un tiklab viss turpmākais Centrālās Izpildu Komitejas darbs, kā arī biedru darbs uz vietām noliks šeit liktā pamala ietekmē.

Beidzot, biedri, man gribētos īpaši pakavēties pie tā, ar ko mēs nostiprinām šo kongresu mūsu starptautiskā stāvokļa ziņā.

biedri, mēs te atkārtojām miera priekšlikumu visām Anlantes lielvalstīm un zemēm. Mēs te izteicām pārliecību, kas dibināta uz pieredzi, kura mums ir jau ļoti bagāta un loti nopietna, — pārliecību par to, ka galvenās grūtības ir jau aiz muguras un ka no tā kara, ko mums uzspiedusi Antanle, no tā kara, ko mēs divus gadus ilgi vedam pret ienaidnieku, kurš daudzreiz stiprāks par mums, mēs bez šaubām izejam kā uzvarētāji.

Bet, biedri, es domāju, ka tas aicinājums, kuru mēs tikko dzirdējām no mūsu Sarkanās Armijas pārstāvja, tomēr bija pilnīgi savlaicīgs. Biedri, ja galvenās grūtības ir jau aiz muguras, tad jāsaka, ka mūsu priekšā arī celtniecības uzdevumi izvēršas neredzēti plaši. Nav nekādu šaubu, ka ir vēl ļoti ietekmīgas un ļoti spēcīgas, daudzās zemēs neapstrīdami valdošas kapitālistu grupas, kas nolēmušas par katru cenu turpināt karu pret Padomju Krieviju līdz galam. Nav nekādu šaubu, ka tagad, kad mēs esam guvuši zināmu izšķirošu uzvaru, vajag vēl un vēlreiz pielikt papildu spēkus, vēlreiz sasprindzināt spēkus, lai izmantotu šo uzvaru un novestu to līdz galam. (Aplausi.)

Biedri! Neaizmirstiet divas lietas: pirmkārt, mūsu vispārējo vājību, kas varbūt saistās ar slavu raksturu, — mēs neesam pietiekami stingri, izturēti sev izvirzīto mērķu sasniegšanā, — un, otrkārt, pieredze parādīja vienreiz aus-Irumos, otrreiz dienvidos, ka izšķirošā brīdī mēs nepratām izdarīt pietiekami stipru spiedienu pret bēgošo ienaidnieku un ļāvām viņam piecelties kājās. Nav ne mazāko šaubu, ka Rietumeiropas valdības un militārās šķiras tagad kaļ jaunus plānus Deņikina glābšanai. Nav ne mazāko šaubu, ka viņi tagad mēģinās desmitkārt pastiprināt to palīdzību, kādu tie viņam snieguši, tāpēc ka viņi saprot, cik lielas ir briesmas, kas viņam draud uo Padomju Krievijas. Un tāpēc tagad, šo sākušos uzvaru laikā, mums jāsaka sev tāpat, kā mēs teicām grūtajos laikos: „Biedri, atcerieties, ka pašlaik varbūt dažas nedēļas, varbūt divi trīs mēneši izšķirs, vai mēs karu beigsim ne tikvien ar noteiktu uzvaru, bet arī ar pretinieka pilnīgu iznīcināšanu, vai arī mēs atkal

15 30. sēj.

nolemsim desmitus un simtus tūkstošus cilvēku ilgstošam un mokpilnam karam. Tagad, pamatojoties uz savu gūto pieredzi, mēs varam ar pilnīgu pārliecību teikt, ka no dažām nedēļām vai no diviem trijiem mēnešiem, ja mēs pratīsim trīskāršot mūsu pūles, ir atkarīga iespēja ne vien uzvarēt līdz galam, bet arī iznīcināt ienaidnieku un iekarot sev drošu un ilgstošu micru“.

Tāpēc, biedri, es visvairāk gribētu jūs lūgt, lai katrs no jums, atbraucis savā vietā, katrā partijas organizācijā, katrā padomju iestādē, katrā strādnieku un zemnieku sapulcē izvirzītu tādu jautājumu: biedri, šī ziemas

kampaņa noteikti var mums dot pilnīgu ienaidnieka iznīcināšanu, ja mēs, uzmudināti no panākumiem un no padomju celtniecības perspektivām, kuras tagad atklājas pilnīgi skaidri, uzskatīsim mums priekšā stāvošās nedēļas un mēnešus par tādu darba cēlienu, kad mums vajag trīskāršot spēkus, kas veltīti kara darbam un darbam, kas ar to saistīts, — un tad mēs visīsākā laikā panāksim tādu ienaidnieka iznīcināšanu, tādas pilsoņu kara beigas, kuras dos mums ilgu un drošu laiku mierīgai sociālistiskai celtniecībai, biedri. (Aplausi.)

SATVERSMES SAPULCES VĒLĒŠANAS UN PROLETARIĀTA DIKTATŪRA

Sociālistu revolucionāru rakstu krājumā „Krievijas revolūcijas gads. 1917.— 1918." (Maskavā, 1918. Maskavas izdevniecība „Zemja i Vo)a“) ievietots ļoti interesants N. V. Svjaticka raksts: „Viskrievijas satversmes sapulces vēlēšanu rezultāti (priekšvārds)". Autors min 54 vēlēšanu apgabalu skaitļus no kopskaita 79.

Autora apskats aptver gandrīz visas Eiropas Krievijas un Sibīrijas guberņas. Neietilpst šai skaitā: Oloņecas, Igaunijas, Kaitīgas, Besnrabijas, Podolijas, Orenburgas, Jakuti-jas un Donas guberņa.

Sākumā minēsim N. V. Svjaticka publicētos pamatrezul-tatus, bet pēc tam apskatīsim no šiem datiem izrietošos politiskos secinājumus. [21]

Meņševiki dabūjuši 008 004 balsis, bet, ja te pieskaita analoģiskās „tautas sociālistu" (312 tūkst.), „Vienības" (25 tūkst.), kooperatoru (51 tūkst.), Ukrainas sociāldemokrātu (95 tūkst.), Ukrainas sociālistu (507 tūkst.), vācu sociālistu (" tūkst.) un somu sociālistu (" tūkst.) grupas, tad kopsumā dabūjam 1,7 miljonus.

Boļševiki dabūjuši 9 023 903 balsis.

Kadeti dabūjuši 1 850 039 balsis. Pieskaitot tiem „zeines-īpašnieku un zemturu savienību" (215 tūkst.), „labējo grupas" (292 tūkst.), vecticībniekus (73 tūkst.), nacionālistus: ebrejus (550 tūkst.), musulmaņus (570 tūkst.), baškirus (195 tūkst.), latviešus (07 tūkst.), poļus (155 tūkst.), kazakus (79 tūkst.), vāciešus (130 tūkst.), baltkrievus (12 tūkst.) un „dažādu grupu un organizāciju sarakstus" ("8 tūkst.), dabūjam muižnieku un buržuāziskām partijām kopsumā 4,0 miljonus.

Ir zināms, ka cseri un meņševiki apvienojās blokā visā 1917. gada revolūcijas perioda laikā no februāra līdz oktobrim. Bez tam visa notikumu attīstība ir šai laikā, ir vēlāk noteikti pierādījusi, ka abas šīs partijas kopā reprezentē sfkburžuazisko demokrātiju, kura, tāpat kā visas II Internacionāles partijas, maldīgi iedomājas un dēvē sevi par sociālistisku partiju.

Apvienojot partiju trīs pamatgrupas Satversmes sapulces vēlēšanās, mēs dabūjam šādu gala iznākumu:

Aplūkosim tagad datus, kurus N. V. Svjatickis dod pa apgabaliem:

Nodoto balsu skaits tūkstošos

No šiem apgabalu datiem redzams, ka Satversmes sapulces vēlēšanu laikā boļševiki bija proletariāta partija, ([22]seri — zemniecības partija. Tīri zemnieciskos rajonos, Liel-krievijas (Pievolgas-Melnzemes, Sibirijā, Austrumuralu) un Ukrainas rajonos, eseriem bija 62—77% balsu. Rūpniecības centros boļševikiem bija pārsvars pār eseriem. Šis pārsvars samazināts tais rajonu datos, kurus minējis N. V. Svjatickis, jo apvidus ar visvairāk attīstītu rūpniecību viņš apvienojis ar rūpnieciski maz allīstītiem un gluži ne-rūpnieciskiem apvidiem. Dati pa guberņām, kurus Svjatickis min attiecībā uz eseru, boļševiku, kadetu un ari

„nacionālo un citu grupu" partijām, rāda, piemēram,

sekojošo:

Ziemeļu apgabalā boļševiku pārsvars liekas niecīgs: 40°/o pret 38%. Bet šinī apgabalā ietilpst nerūpnieciskie apvidi (Archangeļskas, Vologdas, Novgorodas un Pleskavas guberņa), kur pārsvarā bija eseri, un rūpnieciskie apvidi: Petrograda — galvaspilsēta — 45°/o bo|ševiku (pēc balsu skaita), 1(5% eseru; Petrogradas guberņa — 50% boļševiku, 2(>% eseru; Vidzemes — 72% boļševiku, 0 — eseru.

No Centrālā Rūpniecības apgabala guberņām Maskavas guberņa devusi 5(5% boļševiku, 25% eseru; Maskavas galvaspilsētas apvidus — 50% boļševiku, 8% eseru; Tveras guberņa — 54% boļševiku, 39% eseru; Vladimiras — 50% boļševiku, 32% eseru.

Atzīmēsim garām ejot, cik smieklīgas tādu faktu priekšā ir runas, it kā boļševiku pusē kā agrāk, tā tagad esot proletariāta „mazākums"! Bet šīs runas mēs dzirdam gan no meņševikiem (008 tūkst, balsu, bet, pieskaitot Aizkauka-ziju, vēl 700—800 tūkst, pret 9 miljoniem balsu boļševikiem), gan no " Internacionāles socialnodevējiem.

II

Kā tad varēja notikt tāds brīnums: boļševiku uzvara, kuriem bija '/* balsu, pār sīkburžuaziskajiem demokrātiem, kas gāja savienībā (koalīcijā) ar buržuāziju un kam kopā ar to bija 5/4 balsu?

Jo noliegt uzvaras faktu tagad, pēc Antantes — pasaul-varenās Antantes — divu gadu ilgas palīdzības visiem boļ-ševisma pretiniekiem, ir vienkārši smieklīgi.

Tur jau ir tā lieta, ka sakāvi cietušo, lai skaitā visu II Internacionāles piekritēju, lielais politiskais naids tiem neļauj pat nopietni uzstādīt ļoti interesanto vēsturisko un politisko jautājumu par boļševiku uzvaras cēloņiem. Tur jau ir tā lieta, ka „brīnums" tur ir tikai, raugoties no vulgārās sīkburžuaziskās demokrātijās viedokļa, kuras visu tumsonības un aizspriedumu dziļumu atmasko šis jautājums un atbilde uz to.

No šķiru cīņas un sociālismā viedokļa, no šā viedokļa, ko " Internacionāle atmetusi, jautājums atrisināms neapstrīdami.

Boļševiki uzvarēja vispirms lāpēc, ka tos atbalstīja lietum lielais proletariāta vairākums, bet tanī — visapzinīgākā, visenerģiskākā, visrevolucionārākā daļa, īsts šis progresīvās šķiras avangards.

Ņemsim abas galvaspilsētas, Petrogradu un Maskavu. Tajās Satversmes sapulcei nodoto balsu kopskaits bija pavisam 1 765,1 tūkstotis. No tā dabūja:

eseri..........218,0 tūkstošus

boļševiki........ 837,0

kadeti.........515,4

Lai arī cik sīkburžuaziskie demokrāti, kas sevi dēvē par sociālistiem un sociāldemokrātiem (Černovi, Martovi, Kaut-ski, Longē, Makdonaldi un Ko), dauzītu pieres „vienlīdzības", „vispārējas balsošanas", „demokrātijās", „tīrās demokrātijās" jeb „konsekventās demokrātijās" dieviešu priekšā, no tā neizzudīs pilsētas un lauku nevienlīdzības ekonomiskais un politiskais fakts.

Tas ir nenovēršams fakts kapitālisma iekārtā vispār un konkrēti — pārejot no kapitālisma uz komunismu.

Pilsēta nevar būt līdzīga laukiem. Lauki nevar būt līdzīgi pilsētai šā laikmeta vēsturiskajos apstākļos. Pilsēta nenovēršami ved sev līdzi laukus. Lauki nenovēršami iet Ildzi pilsētai. Ir tikai jautājums, kāda Šķira no „pilsētas" šķirām pratīs vest sev līdzi laukus, veiks šo uzdevumu un kādas formas šī pilsētas vadība pieņems.

1917. gada novembrī boļševikus atbalslīja milzīgs proletariāta vairākums. Proletariāta vidū ar viņiem konkurējošā partija, meņševiku partija, ap šo laiku bija galīgi sakauta (9 miljoni balsu pret 1,4, ja saskaita 668 tūkst, un Aizkaukazijas 700—800 tūkst.). Un pie tam šo partiju sakāva piecpadsmit gadu ilgā cīņā (1903.—1917.), kas norūdīja, izglītoja, organizēja proletariāta avangardu, izkaldinot no lā patiesi revolucionāru avangardu. Un pie tam pirmā, 1905. gada revolūcija sagatavoja tālāko attīstību, praktiski noteica abu partiju savstarpējās attiecības, bija ģenerālmēģinājums attiecībā uz 1917.—1919. g. lielajiem notikumiem.

Sīkburžuaziskie demokrāti, kas sevi dēvē par II Internacionāles „sociālistiem*1, mēdz atkratīties no ļoti nopietnā vēsturiskā jautājuma ar salkanām frāzēm par proletariāta „vienības" labumu. Aiz šās salkanās frazeoloģijas viņi aizmirst oportunisma uzkrāšanās vēsturisko faktu strādnieku kustībā 1871.—19". g., aizmirst (vai negrib) padomāt par oportunisma sabrukuma cēloņiem 19". gada augustā, par starptautiskā sociālismā sašķelšanās cēloņiem 19",—1917. g.

Bez visnopietnākās un vispusīgākās proletariāta revolucionārās daļas sagatavošanas oportunisma izdzīšanai un apspiešanai ir aplam pat domāt par proletariāta diktatūru. Šo Krievijas revolūcijas mācību vajadzētu likt aiz auss Vācijas „neatkarīgās" sociāldemokrātijas, Francijas sociālismā u. tml. vadoņiem, kas tagad grib izlocīties ar proletariāta diktatūras atzīšanu vārdos.

Tālāk. Boļševikus atbalstīja ne tikai proletariāta vairākums, ne tikai ilgā un neatlaidīgā cīņā pret oportunismu norūdītais proletariāta revolucionārais avangards. Viņiem bija, ja atļauts lielot militāru terminu, varena „trieciena dūre“ galvaspilsētās.

Izšķirošā momentā izšķirošā punktā savākt ievērojamu spēku pārsvaru — šis militāro panākumu „likums" ir arī politisko panākumu likums, sevišķi tanī sīvajā, verdošajā šķiru karā, ko sauc par revolūciju.

Galvaspilsētas vai vispār lielākie tirdzniecības un rūpniecības centri (pie mums Krievijā šie jēdzieni sakrita, bet ne vienmēr tie sakrīt) ievērojamā mērā izšķir tautas politisko likteni, — protams, ar nosacījumu, ka centrus atbalsta pietiekami vietējie, lauku spēki, kaut arī tas nebūtu tūlītējs atbalsts.

Abās galvaspilsētās, abos Krievijas galvenajos tirdzniecības un rūpniecības centros boļševikiem bija milzīgs, izšķirošs spēku pārsvars. Mums šeit bija gandrīz četrreiz vairāk spēku nekā eseriem. Mums šeit bija vairāk spēku nekā eseriem un kadetiem kopā. Bez tam mūsu pretinieki bija sadrumstaloti, jo kadetu „koalicija" ar eseriem un nieņšc-vikiem (meņševikiem ir Petrogradā, ir Maskavā bija pavisam pa 3°/o balsu) bija galīgi sakompromitēta darba ļaužu acīs. Tai momentā ne par kādu eseru un meņševiku patiesu vienotību ar kadetiem pret mums nevarēja būt ne runas^23. Kā zināms, 1917. gada novembri pat eseru un meņševiku vadoņi, kas bija simtreiz tuvāki idejai par bloku ar kadetiem nekā eseriskie un meņševistiskie strādnieki un zemnieki, pat šie vadoņi domāja (un tirgojās ar mums) par koaliciju ar boļševikiem bez kadetiem!

Galvaspilsētas mēs iekarojām 1917. gada oktobri un novembri pilnīgi droši, ar milzīgu spēku pārsvaru un vissoli dāko politisko sagatavotību tiklab boļševistisko ,,armiju“ sakopošanas, koncentrēšanas, apmācības, pārbaudes, rūdījuma ziņā, tā arī „ienaidnieka" „armiju" dezorganizacijas, novājināšanas, izkliedēšanas, demoralizacijas ziņā.

Bet, tā kā mums bija iespēja pilnīgi droši ātrā, izšķirošā triecienā iekarot abas galvaspilsētas, abus visas kapitālistiskās valsts mašinas centrus (kā ekonomiskā, tā ari politiskā ziņā), mēs, lai gan birokrātijā un „inteliģence" nikni pretojās, sabotēja utt., varējām ar valsts varas centrālā apa-rata palīdzību darbos pierūdīt darba ļaužu n e proletāriskajām masām, ka to vienīgais uzticamais sabiedrotais, draugs un vadītājs ir proletariats.

ш

Bet, pirms pārejam pie šā vissvarīgākā jautājuma — jautājuma par proletariāta attiecībām pret neproletariskajām darba ļaužu masām — pievērsīsimies vēl armijai.

Armija imperiālistiskā kara laikā uzsūca sevī visu tautas spēku ziedu, un, ja II Internacionāles oportunistiskie nelieši (ne tikai socialšovinisti, t. i., „tēvijas aizstāvēšanas" pusē tieši pārgājušie Šeidemaņi un Renodeli, bet arī ,,centristi“) ar saviem vārdiem un ar saviem darbiem veicināja armijas pakļaušanu kā vācu, tā arī angļu un franču grupas imperiālistisko laupītāju vadībai, tad īstie proletāriskie revolucionāri nekad neaizmirsa Marksa 1870. gadā teiktos vārdus: „buržuāzijā iemācīs proletariātu rīkoties ar iero-čiern"64! Par „tēvijas aizstāvēšanu" imperiālistiskā, t. i., abpusējā laupīšanas, karā varēja runāt tikai sociālismā nodevēji Austrijā, Vācijā, Anglijā, Francijā, Krievijā, bet proletāriskie revolucionāri visu uzmanību pievērsa (sākot ar 19". gada augustu) tam, lai revolucionizētu armiju, lai to izmantotu pret buržuāzijas imperiālistiskajiem laupītājiem, lai netaisno laupīšanas karu starp divām imperiālistisko plēsoņu grupām pārvērstu taisnīgā un likumīgā katras zemes proletāriešu un apspiesto darba ļaužu masu karā pret ,,savu“ „nacionālo" buržuāziju.

Sociālismā nodevēji nesagatavoja 19".—1917. gados armiju izmantošanu pret katras nācijās imperiālistisko valdību.

Boļševiki kopš 19". gada augusta to sagatavoja ar visu savu propagandu, aģitāciju, nelegālo organizatorisko darbu. Protams, sociālismā nodevēji, visu nāciju Šeidemaņi un Kautski, sakarā ar to atrunājās ar frāzēm, ka boļševiku aģitacija dezorganizējusi armiju, bet mēs lepojamies ar lo, ka esam veikuši savu pienākumu, dezorganizējot mūsu Šķiras ienaidnieka spēkus, atkarojot viņam apbruņotās strādnieku un zemnieku masas cīņai pret ekspluatatoriem.

Mūsu darba rezultāti starp citu izpaudās arī tai balsošanā Satversmes sapulces vēlēšanās 1917. gada novembrī, kurā (balsošanā) piedalījās Krievijā arī armija.

Lūk, šās balsošanas galvenie rezultāti, kā tos min N. V. Svjatickis:

* Skaitlis aptuvens: ievēlēti 2 boļševiki. N. V. Svjatickis caurmērā ņem 60 000 balsu uz 1 ievēlēto. Tāpēc es ari ņemu skaitli 120 000." Par lo, kāda partija dabūjusi 19,5 tūkst, balsu no Melnās jūras flotes, ziiju nav. Pārējie šās ailes skail|i acīm redzot gandrīz pilnīgi atliecas uz Ukrainas sociālistiem, jo ievēlēti tika 10 Ukrainas sociālisti un 1 sociāldemokrāts (t. i., meņševiks).

1917. gada novembri Satversmes sapulces vēlēSanās nodoto balsu skaits (tūkstošas)

Kopsavilkums dod: par eseriem 1 885,1 tūkst, balsu, par boļševikiem — 1 671,3 tūkstoši balsu. Bet, ja pēdējiem pieskaita 120,0 (aptuveni) no Baltijas flotes, tad par boļševikiem dabūjam I 791,3 tūkstošus balsu.

Tātad boļševiki dabūjuši drusku mazāk nekā eseri.

Tātad jau ap 1917. gada oktobri un novembri armija bijusi pa pusei bolševisliska.

Bez tā mēs nebūtu varējuši uzvarēt.

Bet, ja mums bija gandrīz puse balsu armijā vispār, tad mums bija lielum lielais pārsvars frontēs, kas atradās tuvāk pie galvaspilsētām un kas vispār neatradās pārāk tālu. Ja atskaita Kaukazijas fronti, tad boļševikiem visumā ir pārsvars pār eseriem. Bet, ja ņemam Ziemeļu un Rietumu fronti, tad boļševikiem ir vairāk par 1 miljonu balsu pret 420 tūkstošiem balsu eseriem.

Tātad jau ap 1917. gada novembri boļševikiem arī armijā bija politiska „trieciena dūre“, kas viņiem nodrošināja lielum lielu spēku pārsvaru izšķirošā punktā izšķirošā momentā. Ne par kādu armijas pretošanos proletariāta Oktobra revolūcijai, par pretošanos tam, ka proletariats iekaro politisko varu, nevarēja būt ne runas, kad Ziemeļu un Rietumu frontēs boļševikiem bija milzīgs pārsvars, bet pārējās frontēs, kas atradās tālāk no centra, boļševikiem bija laiks un iespēja atkarot zemniekus eseru partijai, par ko runāsim turpmāk.

iv

Pamatojoties uz Satversmes sapulces vēlēšanu datiem, mēs izpētījām boļševisma uzvaras trīs nosacījumus: 1) lielum lielais vairākums proletariātā; 2) gandrīz puse armijā; 3) lielum lielais spēku pārsvars izšķirošā momentā izšķirošos punktos, proti: galvaspilsētās un centram tuvās armiju frontēs.

Bet šie nosacījumi būtu varējuši dot tikai pavisam īslaicīgu un nestabilu uzvaru, ja boļševiki nebūtu varējuši saistīt savā pusē neproletarisko darba ļaužu masu vairākumu, atkarot iās sev no eseriem un pārējām sīkburžuaziskām partijām.

Tieši tas ir galvenais.

Un galvenais cēlonis, kāpēc proletariāta diktatūru nesaprot II Internacionāles „sociālisti^1* (lasi: sīkburžuaziskie demokrāti), ir viņu nesaprašana, ka

valsts vara vienas šķiras, proletariāta, rokās var kļūt un tai jākļūst par ieroci neproleturisko darba ļaužu masu piesaistīšanā proletariāta pusē, par ieroci šo masu atkarošanai no buržuāzijas un no sīkburžuaziskām partijām.

Sikburžuazisko aizspriedumu pilni, aizmirsuši pašu galveno Marksa mācībā par valsti, II Internacionāles „socia-Iistu“ kungi raugās uz valsts varu kā uz kādu svētumu, elku vai formālās balsošanas rezultanti, „konsekventās demokrāti jas“ absolūtu (un kā vēl tamlīdzīgas blēņas sauc). Viņi neredz, ka valsts vara ir vienkārši ierocis, ko dažādas šķiras var un ko tām vajag izmantot (un prast izmantot) savos šķiras nolūkos.

Buržuāzijā izmantoja valsts varu kā kapitālistu šķiras ieroci pret proletariātu, pret visiem darba ļaudīm. Tā tas bija visdemokrātiskākās buržuāziskās republikās. Tikai marksisma nodevēji to „aizmirsuši".

Proletariātam (sapulcējot pietiekami stipras politiskas un militārās „trieciena" dūres") jāgāž buržuāzijā, jāatņem tai valsts vara, lai šo ieroci laistu darbā savos šķiras nolūkos.

Bet kādi ir proletariāta šķiras nolūki?

Buržuāzijas pretestības apspiešana.

Zemniecības „neitralizācija" un pēc iespējas tās piesaistīšana — katrā ziņā tās darba ļaužu, ncekspluatēlāju vairākuma piesaistīšana — savā pusē.

Mašinizētās lielražošanas organizēšana buržuāzijai ekspropriētajās fabrikās un ar tās ražošanas līdzekļiem vispār.

Sociālismā organizēšana uz kapitālisma drupām.

* Ф

*

Oportunistu kungi, tai skaitā arī kautskieši, par izsmieklu Marksa mācībai ,,māca“ tautu: proletariātam vispirms jāiekaro vairākums ar vispārējo vēlēšanu tiesību palīdzību, pēc tam, balstoties uz lādu vairākuma balsošanu, jāiegūst valsts vara un pēc tam jau uz šās „konsekventās" (daži saka: ,,tīrās") demokrātijās pamata jāorganizē socialisms.

Bet mēs, pamatojoties uz Marksa mācību un Krievijas revolūcijas pieredzi, sakām:

proletariātam vispirms jānogāž buržuāzijā un jāiekaro sev valsts vara, bet pēc tam šī valsts vara, tas ir, proletariāta diktatūra, jāizmanto kā savas šķiras ierocis darba ļaužu vairākuma simpātiju iegūšanai.

iķ

*

Kādā veidā valsts vara proletariāta rokās var kļūt par ieroci viņa šķiras cīņā par ietekmi uz neproletariskām darba laužu masām? par viņu saistīšanu proletariāta pusē? par viņu atraušanu, atkarošanu no buržuāzijas?

Pirmkārt, proletariats sasniedz to tādējādi, ka laiž darbā nevis veco valsts varas aparatu, bet salauž to drupās, neatstāj tajā ne akmeni uz akmens (pretēji iebiedēto sīkpilsoņu vaimanām un sabotētāju draudiem) un rada jaunu valsts aparatu. Sis jaunais valsts aparats ir pielāgots proletariāta diktatūrai un viņa cīņai pret buržuāziju par ne-proletariskajām darba ļaužu masām. Šis jaunais aparats nav kāda izdomāts, bet izaug no proletariāta šķiras cīņas, no tās izvēršanās plašumā un dziļumā. Šis jaunais valsts varas aparats, jaunais valsts varas tips ir Padomju vara.

Iekarojis valsts varu, Krievijas proletariats nekavējoties, pēc dažām stundām, pasludināja veco valsts aparatu (kas, kā to parādījis Markss, gadsimtiem ilgi pielāgots kalpošanai buržuāzijas šķiras interesēm kaut vai visdemokrātiskākā republikā^65) par atlaistu un nodeva visu varu Padomēm. Bet Padomēs pielaida tikai darba ļaudis un ekspluatētos, izslēdzot visus un visādus ekspluatalorus.

Tādējādi uzreiz, vienā triecienā, tūdaļ pēc tam, kad proletariats iekarojis valsts varu, proletariats atkaro buržuāzijai milzīgu masu tās piekritēju no sīkburžuaziskām un „sociālistiskām^1* partijām, jo šī masa ir darba ļaudis un ekspluatētie, kurus buržuāzijā (tai skaitā tās piebalsotāji, Černovi, Kautski, Martovi un Ko) krāpa un kuri, ieguvuši Padomju varu, pirmo reizi iegūst ieroci masveida cīņai par savām interesēm pret buržuāziju.

Otrkārt, proletariats var un tam vajag uzreiz vai vismaz ļoti ātri atkarot buržuāzijai un sīkburžuaziskai demokrātijai ,,viņu“ masas, t. i., masas, kas tām sekoja, — alkarot, revolucionāri apmierinot viņu visvairāk neatliekamās ekonomiskās vajadzības, ekspi apdējot muižniekus un buržuāziju.

Buržuāzijā to nevar izdarīt, lai tai būtu nezin cik „varena^1* valsts vara.

Proletariats jau olrā dienā pēc valsts varas iekarošanas to var izdarīt, jo viņam šim nolūkam ir aparats (Padomes) un ekonomiskie līdzekļi (muižnieku un buržuāzijas ekspropriācijā).

Tieši tā Krievijas proletariats atkaroja eseriem zemniecību un atkaroja burtiski dažas stundas pēc tam, kad proletariats bija iekarojis valsts varu. Jo dažas stundas pēc uzvaras pār buržuāziju Pelrogradā uzvarējušais proletariats izdeva „dekrētu par zemi“ un šai dekrelā pilnīgi un uzreiz. ar revolucionāru ātrumu, enerģiju un pašaizliedzību realizēja visas zemnieku vairākuma visnepieciešamākās ekonomiskās vajadzības, ekspropriēja pilnīgi un bez izpirkšanas maksas muižniekus.

Lai pierādītu zemniekiem, ka proletārieši negrib viņus ne majorizēt, ne komandēt, bet palīdzēt viņiem un būt viņu draugi, uzvarējušie boļševiki neiesprauda „dekrētā par zemi" ne vārda no sevis, bet vārdu pa vārdam norakstīja to no tiem zemnieku norādījumiem (protams, visrevolucionārākajiem), kurus eseri bija publicējuši eseru avīzē.

Eseri vārījās no dusmām, īgnuma, sašutuma, vaimanāja, ka „boļševiki nozaguši viņu programu", bet par eseriem tādēļ tikai smējās: ir gan laba partija, ko vajadzēja uzvarēt un padzīt no valdības, lai no viņas programas realizētu visu revolucionāro, visu darba ļaudīm derīgo!

Lūk, šo dialektiku nekad nav varējuši saprast II Internacionāles nodevēji, stulbeņi un pedanti: proletariats nevar uzvarēt, neiekarojot savā pusē iedzīvotāju vairākumu. Bet šo iekarošanu aprobežot vai padarīt atkarīgu no balsu vairākuma iegūšanas vēlēšanās, pastāvot buržuāzijas kundzībai, ir nelabojama plānprātība vai vienkārša strādnieku krāpšana. Lai iekarotu iedzīvotāju vairākumu savā pusē, proletariātam, pirmkārt, jānogāž buržuāzijā un jāsagrābj valsts vara savās rokās; otrkārt, tam jānodibina Padomju vara, satriecot drupās veco valsts aparalu, ar ko tas uzreiz satricina buržuāzijas un sīkburžuazisko izlīdzēju kun-clzīhu, autoritāti un ietekmi neproletarisko darba ļaužu masās. Treškārt, tam galīgi jāsatriec buržuāzijas un sīk-buržuazisko izlīdzēju ietekme neproletarisko darba ļaužu masu vairākumā, revolucionāri realizējot viņu ekonomiskās vajadzības uz e к s p I и a t и t о г и rēķina.

Visas šīs iespējas, protams, dod tikai kapitālistiskās attīstības zināma augstuma pakāpe. Bez šā pamatnosacījuma nevar būt ne proletariāta nodalīšanās īpašā šķirā, ne sekmju viņa ilgstošā sagatavošanā, audzināšanā, apmācīšanā, cīņas pārbaudē ilgu gadu streikos, demonstrācijās, oportunislu apkaunošanā un padzīšanā. Bez šā pamatnosacījuma nevar būt tādas ekonomiskas un politiskas lomas centriem, kurus iegūstot proletariats iegūst visu valsts varu jeb, pareizāk sakot, tās dzīvības nervu, serdi, mezglu. Bez šā pamatnosacījuma nevar būt tās radniecības, tuvības, saistības starp proletariāta stāvokli un neproletarisko darba ļaužu masu stāvokli, kas (radniecība, tuvība, saistība) nepieciešamas proletariāta ietekmei šajās masās, sekmīgai iedarbībai uz tām.

V

Iesim tālāk.

Proletariats var iekarot valsts varu, realizēt padomju iekārtu, ekonomiski apmierināt darba ļaužu vairākumu uz ekspluatatoru rēķina.

Vai ar to pietiek pilnīgai un galīgai uzvarai?

Nē.

Tikai sīkburžuaziskie demokrāti, „sociālisti*1 un „sociāldemokrāti" kā viņu galvenie mūslaiku pārstāvji savās ilūzijās var iedomāties, ka kapitālisma apstākļos darba ļaužu masas spētu iegūt tik augstu apzinīgumu, rakstura stingrību, asu skatu un plašu politisku redzes loku, lai tām būtu iespējams tikai ar balsošanu atrisināt vai vispār kaut kādā veidā, bez ilgas cīņas pieredzes iepriekš izšķirt, ka tās seko tādai un tādai šķirai vai tādai un tādai partijai.

Tā ir ilūzija. Tā ir pedantu un Kautsku, Longē, Makdo-naldu tipa salkano sociālistu salkanā pasaciņa.

Kapitālisms nebūtu kapitālisms, ja tas, no vienas puses, nenolemtu masas trulumam, apspiestībai, iebiedētībai, sadrumstalotībai (lauki!), tumsībai; — ja tas (kapitālisms), no otras puses, nedotu buržuāzijai rokās melu un krāpšanas, strādnieku un zemnieku masveida krāpšanas, viņu notrulināšanas utt. milzīgo aparatu.

Tāpēc izvest darbu ļaudis no kapilalisma uz komunismu spēj tikai proletariats. Nav pat ko domāt, ka sīkburžuazis-kās vai pussīkburžuaziskās darba ļaužu masas spētu jau iepriekš atrisināt šo ļoti sarežģīto politisko jautājumu: „būt kopā ar strādnieku šķiru vai ar buržuāziju*1. Nenovēršamas ir neprolelarisko darba ļaužu slāņu svārstības, nenovēršama viņu pašu praktiskā pieredze, kas ļauj salīdzināt buržuāzijas vadību ar proletariāta vadību.

Lūk, šo apstākli arī pastāvīgi izlaiž no redzes loka „konsekventās demokrātijās" pielūdzēji, kas iedomājas, ka visnopietnākos politiskos jautājumus var atrisināt ar balsošanu. īstenībā šos jautājumus, ja tie ir asi un cīņā saasināti, atrisina pilsoņu karš, bet šai karā milzīga nozīme ir nepro-letarisko darba ļaužu masu (galvenokārt zemnieku) pieredzei, proletariāta varas un buržuāzijas varas salīdzināšanas un novērtēšanas pieredzei.

Šai ziņā Satversmes sapulces vēlēšanas Krievijā 1917. gada novembrī, ja tās salīdzina ar 1917.—1919. g. divus gadus ilgo pilsoņu karu, ir ārkārtīgi pamācošas.

Palūkojieties, kādi rajoni izrādījās vismazāk boļšcvisliski. Pirmkārt, Austrumuralu un Sibīrijas rajoni: 12% un 10% balsu par boļševikiem. Otrkārt, Ukraina: 10% balsu par boļševikiem. No pārējiem rajoniem vismazāko balsu procentu par boļševikiem dod Lielkrievijas zemnieku rajons, Pievolgas-Melnzemes rajons, tomēr tur par boļševikiem nodots l(i% balsu.

Un, lūk, tieši tais rajonos, кит 1917. gada novembri boļševiku balsu procents bija vismazākais, mēs novērojam kontrrevolucionarās kustības, sacelšanās, kontrrevolūcijas spēku organizēšanas vislielākās sekmes. Tieši šais rajonos mēnešiem ilgi turējās Kolčaka un Deņikina vara.

Sīkburžuazisko iedzīvotāju svārstības tur, kur proletariāta ietekme ir vismazākā, šais rajonos izpaudās sevišķi spilgti:

sākumā — par boļševikiem, kad viņi deva zemi un demobilizētie zaldati atnesa ziņu par mieru. Pēc tam — pret boļševikiem, kad viņi — revolūcijas internacionālās attīstības interesēs un lai saglabātu tās centru Krievija — pieņēma Brestas mieru, „aizvainojot" visdziļākās sīkbur-

z.uaziskās jūtas, patriotiskās jūtas. Proletariāta diktatūra nepatika zemniekiem sevišķi tur, kur bija visvairāk labības pārpalikumu, kad boļševiki parādīja, ka stingri un nelokāmi centīsies panākt šo pārpalikumu nodošanu valstij par cietām cenām. Uralu, Sibīrijas, Ukrainas zemniecība pievēršas Kolčakam un Deņikinam.

Tālāk, pieredze ar Kolčaka un Deņikina „demokrātiju", par kuru kolčakijā un dcņikijā katrs avīžnieks kliedza katrā baltgvardu avīzes numurā, zemniekiem parādīja, ka Irazes par demokrātiju un par ,,satversmeli“ patiesībā kalpo tikai muižnieka un kapitālistu diktatūras aizsegšanai.

Sākas jauns pagrieziens uz boļševismu: pieaug zemnieku sacelšanās Kolčaka un Deņikina aizmugurē. Sarkanos karapulkus zemnieki sagaida kā atbrīvotājus.

Gala iznākumā tieši šīs zemniecības kā darba ļaužu sīk-buržuaziskās masas galvenā pārstāvja svārstības izlēma Padomju varas un Kolčaka — Deņikina varas likteni. Bet līdz šim „gala iznākumam" pagāja diezgan ilgs smagas cīņas un mokošu pārbaudījumu periods, kuri divu gadu laikā Krievijā nav beigušies, nav beigušies tieši Sibīrijā un Ukrainā. Un nevar galvot, ka tie galiyi beigsies vēl, teiksim, gada laikā un tamlīdzīgi.

„Konsekventas" demokrātijās piekritēji nav iedziļinājušies šā vēsturiskā fakta nozīmē. Viņi tēloja un tēlo sev bērnu pasaciņu, it kā proletariats kapitālisma apstākļos varot „pārliecināt" darba ļaužu vairākumu un cieši iekarot tos savā pusē ar balsošanu. Bet īstenība rāda, ka tikai ilgā un nesaudzīgā, cīņā svārstīgās sīkburžuazijas smagā pieredze noved to pēc proletariāta diktatūras salīdzināšanas ar kapitālistu diktatūru pie secinājuma, ka pirmā labāka par pēdējo.

Teorijā visi sociālisti, kas mācījušies marksismu un grib ņemt vērā attīstīto zemju politiskās vēstures pieredzi XIX gadsimtā, atzīst, ka sīkburžuazijas svārstības starp prole-Inriatu un kapitālistu šķiru ir nenovēršamas. Šo svārstību ekonomiskās saknes ļoli skaidri atklāj ekonomiskā zinātne, kuras patiesības miljoniem reižu atkārtotas II Internacionāles sociālistu avīzēs, lapiņās, brošūrās.

Bet pielāgot šis patiesības proletariala diktatūras īpatnējam laikmetam ļaudis neprot. Šķini viņas vietā viņi liek

16 3(1. siij.

sīkburžuaziski demokrātiskus aizspriedumus un ilūzijas (par šķiru „vienlīdzību", par „konsekvento" jeb „tīro" demokrātiju, par lielu vēsturisku jautājumu atrisināšanu ar balsošanu u. tml.). Negrib saprast, ka, iekarojis valsts varu. proletariats ar to nepārtrauc savu šķiras cīņu, bet turpina to citā veidā, ar citiem līdzekļiem. Proletariāta diktatūra ir proletariāta šķiras cīņa ar tāda ieroča palīdzību kā valsts vara, šķiras cīņa, kuras viens uzdevums ir demonstrēt ar ilgu pieredzi, ar praktisku piemēru garu rindu, demonstrēt neproletariskajiem darba ļaužu slāņiem, ka proletariāta diktatūra viņiem izdevīgāka par buržuāzijas diktatūru un ka nekā trešā nevar būt.

Dati par Satversmes sapulces vēlēšanām 1917. gada novembrī dod mums pamatfonu tai ainai, ko divu gadu gailā pēc tam rāda pilsoņu kara attīstība. Šā kara pamat-spēki skaidri redzami jau Satversmes sapulces vēlēšanās: redzama proletāriskās armijas „trieciena dūres" loma, redzama svārstīgās zemniecības loma, redzama buržuāzijas loma. „Kadetiem, — raksta savā apcerējumā N. V. Svjatickis, — bija vislielākie panākumi tajos pašos apgabalos, kur boļševikiem: Ziemeļu un Centrālajā Rūpniecības apgabalā" ("6. lpp.). Dabiski, ka visattīstītākos kapitālistiskos centros visvājākie bija starpelementi, kas atrodas vidū starp proletariātu un buržuāziju. Dabiski, ka šais centros šķiru cīņa bija visasākā. Tieši te bija buržuāzijas galvenie spēki, tieši te, tikai te proletariats varēja sakaut buržuāziju. Un tikai proletariats varēja to sakaut pilnīgi. Un, tikai to pilnīgi sakāvis, proletariats varēja, izmantojot tādu ieroci kā valsts varu, galīgi iekarot iedzīvotāju sīkburžuazisko slāņu simpātijās un atbalstu.

Satversmes sapulces vēlēšanu dati, ja prot tos izmantot, ja prot tos lasīt, vēl un vēlreiz parāda mums pamatpatiesības marksistiskajā mācībā par šķiru cīņu.

Starp citu. Šie dati parāda arī nacionālā jautājuma lomu un nozīmi. Ņemiet Ukrainu. Pēdējās apspriedēs par Ukrainas jautājumu daži biedri šo rindiņu rakstītāju apsūdzēja Ukrainas nacionālā jautājuma pārmērīgā „izcelšanā". Satversmes sapulces vēlēšanu dati rada, ka jau 1917. gada novembrī Ukrainā vairākumu dabūja ukraiņu eseri un sociālisti (3,4 milj. balsu + 0,5 = 3,9 milj. pret 1,9 inilj. par krievu eseriem, pie 7,6 miljoniem balsu kopskaita visā Ukrainā). Armijā Dienvidrietumu un Rumānijas frontē ukraiņu sociālisti dabūja 30% un 34% no visām balsīm (pie kam krievu eseri dabūja 40% un 59%).

lādos apstākļos ignorēt nacionālā jautājuma nozīmi Ukrainā, — ar ko ļoti bieži grēko liclkrievi (un varbūt ne gluži tik bieži kā liclkrievi ar to grēko ebreji) — nozīmē izdarīt dziļu un bīstamu kļūdu. Nevar būt nejaušība krievu un ukraiņu eseru nošķirošanās Ukrainā jau 1917. gadā. Un mūsu kā internacionalistu pienākums ir, pirmkārt, sevišķi enerģiski cīnīties pret lielkrievu imperiālismā un šovinisma atliekām (dažreiz neapzinātām) „krievu" komunistos; otrkārt, mūsu pienākums ir piekāpties tieši nacionālā jautājumā kā samērā mazsvarīgā (internacionalistam jautājums par valsts robežām ir otrās, ja ne desmitās pakāpes jautājums). Svarīgi ir citi jautājumi, svarīgas ir proletariāta diktatūras pamatintereses, svarīgas ir Sarkanās Armijas, kas cīnās pret Deņikinu, vienības un disciplīnas intereses, svarīga ir proletariāta vadošā loma attiecībā uz zemniecību; daudz mazāk svarīgs ir jautājums, vai Ukraina būs atsevišķa valsts vai ne. Mūs nemaz nevar pārsteigt — un nedrīkst biedēt — pat tāda perspek-liva, ka Ukrainas strādnieki un zemnieki izmēģinās dažādas sistēmas un, teiksim, dažu gadu laikā pārbaudīs praksē ir apvienošanos ar KSFPR, ir atdalīšanos no tās īpašā, separātā USPR, ir dažādas viņu ciešās savienības formas utt., u. tml.

Mēģināt uz priekšu reiz par visām reizēm „stingri" un negrozāmi" izšķirt šo jautājumu būtu izpratnes šaurība vai vienkārši stulbums, jo neproletarisko darba ļaužu masu svārstības tādā jautājumā ir pilnīgi dabiskas, pat nenovēršamas un proletariātam nepavisam nav bīstamas. Proletariāta pārstāvim, kas paliesi prot būt internacionalists, vajag izturēties pret tādām svārstībām ar vislielāko piesardzību un iecietību, vajag atļaut pašām neproletariskajām darba ļaužu masām pārdzīvot šīs svārstības pašu pieredzē. Neiecietīgiem un nesaudzīgiem, nesamierināmiem un nelokāmiem mums jābūt citos, radikālākos jautājumos, uz. kuriem jau esmu daļēji norādījis iepriekš.

Salīdzinot Satversmes sapulces vēlēšanas 1917. gada novembri ar Krievijas proletāriskās revolūcijas attīstību no 1917. gada oktobra līdz 1919. gada decembrim, rodas iespēja izdarīt secinājumus, kas attiecināmi uz jebkuras kapitālistiskas zemes buržuāzisko parlamentārismu un proletārisko revolūciju. Mēģināsim īsumā iztirzāt vai kaut tikai minēt galvenos no šiem secinājumiem.

1. Vispārējās vēlēšanu tiesības rāda dažādu šķiru nobriedumu viņu uzdevumu izpratnē. Tās parāda, kā dažādās šķiras tiecas atrisināt savus uzdevumus. Pašu šo uzdevumu atrisinājumu dod nevis balsošana, bet visas šķiru cīņas formas, ieskaitot arī pilsoņu karu.

2. II Internacionāles sociālisti un sociāldemokrāti aizstāv vulgārās sīkburžuaziskās demokrātijās viedokli, pievienojoties tās aizspriedumam, i! kā balsošana spētu atrisināt šķiru cīņas pamatjautājumus.

3. Piedalīšanās buržuāziskajā parlamentārismā revolucionārā proletariāta partijai ir nepieciešama masu izglītošanai, ko sasniedz ar vēlēšanām un partiju cīņu parlamentā. Bet ierobežot šķiru cīņu ar cīņu parlamentā vai šo pēdējo uzskatīt par augstāko, izšķirošo cīņas formu, kas pakļauj sev pārējās cīņas formas, nozīmē faktiski pāriet buržuāzijas pusē pret proletariātu.

4. Tādu pāreju buržuāzijas pusē faktiski izdara visi II Internacionāles pārstāvji un piekritēji un visi Vācijas tā saucamās „neatkarīgās^1* sociāldemokrātijas vadoņi, kad viņi, vārdos atzīdami proletariāta diktatoru, patiesībā savā propagandā iedveš tam domu, ka tam vispirms jāiegūst iedzīvotāju vairākuma gribas formālā izpausme kapitālisma apstākļos (t. i., balsu vairākums buržuāziskā parlamentā), lai pēc tam varētu sākties politiskās varas pāriešana proletariātu rokās.

Visas no šā priekšnoteikuma izrietošās Vācijas „neatkarīgo” sociāldemokrātu u. tml. satrūdējušā sociālismā vadoņu vaimanas pret „mazākuma diktatūru" un tamlīdzīgi nozīmē tikai to, ko šie vadoņi neizprot, ka pat visdemokrātiskākās republikās faktiski valda buržuāzijas diktatūra, neizprot nosacījumus tās sagrāvei ar proletariāta šķiras cīņas palīdzību.

f>. Ši neizpratne ir galvenokārt šāda: aizmirst, ka buržuāziskās partijas valda lielāko liesu ar iedzīvotāju masu krāpšanu, ar kapilala jūgu, kam vēl pievienojas pašapmāni sanas par kapitālisma būtību, pašapmānīšanās, kas visraksturīgākā sīkburžuaziskām partijām, kuras parasti grib šķiru ciņu aizstāt ar vairāk vai mazāk slēptām šķiru samierināšanas formām.

„Lai vispirms, paliekot privātīpašumam, I. i., paliekot kapilala varai un spaidiem, iedzīvotāju vairākums izsakās par proletariātu partiju, — tikai tad tā var un tai vajag ņemt varu“ — tā saka sīkburžuaziskie demokrāti, faktiskie buržuāzijas kalpi, kas sevi sauc par „sociālistiem^1*.

,.Lai vispirms revolucionārais proletariats nogāž buržuāziju. salauž kapilala slogu, satriec buržuāzisko valsts aparalu, — tad proletariats, ieguvis uzvaru, spēs ātri iegūt savā pusē neproletarisko darba laužu masu vairākuma simpātijās un atbalstu, apmierinādams viņus uz eksplua-latoru rēķina” — sakām mēs. Pretējais būs vēsturē rets izņēmums (un ari tāda izņēmuma gadījumā buržuāzijā var ķerties pie pilsoņu kara, kā to parādīja Somijas piemērs™).

(i. Vai, citiem vārdiem:

„Vispirms apņemsimies atzīt vienlīdzības jeb konsekventās demokrātijās principu, pastāvot privātīpašumam un kapilala jūgam (t. i., pastāvot faktiskai nevienlīdzībai, kad ir formālā vienlīdzība), un, pamatojoties uz to, centīsimies iegūt vairākuma lēmumu” — tā saka buržuāzijā un tās piebalsotāji. sīkburžuaziskie demokrāti, kas sevi dēvē par sociālistiem un sociāldemokrātiem.

„Proletariāta šķiras cīņa, iekarojot valsts varu, vispirms sagrauj faktiskās nevienlīdzības balstus un pamatus, bet pēc tam proletariats, uzvarējis ekspluatatorus, ved sev līdzi visas darba ļaužu masas uz šķini iznīcināšanu, t. i., uz to vienīgo sociālistisko vienlīdzību, kas nav krāpšana” — sakām mēs.

7. Visās kapitālistiskajās zemēs līdzās proletariātam vai lai proletariāta daļai, kura apzinājusies savus revolucionāros uzdevumus un ir spējīga cīnīties par to realizēšanu, ir daudz neapzinīgi proletārisku, pusproletarisku. pussīkbur-žuazisku darba ļaužu masu slāņu, kuri, buržuāzijas un buržuāziskās demokrātijās apkrāpti, seko tai (tai skaitā

II Internacionāles „sociālistiem"), neticot saviem spēkiem vai proletariāta spēkiem, neapzinoties iespēju apmierināt savas visneatliekamākās vajadzības uz ekspluatatoru ekspropriācijās rēķina.

Šie darba ļaužu un ekspluatēto slāņi dod proletariāta avangardam sabiedrotos, ar kuriem kopā tam ir drošs iedzīvotāju vairākums, bet iekarot šos sabiedrotos proletariats var tikai ar tāda ieroča palīdzību kā valsts vara, las ir, tikai pēc buržuāzijas gāšanas un viņas valsts aparata sagraušanas.

8. Proletariāta spēks jebkurā kapitālistiskā zemē ir nesalīdzināmi lielāks nekā proletariāta daļa iedzīvotāju kopskaitā. Tas ir tāpēc, ka proletariats ekonomiski valda pār visas kapitālisma saimniecības sistēmas centru un nervu, un arī tāpēc, ka proletariats kapitālisma apstākļos ekonomiski un politiski pauž darba ļaužu milzīgā vairākuma patiesās intereses.

Tāpēc proletariats, pat tad, kad tas ir iedzīvotāju mazākums (vai kad proletariāta apzinīgais un patiešām revolucionārais avangards ir iedzīvotāju mazākums), spēj gan gāzt buržuāziju, gan pēc tam saistīt savā pusē daudzus sabiedrotos, no tādām pusproletariešu un sīkburžuju masām, kuras nekad iepriekš par proletariāta kundzību neizteiksies, šās kundzības nosacījumus un uzdevumus neizpratīs, bet tikai savā tālākā pieredzē pārliecināsies par proletariāta diktatūras nenovēršamību, pareizību, likumsakarību.

9. Beidzot, katrā kapitālistiskā zemē vienmēr ir ļoti plaši sīkburžuazijas slāņi, kas nenovēršami svārstās starp kapitālu nu darbu. Proletariātam savas uzvaras iegūšanai, pirmkārt, pareizi jāizvēlas moments izšķirošam uzbrukumam buržuāzijai, ņemot vērā, starp citu, buržuāzijas nošķirtību no tās sikburžuaziskn jiem sabiedrotiem vai viņu savienības nestabilitāti utt. Otrkārt, proletariātam pēc savas uzvaras jāizmanto šīs sīkburžuazijas svārstības tā, lai to neitralizētu, lai neļautu tai nostāties ekspluatatoru pusē, lai prastu zināmu laiku noturēties j/relēji tās svārstībām un lā tālāk, un tamlīdzīgi.

10. Viens no nepieciešamiem nosacījumiem proletariāta sagatavošanai tā uzvarai ir ilga un neatlaidīga, nesaudzīga cīņa pret oporlunismu, reformisinu, socialšovinismu un tamlīdzīgām buržuāziskām ietekmēm un virzieniem, kuri ir nenovēršami, ciktāl proletariats darbojas kapitālisma apstākļos. Bez tādas cīņas, bez iepriekšējas pilnīgas uzvaras pār oporlunismu strādnieku kustībā nevar būt ne runas par proletariāta diktatūru. Boļševisms nebūtu uzvarējis buržuāziju 1917.—1919. g., ja tas nebūtu iepriekš, 1903.— 1917. g., iemācījies uzvarēt un nesaudzīgi padzīt no proletariāta avangarda partijas meņševikus, tas ir, oportunis-lus, reformistus, socialšovinistus.

Un visbīstamākā pašapmānīšanās — bet dažreiz vienkārša strādnieku krāpšana — ir tagad tā, ka Vācijas „neatkarīgo" vadoņi vai Francijas longetisti u. tini. proletariāta diktatūra atzīst vārdos, bet darbos turpina veco, parasto politiku — lielas un mazas piekāpšanās oporfunis-mam, samierināšanos ar to, verdzisku padošanos buržuāziskās demokrātijās („konsekventās demokrātijās" jeb ..tīrās demokrātijās", kā viņi saka), buržuāziskā parlamentārisma aizspriedumiem un tā tālāk.

1919. 16. XII

Iespiests pēc rokraksta

Publicēts 1919. o- decembri

MUSII MAIRAI^67

Apsveicu Pelrogradas guberņas slrāilnieku un zemnieku jaunatni sarkanas nedēļas dienās.

Pastipriniet, jaunie biedri, savu darbu šajā virzienā, lai ar svaigiem, jauniem spēkiem varētu ķerties pie jaunas, gaišas dzīves izveidošanas.

V. Uļjanovs (Ļeņins)

„Smcna", 1. nr., 1919. ti.

18. decembri Iespiests pēc auizes ..Smcna" teksta

RUNA MĪTIŅĀ,

KAS VELTĪTS 1905. GADA DECEMBRA SACELŠANAS GADADIENAI, PHESŅAS RAJONA 1919. <;. 19. DECEMBRI

Biedri, šodien mēs esam sanākuši, lai godinātu decembra sacelšanās dienu Maskavā un kaujas dienu Presņā, kas nolika pirms " gadiem.

Biedri, sacelšanās Maskavā 1905. gadā bija viena no vislielākajām Krievijas revolucionāro strādnieku kustībām, un, neraugoties uz lo, ka toreiz tai vēl nevarēja bīit panākumu, neraugoties uz to. tās nozīme bija milzīga. I'ikai tagad, redzot savā priekšā visu Krievijas revolūcijas ilggadējo vēsturisko sagatavošanu, mēs varam pienācīgi novērtēt 1905. gada decembra sacelšanās un to kauju nozīmi, kuras toreiz sarkanie Piesijās strādnieki izturēja pret carisma spēkiem. Biedri, tagad mēs skaidri redzam, cik nelieli toreiz vēl bija krievu strādnieka spēki; mēs redzam, kā toreiz nestie upuri ir ar uzviju atmaksājušies.

Bet man jāsaka, ka carismam jau 1905. gada decembrī bija jāsasprindzina visi savi spēki, lai apspiestu pat šo vēl vājo, vēl sākotnējo strādnieku sacelšanos. Nesen mūsu partijas Maskavas organizācija izdeva divus krājumus, kas veltīti atmiņām par decembra sacelšanos, par Presņas dienām, par lo, kā partijas vājā pagrīdes organizācija toreiz sagatavoja šo sacelšanos un ar kādām dziļām simpātijām šo sacelšanos atbalstīja ne tikvien strādnieki, liet arī visi darba ļaudis — Maskavas iedzīvotāji. Šajos jaunajos, nesen publicētajos materiālos sevišķi interesanta ir kāda žandarmērijas darbinieka un policista atzīšanās, kurš saka, ka revolucionāri toreiz, 1905. gada decembrī, vēl nezināja, cik bezspēcīgi bijām mēs, carisma piekritēji. „Ja revolucionāru trieciens, — atzīstas šis cara kalps, — būtu bijis nedaudz spēcīgāks un ilgstošāks, tad tā sajukuma apstākļos, kura sākums jau toreiz bija vērojams pie mums, mēs nebūtu varējuši noturēties*'. Lūk, ochrankas darbinieka sevišķi interesantā atzīšanās, kas rāda, ka toreiz Presņas strādnieki savus upurus strādnieku brīvībai un atbrīvošanai nebija velti nesuši, ka arī toreiz ar savu varonīgo piemēru viņi visiem ienaidniekiem parādīja strādnieku šķiras spēkus un ar savu piemēru aizdedzināja tos dzirksteļu miljonus, kas pēc tam daudzu gadu gailā ilgi un grūti iedegās un deva ar uzvaru vainagotu revolūciju.

Pēc 1905. gada strādnieku kustībai Krievijā nācās pārdzīvot savas vēstures vissmagākās un visasiņainākās lappuses. Carisms nedzirdēti zvēriski izrēķinājās ar varoņiem, kas bija sacēlušies Maskavā 1905. gadā. Pēc tam kad bija apspiesta sacelšanās Maskavā, Krievijas strādnieku šķira vēl vairākas reizes mēģināja celties masu cīņai. 1906. gada pavasarī uzliesmoja masu streiki un sākās zemnieku kustība; 1907. gadā tika izdarīts vēl viens mēģinājums, — taču reakcijas spiedienu šie mēģinājumi tikai palēnināja, bet pavisam apturēt to nevarēja. Un sākās gari gadi, kad kustībai bija jāslēpjas pagrīdē, kad simti, tūkstoši strādnieku šķiras dēlu gāja bojā pie karātavām, cietumos, trimdā un katorgā.

Pel pēc tam mēs redzam, kā kopš 1910.—".—12. gada strādnieku šķira no jauna sāka vākt spēkus, kā pēc Ļenas kautiņa 1912. gada aprilī sāka celties varenu masu streiku vilnis, kuri pārsviedās no mūsu zemes viena gala uz otru un satricināja carismu tiktāl, ka 19". gada vasarā lieta nonāca līdz barikādēm Pelrogradā, un varbūt viens no iemesliem, kas paātrināja šo izmisīgo cara valdības lēmumu sākt karu, varbūt viens no iemesliem bija viņu cerība tādā veidā salauzt revolucionāro kustību. Taču karš nevis salauza, bet noveda pie tā, ka revolucionārā kustība pārsviedās uz visām attīstītām zemēm.

Četrus gadus ilgo karu, kā mēs skaidri redzam, veda plēsoņas — ne tikai Vācijas, bet arī Anglijas un Francijas imperialisms — laupīšanas nolūkos. Kad vācieši 1918. gadā

mums uzspieda Breslļitovskas laupītāju mieru, Francijā un Anglijā nebija gala šā miera nosodīšanas klaigām, bet, kad jau 1918. gadā, pēc gada, Vācija cieta sakāvi, kad Vācijā krita impērija, tad Francijas un Anglijas kapitālisti uzspieda uzvarētai Vācijai to Versaļas mieru, kas tagad ir vēl zvēriskāku, varmācīgāku līdzekļu paraugs nekā mūsu Breslļitovskas miers.

Un jau tagad mēs redzam, kā ar katru nedēļu atveras acis simtiem, tūkstošiem un miljoniem strādnieku Francijā, Anglijā un Amerikā, kuri tika apkrāpti, kuriem apgalvoja, ka viņi vedot karu pret Vācijas imperiālismu, un kuri redzēja, ka šajā karā gāja bojā desmiti miljoni cilvēku — kritušo un sakropļoto. Un kā dēļ? lai kļūtu bagātāka niecīga miljonāru saujiņa, kuri pēc šā kara pārvērtās miljardieros, kuri visas zemes noveda postā.

Biedri, mēs tagad pārdzīvojam smagu laiku tā posta ziņā, kas piemeklējis rūpniecības un it sevišķi pilsētas strādniekus. Jūs zināt, cik grūti ir pārciest šo laiku, cik ļoti cieš badu un aukstumu mūsu strādnieku šķira. Un mēs zinām arī, ka ne tikai atpalikusī Krievija, kuru četrus gadus plosīja karš un kura divus gadus pēc tam vēl joprojām ved karu, kas tai uzspiests ar Anglijas un Francijas palīdzību, — ne viņa vien izrādījās izpostīta, bet arī pašas attīstītākās un bagātākās zemes, zemes uzvarētājas, kā, piemēram, Francija un Amerika, arī tās ir nogājušas līdz pilnīgam posta stāvoklim. Tur cieš ogļu krizi, tur jāpārtrauc dzelzceļu kustība, jo ar četrus gadus ilgo karu rūpniecība un transports izrādījās nedzirdēti satriekti un izpostīti. Miljoni labāko ražošanas spēku gāja bojā šajā imperiālistiskajā karā, un rezultātā mēs redzam, ka tas ceļš, kuru Krievijas strādnieku šķira norādīja strādniekiem, visai pasaulei jau 1905. gadā, kad tā sacēlās pret carismu, tas ceļš, ko Krievijas strādnieku šķira turpināja, kad tā gāza buržuāziju, — ka šis ceļš, izrādījās, bija ceļš, kas saista pie sevis visu, pat pašu attīstītāko zemju strādnieku uzmanību un simpātijās.

Es jau teicu, biedri, ka tagad, šai ziemā mums nākas ciest nedzirdētu postu un grūtības. Bet mēs sev sakām: mēs noturēsimies līdz galam, tāpēc ka, neraugoties uz visām grūtībām un postu, labākie strādnieku pārstāvji, paši

apzinīgākie strādnieki un zemnieki palīdzēja imūns, palīdzēja, izveidojot Sarkano Armiju, kurai pateicoties mēs tuvojamies galīgai uzvarai. Mēs zinām, ka tagad, kad galīgi sagrauts Kolčaka karaspēks, kad nesen sacelšanās gadījumi Sibīrijā acīm redzami nedeva iespēju Kolčaka armijas atliekas pārsviest Deņikinam, kad pie Novonikolajevskas lika sagūstīti milzīgi militāri spēki, —acīm redzot nekādas Kolčaka armijas vairs nav. Pašlaik dienvidos, kur Deņikinam bija iespēja lielīties ar panākumiem, mēs redzam tur arvien spēcīgāku un spēcīgāku mūsu Sarkanās Armijas uzbrukumu. Jās zināt, ka Kijeva, Poltava un Charkova ir ieņemtas un mūsu virzīšanās uz Doņecas baseinu, uz <>g|u avotu, notiek milzīgā ātruma.

Tādējādi mēs redzam, biedri, ka visas tās nedzirdēti smagās grūtības, ko strādnieku šķira pārcietusi, lai kapitālu pilnīgi uzvarētu, ka visi šie upuri ir noveduši pie tā, ka tie ir pilnīgi atmaksājušies. Mēs redzam, kā ārzemēs, kur kapitālisti ar miljoniem rubļu un ar visādiem kara materiāliem līdz šim sniedza palīdzību sākumā Kolčakam, liet vēlāk Judeņičam un Deņikinam, mēs redzam, kā viņi sākuši svārstīties.

Jūs zināt, ka ar blokādes dzelzs loku viņi atgrieza Krieviju no citām zemēm, jūs zināt, ka viņi mūsu pārstāvjus nelaida uz ārzemēm. Jūs zināt, ka b. Ļitvinovs, viens no revolucionāriem, kas jau pirnis 1905. gada cīnījās kopā ar boļševikiem pret carismu, jūs zināt, ka toreiz, kad viņš bija vēstnieks Anglijā, tad tur nebija nevienas strādnieku sapulces, kur Ļitvinovu nesagaidītu ar tādiem aplausiem un ar tāda protesta uzliesmojumu pret savu valdību, ka angļi pacentās izsūtīt b. Ļitvinovu. Bet tagad tie, kas no visas sirds ienīst Ļitvinovu, ir devuši viņam atļauju braukt uz Kopenhāgenu un ne vien atļauju, bet arī braukšanas iespēju (b. Ļitvinovs nokļuva tur ar angļu kreiseri). Un mēs zinām, ka katra diena, ko )>. Ļitvinovs pavada Kopenhāgenā, ir arvien lielāka un lielāka Krievijas uzvara. Tur pie viņa vienmēr griežas strādnieku pārstāvji, kā arī tūkstošu buržuāzisko avīžu korespondenti, pēc paskaidrojumiem par šā pagrieziena būtību. Bet mēs zinām, ka šā pagrieziena būtība ir tā. ka Rietumu buržuāzijā nevar vairs turpināt savu blokādi, palīdzēt Krievijas konlrrevolucio-

uariem ģenerāļiem ar miljoniem rubļu, tā)>ēc ka lo viņai neļauj katras šās bagātās un attīstītās zemes strādnieks.

Varbūt pati spilgtākā izpausme tam lūzumam, kas sācies Eiropas zemju politikā, ir deputātu balsošana Itālijas palātā, par kuru mūs informē ziņojums, ko Francija pa radio noraidījusi Amerikai un ko uztvērusi mūsu radiostacija. Šis ziņojums ir tāds, ka Itālijas palatā ticis apspriests krievu jautājums un, kad sociālisti likuši priekšā nekavējoties atzīt Padomju republiku, viņu priekšlikums guvis simt balsu, bet pret bijis divsimt balsu; tātad tikai strādnieki bijuši par lo, lai atzītu Padomju republiku, bet visi buržuāzijas pārstāvji to noraidījuši. Bet pēc tam visa Itālijas palala vienbalsīgi nolēmusi, ka Itālijas valdībai jācenšas panākt no sabiedrotiem pilnīgu blokādes atcelšanu, kā arī lo, lai liktu pilnīgi pārtraukta katra iejaukšanās krievu lietās. Lūk, lēmums, ko pieņēmusi deputātu palata, kuras divi trešdaļas, ja ne pat trīs ceturtdaļas, ir muižnieki un kapitālisti, kas pieņemts vienā no zemēm uzvarētājām, kas pieņemts vienkārši zem strādnieku kustības spiediena.

Šis lēmums skaidri rāda, ka lūzums starptautiskajā politikā tiešām tuvojas, ka katras zemes strādnieku kustības milzīgie iekšējie spēki ir tiešām noveduši pie tā, uz ko mēs vienmēr esam cerējuši, uz ko mēs Krievijas strādniekiem esam norādījuši, kā dēļ — mēs teicām viņiem — ir vērts nest un ir jānes smagi cīņas upuri, kā dēļ atmaksāsies tas posts un tās mokas, ko mēs pārdzīvojam, ciešot badu un aukstumu. Jo ar to mēs ne tikai glābjam Padomju Krieviju, bet ar katru cīņas nedēļu arī saistām savā pusē miljonu un atkal miljonu strādnieku simpātijās un atbalstu citās zemēs. Un, lūk, kāpēc tagad, kad mēs atceramies mūsu kritušos Sarkanās Presņas biedrus un varoņus, mēs no šīm atmiņām visi smeļamies vēl lielāku rosmi, stipru pārliecību par tuvo uzvaru.

Neraugoties uz visām grūtībām un upuriem, mēs nonāksim paši un novedīsim arī visu zemju strādniekus pie pilnīgas uzvaras pār kapitālu. (Aplausi.)

īss pārskats publicēts 19 №. tilti. decembri avīzes ,,Izvesti ja У CIK"

Iespiests pēc stetun/ramas

-286. nr-ū

Pitniffi iespiests pirmoreiz

ZIŅOJUMS PAR SESTDIENAS TALKAM KK(b)P MASKAVAS PILSĒTAS KONFERENCĒ M 1919. G. 20. DECEMBRI

Biedri, ka man ziņoja konferences rīkotāji, ziņojumu jautājumā par sestdienas talkām jūs esot paredzējuši sadalīt divās daļās, lai būtu iespēja pamatīgi apspriest pašu galveno šajā jautājumā: pirmkārt, sestdienas talku organizēšanu Maskavā un to rezultātus un, otrkārt, praktiskos secinājumus to tālākai organizēšanai. Es gribētu aprobežoties tikai ar vispārējām tēzēm, ar tām domām, kādas ierosina sestdienas talku — šās jaunās parādības mūsu partijas un padomju celtniecībā — organizēšana. Tāpēc pie praktiskās puses es pakavēšos tikai visīsākos vilcienos.

Kad tikko pirmoreiz bija organizētas komunistiskās sestdienas talkas, vēl bija grūti spriest par to, ciktāl šāda parādība pelna ievērību un vai no tās var izaugt kaut kas liels. Atceros, kad pirmās ziņas par to sāka parādīties partijas presē, tad biedri, kas stāv tuvu arodnieciskās celtniecības darbam un Darba' komisariātam, sākumā atsaucās ārkārtīgi atturīgi, lai neteiktu — pesimistiski. Viņiem likās, ka nav nekāda pamala piešķirt šīm sestdienas talkām lielu nozīmi. Kopš tā laika sestdienas talkas ir ieviesušās tik plaši, ka to svarīgumu mūsu celtniecībā neviens nevar apstrīdēt.

Patiesi, mēs ļoti bieži lietojam vārdu „komunisms*1, tik ļoti bieži, ka esam to pat ielikuši mūsu partijas nosaukumā. Bet, kad iedziļināmies šajā jautājumā, tad rodas doma, ka reizē ar to labo, kas no tā ir izrietējis, mums varbūt radies arī zināms ļaunums. Galvenais iemesls, kas lika mums grozīt partijas nosaukumu, bija vēlēšanās iespējami krasāk norobežoties no valdošā II Internacionāles sociālismā. Pēc tam kad imperiālistiskā kara laikā sociālismā oficiālo partiju lielum lielais vairākums savu vadoņu personā nostājās savas zemes buržuāzijas vai savas valdības pusē, mums acīm redzami kļuva skaidra vecā sociālismā vislielākā krize, krachs. Un, lai visasākā veidā pasvītrotu, ka mēs nevaram uzskatīt par sociālistiem tos, kas imperiālistiskā kara laikā gāja kopā ar savu valdību, lai parādītu, ka vecais socialisms ir satrūdējis, miris, tad šai nolūkā galvenokārt arī tika izvirzīta doma par mūsu partijas nosaukuma grozīšanu. Jo vairāk tāpēc, ka no tīri teorētiska viedokļa nosaukums „sociāldemokrātija“ jau sen ir nepareizs. Jau kopš četrdesmitajiem gadiem Francijā, kad to pirmoreiz sāka plaši politiski lietot, to piešķīra sīkburžuaziskā sociālistiskā reformisma partijai un nevis revolucionārā proletariāta partijai. Tādējādi, grozot partijas nosaukumu, kas kļuva par jaunās internacionāles nosaukumu, galvenais ierosinātājs, virzītājs bija vēlēšanās noteikti norobežoties no vecā sociālismā.

Jā mēs sev jautāsim, kas ir komunisms atšķirībā no sociālismā, tad mums būs jāsaka, ka socialisms ir tā sabiedrība, kas tieši izaug no kapitālisma, ir pirmais jaunās sabiedrības veids. Komunisms turpretim ir augstāks sabiedrības veids, un tas var attīstīties tikai tad, kad pilnīgi nostiprināsies socialisms. Socialisms paredz darbu bez kapitālistu palīdzības, sabiedrisku darbu, kad organizētais avangards, darba ļaužu priekšpulks, izdara visstingrāko uzskaiti, kontroli un uzraudzību; turklāt jānosaka tiklab darba mērs, kā arī tā atlīdzība. To noteikt ir nepieciešams tāpēc, ka kapitālistiskā sabiedrība ir atstājusi mums tādas pēdas un tādas paražas kā darbu savrup, neuzticību pret sabiedrisko saimniecību, sīksaimnieka vecās paražas, kuras valda visās zemnieciskajās zemēs. Viss tas ir pretējs paliesi komunistiskai saimniecībai. I?el par komunismu mēs saucam lādu kārtību, kad cilvēki pierod pie sabiedrisku pienākumu veikšanas bez īpašiem piespiešanas aparaliem, kad bezmaksas darbs vispārības labā kļūst par vispārēju parādību. Pats par sevi saprotams, ka no to cilvēku viedokļa, kuri sper pirmos soļus, lai pilnīgi uzvarētu kapitālismu, jēdziens „komunisms" ir pārāk tāls. Tāpēc, lai cik pareiza bija mūsu partijas nosaukuma grozīšana, lai cik

milzīgs ir labums, kādu tā. atnesusi, lai cik licis ir padarītais darbs, kas guvis milzīgu vērienu, — jo komunistiskās partijas tagad pastāv jau visā pasaulē, un, lai gan kopš Komunistiskās Internacionāles dibināšanas vēl nav pagājis ne gads, bet no strādnieku kustības viedokļa lā ir nesalīdzināmi stiprāka par mirstošo veco, II Internacionāli, • tomēr, ja nosaukumu „komunistiskā partija^1’ iztulkotu lā, it kā komunistiskā iekārta realizējas pašlaik, tad iznāktu vislielākais sagrozījums un praktisks ļaunums, kura būtība ir vistukšākā lielīšanās.

Lūk, kāpēc vārds „komunistiskais" prasa ļoti piesardzīgu izturēšanos pret sevi, un, lūk, kāpēc komunistiskās sestdienas talkas kļuva sevišķi vērtīgas, kad tās sāka ieviesties praksē, jo tikai šajā ārkārtīgi mazajā parādībā sāka izpausties kaut kas komunistisks. No muižnieku un kapitālistu ekspropriācijās mēs guvām likai iespēju celt pašas sākotnējās sociālismā formas, bet le vēl nav nekā komunistiska. .la mēs aplūkosim mūsu tagadējo saimniecību, tad redzēsim tajā vēl ļoli vājus sociālismā dīgļus un veco saimniecības formu milzīgu pārsvaru, kas izpaužas vai nu sīksainmiekošanas pārsvarā, vai arī vismežonīgākajā, neapvaldāmākajā spekulācijā. Bet, kad savos iebildumos pret mums mūsu pretinieki, sīkburžuaziskie demokrāti, meņše-viki un eseri, saka: jūs sagrāvāt lielkapitalismu, bet lai vietā jums no visām porām lien ārā visļaunākais spekulatīvais augļotāju kapitālisms, tad uz to mēs viņiem atbildam: ja jūs esat iedomājušies, ka no liclkapitalisma mēs varam pāriet tieši uz komunismu, tad jūs neesat revolucionāri, bet reformisti vai utopisti.

Lieikapitalisms ir satricināts pašos pamatos it visur, pat tajās zemēs, kur sociālismā virzienā vēl nav sperti nekādi soļi. No šā viedokļa visa šī kritika, visi šie iebildumi, kurus pret mums izvirza mūsu pretinieki, ir pilnīgi nenopietni. Protams, pēc tam kad lieikapitalisms ir sagrauts, lā vietā sāk parādīties jauna, sīka, spekulativa kapitālisma asni. Mēs pārdzīvojam niknu cīņu prel liclkapitalisma atliekām, kurš meties visādā sīkā spekulācijā, kur lo ir grūtāk notvert un kur 1as iegūst visļaunāko, visneorganizētāko Tirgošanās veidu.

Cīņa, kas kļuvusi daudz nesaudzīgāka kara apstākļos,

ir izraisījusi viszvēriskākās spekulācijās izpausmes, it īpaši tur, kur kapitālisms bija organizēts lielākā mērogā, un iedomāties revolucionāro pāreju citādi būtu pilnīgi nepareizi. Tāds ir stāvoklis no pašreizējās ekonomikas viedokļa. Ja mēs jautāsim, kāda ir pašreizējā Padomju Krievijas ekonomiskā iekārta, tad mums būs jāsaka, ka iā ir sociālismā pamatu likšana lielražošanā, vecās, kapitalistis-kās saimniecībās pārstrādāšana apstākļos, kad kapitālisms izrāda vissīvāko pretestību, kas izpaužas miljonos un atkal miljonos veidu. Rietumeiropas zemes, kuras izgāja no kara, tikpat cietušas kā mūsu zeme, kā, piemēram,' Austrija, atšķiras no mums tikai ar to, ka tur šī kapitālisma sairšana, šī spekulācijā izpaužas vēl spēcīgāk, bet sociālistiskās celtniecības dīgļu, tā, kas izrāda pretsparu kapitālismam, tur nav.) Bet pagaidām mūsu saimnieciskajā iekārtā nav nekā komunistiska. „Komunistiskais" sākas tikai tad, kad saivas sestdienas lalkas, t. i., atsevišķu personu bezmaksas, plaša mēroga darbs sabiedrības labā, ko nekāda vara, nekāda valsts nav normējusi. Tā nav palīdzība kaimiņam, kura uz laukiem ir pastāvējusi vienmēr, bet darbs, kas ražo visas valsts vajadzībām, kas ir organizēts plašā mērogā un ir bezmaksas darbs. Tāpēc būtu pareizāk, ja vārdu „komunistisks" lietotu ne tikai partijas nosaukumam, bet arī vienīgi tām mūsu dzīves saimnieciskajām parādībām, kuras komunistisko realizē dzīvē. Ja Krievijas pašreizējā iekārtā arī ir kaut kas komunistisks, tad tās ir vienīgi sestdienas talkas, bet pārējais ir tikai cīņa pret kapitālismu par sociālismā nostiprināšanu, no kura pēc tā pilnīgas uzvaras būs jāizaug tam pašam komunismam, ko mēs sestdienas talkās vērojam ne no grāmatām, bet dzīvajā īstenībā.

Tāda ir sestdienas talku principiālā nozīme, kuras rāda, ka Ic bezmaksas darba veidā, kas plaši organizēts visas valsts vajadzībām, rodas un veidojas kaut kas pilnīgi jauns, pilnīgi pretējs visiem vecajiem, kapitālistiskajiem likumiem, kaut kas augstāks nekā kapitālismu uzvarošā sociālistiskā sabiedrība. Tāpēc tad, kad šai gadā pēc partijas Centrālās Komitejas aicinājuma nākt valstij palīgā sākumā atsaucās Maskavas-Knzaņas dzelzceļa dzelzceļnieki, kuri dzīvo vislielākā bada un vislielākā trūkuma apstākļos, un kad radās pazīmes, ka komunistiskās sestdienas talkas

17 .Hi. sēj.

nav vairs atsevišķa parādība, ka tās sāk izplatīties un gūst masu simpātijās, — varēja teikt, ka te mūsu priekšā ir milzīgi svarīga principiālā parādība un ka mums tiešām tā vispusīgi jāatbalsta, ja mēs gribam būt komunisti ne tikai principiālajā nozīmē, ne tikai no cīņas viedokļa pret kapitālismu. No sociālistiskās sabiedrības praktiskās celtniecības viedokļa ar to vēl nepietiek. Jāsaka, ka īstenībā kustību var realizēt masu apmērā. Vai mēs to esam pierādījuši, — es neņemos atbildēt, jo nav vēl izdarīti kopsavilkumi par tās kustības apmēriem, ko mēs saucam par komunistiskām sestdienas talkām. Man ir tikai saraustītas ziņas, un partijas presē es esmu lasījis, ka daudzās pilsētās šīs sestdienas talkas attīstās arvien vairāk un vairāk. Pelro-gradas biedri teica, ka Petrogradā sestdienas talkas esot nesalīdzināmi plašāk izplatītas nekā Maskavā. Kas attiecas uz provinci, tad daudzi biedri — no tiem, kas ar šo kustību ir praktiski pazīstami — ir man teikuši, ka pie viņiem tiekot vākts milzīgs materials par šo jauno sabiedriskā darba formu. Bet tikai pēc šā jautājuma daudzkārtējas apspriešanas presē un dažādu pilsētu partijas konferencēs mums izdosies dabūt tos kopsavilkuma datus, uz kuru pamata mēs varēsim pateikt, vai sestdienas talkas tiešām kļuvušas par masu parādību un vai mēs šai nozarē esam tiešām guvuši nopietnus panākumus.

Vienalga, vai tāda veida pilnīgus un pārbaudītus datus mēs dabūsim drīz vai vēl ne tik drīz, neapšaubāmam mums jābūt tam, ka no principiālā viedokļa, izņemot sestdienas talkas, mums nav citas parādības, kura norādītu uz to, ka mēs ne tikai saucamies par komunistiem un ne tikai gribam par tādiem būt, bet arī īstenībā realizējam kaut ko komunistisku, ne tikai sociālistisku. Tāpēc katram komunistam, ikkatram, kas grib būt uzticīgs komunisma principiem, visi savi pūliņi, visa sava uzmanība jāpievērš tam, lai palīdzētu šo parādību noskaidrot un to praktiski pielietot. Tāda ir sestdienas talku principiālā nozīme. Tāpēc katrā partijas konferencē šis jautājums nemitīgi jāizvirza un jāapspriež tiklab no leoreliskās, kā arī no praktiskās puses. Mums nevajag šo parādību aprobežot tikai ar teorētisko, principiālo pusi. Komunistiskās sestdienas talkas ir mums ārkārLīgi vērtīgas ne tikai tāpēc, ka tās praksē realizē komunisma. Bez tā sestdienas talkām mums ir vēl divējāda nozīme: no valsis viedokļa — tīri praktiska palīdzība valstij — un no partijas viedokļa, ko mēs kā partijas biedri nedrīkstam pamest neievērotu, ir — tā nozīme, kāda tām ir partijas attīrīšanā no elementiem, kas tai piesmērējušies, un cīņā pret tām ietekmēm, kuras partija pārdzīvo irstošā kapitālisma apstākļos.

īss pārskals publicēts 1919. g.

91. decembrī avīzes „Izvestija VC1K“

Iespiests pēc stenogramas

287. ttr-ā

Pirmoreiz pilnīgi iespiests 1927. g.

VĒSTULE UKRAINAS STRĀDNIEKIEM UN ZEMNIEKIEM SAKARA AR UZVARAM PAR DEŅIKINU

Biedri! Pirms četriem mēnešiem, 1919. gada augusta beigās, man iznāca griezties ar vēstuli pie strādniekiem un zemniekiem sakarā ar uzvaru pār Kolčaku.

Tagad es pilnīgi pārdrukāju šo vēstuli Ukrainas strādniekiem un zemniekiem sakarā ar uzvarām pār Deņi-kinu.

Sarkanais karaspēks ieņēmis Kijevu, Poltavu, Charkovu un ar uzvarām virzās uz Rostovu. Ukrainā verd sacelšanās pret Deņikinu. Nepieciešams saņemt visus spēkus, lai līdz galam sakautu Deņikinu karaspēku, kas mēģināja atjaunot muižnieku un kapitālistu varu. Nepieciešams iznīcināt Deņikinu, lai nodrošinātos no vismazākās jauna iebrukuma iespējamības.

Ukrainas strādniekiem un zemniekiem vajag iepazīties ar tām mācībām, kuras visiem Krievijas zemniekiem un strādniekiem noskaidrojušās pieredzē, kad Kolčaks iekaroja Sibīriju un kad sarkanais karaspēks pēc ilgiem muižnieku un kapitālistu jūga mēnešiem atbrīvoja Sibīriju.

Ukrainā Deņikina kundzība bija tāds pats smags pārbaudījums kā Kolčaka kundzība Sibīrijā. Nav šaubu, ka šā smagā pārbaudījuma mācības novedīs Ukrainas strādniekus un zemniekus — tāpat kā Uralu un Sibīrijas strādniekus un zemniekus — pie Padomju varas uzdevumu skaidrākas izpratnes un šās varas stingrākas aizstāvēšanas.

Lielkrievijā muižnieku zemesīpašums iznīcināts pilnīgi. Ukrainā vajag izdarīt to pašu, un ukraiņu strādnieku un zemnieku Padomju varai jānostiprina muižnieku zemcs-īpašuma pilnīga iznīcināšana, ukraiņu strādnieku un

zemnieku pilnīga atbrīvošana no jebkāda muižnieku jūga un no pašiem muižniekiem.

Bet bez šā uzdevuma un daudziem citiem uzdevumiem, kas izvirzījās un izvirzās vienlīdz lielkrievu un ukraiņu darba (aužu masu priekšā, ir Padomju varas īpaši uzdevumi Ukrainā. Y^7iens no tādiem īpašiem uzdevumiem pelna tagadējā laikā ārkārtēju ievērību. Tas ir nacionālais jautājums jeb jautājums par to, vai Ukrainai būt atsevišķai un neatkarīgai Ukrainas Padomju Sociālistiskai Republikai, kas saistīta savienībā (federācijā) ar Krievijas Sociālistisko Federativo Padomju Republiku, vai arī Ukrainai savienoties ar Krieviju vienā Padomju republikā. Visiem boļševikiem, visiem apzinīgiem strādniekiem un zemniekiem šis jautājums rūpīgi jāpārdomā.

Ukrainas neatkarību atzinusi tiklab KSFPR, Krievijas Sociālistiskās Federativās Padomju Republikas VCIK (Viskrievijas Centrālā Izpildu Komiteja), kā ari Krievijas komunistiskā boļševiku partija. Tāpēc ir pats par sevi acīm redzams un visur pilnīgi atzīts, ka tikai paši ukraiņu strādnieki un zemnieki savā Visukrainas Padomju kongresā var izšķirt un izšķirs jautājumu par to, vai savienot Ukrainu ar Krieviju vai atstāt Ukrainu par patstāvīgu un neatkarīgu republiku un, pēdējā gadījumā, kādus īsti lederativus sakarus nodibināt starp šo republiku un Krieviju.

Kā tad šis jautājums jāizšķir no darba ļaužu interešu viedokļa? no tā viedokļa, lai sekmētos viņu ciņa par pilnīgu darba atbrīvošanu no kapitala jūga?

Pirmkārt, darba intereses prasa vispilnīgāko uzticību, visciešāko savienību dažādu zemju, dažādu nāciju darba ļaužu starpā. Muižnieku un kapitālistu, buržuāzijas, piekritēji cenšas izjaukt strādnieku vienību, pastiprināt nacionālo nesaticību un naidu, lai strādniekus novājinātu, lai nostiprinātu kapitala varu.

Kapitāls ir starptautisks spēks. Lai to uzvarētu, vajadzīga starptautiska strādnieku savienība, viņu starptautiska brālība.

Mēs esam nacionālā naida, nacionālās nesaticības, nacionālās savrupības pretinieki. Mēs esam starptautībnieki. internacionalisli. Mēs tiecamies pēc visu pasaules nāciju strādnieku ua zemnieku ciešas apvienības un pilnīgas saplūšanas vienotā vispasaules Padomju republikā.

Otrkārt, darba ļaudīm nevajag aizmirst, ka kapitālisms sadalījis nācijās nelielā skaitā apspiedēju, lielvalstisku (imperiālistisku), pilntiesīgu, privileģētu nāciju un milzīgā vairumā apspiestu, atkarīgu un pusatkarīgu, nepilntiesīgu nāciju. Visnoziedzīgākais un visreakcionārākais 10".— 1918. g. karš vēl vairāk pastiprināja šo sadalīšanos, saasināja niknumu un naidu uz šā pamata. Gadu simteņiem ir krājies nepilntiesīgo un atkarīgo nāciju sašutums un neuzticība pret lielvalsliskām un apspiedējām nācijām, — tādu nāciju kā ukraiņu pret tādām kā lielkrievu.

Mēs gribam nāciju brīvprātīgu savienību, — tādu savienību, kura nepieļautu nekādu vienas nācijās varmācību pār otru, — tādu savienību, kura būtu dibināta uz pilnīgāko uzticību, uz brālīgas vienības skaidru apzināšanos, uz pilnīgi brīvprātīgu vienošanos. Tāda savienība nav realizējama uzreiz; tā sasniedzama ar vislielāko pacietību un uzmanību, lai lietu nesabojātu, lai nemodinātu neuzticību, lai ļautu izzust neuzticībai, ko atstājis gadsimtiem ilgais muižnieku un kapitālistu jūgs, privātīpašums un naids tā sadalīšanas un pārdalīšanas dēļ.

Tāpēc, nelokāmi tiecoties pēc nāciju vienības, nesaudzīgi vajājot visu, kas tās šķir, mums jābūt ļoti piesardzīgiem, pacietīgiem, piekāpīgiem pret nacionālās neuzticības atliekām. Nepiekāpīgiem, nesamierināmiem mums jābūt pret visu, kas attiecas uz darba pamatinteresēm cīņā par tā atbrīvošanu no kapitala jūga. Bet jautājums par to, kā noteikt valsts robežas tagad, uz laiku — jo mēs tiecamies pēc pilnīgas valstu robežu iznīcināšanas — nav pamatjautājums, nav svarīgs, ir lītākus jautājums. Ar šo jautājumu var pagaidīt un vajag pagaidīt, jo nacionālā neuzticība plašajās zemnieku un sīksaimnieķeļu masās bieži turas ārkārtīgi sīksti un steigšanās var to pastiprināt, tas ir. kaitēt pilnīgai un galīgai vienībai.

Strādnieku un zemnieku revolūcijas. ")17. gada Oktobra-Novembra revolūcijas, pieredze Krievijā, tās divus gadus ilgās, pret starptautisko un krievu kapitālistu iebrukumu vērstās, ar uzvaru vainagotās cīņas pieredze parādīja skaidrāk par skaidru, ka kapitālistiem uz laiku izdevies izmantot poļu, latviešu, igauņu, somu zemnieku un sīk-saimnieķeju nacionālo neuzticību pret lielkrieviem, uz šās neuzticības pamata izdevies uz laiku sēt nesaticību starp viņiem un mums. Pieredze rādija, ka šī neuzticība izzūd un pāriet tikai ļoti lēni, un, jo vairāk piesardzības un pacietības parāda lielkrievi, kas ilgi bijuši apspiedēja nācijā, toties drošāk šī neuzticība izzūd. Tieši ar to, ka atzīstam poļu, latviešu, lietuviešu, igauņu un somu valstu neatkarību, mēs lēnām, bet nelokāmi iekarojam pašu alpalikušāko, kapitālistu visvairāk krāpto un nomākto darba ļaužu masu uzticību mazajās kaimiņvalstīs. Tieši tādējādi mēs visdrošāk izraujam tās no ,,viņu“ nacionālo kapitālistu ietekmes, visdrošāk vedam tās uz pilnīgu uzticību, uz nākamo vienoto starptautisko Padomju republiku.

Kamēr Ukraina nav pilnīgi atbrīvota no Deņikina, tās valdība līdz Visukrainas Padomju kongresam ir Visukrai-nas revolucionārā komiteja, Visukrainas revkoms. Šajā Kevkomā blakus ukraiņu komunistiem-boļševikiem kā valdības locekļi strādā ukraiņu komunisti-borotjbisti. Borotj-bisti atšķiras no boļševikiem starp citu ar to, ka aizstāv pilnīgu Ukrainas neatkarību. Boļševiki to nepadara par iemeslu, lai šķeltos un jauktu vienību, neredz tur nekādu traucēkli vienprātīgam proletāriskām darbam. Ja tikai būtu vienība cīņā pret kapitala jūgu, cīņā par proletariāta diktatūru, tad jautājuma dēļ par nacionālām robežām, par lederativiem vai citādiem valstu sakariem komunistiem nav jāšķeļas. Boļševiku vidū ir Ukrainas pilnīgas neatkarības piekritēji, ir vairāk vai mazāk ciešu federatīvu sakaru piekritēji, ir piekritēji Ukrainas pilnīgai saplūšanai ar Krieviju.

Šo jautājumu dēļ šķelšanās nav pieļaujama. Šos jautājumus izšķirs Visukrainas Padomju kongress.

Ja lielkrievu komunists pastāv uz to, ka Ukrainai jāsa-plūst ar Krieviju, ukraiņi viņu viegli sāks turēt aizdomās, ka viņš aizstāv tādu politiku nevis aiz apsvērumiem par proletāriešu vienību cīņā pret kapitālu, bet aiz vecā lielkrievu nacionālisma, aiz imperiālismā aizspriedumiem. Tāda neuzticība ir dabiska, līdz zināmai pakāpei neizbēgama un dibināta, jo lielkrievi, atrazdamies muižnieku un kapitālistu jūgā, gadu simteņiem ilgi uzsūkuši sevī apkaunojošos un riebīgos Iielkrievu šovinisma aizspriedumus.

Ja ukraiņu komunists pastāv uz Ukrainas pilnīgu valstisku neatkarību, viņu var turēt aizdomās, ka viņš tādu politiku aizstāv nevis no ukraiņu strādnieku un zemnieku pagaidu interešu viedokļa viņu cīņā pret kapitala jūgu, bet aiz sīkburžuaziskiem, sīksaimnieciskiem nacionāliem aizspriedumiem. Jo pieredze mums rādījusi simtiem reižu, kā dažādo zemju sīkburžuaziskie „sociālisti" — visādi poļu, latviešu, lietuviešu, gruzinu pscidosocialisli meņševiki, eseri un pārējie — pārkrāsojās par proletariāta piekritējiem ar vienīgo nolūku — ar krāpšanu ievazāt izlīgšanas politiku ar ,,savu“ nacionālo buržuāziju pret revolucionāriem strādniekiem. To mēs redzējām no kerenskiades piemēra Krievijā no 1917. gada februāra līdz oktobrim, to mēs redzējām un redzam visās un visādās zemēs.

Lielkrievu un ukraiņu komunistu savstarpējā neuzticība tādējādi rodas ļoti viegli. Kā tad cīnīties pret šo neuzticību? Kā to pārvarēt un iekarot savstarpēju uzticību?

Labākais līdzeklis tam ir proletariāta diktatūras un Padomju varas aizstāvēšanas kopējs darbs cīņā pret visu zemju muižniekiem un kapitālistiem, pret viņu mēģinājumiem atjaunot savu visvarenību. Tāda kopēja cīņa praksē skaidri parādīs — lai kā tiktu izšķirts jautājums par valstisko neatkarību vai par valsts robežām, lielkrievu un ukraiņu strādniekiem obligāti vajadzīga cieša militārā un saimnieciska savienība, jo citādi „Antantes", „Sabiedroto", tas ir, bagātāko kapitālistisko zemju savienības, Anglijas, Francijas, Amerikas, Japanas, Itālijas, kapitālisti nospiedīs un nožņaugs mūs pa vienam. Piemērs ar mūsu cīņu pret Kolčaku un Deņikinu, kurus šie kapitālisti apgādāja ar naudu un ieročiem, šīs briesmas skaidri parādīja.

Kas jauc lielkrievu un ukraiņu strādnieku un zemnieku vienību un visciešāko savienību, tas palīdz Kolčakiem, Deņikiniem, visu zemju kapitālistiem plēsoņām.

Tāpēc mums, lielkrievu komunistiem, ar vislielāko stingrību jāapkaro savā vidū pat vismazākā lielkrievu nacionālisma izpausme, jo šīs izpausmes, kas ir vispār komunisma nodevība, atnes vislielāko ļaunumu, jaukdamas mūsu vie-nību ar ukraiņu biedriem un tā nākdamas par labu Deņiki-nam un deņikiniešiem.

Tāpēc mums, lielkrievu komunistiem, jābūt piekāpīgiem domstarpībās ar ukraiņu komunistiem-boļševikiem un bo-rotjbistiem, ja domstarpības skar Ukrainas valstisko neatkarību, viņas savienības formas ar Krieviju, nacionālo jautājumu vispār. Nepiekāpīgiem un nesamierināmiem mums visiem, ir lielkrievu, ir ukraiņu, ir kuras katras cilas nācijās komunistiem, jābūt attiecībā uz pamata, kardinālajiem, visām nācijām vienādajiem proletāriskās cīņas jautājumiem, jautājumiem par proletariāta diktatūru, izlīgumu nepieļaušanu ar buržuāziju, nepieļaušanu skaldīt spēkus, kas mūs aizstāv pret Deņikinu.

Uzvarēt Deņikinu, iznīcināt to, padarīt neiespējamu līdzīga iebrukuma atkārtošanos — tādas ir tiklab lielkrievu, kā arī ukraiņu strādnieku un zemnieku galvenās intereses. Cīņa ir ilga un grūta, jo visas pasaules kapitālisti palīdz Dcņikinam un palīdzēs dažāda veida Deņikiniem.

Šajā ilgajā un grūtajā cīņā mums, lielkrievu un ukraiņu strādniekiem, jāiet visciešākā savienībā, jo pa vienam mēs to droši vien neveiksim. Lai kādas būtu Ukrainas un Krievijas robežas, lai kādas būtu viņu savstarpējo valstisko attiecību formas, tas nav tik svarīgi, šeit var un vajag piekāpties, šeit var izmēģināt ir vienu, ir otru, ir trešo, — no tā strādnieku un zemnieku lieta, uzvara pār kapitālismu neies bojā.

Bet, lūk, ja mēs nepratīsim saglabāt visciešāko savienību savā starpā, savienību pret Deņikinu, savienību pret mūsu zemju un visu zemju kapitālistiem un kulakiem, tad darba tautas lieta droši vien ies bojā uz ilgiem gadiem tajā nozīmē, ka ir Padomju Ukrainu, ir Padomju Krieviju kapitālisti tad varēs nospiest un nožņaugt.

Gan visu zemju buržuāzijā, gan visādas sīkburžuaziskas partijas, „izlīdzēju" partijas, kas pieļauj savienību ar buržuāziju pret strādniekiem, vairāk par visu centušās sašķelt dažādu tautību strādniekus, uzkurināt neuzticību, izjaukt strādnieku ciešo starptautisko savienību un starptautisko brālību. Ja buržuāzijai tas izdosies, strādnieku lieta ir zaudēta. Lai tad nu Krievijas un Ukrainas komunistiem izdodas ar pacietīgu, neatlaidīgu, enerģisku kopīgu darbu uzvarēt jebkuras buržuāzijas nacionālistiskās intrigas, visāda veida nacionālistiskos aizspriedumus un parādīt visas pasaules darba ļaudīm dažādu nāciju strādnieku un zemnieku patiesi ciešas savienības piemēru cīņā par Padomju varu, par muižnieku un kapitālistu jūga iznīcināšanu, par vispasaules Federalivo Padomju Republiku.

N. Ļeņins

1919. 28. XII

,,Prauda”, 3. nr., 1920. p. h. janvari

Iespiests pēc avīzes ttP rauda” teksta, kas salīdzināts ar rokrakstu

PAR KRIEVU VALODAS TĪRĪŠANU

(PAliDOMAS VAĻAS llllIŽOS, T. I.. KLAUSOTIES Kl'NAS SAPULCES) и

Krievu valodu mēs bojājam. Svešvārdus lietojam bez vajadzības. Lietojam los nepareizi. Kam gan sacīt „defekti", ja var teikt trūkumi vai nepilnības, vai robi?

Protams, kad cilvēks, kas nesen ir vispār iemācījies lasīt un it īpaši lasīt avīzes, ņemas cītīgi tās lasīt, viņš negribot piesavinās avīžu valodas izteiksmes veidu. Tieši avīžu valoda pie mums tomēr arī sāk bojāties. Ja tādam, kas nesen iemācījies lasīt, ir piedodams lietot kā jaunumu svešvārdus, tad literātiem to nevar piedot. Vai nav laiks mums pieteikt karu svešvārdu lietošanai bez vajadzības?

Atzīstos, — ja svešvārdu lietošana bez vajadzības mani sanikno (jo tas apgrūtina mūsu ietekmi uz masām), tad dažas kļūdas, kādas izdara tie, kas raksta avīzēs, var tieši izvest no pacietības. Piemēram, lieto vārdu „будировать" tādā nozīmē kā satraukt, tirdīt, modināt. Bet franču vārds „bonder" (biulē) nozīmē dusmoties, sabozties. Tāpēc vārds „будировать" patiesībā nozīmē „dusmoties", „sabozties". Piesavināties vārdu franciski ņižņijnovgorodisku lietošanu nozīmē piesavināties vissliktāko no krievu muižnieku šķiras vissliktākajiem pārstāvjiem, kura mācījās franciski, liet, pirmkārt, neizmācījās līdz galam un, otrkārt, kropļoja krievu valodu.

Vai nav laiks pieteikt karu krievu valodas kropļošanai?

Pirmoreiz iespiests u. 3. de

Iespiests pēc rokraksta

cembri avīzes „Pravda*' 275. nr-ū Paraksts: N. Ļ c /.»/ n s

PETROGRADAS GUBERŅAS SIEVIEŠU KONGRESA BIROJAM

Biedril Tā kā man nav iespējams būt Jūsu kongresā, es gribēlu rakstiski nodot Jums savu sveicienu un novēlēt vislabākos panākumus.

Pašreiz mēs laimīgi beidzam pilsoņu karu. Padomju republiku nostiprina viņas uzvaras pār ekspluatatoriem. No šā laika Padomju republika var un tai vajag koncentrēt savus spēkus visiem mums, visiem darba ļaudīm, svarīgākajam, tuvākajam un radniecīgākajam uzdevumam: bez-asiņu karam, karam, lai pārvarētu badu, aukstumu, sabrukumu. Un šajā bezasiņu karā strādnieces un zemnieces ir aicinātas veikt sevišķi lielu lomu.

Lai Petrogradas guberņas sieviešu kongress palīdz nodibināt, saliedēt, organizēt darba sieviešu armiju šajā bezasiņu karā, kuram jāatnes un kurš atnesīs Padomju varai vēl lielākas uzvaras.

Ar komunistisku sveicienu

V. mjanovs (Ļeņins)

1920. 10. I

Iespiests pēc rokraksta

„Pelrogradskaja Pravda", It. nr 1920. у. 16. janvari

J. V. STAĻINAM

BIEDRAM STAĻINAM

Pamatojoties uz direktivu, ko devusi Centrālā Komiteja*’0, manuprāt, vajag pārstrādāt visus 3 projektus vienā projektā.

Pievienot, manuprāt:

1) Strādnieku un zemnieku inspekcijas „nodaļai*1 pie Valsts kontroles jābūt pagaidu nodaļai ar uzdevumu ieviest Strādnieku un zemnieku inspekciju visās Valsts kontroles nodaļās, un tad tai kā īpašai nodaļai jālikvidējas.

2) Mērķis: visus darba ļaužu masas, gan vīriešus, gan it īpaši sievietes, iesaistīt līdzdalībā Strādnieku un zemnieku inspekcijā.

3) Šai nolūkā uz vietām sastādīt sarakstus (pēc Konstitūcijas), izslēgt kalpotājus utt.,

— pārējos pēc kārtas visus iesaistīt līdzdalībā Strādnieku un zemnieku inspekcijā.

4) Šo līdzdalību padarīt dažādu saskaņā ar dalībnieku attīstības pakāpi: sākot ar „novērotāja" vai liecinieka, vai pieaicināta liecinieka, vai mācekļa lomu — tādiem strādniekiem un zemniekiem, kas ir analfabēti un pilnīgi neattīstīti, —- beidzot ar visām (vai gandrīz visām) tiesībām tādiem, kas ir lasīt un rakstīt pratēji, attīstīti, tā vai citādi pārbaudīti.

5) īpašu uzmanību pievērst (un ar sevišķi preciziem noteikumiem saistīt) — kā arī plašāk organizēt Strādnieku un zemnieku inspekcijas kontroli pār produktu, preču, noliktavu, darbarīku, materiālu, kurināmā utt., u. tml. (it īpaši ēdnīcu u. c.) uzskaiti.

Šajā darbā obligāti iesaistīt sievietes un turklāt itin visas.

6) Lai ar dalībnieku masas iesaistīšanu neiznāktu juceklis, jānoorganizē iesaistīšanas pakāpenība, secība utt. Nepieciešams arī rūpīgi pārdomāt piedalīšanās veidus (pa 2—3, reti un sevišķos gadījumos vairāk dalībnieku, lai viņi bez vajadzības netraucētu kalpotājus darbā).

7) Jāizslrādā sīka instrukcija.

8) Valsts kontroles ierēdņiem jāuzliek (ar īpašu instrukciju) par pienākumu, pirmkārt, visās savās operācijās pieaicināt Strādnieku un zemnieku inspekcijas pārstāvjus (vai grupas) un, otrkārt, lasīt lekcijas strādnieku un zemnieku bezpartejiskām konferencēm (lekcijas pēc īpaši apstiprinātas programas, populārās, par Valsts kontroles pamatiem un tās paņēmieniem: varbūt lekcijas aizstāt ar brošūras lasīšanu, kuru mēs izdosim (t. i., Valsts kontrole, Staļins un Avaņesovs, izdos ar partijas īpašu piedalīšanos), un ar šās brošūras komentāriem).

9) Pakāpeniski izsaukt zemniekus no vietām (obligati bezpartejiskus zemniekus) līdzdalībai Valsts kontrolē centrā: sākt kaut vai (ja nevar vairāk) ar 1—2 no guberņas, bet vēlāk atkarībā no transporta un citiem apstākļiem — paplašināt. Tas pats attiecībā uz bezpartejiskiem strādniekiem.

10) Pār darba ļaužu piedalīšanos Valsts kontrolē pakāpeniski noorganizēt pārbaudi caur partiju un caur arodbiedrībām, t. i., caur tām pārbaudīt, vai visi piedalās un kādi ir piedalīšanās rezultāti, raugoties no tā viedokļa, kā dalībnieki iemācās valsts pārvaldīšanas darbu.

Ļeņins

1920. 24. I

Iespiež is pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests VJ'iS. Q.

RUNA PRESŅAS RAJONA STRĀDNIEKU UN

SARKANARMIEŠU BEZPARTEJISKA KONFERENCĒ

1920. G. 24. JANVARI

avīzes pārskats

Sakarā ar Sarkanās Armijas pēdējām uzvarām stipri mainījies mūsu starptautiskais stāvoklis, un jāmeklē jauni ceļi mūsu internacionālo uzdevumu atrisināšanai.

Tiklīdz nodibinājās Padomju vara, visi starptautiskā kapitāla spēki uzbruka tai, bet šie spēki ir daudz lielāki par Padomju varas spēkiem, un tāpēc svārstīgie varēja šaubīties par Padomju varas uzvaras iespēju. Bet viņa tomēr uzvarēja. Un ir vērts padomāt par to, kā Padomju vara ir uzvarējusi, lai saprastu, kas jādara, lai uzvarētu arī turpmāk.

Biedrs Ļeņins norāda, cik liela ir uzvara pār kapitala spēkiem, cik liela ir Kolčaka sagrāve, kas sabiedrotos piespieda atcelt blokādi un atteikties no Krievijas nožņaugšanas plāna.

Šī mūsu uzvara pār daudz stiprāko ienaidnieku rāda, ka taisnība bija boļševikiem un nevis tiem, kuri apgalvoja, ka mēs, cīnīdamies pret pasaules buržuāziju, uzsākot bezcerīgu lietu. Lai gan blokādes atcelšana mums dod zināmu atvieglojumu, tomēr Rietumu 'buržuāzijā droši vien mēģinās vēl cīnīties prot mums. Jau tagad, atcēlusi blokādi, viņa uzrīda mums poļu baltgvardus, tāpēc ir vēlreiz nepieciešams būt modriem, gatavoties pret jauniem uzbrukumiem un izmantot divu gadu ilgās cīņas mācības, izmantot los līdzekļus, ar kuriem mēs līdz šim uzvarējām.

Meņševiki bieži vien norādīja: Rietumu proletārieši neatbalsta mūs, viņi ļauj mūs žņaugt, viņi ļāva nožņaugt

18. 30. sēj.

Ungāriju. It kā būtu pareizi. Bet kāpēc tad Antantes karaspēks aizgāja no Ziemeļiem un no Odesas? Lūk, tāpēc, ka viņu zaldati, paši būdami strādnieki, jo dziļāk ieiet Padomju Krievijā, jo noteiktāk atsakās karot pret mums. Tātad viens no mūsu uzvaras cēloņiem ir tas, ka karot pret mums var tikai ar lieliem spēkiem, taču lielu armiju var savākt tikai no strādniekiem un zemniekiem, bet šie Rietumu strādnieki negrib karot pret mums. Tātad mēs esam uzvarējuši ne tāpēc, ka bijām stiprāki, bet tāpēc, ka Antantes zemju darba ļaudis izrādījās stāvam tuvāk mums nekā savai pašu valdībai.

Otrs uzvaras cēlonis — „" valstu karagājiena" neizdošanās. Tas nozīmē, ka mazās valstis nevar apvienoties cīņai pret boļševikiem, jo viņas baidās, ka viņu pašu uzvaras un vienlaicīgas deņikiniades uzvaras gadījumā atjaunosies Krievijas impērija, kura atkal neļaus dzīvot sīkajām tautām. Un mēs noslēdzam mieru ar Igauniju, kas mums jau dod faktisku blokādes pārrāvumu pat tad, ja blokādes formālā atcelšana bulu tikai krāpšana.

Antantes lielvalstis nevar apvienoties cīņai pret Padomju varu, jo tās pārāk naidojas savā starpā. Vācija lolo domu atriebties Francijai par varmācīgo Versaļas mieru, Francija rīda Poliju pret mums, bet Anglija atļauj Igaunijai slēgt mieru, kaut tikai šī Igaunija tirgotos ar Angliju. Ja-pana, kurai Sibīrijā ir armija, kas stiprāka par mūsējo, nevar pret mums cīnīties, baidīdamās Amerikas uzbrukuma, ar kuru tā naidojas imperiālismā koloniālo interešu dēļ Ķinā. Tātad mūsu uzvaras otrs cēlonis ir tas, ka strādnieki ir solidāri, bet buržuji, ciktāl viņi paliek buržuji, nevar neplēsties un nekarot cils ar citu lieka peļņas gabala dēļ.

Un tādējādi mēs iznācām kā uzvarētāji no pirmajiem diviem pilsoņu kara gadiem, kas bi ja vissmagākie gadi, jo imperiālistiskais karš bija mūs izpostījis, no mums bija atgriezta labība un ogles. Bet tagad labības un kurināmā mums ir pārpilnam. Sibirijā viena pati reparticija devusi 21 miljonu pudu labības. Tiesa, mēs to nevaram izvest uzreiz, tomēr transports taču ir izpostīts visā Eiropā, bet pie mums to apzinīgi postīja baltgvardi. Viņi uzspridzināja visus tiltus pār Dņepru, izņemot Kijevas tiltu, bet ar to izskaidrojama tiklab kara operāciju aizkavēšanās, kā ari labības piegādes aizkavēšanās. Mums ir Gurjevas nafta, mēs to piegādāsim, kad atkusīs Kaspijas jūras krasti. Mēs visu to ņemam vērā un gatavojamies naftu piegādāt. Transporta atjaunošanai mēs organizējam darba armijas, no kurām viena jau uzsākusi būvēt naftas piegādei ceļu Alek-sandrova-Gaja — Gurjeva. Mēs nevaram demobilizēt armiju, jo mums ir vēl tādi ienaidnieki kā Polija. Demobilizāciju traucē ari transporta sabrukums. Tāpēc mēs lietosim armiju transporta atjaunošanai.

Visās savās lapiņās baltgvardi raksta, ka boļševikiem esot lieliska aģilacija, ka viņi nežēlojot naudu aģitācijai. Met tauta taču ir dzirdējusi visādu aģitāciju — gan baltgvardu, gan Satversmes sapulces aģitāciju. Smieklīgi domāt, ka tauta sekojusi boļševikiem tāpēc, ka viņu aģitācija bijusi prasmīgāka. Nē, lieta ir tā, ka viņu aģitacija bija patiesīga.

Pati Deņikina un Kolčaka rīcība aģitēja pret viņiem, aģitēja par Padomju varu. Tāpēc mēs arī uzvarējām. Caru mēs viegli nometām dažās stundās. Muižniekus un kapitālistus mēs nometām dažās nedēļās. Un tā ir tikai puse no darba. Jāmācās strādāt pa jaunam. Agrāk darbu organizēja ekspluatalors, agrāk darbu apvienoja bads, tagad darbs jāapvieno strādnieku un zemnieku apziņai, ka jāsi rādā, lai rastu izeju no smagā stāvokļa.

Met vēl ne visiem ir šī apziņa. Un mēs sākam jaunu bez-asiņu cīņu par šo apzinīgumu. Līdz šim visas revolūcijas beigušās par labu kapitālistu un ekspluatatoru saujiņai. Tas tāpēc, ka darba ļaudīm, kas sacēlās, nebija solidaritātes apziņas. Katrs domāja tikai par sevi, visi cīnījās viens pret otru, un virspusē uzpeldēja tikai blēži un spekulanti.

Lūk, zemnieks, kam ir maize, bet blakus ir izsalkušais, un zemnieks uzskata par labāku pārdot maizi izsalkušajam par 1 000 rbļ. nekā aizdot šo maizi strādnieku varai. Te pat dzirdama kāda balss: „Pareizi!" Lūk, gan Deņi-kins, gan Kolčaks izmēģināja brīvo tirdzniecību, bet labākie, apzinīgie strādnieki un zemnieki ieraudzīja patiesībā, kas tas ir, un novērsās no viņiem.

Agrāk teica: „Katrs par sevi, dievs par visiem", un cik daudz bēdu no visa tā iznāca.

Mēs teiksim: „Kairs par visiem, bet bez dieva mēs kaut kā iztiksim". Un mēs cīnīsimies par brālīgu savienību starp strādniekiem un zemniekiem, kuri aizdod labību valstij, — aizdod tāpēc, ka tās vietā mēs pagaidām nekā nevaram dot, un krāsainie papīriņi nav nauda. Līdz šim mums nācās cīnīties tikai par to, lai ienaidnieks mūs neno-žņauglu, bet tagad, kad ir sakauts daudz spēcīgākais ienaidnieks, rokas mums ir brīvas, un mums jāstājas pie jaunās dzīves celtniecības un vispirms jāatjauno transports.

Dienvidos, tādās vietās, kur ir tuvu labība, mums ir Sarkanās Armijas iekarotās darbnīcas, tad nu liksim šīm darbnīcām strādāt pilnā jaudā, trijās maiņās un nevis tā, kā strādā izsalkuši cilvēki.

Transporta atjaunošanai mums jāpievērš viss mūsu komunistiskās aģitācijas spēks, ar kuras palīdzību mēs uzvarējām ārējo ienaidnieku.

Kādreiz mums bija „spoža" ārējā tirdzniecība, tika izvesti 700 miljoni pudu labības. Ar to iedzīvojās krievu un ārzemju miljonāri, bet krievu strādnieki un zemnieki cieta badu. Bet tagad mums jāpārliecina visi, ka vienīgais glābiņš ir: „visi par visieml" Mums par katru cenu jāiznīcina brīvā tirdzniecība un spekulācijā, kuras dod maizi tikai saujiņai cilvēku, bet pārējiem — badu. Mums jāpārliecina zemnieki, — un viņi mums ticēs, jo brīvās spekulācijās „labumus" viņiem jau nodemonstrēja Deņikins, — viņi sapratīs, ka vienīgais glābiņš ir aizdot maizi strādniekam un amatniekam, un tie atdos viņiem šo parādu nevis ar krāsainiem papīriņiem, bet ar ražojumiem un ar manufaktūru.

Mēs esam sākuši lielu karu, kuru mēs tik drīz nebeigsim: tā ir darba armiju bezasiņu cīņa pret badu, aukstumu un izsitumu lifu, — par kulturālu, gaišu, pārlikušu un veselīgu Krieviju, bet šo karu mēs beigsim ar lādu pašu noteiktu uzvaru, ar kādu beidzām cīņu pret baltgvardiem.

Uz jautājumu par miera noteikumiem ar Igauniju biedrs Ļeņins atbildēja, ka mēs esam daudz piekāpušies, ka galvenā piekāpšanās ir tā, ka mēs atsakāmies no apstrīdamās teritorijas, ko apdzīvo jaukti iedzīvotāji — krievi un igauņi. Bet zemes gabala dēļ mēs negribam izliet strādnieku un sarkanarmiešu asinis, jo vairāk tāpēc, ka šī piekāpšanās nav uz visiem laikiem: Igaunija pārdzīvo kerenskiades periodu, strādnieki sāk saprast, cik nekrietni ir viņu satversmes sapulces vadoņi, kuri izlaupījuši arodbiedrības un noslepkavojuši 20 komunistu, viņi drīz vien nogāzīs šo varu un dibinās Padomju Igauniju, kas slēgs ar mums jaunu mieru.

lpPravda‘\ 18. nr,, 19'20. u.

•J8. janvari Iespiests pēc avīzes ttPravda“ teksta

LĒMUMU PROJEKTI UN DIREKTĪVAS PAR KOOPERĀCIJU^01

Iesniegt rīt Tautas Komisāru Padomei dekreta projektu nevis par kooperāciju saplūšanu, bet par visu kooperāciju veidu apvienošanās noslēgumu, pārstrādājot O. J. Šmita iesniegto projektu tādējādi, lai attiecības ar vietējo ražošanas lipa nepatērētāju kooperāciju būtu vispiesardzīgākās, bet kooperatīvu kongresu Padome tiktu likvidēta visīsākā laikā.

Direktivas:

*) Vairāk rūpēties par darba ļaužu un ne tikai par turīgās un kulaku daļas interesēm vien. Šādā garā grozīt dekreta ievaddaļas formulējumu.

5) Plašāk atbalstīt ražošanas kooperācijas, sevišķi attīstot vietējo iniciatīvu un veicinot zemkopības un māj-rūpniecības augstākās formas.

Y) Jaunā Viskooperacijas centra konkrētos soļus ražošanas kooperāciju apvienošanai izdarīt ar Tautas Komisāru Padomes piekrišanu.

a) Uzdot Cjurupam un Ļežavam iesniegt Tautas Komisāru Padomē lēmuma projektu (neizlemjot iepriekš, vai tas publicējams), kurā jānorāda precizāki, sistemātiskāki un noteiktāki noteikumi par kooperativu piedalīšanos dažādu produktu sagādē, par šās piedalīšanās realizēšanas veidiem, formām, noteikumiem un līdzekļiem.

b) Uzdot Centrālajai statistikas pārvaldei ... laikā, vienojoties ar Centrālo savienību, ar Pārtikas Tautas Komisariātu un Tautas Saimniecības Augstāko Padomi, sastādīt programu pārtikas produktu sagādes paņēmienu un rezultātu izlases pārbaudei uz vietām, piedaloties kooperācijai un bez tās.

Programu iesniegt Tautas Komisāru Padomē pašas pārbaudes apstiprināšanai un norīkošanai.

Padomāt, vai nevar lietot ari anketu, un, ja var, dot Tautas Komisāru Padomei īsu tās plānu?

Pārbaudes mērķis: sīki izpētīt kaut nedaudzus, bet tipiskus un precizi konstatētus faktus par to, tieši kā, kādi produkti un cik daudz ir savākti, savesti, apsargāti, pārvesti, kādā attālumā utt.? piespiešanas gadījumu skaits un tieši kādas? preču izsniegšana apmaiņai, cik un kādu? cik °/o reparticijas nodevu un pārpalikumu savākts un kādā laikā? dažādu zemniecības grupu piedalīšanās labības piegādē (un preču saņemšanā, ja tās tikušas saņemtas) ?

Iespiests plc rokraksta

Sarakstīts 1920. g. 20. januari Iespiests pirmoreiz

RUNA VISKRIEVIJAS III TAUTAS SAIMNIECĪBAS PADOMJU KONGRESA^02 1920. G. 27. JANVARI

avīzes pārskats

Biedrs Ļeņins saka, ka viņš tikai īsi pieskaršoties tiem jautājumiem, ar kuriem viņam pēdējā laikā nācies visvairāk sadurties. Viens no tādiem jautājumiem — pārvaldīšanas organizēšana, jautājums par koleģialitāti un vienvadību. Strīdos, kas notiek šā jautājuma dēļ, jautājumu nostāda uz abstraktu prātojumu pamata, ar kuriem tad arī pierāda koleģialitātes priekšrocības iepretī vienvadībai. Bet tas novirza mūs tālu prom no šālaika praktiskajiem uzdevumiem. Tādi prātojumi noved mūs pie tā sākotnējā posma Padomju varas celtniecībā, ko mēs jau esam pārdzīvojuši. Pienācis laiks pāriet pie lietišķīgākas nostādnes.

Koleģialitāte kā padomju sistēmas pārvaldīšanas organizācijas pamattips ir kaut kas dīgļveidīgs, kas nepieciešams pirmajā stadijā, kad nākas celt no jauna. Bet, kad izveidojušās vairāk vai mazāk stabilas formas, pāreja uz praktisko darbu saistīta ar vienvadību kā ar tādu sistēmu, kas visvairāk nodrošina cilvēku spēju vislabāko izmantošanu un reālu, nevis formālu darba pārbaudi.

Pieredze, ko Padomju vara guvusi militārā celtniecībā, nevar tikt uzskatīta par izolētu pieredzi. Karš ietver sevī visu celtniecības nozaru visus veidus. Mūsu armijas celtniecība tikai tāpēc varēja dot sekmīgus rezultātus, ka tā norisinājās vispārējās padomju celtniecības garā, pamatojoties uz šķiru savstarpējām attiecībām, kuras izpaužas jebkuras celtniecības laukā. Te mēs redzam to pašu proletariāta vadošās šķiras plāno starpslāni un zemniecības masu. Un, ja citās nozarēs šo savstarpējo attiecību būtība nav izpaudusies pilnīgi skaidri, tad īsta pārbaude tai bija armijā, kura stāv ienaidnieka priekšā un dārgi maksā par katru savu kļūdu. Šajā pieredzē vajag iedziļināties. Tā noritēja, likumsakarīgi attīstīdamās no nejaušas, izplūdušas koleģialitātes cauri koleģialitātei, kas bija pārvērsta par organizācijas sistēmu, kura ieviesās visās armijas iestādēs, un tagad kā vispārēja tendence ir nonākusi pie vienvadības kā vienīgās pareizās darba nostādnes. Jebkurā padomju darbā jūs sastapsit nelielu daudzumu apzinīgo proletāriešu, ļoti daudz mazāk attīstītu un kā apakšslāni visam tam — milzīgo zemniecības masu ar visām individuālās saimniecības paražām, — tātad brīvi tirgoties un spekulēt, ko meņševiki, eseri un bezpartejiskie sauc par brīvību, bet mēs — par kapitālisma mantojumu. Tie ir tie apstākļi, kuros nākas darboties, un tie prasa attiecīgas darbības metodes. Un armijas prakse mums parādījusi pārvaldīšanas organizācijas likumsakarīgu attīstību no sākotnējām koleģialitātes formām uz vienvadību, ko tur tagad ievieš ne mazāk par piecām desmitdaļām.

Labākā gadījumā koleģialitāte dod milzīgu spēka patēriņu un nesekmē darba ātrumu un precizitāti, ko prasa centralizētas lielrūpniecības apstākļi. Ja jūs ņemsit koleģialitātes aizstāvjus, tad viņu rezolūcijās redzēsit pārmērīgi abstrakto formulējumu, ka katram kolēģijas loceklim jānes vienpersonīga atbildība par uzdevumu veikšanu. Tas ir mums kļuvis par ābeci, liet katrs no jums, kara ir praktiska pieredze, zina, ka no 100 gadījumiem mēdz būt viens, kad to realizē īstenībā. Gadījumu milzīgā vairākumā tas paliek tikai uz papīra. Neviens no kolēģijas locekļiem nesaņem noteiktus uzdevumus, un tie netiek veikti ar personīgu atbildību. Mums vispār nav nekādas darba pārbaudes. Iedomājieties, ka arodbiedrības CK izvirza par kandidātu Vasiliju Vasiļjeviču Vasiļjevu, un jūs palūgsit, lai jums dod to uzdevumu sarakstu, kurus viņš veicis un kurus pārbaudījuši lietpratīgi cilvēki. Nekā tamlīdzīga jūs nedabūsit. Visi mēs tikai tikko sākam pievērsties īstam lietišķī-gumam.

Mūsu vaina ir tā, ka mēs sapņojam visu veikt pašu spēkiem. Mūsu visasākais trūkums ir darbinieku trūkums, bet

mēs neprotam viņus ņemt no vienkāršajiem strādniekiem un zemniekiem, kuru vidū slēpjas ļoti daudz talantu — gan administratīvu, gan organizatorisku. Būs daudz labāk, ja mēs no vispārīgiem un savā vairākumā pilnīgi neauglīgiem strīdiem ātrāk pāriesim uz lietišķīgu nostādni. Tad mēs faktiski veiksim avangarda šķiras organizatoru pienākumus un iegūsim simtiem un tūkstošiem jaunu organizatoru talantu. Mums tie jāizvirza, jāpārbauda, jādod viņiem uzdevumi, jākomplicē šie uzdevumi. Es ceru, ka mēs panāksim to, ka pēc tautas saimniecības padomju kongresa, pēc darba rezumējuma, mēs nostāsimies uz šā ceļa, paplašināsim, pavairosim organizatoru skaitu, lai tas nesamērīgi šaurais slānis, kas šo divu gadu laikā ir daudz cietis, lai tas tiktu papildināts un palielināts, jo, lai veiktu tos uzdevumus, kurus mēs izvirzām, kuriem Krievija jāizved ārā no nabadzības, bada un aukstuma, mums vajag desmitkārt vairāk organizatoru, kas būtu atbildīgi desmitu miljonu priekšā.

Otrs jautājums, kas mūs visvairāk interesē, — tas ir jautājums par darba armijām.

Te mūsu priekšā ir uzdevums, kas skar divu mūsu darbības posmu maiņu. Tas posms, kas bija pilnīgi aizņemts ar karu, vēl nav beidzies. Vesela rinda pazīmju liecina, ka Krievijas kapitālisti nevarēs turpināt karu. Bet, ka viņi mēģinās uzbrukt Krievijai, —- par to nav ko šaubīties. Un mums jābūt modriem. Bet visā visumā tas karš, ko viņi uzspieda mums pirms diviem gadiem, ir beidzies ar uzvaru, un mēs pārejam pie miera laika uzdevumiem.

Vajag saprast šās pārejas oriģinalitāti. Zeme, kas līdz pēdējam nopostīta, bada un aukstuma piemeklēta zeme, kur nabadzība sasniegusi visbaigāko pakāpi, un tajā — tauta, kas pacēlusies savā spēkā un guvusi ticību sev, kad tā pārliecinājusies, ka spēj tikt galā ar visu pasauli, bez pārspīlējuma — ar visu pasauli, jo visa kapitālistiskā pasaule taču ir cietusi sakāvi, un, lūk, šajos savdabīgajos apstākļos mēs izvirzām darba armiju neatliekamu uzdevumu veikšanai.

Mums jākoncentrējas uz galveno — savākt labību un piegādāt to centram. Ikviena novirzīšanās no tā, mazākā svaidīšanās draudēs mūsu lielai ar vislielākām briesmām,

ar bojā eju. Bet, lai iespējami ātri izmantotu mūsu apa-ratu, mums jārada darba armija. Par to jums jau ir CK tczes un ziņojumi, un es neiedziļināšos šā jautājuma konkrētajā pusē. Es gribētu tikai aizrādīt, ka brīdī, kad pārejam no pilsoņu kara pie jauniem uzdevumiem, mums viss jāatdod darba frontei un jākoncentrē te visi spēki ar maksimālu sa-sprindzinātību, ar militāru apņēmību, ar nesaudzīgu apņēmību. Tagad mēs nepieļausim nekādu novirzīšanos. Dodot šo lozungu, mēs paziņojam, ka mums jāsasprindzina līdz pēdējai pakāpei visi strādnieku un zemnieku dzīvie spēki un jāprasa, lai viņi mums pilnīgi šai lietā palīdzētu. Un tad, nodibinot darba armiju, sasprindzinot visus strādnieku un zemnieku spēkus, mēs veiksim savu pamatuzdevumu. Mums izdosies savākt simtus miljonus pudu labības. Tie mums ir. Bet vajadzīgas neticami velnišķīgas pūles, visu spēku sasprindzinājums zemē, militārā apņēmība un enerģija, lai šos simtus miljonus pudu labības savāktu un nogādātu centrā. Te, centrā, mēs nodarbosimies galvenokārt ar plāna sastādīšanu šim nolūkam un runāsim galvenokārt par to, bet visi pārējie jautājumi, rūpniecības financēšanas, celšanas jautājumi un visi jautājumi par plašajām programām — uz to tagad nevajag novirzīties. Mūsu priekšā ir šis pamatuzdevums — tūlīt sacelties pret bīstamo mēģinājumu aizrauties ar plašiem plāniem un uzdevumiem. Mums jākoncentrējas uz pašu galveno un būtisko, nepieļaujot nekādu novirzīšanos no galvenā uzdevuma, ko esam izvirzījuši, proti, — savākt labību un produktus, savākt tos valsts sagādes ceļā, par cietām cenām, strādnieku valsts sociālistiskā ceļā, nevis kapitālistiskā spekulācijās ceļā, un nogādāt tos centrā, likvidējot transporta sabrukumu. Būtu noziegums, ja kāds šo uzdevumu aizmirstu.

Lai mūsu pamatuzdevuma veikšanu noorganizētu kaut cik pareizi, visu valsts orgānu, konkrēti tautas saimniecības padomju, vadītājiem jāierosina šim nolūkam desmitu miljonu strādnieku un zemnieku darbība. Šai nolūkā tiks dots plašs Krievijas pārkārtošanas plāns. Šim nolūkam mums ir diezgan līdzekļu, materiālu, technisku iespēju, izejvielu, diezgan visa kā, lai sāktu šo pārkārtošanas darbu no visām pusēm, iesaistot visus strādniekus un zemniekus.

Mēs attīstīsim sīvu cīņu, biedri, ciņu, kas prasīs šajā periodā smagus upurus darba frontē, bet kura mums neizbēgami jāizclna, jo pie mums ir bads, aukstums, transporta sabrukums, izsitumu tifs. Mums jaciņās pret visām šim nelaimēm un uz mašinizētās lielrūpniecības bāzes vispusīgi jāsāk celt mūsu valsts, lai padarītu mūsu zemi kulturālu un ar pareizu sociālistisku ciņu izkļūtu no tā purva, kurā tagad nogrimušas pasaules kapitālisma un imperiālismā zemes.

..Prauda*1, PJ. nr.t 19*20. q. 29. janvarī

Iespiests pēc avīzes t,Piav<la“ tekstu

AIZSARDZĪBAS PADOMES LOCEKĻIEM

1. II

Dzelzceļa transporta stāvoklis ir pavisam katastrofisks. Labības pievešana ir pārtraukta. Lai glābtos, nepieciešami tiešām ārkārtēji līdzekļi. Uz diviem mēnešiem (februāri un martu) jāieved šādi ārkārtēji līdizekļi (un jāmeklē vēl citi šāda veida attiecīgi līdzekļi):

I. Personīgo maizes devu samazināt tiem, kas nestrādā transportā; palielināt tiem, kas strādā.

Lai iet bojā vēl tūkstoši, bet zeme būs glābta.

II. Trīs ceturtdaļas atbildīgo darbinieku no visiem resoriem, izņemot Pārtikas komisariātu un Kara komisariātu, paņemt uz šiem diviem mēnešiem dzelzceļa transporta un remonta darbā. Attiecīgi slēgt (vai desmitkārt samazināt) uz diviem mēnešiem cilu komisariātu darbu.

III. 30—50 verstu platā joslā abās pusēs dzelzceļa līnijām ievest kara stāvokli darba mobilizācijai ceļu tīrīšanai un uz šā rajona pagastiem pārcelt trīs ceturtdaļas atbildīgo darbinieku no visas attiecīgās guberņas pagastu un apriņķu izpildu komitejām.

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1924. g.

ZIŅOJUMS VCIK VII SASAUKUMA PIRMĀ JA SESIJA PAR VCIK UN TAUTAS KOMISĀRU PADOMES DARRU^83 1920. g. 2. FEBRUĀRI

Biedri, mans pārskats par Tautas Komisāru Padomes un VCIK darbību, kuras funkcijas sēžu starplaikā veica VCIK Prezidijs, dabiski sadalās divās galvenās apakšnodaļās: pirmkārt, — par starptautisko politiku, par Padomju republikas starptautisko stāvokli un, otrkārt, — par iekšējo celtniecību un galvenajiem saimnieciskajiem uzdevumiem. Atļaujiet man šajā kārtībā arī aplūkot mūsu darba galvenos laktus pārskata laikā, t. i., pēdējos divos mēnešos.

Kas atliecas uz Padomju republikas starptautisko stāvokli, tad galvenais fakts, kas nosaka šo stāvokli, bija Sarkanās Armijas panākumi. Jūs zināt, _:a Kolčaka armijas pēdējās atliekas Tālajos Austrumos ir gandrīz iznīcinātas, pie kam starp Japanu un Ameriku, šim lielvalstīm, kas formāli atrodas savstarpējā savienībā, arvien skaidrāk izpaužas konkurence, naids, kas nedod tām iespēju izvērst visus viņu spēkus spiedienam pret Padomju republiku. Pēc Ju-deņiča karaspēka iznicināšanas, pēc Novočerkaskas un Rostovas pie Donas ieņemšanas dienvidos janvara sākumā — tika dots tik izšķirošs trieciens viņu karaspēka galvenajai daļai, ka Padomju republikas militārais stāvoklis grozījās visradikālākā veidā, un, lai gan karš nebija beidzies, tomēr katrai valstij kļuva skaidrs, ka viņu agrākās cerības uz iespēju sagraut Padomju republikas militāros spēkus ir cietušas krachu.

Apziņa par šo radikālo pārmaiņu Padomju republikas starptautiskajā stāvokli izpaudās mums pa radio pārraidītajā (oficiāli nepaziņotajā) sabiedroto Augstākās padomes lēmumā. So lēmumu viņi pieņēmuši 1(5. janvarl, un tā saturs ir tāds, ka Padomju republikas blokāde tiek atcelta. Augstākā padome pieņēmusi lēmumu, kura galvenās daļas saturs ir šāds: (lasa)®4.

Man nav vajadzības kritizēt diplomātiju, ko satur šis formulējums, tā pārāk duras acīs, lai būtu vērts pakavēties pie tā, ka sabiedroto attiecības pret Krieviju nav mainījušās. Ja sabiedrotie savu politiku saprot tā, ka blokādes atcelšana nav agrākās politikas grozīšana, tad ar to pašu viņi parāda, ka viņu politikai nav pamata. Bet mums ir svarīga nevis šā lēmuma politiskā, bet ekonomiskā puse. Blokādes atcelšanas fakts ir fakts ar lielu starptautisku nozīmi un parāda, ka iestājies jauns sociālistiskās revolūcijas posms. Jo blokāde tiešām bija galvenais, īsti drošais ierocis visas pasaules imperiālistu rokās, lai nožņaugtu Padomju Krieviju.

Pēdējā Padomju kongresā man jau nācās norādīt un attīstīt domu, ka cīņa pret Padomju Krieviju novedusi ne tikai pie tā, ka Francijas, Anglijas un citu attīstīto zemju strādnieki un zemnieki piespieduši atteikties no cīņas, bet ka šī cīņa novedusi pie tā, ka pašās šais zemēs iedzīvotāju sīkbur-žuaziskās masas sākušas attīstīt opoziciju pret blokādi. Un, protams, tāda iedzīvotāju vidusslāņu opozicija tādās zemēs kā Anglijā un Francijā nevarēja neietekmēt starptautisko imperiālistu politiku. Zinādami viņu diploma-tiskumu, mēs nevaram gaidīt, lai viņi rīkotos tieši, bez jebkādām atrunām, bez vēlēšanās atgriezt atpakaļ veco, ar kaut kādu viltību dabūt cauri savu agrāko politiku, to, ko viņi tagad nevar atklāti piekopt. Bet jāsaka, ka galvenajā mēs esam guvuši ļoti lielas uzvaras, un ieroci, kas bija tikai sabiedroto rokās — floti, pat šo ieroci mēs esam izsituši tiem no rokām; mēs esam izsituši, lai gan mūs biedēja svārstīgie elementi, teikdami, ka flote esot neuzvarama. Tomēr politisko attiecību attīstība parādīja, ka arī šī neuzvaramā flote izrādījās nespējīga iet pret mums. Mēs, kam nebija iespējams militāri pretoties uz jūras, piespiedām imperiālistiskās lielvalstis atteikties no šā ieroča.

Protams, šī pārmaiņa politikā starptautiskā mērogā neparādās uzreiz, bet fakts ir tas, ka mēs izrādījāmies visas pasaules valstu savstarpējo attiecību sierā, kas dod iespēju dabūt atbalstu no vairāk attīstītām zemēm. Protams, šo zemju ekonomiskais un financialais stāvoklis ir ļoti bēdīgs, visas tās iet lejup, un mēs nevaram daudz uz tām cerēt, bet, tā kā mums ir iespēja attīstīt savu rūpniecību, mēs varam cerēt dabūt mašinas ražošanai, mašīnas mūsu rūpniecības atjaunošanai. Un, pats galvenais, tas, ka ar blokādi mūs pilnīgi šķīra no attīstītajām zemēm, ir salauzts.

Pēc tam kad Sabiedroto padome bija spiesta atteikties no šā ieroča, mūsu uzvaras starptautiskās politikas laukā turpinājās, un pati lielākā no šīm uzvarām bija tā, ka mēs panācām miera noslēgšanu ar Igauniju. Šodien mēs saņēmām ziņojumu no Jofes un Gukovska, kurā teikts: „Šodien, 2. februārī, pīkst. 2 naktī pēc Maskavas laika parakstīts miers starp Krieviju un Igauniju. Lai parakstītu, no Rēveles ieradās Igaunijas ārlietu ministrs Birks“.

Biedri, šā miera dokumenta teksts, kurš tika ļoti daudz apspriests un ir ārkārtīgi svarīgs dokuments, ir izsūtīts ar kurjeru, kam jāierodas rīt no rīta, bet mēs tagad esam dabūjuši precizu tekstu pa telegrāfu, un rīt tas tiks jau izdalīts. Tas tiks izskatīts un ratificēts. Šis dokuments ir mums ārkārtīgi svarīgs. Krievijas miera līgumam ar Igauniju ir milzīga pasaulvēsturiska nozīme, un tāpēc, panākušiem miera līgumu ar valdību, kura arī kļūst demokrātiskā un kurai tagad būs noteiktas attiecības ar mums, bet kuru līdz šim atbalstīja visa imperiālistiskā pasaule, — mums jāskatās uz to kā uz vēsturiski ārkārtīgi svarīgu aktu.

Mēs zinām, ka ļaudis, kas stāv starp imperiālismu un demokrātiju, parasti vienmēr pāriet vienā vai otrā pusē. Mēs, kā redzat, tādā veidā neapšaubāmi gūstam uzvaru, tāpēc ka miers ir parakstīts, un tagad šai valstij jāuzstājas pret mūsu ienaidnieku. Šā lakta principiālā nozīme ir tāda, ka imperiālistiskā laikmetā visa pasaule sadalās lielā daudzumā lielu un sīku valstu, pie kam sīkās valstis ir pilnīgi nevarīgas, tās ir niecīga saujiņa pret bagātajām lielvalstīm, kuras pilnīgi pakļauj sev daudz sīku, vāju valstu. Imperialisms ir radījis laikmetu, kurā notiek visas pasaules, visu zemeslodes iedzīvotāju sadalīšana eksplua-taloru zemju — apspiedēju zemju mazākumā un tādu zemju vairākumā, kurām iedzīvotāju ir maz, tie ir vāji un atrodas koloniālā atkarībā no viņām.

Kad mēs iekarojām mieru ar Igauniju, mēs pierādījām, ka mēs protam iet uz priekšu kā proletāriskā un komunistiska valsts. Ar ko pierādījām? Visām Antantes karojošām lielvalstīm, kas bija pret mieru, ir pierādīts, ka simpātijās, kuras mēs protam iedvest mūsu pretiniekiem un buržuāziskām valdībām, ka mazās zemes simpātijās ir stiprākas par visu to militāro jūgu un visu to financialo palīdzību, un visām tām ekonomiskajām saitēm, kuras saista šo mazo zemi ar pasaulvarenajām lielvalstīm. An-laute ieraudzīja, ka mēs varam uzvarēt ne tikai tad, kad lietojam vardarbību, — mēs spējam atspēkot tos melus un tos apmelojumus, ko par mums izplata visas pasaules buržuāziskās valdības, sacīdamas, ka boļševiki turoties tikai ar varmācību. Ar ko mēs guvām virsroku pār pasaules imperiālismā apvienotajiem spēkiem attiecībā uz Igauniju, kas vienmēr izjutusi pret sevi vērsto cariskās muižnieciskās Krievijas varmācību? Ar to, ka mēs pierādījām savu prasmi savlaicīgi un godīgi atteikties no vardarbības, lai pārietu uz miera politiku, iekarojuši mazās valsts buržuāziskās valdības simpātijās par spīti visam starptautiskā kapitala atbalstam. Tas ir fakts, kam ir vēsturiska nozīme. Igaunija ir maza zeme, maza republika, bet vispasaules imperiālistiskais kapitāls ar tūkstoš līdzekļiem, gan ekonomiskiem, gan militāriem, ir to tiktāl apspiedis, ka visi tās iedzīvotāji atrodas šai jūgā. Un, lūk, šis miers pierāda, ka mēs, neraugoties uz visu nogurumu, vājumu un izkliedētību, protam gūt uzvaras pār baltgvardu armiju, kuru viņi atbalstīja. Varenā Antante prot uz vardarbību atbildēt ar vēl uzvarošāku varmācību, bet šis miers pierāda, ka ne jau ar vardarbību mēs protam iegūt sev buržuāzijas simpātijās un atbalstu.

Te bija ļoti grūts starptautisks uzdevums. Kapitālisma attīstība dažādās zemēs notiek dažādā tempā, dažādos apstākļos un ar dažādiem līdzekļiem un metodēm. Vienas zemes sociālistiskā republika izrādās līdzās visas pasaules kapitālistiskām zemēm un liek to buržuāzijai svārstīties. No tā secināja: „Jūsu stāvoklis tātad ir bezcerīgs; ja arī jūs ar vardarbību esat uzvarējuši baltgvardus, tomēr visa pārējā pasaule, ko jūs ar to darīsit?" — Mēs arī to uzvarēsim. Ka tā nav frāze, to pierāda miers ar Igauniju. Viss starptautiskā kapitala spiediens tika uzvarēts tajā zemes

19 :io. sēj.

platībā, kur mūsu atteikšanos no vardarbības atzina par godīgu. Starptautiskais kapitāls teica: „Nenoslēdziet mieru ar boļševikiem, citādi mēs jūs iekarosim ar badu, nedosim jums ne financialu, ne ekonomisku palīdzību". Un Igaunija izrādījās viena no tām mazajām, formāli neatkarīgajām zemēm, kura sev teica: „Mēs vairāk paļaujamies uz to, ka boļševiki spēj miermīlīgi sadzīvot ar citām tautām, vājākām, pat ar buržuāzisko valdību, nekā visa pasaul-varenā An tantes demokrātijā".

Demokrātijās vislielākā izpausme ir pamatjautājumā par karu un mieru. Visas lielvalstis atrodas tādā stāvoklī, kad tās gatavo jaunu imperiālistisku karu. Visu to redz visas pasaules strādnieki katru dienu. Ja ne šodien, tad rīt Amerika un Japana metīsies viena otrai virsū; pēc uzvaras pār Vāciju Anglija ir sagrābusi tik daudz koloniju, ka citas imperiālistiskās lielvalstis ar to nekad nesamierināsies. Tiek gatavots jauns ārprātīgs karš, un masas to apzinās. Bet te, lūk, nāk Igaunijas demokrātiskais miers ar Krieviju un tās milzīgajiem spēkiem, kuru apsūdz, ka, tikusi galā ar Judeņieu, Kolčaku un Deņikinu, tā raidīšot visus spēkus pret mazo valsti. Turklāt miers noslēgts uz tādiem noteikumiem, ka mēs teritoriālā ziņā esam diezgan daudz piekāpušies, pie kam šī piekāpšanās nebija pilnīgi atbilstoša nāciju pašnoteikšanās principa stingrai ievērošanai, ka mēs ar darbiem pierādījām, ka jautājums par robežām mums ir blakus jautājums, bet miermīlīgu attiecību jautājums, jautājums par prasmi nogaidīt dzīves apstākļu attīstību katras tautas iekšienē ir ne tikvien principiāli svarīgākais jautājums, bet arī tāds, ar kuru mēs esam pratuši iekarot mums naidīgo nāciju uzticību. Ja mēs to pratām attiecībā uz Igauniju, tad tur nebija nekā nejauša, tur izpaudās tas, ka atsevišķi pastāvoša un, šķiet, bezspēcīga, nevarīga proletāriskā republika sākusi atkarot savā pusē tās zemes, kuras atrodas atkarībā no imperiālistiskām zemēm, bet lādu zemju ir milzīgs vairākums. Lūk, kāpēc mūsu mieram ar Igauniju ir pa-sa ul vēst liriska nozīme. Lai kā Antante sasprindzinātu savus spēkus kara uzsākšanai, — pat tad, ja tai izdosies šo mieru vēlreiz nomainīt ar karu, — katrā gadījumā paliek vēsturē nesatricināms tas fakts, ka pretēji visam vispasau-

Ies kapilala spiedienam mēs esam pratuši iedvest mazai zemei, kuru pārvalda buržuāzijā, lielāku uzticību nekā it kā demokrātiskā, bet patiesībā plēsonīgā imperiālistiskā buržuāzijā.

Jautājumā par to, kāda te bijusi mūsu politika, salīdzinot ar it kā demokrātisko, bet patiesībā plēsonīgo visas pasaules lielvalstu politiku, mums nejauši gadījušies sevišķi interesanti dokumenti, kurus atļaujiet man jums paziņot. Šos dokumentus mums piegādāja kāds baltgvardu oficieris vai kalpotājs ar uzvārdu ()|eiņikovs, kuram viena baltgvardu valdība bija uzdevusi nogādāt ļoti svarīgus dokumentus otrai valdībai, bet viņš šos dokumentus nogādāja mums^05. (Aplausi.) Šos dokumentus izdevās pārsūtīt uz Krieviju, un es tos jums nolasīšu, lai gan tas prasīs diezgan daudz laika. Tomēr tie ir ļoti interesanti, tāpēc ka tie ļoti skaidri parāda politikas dziļākos pamatus. Pirmais dokuments ir Sazonova telegrama Guļkevičam:

Darizē, 1919. g. ". oktobrī, 60S. nr.

S. D. Sazonovam, apliecinot Konstantīnam Nikolajovičam savu pilnīgo cieņu, ir tas gods ar šo nosūtīt zināšanai В. A. Bachmcljcva le-Icgramas norakstu Nr. 1950 un 1.1. Sukina telegramas norakstu Nr. 23 jautājumā par stāvokli Baltijas provincēs.

Tālāk interesantāks dokuments ir telegrama no Vašingtonas, kas datēta ar ". oktobri:

Saņemta 1919. g. 12. oktobrī, len. Nr. 3346.

Buchmetjevs — Ministram.

Vašingtonā, 1919. g. ". oktobrī, Nr. 1050.

Atsaucos uz savu telcgramu Nr. 1015.

(šifra) Valsts departaments mutiski iepazīstināja mani ar Godam riolo instrukciju. Viņš saucas par Amerikas valdības komisāru Krievijas Baltijas provincēs. Viņš nav akreditēts pie kādas no krievu valdībām. Viņa misija — novērot un ziņot. Viņa izturēšanās nedrīkst iedvest vietējiem iedzīvotājiem cerības, ka Amerikas valdība varētu būt ar mieru atbalstīt separātisma virzienus, kas iet tālāk par autonomiju. Taisni otrādi, Amerikas valdība cer, ka Baltijas iedzīvotāji palīdzēs saviem krievu brāļiem viņu vispārējā valsts darbā. Instrukcijas pamatā ir interprelacija par sabiedroto valdību vienošanos ar augstāko valdnieku, kā lā izklāslīla manā 17. jūnija memorandā valdībai. Godam tiek doli izvilkumi no prezidenta pēdējām runām, kurās viņš grāva bojševismu.

Tātad Amerikas valdība ir paziņojusi, ka tās pārstāvis var dot vienalga kādus priekšrakstus, liet nevar atbalstīt neatkarību, t. i., nevar to garantēt attiecībā uz šīm valstīm. Līik, kas tieši vai nelieši spīdēja cauri un nevarēja tikt apslēpts Igaunijai, ka lielvalstis lo apkrāpj. To, protams, visi varēja noģist, bet mums ir dokumenti, un lie tiks publicēti:

Saņēmis IDU), g. 12. oklobrī. ten. Nr. .'i.'J 17.

Sukins — Ministram.

Omskā, 1919. g. 9. oktobrī, Nr. 2S.

(šifra) Nokss nodeva augstākajam valdniekam Brilanijas kara ministrijas ziņojumu, kurā pēdējā brīdina attiecībā uz Baltijas vaislu tendenci slēgt mieru ar boļševikiem, kuri garantē tām tūlītēju neatkarības atzīšanu. Pie tam Brilanijas kara ministrija izvirza jautājumu, vai valdībai nevajadzētu šos solījumus paralizēt, savukārt apmierinot minēlo valstu vēlēšanos. Mēs Koksam atbildējām ar atsaukšanos uz principiem, kas izklāstīti augstākā valdnieka 4. jūnija notā lielvalstīm, un reizē ar to mēs aizrādījām, ka Baltijas valstu miera noslēgšana ar boļševikiem radītu neapšaubāmas briesmas, jo tā IuiiMi atbrīvot dalu padomju karaspēka un atvērtu barjeru, kas traucē boļševismam ieviesties Rietumos. Pats fakts, ka ir gatavība sāki miera sarunas, liecina, pēc mūsu domām, par partiju ārkārtīgu demoralizēšanos šais pašvaldību vienībās, kuras nevar pašas aizsargālics no agresivā boļševisma ieviešanās.

Izsakot pārliecību, ka lielvalstis nevar simpatizēt boļševisma tālākai izpla'īšanai, mēs norādījām uz nepieciešamību pārtraukt tālāko palīdzību Baltijas valstīm, kas ir īsts ietekmēšanas līdzeklis lielvalstu rokās un turklāt lietderīgāks nekā sacenšanās solījumos ar boļševikiem, kuriem nav vairs Uo zaudēt.

Paziņojot iepriekš minēlo, lūdzu jūs iesniegt attiecīgus ziņojumus Parizē un Londonā; pie Bachmeljevā griežamies īpaši.

Saņemts 1919. g. 9. oktobri. len. Nr. 3286.

Sabļins — Ministram.

Londonā, 1919. g. 7. oklobrī, Nr. 677.

(šifra) Vēstulē Gučkovam kara ministrijas operatīvās daļas priekšnieks, pie kura G. griezās ar mūsu lonnažas piedāvājumu, lai angļiem atvieglotu kara materiālu piegādi Judeņiēam, ziņo, ka pēc kara ministrijas domām J. tagad esot viss un ka Anglijai viņa tālākā apgāde kļūstot apgrūtinoša. Viņš tomēr piebilst, ka, ja mums ir kuģi, tad mēs varētu organizēt J. apgādi uz komerciāliem pamatiem, nr noteikumu, ka dabāsim kredītus. Ģenerālis Badklifs tai paša laikā atzīst, ka J. armijai jābūl attiecīgi apgādātai, jo tā ir „vienīgais spēks Baltijas valstu vidū, kas spēj uzsākt aktīvas operācijās pret boļševikiem^1’.

Ministrs — Bachmetjevam Vašingtonu.

Parīzē, 1919. g. 30. septembri, Nr. 2"2.

(šifra) Ko visai droša zviedru avota uzzinu, ka Amerikas sūtnis Stokholmā Moriss runājot par Amerikā augošām simpātijām bojševikicm un par nodomu pārtraukt palīdzību Koieakam, lai stātos sakaros ar Maskavu Amerikas tirdzniecības interesēs. Šādi oficiālā pārstāvja paziņojumi atstāj dīvainu iespaidu.

Saņemts 1919. g. 5. oktobrī. len. Nr. 32".

Uacbmetjcvs — Ministram.

Vašingtonā, 1919. g. 4. oktobrī. Nr. 1021.

Atsaucos uz Jūsu lelegramu Nr. 2"2.

(šifra) Valsts departamentā man konfidenciāli paziņoja, ka sūtnis Moriss Stokholmā un it īpaši llenguls Kopenhāgenā tiešām pazīstami ar savām personīgām simpātijām kreisajiem, bet ka te viņiem neesot nekādas ietekmes un autoritātes un ka valdība esot spiesta periodiski dot viņiem norādījumus, kategoriski norādot, ka Amerikas politika nemainīgi vērsta uz to, lai atbalstītu mūsu valdību cīņā pret boļševikiem.

Lūk, visi dokumenti, kurus mēs publicēsim un kuri uzskatāmi parāda, kā norisinājās cīņa ap Igauniju, kā Antaute kopā ar Kolčaku, Ameriku, Anglija un Francija — visas izdarīja spiedienu uz Igauniju, lai tikai netiklu no-slēgts miers ar boļševikiem, un kā boļševiki, kas sola teritoriālu piekāpšanos tin garantē neatkarību, šajā sa-cīksiē guvuši uzvaru. Es saku, ka šai uzvarai ir milzīga vēsturiska nozīme, jo tā ir gūta, nelietojot vardarbību, šī uzvara ir gūta pār vispasaules imperiālismu, uzvara, ar kuru boļševiki iegūst visas pasaules simpātijās. Šī uzvara nepavisam nerāda, ka tūlīt tiks noslēgts vispārējs miers, bet šī uzvara toties rāda, ka mēs pārstāvam miera intereses attiecībā uz zemes iedzīvotāju vairākumu pret militāri imperiālistiskiem plēsoņām. Un iāds novērtējums noveda pie tā, ka buržuāziskā Igaunija, kas ir komunisma pretiniece, noslēdza mieru ar mums. Ja mēs, būdami proletāriskā organizācija, Padomju republika, noslēdzam mieru, darbojamies miermīlīgā garā attiecībā pret buržuāziskām valdībām, kuras attiecībā pret imperiālismā lielajiem magnātiem atrodas apspiestā stāvoklī, tad no tā. jāsecina, kādai jākļūst mūsu starptautiskajai politikai.

Mēs tagad izvirzām par savu galveno uzdevumu: uzvarēt ekspluatatorus un dabūt savā pusē svārstīgos, — bis ir vispasaules uzdevums. Par svars līgām izrādās arī vesela rinda buržuāzisku vaislu, kuras kā buržuāziskās valstis mūs neieredz, bet, no otras puses, kā apspiestās — izvēlas labāk mieru ar mums. No tā izriet tā miera izskaidrojums, kurš noslēgts ar Igauniju. Protams, šis miers ir tikai pirmais solis un iedarbosies tikai nākotnē, bet, ka tas iedarbosies— tas ir fakts. Ar Latviju mums līdz šim ir bijušas sarunas tikai Sarkanā Krusta lietās^69, tāpat kā ar Polijas valdību. Atkārtoju, mieram ar Igauniju visādā ziņā būs jāiedarbojas, jo pamati ir tie paši — Latviju un Poliju tāpat kā Igauniju cenšas sakūdīt uz karu pret Krieviju. Un tas varbūt izdosies, un mums jābūt modriem, ievērojot to, ka karš ar Poliju ir iespējams, bet mēs esam pārliecināti, — galvenie iekarojumi to ir pierādījuši, ka mēs varam noslēgt mieru un piekāpties, kas dod iespēju attīstīties jebkurai demokrātijai. Un tagad tas gūst sevišķu nozīmi, tāpēc ka ar Poliju jautājums ir ļoti ass. Mums ir vesela rinda ziņojumu, ka bez buržuāziskās, konservalivās, muižnieciskās Polijas, bez visu poļu kapitālistisko partiju ietekmes arī visas Antantes valstis lien vai no ādas ārā, lai uzkūdītu Poliju uz karu pret mums.

Jūs zināt, ka Tautas Komisāru Padome ir izlaidusi uzsaukumu Polijas darba tautai^97. Mēs lūgsim jūs šo uzsaukumu apstiprināt, lai saceltos pret to kūdīšanu, kādu piekopj Polijas muižnieku aprindas. Polijas darba ļaužu masām mēs liksim priekšā papildu tekstu. Šis uzsaukums būs trieciens imperiālistiskām lielvalstīm, kuras cenšas sakūdīt Poliju pret mums, bet mums darba ļaužu vairākuma intereses ir pirmā vietā.

Es tūlīt atļaušos nolasīt telegramu, kuru mēs vakar uztvērām un kura mums rāda, kā strādā Amerikas kapitāls, lai nostādītu mūs noteiktā gaismā un uzkūdītu uz karu pret Poliju. Šai telegramā sacīts (lasa). Neko tamlīdzīgu es neesmu ne teicis, ne dzirdējis, bet melot viņi var, tāpēc ka viņi ne par velti atdod savu kapitālu ar noteiktu nolūku — izplatīt melīgas baumas. To viņiem nodrošina viņu buržuāziskā valdība. (Turpina tele gramas lasīšanu.) Lūk, šī telegrama iet no Eiropas uz Ameriku, tā tiek apkalpota ar kapitālistu līdzekļiem un izdara darbu, ar kura palīdzību visnekautrīgākā kārtā kūdīs uz karu pret Poliju. Amerikas kapitāls visiem spēkiem cenšas izdarīt šo spiedienu uz Poliju un izdara to nekautrējoties, iztēlodams lietu tā, it kā boļševiki gribot sagraut Kolčaku un Deņikinu, lai visu savu „dzelzs karaspēku*1 raidītu pret Poliju.

Ir svarīgi, lai mēs jau tūlīt, tepat apstiprinātu Tautas Komisāru Padomes lēmumu, un pēc tam mums jādara tas, ko mēs arī agrāk darījām attiecībā uz citām valstīm, kā arī tas, ko mēs uzsākām pret Kolčaka un Deņikina karaspēku. Mums jārīkojas tā, lai tūlīt pat grieztos pie Polijas demokrātijās un noskaidrotu īsto stāvokli. Mēs lieliski zinām šo savu līdzekli, kas iedarbojas ļoti aktivi viņu dezor-ganizēšanas ziņā. Un galu galā šis līdzeklis noved uz tā ceļa, kas mums vajadzīgs, uz kura tas atvedis darba ļaudis visās zemēs. Šai politikai, lai cik tas grūti, jānosaka zināms sākums, un mēs iesākuši novedīsim to līdz pilnīgam galam.

Jāatzīmē, ka attiecībā uz pārējām valstīm mēs piekopām tādu pašu politiku. Mēs piedāvājām Gruzijai un Azerbai-džanai noslēgt vienošanos pret Deņikinu. Tās atteicās, atsaukdamās uz to, ka viņas neiejaucoties citu vaislu lielās. Redzēsim, kā uz to skatīsies Gruzijas un Azerbaidžāņus strādnieki un zemnieki.

Attiecībā uz rietumu tautām šī politika bija vēl piesardzīgāka nekā tad, kad lieta skāra Krievijas tautas. Tā skāra tādas valstis kā Latviju, Igauniju, Poliju, bet, no otras puses, veselu rindu austrumu valstu, kuru attīstības līmenis ir tāds, kāds ir attīstības līmenis milzīgam vairākumam koloniālo zemju, kuras sastāda zemeslodes iedzīvotāju vairākumu. Tās apspiedusi Anglija, kura līdz šim laikam koloniālos vergus tur savās rokās. Ja attiecībā uz Rietumeiropas valstīm mūsu politika ir tik piesardzīga, ja tā prasa laika sprīdi, lai dotu tām iespēju izskaust savu kerenskiadi, tad Austrumos, kur mums ir daudz atpalikušākas zemes, kuras agrāk atradās reliģiskā fanatisma jūgā, kuras ir piesātinātas ar lielāku neuzticību pret krievu tautu, kuras gadu desmitus un simtus atradušās cara kapitālistiskās politikas un imperiālismā jūgā, politikas, ko attiecībā uz tām piekopa lielvalstiskā Krievija, — te mūsu politikai jā-būt vēl piesardzīgākai un pacietīgākai.

Mēs devām autonomiju Baškirijas republikaies. Mums jādibina autonoma Tatarijas republika^69, un to pašu politiku mēs turpinām attiecībā uz visām austrumu tautām un •sakām sev: slavēdami pret imperiālistisko lielvalstu milzīgo fronti, mēs, kas cīnāmies pret imperiālismu, esam savienība, kas prasa ciešu militāru saliedētību, un jebkādus mēģinājumus traucēt šo saliedētību uzskatām par pilnīgi nepieļaujamu parādību, par tās cīpas interešu nodevību, kuru mēs vedam pret starptautisko imperiālismu. Bet, realizējot šo politiku, mums jābūt vēl piesardzīgākiem. Ja Eiropas zemēm nākas pārdzīvot kerenskiades periodu, tad zemes, kas atrodas uz zemākas attīstības pakāpes, satur sevī vēl vairāk neuzticēšanās elementu. Uz tām jāiedarbojas ar vēl ilgstošāku līdzekli. Mēs atbalstām šo valstu neatkarību un patstāvību. Mēs apelējam pie šo valstu darba ļaužu masām. Mēs sakām: nepieciešama militāro spēku vienība, atkāpšanās no šās vienības nav pieļaujama.

Mēs esam pārliecināti, ka, sistemātiski turpinot mūsu ciešās savienības politiku, mēs attiecībā uz Austrumu tautām gūsim lielākus panākumus nekā līdz šim. Bet šie panākumi ir lieli. Visās Austrumu tautās Padomju republika ir ļoti populārā tā paša iemesla dēļ, kura dēļ mums izdevās noslēgt mieru ar mazu rietumu valsti, proti, tāpēc, ka mūs uzskata par nelokāmu cīnītāju pret imperiālismu, tāpēc, ka mēs esam vienīgā republika, kas ved karu pret imperiālismu un kas prot izmantot jebkuru stāvokli, nelietojot vardarbību, bet prot uzvarēt ari ar atteikšanos no vardarbības.

Pats par sevi saprotams, ka tā pati politika daudz noformētākā veidā liek piekopta arī attiecībā uz Ukrainas republiku. Te jautājumu vienkāršo jau agrāk noslēgtais līgums starp VCIK un Ukrainas Padomju Republikas CIK. Uz šā līguma bāzes, kurš nozīmē divu republiku ciešu federāciju cīņā pret imperiālistiskajām zemēm, mēs ceļam arvien ciešāku un ciešāku savienību. Un Ukrainas zemnieku un strādnieku masas Deņikina valdīšanas rūgtajā pieredzē pārliecinās par to, ka tikai visciešākā savienība ar Krievijas republiku būs starptautiskajam imperiālismam tiešām neuzvarama un ka valstiska atdalīšanās nevar būt izdevīga apstākļos, kad noliek cīņa pret imperiālismu, jo tas izmantos katru sadalīšanos, lai sagrautu Padomju varu; tāda sadalīšanās ir noziegums. Mūsu politika laiž dziļas saknes Ukrainā, un mēs esam pārliecināti, ka gaidāmais Visukrai-nas strādnieku un zemnieku Padomju kongress svinīgi ap-297

stiprinās šo politiku. Lūk, tās nelielās piezīmes, ar kurām man jāaprobežojas jautājumā par starptautisko stāvokli, bet tos praktiskos priekšlikumus, kuri man jāadresē Tautas Komisāru Padomes un VCIK vārdā, tos es minēju, un es lūgšu visus šos projektus apstiprināt šajā sesijā.

Pārejot pie iekšējās celtniecības darba, man sākumā jāpakavējas pie dažiem atsevišķiem mūsu valdības pasākumiem, bet pēc tam jāpāriet pie paša galvenā — pie pārejas uz jaunām sliedēm, pie pārejas no militāriem uzdevumiem pie valsts celtniecības uzdevumiem.

Kas attiecas uz mūsu iekšējās politikas galvenajiem pasākumiem, kuri divu pārskata mēnešu laikā vairāk vai mazāk izvirzās no kārtējo darbu rindas, tad sevišķi svarīgs ir šāds lēmums, kam vajadzīgs VCIK apstiprinājums. Tas ir lēmums par nāves soda atcelšanu. Jūs zināt, ka tūlīt pēc galvenās uzvaras pār Deņikinu, pēc Rostovas ieņemšanas, biedrs Dzeržinskis, kas vada Viskrievijas Ārkārtējo Komisiju un Iekšlietu tautas komisariātu, iesniedza Tautas Komisāru Padomei priekšlikumu, lai liktu atcelts katrs no Ārkārtējās Komisijas atkarīgais nāves soda piemērojums un realizēja to savā resorā. Ja buržuāziskā demokrātijā Eiropā visiem spēkiem izplata melus pret Padomju Krieviju, ka tā esot lielāko tiesu teroristiska, ja to izplata arī buržuāziskā demokrātijā un II Internacionāles sociālisti, ja Kaut-skis ir varējis rakstīt speciālu grāmatu ar nosaukumu „Terorisms un komunisms", kurā paziņo, ka komunistiskā vara balstoties uz terorismu, tad varat iedomāties, kādus melus par to izplata, un, lai apgāztu šos melus, mēs esam nonākuši pie šā soļa, ko spēris biedrs Dzeržinskis un kam piekritusi Tautas Komisāru Padome, un šis solis prasa VCIK apstiprinājumu.

Teroru mums uzspieda Anlantes terorisms, kad pasaules varenās lielvalstis bruka mums virsū ar saviem karapulkiem, nerēķinoties ne ar ko. Mēs nebūtu varējuši noturēties pat divas dienas, ja uz šiem oficieru un baltgvardu mēģinājumiem nebūtu atbildējuši visnesaudzīgākā veidā, un tas nozīmēja teroru, bet to mums uzspieda Anlantes teroristiskie paņēmieni. Un, tiklīdz mēs guvām noteiktu uzvaru, jau pirms kara beigām, tūlīt pēc Rostovas ieņemšanas. mēs atteicāmies no nāves soda piemērošanas un ar to

parādījām, ka pret savu pašu programu mēs izturamies tā, kā solījām. Mēs sakām, ka vardarbības lietošanu izsauc uzdevums apspiest eksplualaiorus, apspiest muižniekus un kapitālistus; kad tas būs atrisināts, tad mēs atsacīsimies no visiem ārkārtējiem soļiem. Mēs to pierādījām ar darbiem. Un es domāju, ceru un esmu pārliecināts, ka VCIK vienbalsīgi apstiprinās šo Tautas Komisāru Padomes pasākumu un atrisinās to tā, lai nāves soda piemērošana Krievijā kļūtu neiespējama. Pats par sevi saprotams, ka ikkatrs An tantes mēģinājums atjaunot kara paņēmienus piespiedīs mūs atjaunot agrāko teroru; mēs zinām, ka mēs dzīvojam laupīšanas laikā, kad ietekmē ne jau ar labiem vārdiem; lūk, ko mēs ņēmām vērā, un, tiklīdz izšķirošā cīņa bija beigusies, mēs tūlīt sākām atcelt tos pasākumus, kurus visās citās lielvalstīs piemēro bez termiņa.

Tālāk es gribēju atzīmēt Strādnieku inspekcijas jautājuma apspriešanu. Šajā jautājumā jums būs specials ziņojums, un es nedarītu pareizi, ja ilgi pie tā kavētos. Te mūsu priekšā pirmajā vielā izvirzās uzdevums iesaistīt pārvaldīšanā plašas masas, un tas izvirzās asāk nekā plašās celtniecības uzdevumi. Jūsu rīcībā būs sīkāki projekti, kurus apsprieduši un izlabojuši jūs sapratīsit, ka šai celtniecībai jāturpinās ar plašu strādnieku masu plašāku piedalīšanos. Tas ir mūsu pamatuzdevums, pašlaik vērojamā sabrukuma apstākļos pieiet pie tā ir ļoti grūti, bet mēs nelokāmi tam tuvojamies.

Mūsu priekšā ir vēl viens jautājums — par kooperāciju. Mēs izvirzījām sev uzdevumu apvienot visus iedzīvotājus kooperalivos, kuri atšķirtos no vecās kooperācijas, kas labākā gadījumā apvienoja tikai virsotnes vien.

Socialisms nebūtu iespējams, ja tas nebūtu iemācījies izmantot to techniku, to kulturu, to aparatu, ko radījusi buržuāziskā kultūra, kapitālisma kullura. Pie šo aparatu skaita pieder kooperācijā, kura atlīstās jo vairāk, jo augstāks ir zemes kapitālistiskās attīstības līmenis. Mūsu kooperācijai mēs izvirzījām uzdevumu aptvert visu zemi. Līdz šim kooperācijā aptvēra virsotnes, deva priekšrocības tam. kam ir līdzekļi samaksāt paju maksas, nedeva darba ļaužu masām iespēju izmantot savus pakalpojumus. Ar šo kooperāciju mēs esam noteikti sarāvuši sakarus, taču ne tā, lai kooperāciju vispār pavisam noliegtu, bet 1918. gada tnarlā un aprilī mēs kooperācijai devām uzdevumu aptveri visus iedzīvotājus. Ja ir kooperatori, kas cienī kooperācijas kustības dibinātāju novēlējumus (kooperācijas vecie uzdevumi ir apmierināt darba )aužu intereses), — tad viņiem jājūt simpātijās uz to. Un mēs esam pārliecināti, ka mūsu pusē mums ir kooperativo organizāciju dalībnieku vairākuma simpātijās, lai gan mēs nemaz neradām sev ilūzijas par to, ka būtu guvuši savā pusē kooperācijas vadītāju vairākuma simpātijās, kuriem ir buržuāzisks un sīklniržua-zisks viedoklis, kuri kooperāciju saprot tikai kā jaunu kapitālistiskās saimniekošanas un izdaudzinātās tirdzniecības brīvības veidu, kas nozīmē iedzīvošanos nedaudziem, postu — vairākumam. Tā vielā mēs par valsts uzdevumu pasludinājām kooperācijas pāriešanu pie darba ļaužu masu īstas apkalpošanas tā, lai kooperācijā aptvertu visus iedzīvotājus. To nevarēja izdarīt uzreiz. Devuši tādu uzdevumu, mēs sistemātiski strādājām un strādāsim arī vēl tagad, lai novestu līdz galam šo lietu, lai visi iedzīvotāji būtu apvienoti kooperatīvos, un mēs varam droši teikt, ka visa Padomju republika varbūt pēc dažām nedēļām, bet varbūt pēc nedaudziem mēnešiem pārvērtīsies vienā lielā darba ļaužu kooperatīvā. Pēc visa tā darba ļaužu pašdarbības attīstība, viņu iesaistīšana celtniecībā norisināsies plašākos ietvaros.

Pabeidzot to, mēs nolēmām, lai visi kooperativu veidi, ne tikai patērētāju, bet arī kredita, ražošanas utt. kooperativi, ar attiecīgu pakāpenību un piesardzību tiklu apvienoti Centrālajā savienībā. Mēs esam pārliecināti, ka šai ziņā mūsu veiktos pasākumus atbalstīs Centrālā Izpildu Komiteja un darbinieki uz vietām, kuri pēc kooperativu galīgās formālās apvienošanās ar savu darbu saimnieciskajā celtniecībā un strādnieku un zemnieku vairākuma iesaistīšanā tajā panāks to, — to mēs izvirzījām par vienu no svarīgākajiem uzdevumiem. — lai kooperācijā, starp citu, būtu svarīgākais faktors cīņā pret birokrātismu, kas mantots no vecās, kapitālistiskās valsts, cīņā, kuru mēs arī savā programā esam pasludinājuši par svarīgāko uzdevumu. Un šo cīņu mēs vedīsim visos resoros, visādiem līdzekļiem un. starp cilu, apvienojot kooperatīvos un apelējot no buržuāzisko kooperativu virsotnēm pie īstām darba ļaužu masām, kurām visām jāstājas kooperativā celtniecībā patstāvīgā darbā.

No iekšējās celtniecības jautājumiem man vēl gribas atzīmēt to, kas veikts zemkopības laukā. Lai nokārtotu zemes lietošanu, Zemkopības tautas komisārs 1919. gada jūlijā izdeva cirkulāru par pasākumiem cīņai pret iedalītās zemes biežu pārdalīšanu. Šis cirkulārs tika publicēts 1. jūlijā avīzē ,,Iz-vcstija VCIK“ un ietilpa „Strādnieku un Zemnieku Valdības likumu un rīkojumu krājumā". Šis cirkulārs ir svarīgs tāpēc, ka tas atbild uz daudzajiem zemnieku norādījumiem un ziņojumiem, kuros viņi norāda, ka biežā pārdalīšana sīksaimniecības apstākļos traucējot darba disciplīnas celšanu, darba ražīguma paaugstināšanu. Šāds viedoklis ir arī Tautas Komisāru Padomei, kas Zemkopības komisariātam devusi uzdevumu iesniegt nolikuma projektu par pārdalīšanas kārtību. Šis projekts tiks tuvākajā laikā apskatīts. Gluži tāpat Zemkopības lautas komisariāts izvirza par savu uzdevumu vairākus steidzamus pasākumus, lai atjaunotu dzīvo un nedzīvo saimniecības inventāru. Šajā ziņā liela nozīme ir tieši vietējo darbinieku sistemātiskajam darbam, un mēs ceram, ka Viskrievijas Centrālās Izpildu Komitejas locekļi izdarīs attiecīgu spiedienu uz varas orgāniem un sniegs atbalstu, lai šie Zemkopības tautas komisariāta pasākumi liktu realizēti iespējami īsākā laikā.

Tagad es pāreju pie mūsu celtniecības pēdējā un būtībā paša galvenā jautājuma — pie jautājuma par darba armijām un darba mobilizāciju. Sabiedriskās dzīves krasu pāreju un pārgrozību laikā pats grūtākais uzdevums ir uzdevums — ņemt vērā katras pārejas savdabību. Kā sociālistiem cīnīties kapitālistiskās sabiedrības iekšienē — tas nav grūts uzdevums, un tas jau sen ir atrisināts. Kā iedomāties attīstītu sociālistisku sabiedrību — arī tas nav grūti. Arī šis uzdevums ir atrisināts. Bet, kā praktiski realizēt pāreju no vecā, pierastā un visiem pazīstamā kapitālisma uz jauno, vēl nedzimušo sociālismu, kam vēl nav drošas bāzes, — lūk, pats grūtākais uzdevums. Šī pāreja labākā gadījumā aizņems daudzus gadus. Sai periodā mūsu politika sadalīsies veselā rindā vēl sīkāku pāreju. Un viss tā uzdevuma smagums, kurš gulstas uz mums, visas politikas grūtības un visa politikas māksla ir tā, lai ņemtu vērā katras tādas pārejas savdabīgos uzdevumus.

Mēs tikko kā esam atrisinājuši galvenajos un pamata vilcienos, lai gan vēl ne līdz galam, kara uzdevumu. Mēs izvirzījām sev uzdevumu par katru cenu atsist baltgvardu uzbrukumu. Mēs teicām: pie mums visam jākalpo kara vajadzībām. Tā bija pareiza politika. Mēs ļoti labi zinām, ka šī politika izpaudās nedzirdētās grūtībās aizmugurē, aukstumā, badā, postā, bet tieši tas apstāklis, ka Sarkanā Armija, kas starp citu iegūst lādu novērtējumu, kāda paraugus es nolasīju, atrisināja šo uzdevumu pašā atpalikušākajā zemē, — pierāda, ka šajā zemē ir jauni spēki, citādi nebūtu domājama šās priekšzīmīgās armijas dibināšana un uzvara pār materiālā ziņā stiprākām armijām. Bet pēc tam kad mēs visu valsts aparatu esam orientējuši uz to un pratuši atrisināt šā uzdevuma savdabīgumu — it visu pakļaut kara interesēm, — stāvoklis prasa strauju un krasu pāreju. Karu mēs vēl neesam beiguši. Jāsaglabā visa militārā gatavība, jāiznīcina Deņikina karaspēks, jāparāda jebkuras zemes muižniekiem un kapitālistiem, ka, ja viņi vēl gribēs militāri izrēķināties ar Krieviju, viņi piedzīvos tādu pašu likteni kā Kolčaks un Deņikins. Tāpēc mēs nedrīkstam ne par matu pavājināt savus militāros spēkus. Un tai pašā laikā visa zeme jāpārvirza uz citām sliedēm, jāpārkārto viss mechanisms. Nav iespējams un nav vajadzīgs vēl tālāk saasināt nostāju — visu karam, tāpēc ka pamatos kara uzdevums ir atrisināts.

Rodas uzdevums — pāriet no kara uz mierīgu celtniecību tik īpatnējos apstākļos, ka mēs nevaram demobilizēt armiju, jo mums jārēķinās kaut vai ar iespēju, ka mums var uzbruki tā pati Polija vai jebkura lielvalsts, kuras Antante joprojām kūda pret mums. Šis uzdevuma savda-bigums, kad mēs nevaram pavājināt savus militāros spēkus, bet kad mums visa Padomju varas mašina, kas orientēta uz kara vajadzībām, jāpārved uz jaunām mierīgas saimnieciskas celtniecības sliedēm, — prasa ārkārtīgu uzmanību un ir paraugs tam, ka mēs te nevaram tikt galā, ņemot palīgā programas vispārējās formulas, vispārējās tezes, vispārējos komunisma principus, bet ka mums jāņem vērā šo apstākļu savdabīgums, pārejot no kapitālismu uz komunismu, pārejot no tādas zemes stāvokļa, kuras visa uzmanība bija veltīta karam, uz tādas zemeg stāvokli, kura militārā ziņā iekarojusi sev izšķirošu uzvaru un kurai jāpāriet pie saimniecisko uzdevumu militārās atrisināšanas, pie militārās atrisināšanas tāpēc, ka stāvoklis, kā jums visiem zināms, ir ārkārtīgi smags. Ziemas beigas atnes un ir atnesušas darba ļaužu masām nedzirdētas grūtības — badu, aukstumu, postu. Viss tas mums jāpārvar par katru cenu. Mēs zinām, ka mēs varam to izdarīt. To mums ir pierādījusi Sarkanās Armijas enerģija.

Ja mēs līdz šim varējām cīnīties, būdami ielenkti no visām pusēm un atgriezti no visbagātākajiem labības un ogļu rajoniem, tad tagad, kad mēs visu lo esam dabūjuši, kad mums ir iespēja kopā ar Ukrainu atrisināt saimnieciskās celtniecības uzdevumus, — mēs varam atrisināt galveno uzdevumu: savākt lielu daudzumu labības un pārtikas produktu, nogādāt tos rūpniecības centros, lai sāktu rūpniecības celtniecību. Šim uzdevumam mums jākoncentrē visi mūsu spēki. Novirzīšanās no tā uz jebkādiem citiem praktiskiem uzdevumiem nav pieļaujama; tas jāalrisina ar militāriem līdzekļiem, ar pilnīgu nesaudzīgumu, pilnīgi nomācot visas pārējās intereses. Mēs zinām, ka vesela rinda vislikumīgāko prasību un interešu paliks neievērotas, bet, ja mēs nebūtu pametuši tās neievērotas, — tad mēs karā uzvaru nebūtu guvuši. Tagad vajag izdarīt krasu un strauju pāreju uz to, lai radītu sev mierīgas saimnieciskas celtniecības bāzi. Šī bāze jāizveido, radot lielus pārtikas krājumus un piegādājot tos centrālām rajonam; transporta uzdevums ir izejvielu un produktu piegādes uzdevums. Ja no 1917. gada augusta līdz 1918. gada augustam mēs savācām 80 miljonu pudu labības, otrā gadā — "0 miljonu, tagad 5 mēnešos — 90 miljonu, savācām ar mūsu Pārtikas komisariāta aparalu, savācām sociālistiski, nevis kapitālistiski, par cietām cenām, ar reparticiju zemnieku vidū, nevis pārdodot brīvā tirgū, — tas nozīmē, ka ceļu mēs esam sev atraduši. Mēs esam pārliecināti, ka tas ir pareizs ceļš un dos mums iespēju gūt tādus rezultātus, kas nodrošinātu mums lielu saimniecisku celtniecību.

Visi spēki jāveltī šim uzdevumam, visi militārie spēki, kas sevi parādījuši militārā celtniecībā, jāpārved uz šīm jau-najnin sliedēm. Lūk, lie savdabīgie apslākļi, lā savdabīgā pāreja, kas radījusi darba armiju ideju, ierosinājusi likumu par pirmās darba armijas dibināšanu Uralos un par Ukrainas darba armijas dibināšanu, pēc tam likumu par rezerves armijas spēku pievēršanu darba uzdevumiem, tad lēmumu, kuru Padomju vara izdevusi par darba klausības komitejām ^ Visus šos likumus sīkā un vispusīgā ziņojumā jums apgaismos Viskrievijas Centrālās Izpildu Komitejas loceklis. Es, protams, nevaru iedziļināties šajā nozarē, tāpēc ka to var pietiekami spilgti apgaismot īpašā ziņojumā. Es tikai pasvītroju lā nozīmi mūsu vispārējā politikā, šās pārejas nozīmi, kura mums izvirza savdabīgus uzdevumus — kā karā sasprindzināt visus spēkus, organizēt tos, lai savāktu lielus pārtikas produktu krājumus un nogādātu tos rūpnieciskās celtniecības centros. Šai nolūkā katrā ziņā dibināt darba armijas, organizēties kā karā, saspiest, sašaurināt, pat slēgt veselu rindu iestāžu, lai tuvākajos mēnešos par katru cenu pārvarētu transporta sabrukumu, izkļūtu no šā izmisīgā stāvokļa, kad ziemas beigas atnes lādu aukstumu, badu un trūkumu. No tā jāliek āra. To mēs varam izdarīt. Un, kad VCIK apstiprinās visus darba klausības un darba armiju pasākumus, kad tā plašās iedzīvotāju masās vēl vairāk ieviesīs šo domu un pieprasīs, lai visi vietējie darbinieki to realizētu, — mēs esam pilnīgi pārliecināti, ka ar šo visgrūtāko uzdevumu mēs tiksim galā, ne par matu nevājinot mūsu militāro gatavību.

Nevājinot mūsu militāro gatavību, mums katrā ziņā jā-pārved Padomju republika uz jaunām saimnieciskās celtniecības sliedēm. Tuvākajās nedēļās, varbūt tuvākajos mēnešos, šis uzdevums jāveic. Katrai padomju vai partijas organizācijai jāsasprindzina visi spēki, lai likvidētu transporta sabrukumu, palielinātu labības krājumus.

Tad un tikai tad mums būs bāze, stingrs pamats plašai rūpnieciskai celtniecībai, Krievijas elektrifikacijai. Un, lai iedzīvotājiem un it īpaši zemniecībai parādītu, ka mums šai ziņā ir plaši, ne no fantāzijas ņemti, bet ar teehniku nostiprināti, zinātniski sagatavoti plāni, — šai nolūkā, es domāju, mums jāpieņem, — es ceru, ka CIK tam piekritīs, rezolūcija, kas uzdod TSAP un Zemkopības komisariātam, savstarpēji vienojoties, izstrādāt projektu jautājumā par Krievijas elektrifikaeiju.

Ar Valsis izdevniecības palīdzību un ar bijušās Kušņe-reva, tagad 17. valsts tipogrāfijās strādnieku enerģiju man izdevās panākt lo, lai ļoti īsā laikā tiktu izdota Kržižanov-ska brošūra: „Krievijas elektrifikacijas pamatuzdevumi*1. Rīt šī brošūra liks izdalīta visiem VC1K locekļiem, Šī i). Kržižanovska brošūra, kurš strādā TSAP elektrolech-niskajā apakšnodaļā, rezumē to, kas jau veikts, un izvirza jautājumus, kuru propagandēšana, — ne praktiskā lietošana, bet propagandēšana, — būs tagad viens no vissvarīgākajiem uzdevumiem.

Es ceru, ka CIK pieņems to rezolūciju, kas CIK vārdā dod TSAP un Zemkopības tautas komisariātam uzdevumu dažu mēnešu laikā izstrādāt, — mūsu praktiskie uzdevumi šai laikā būs citādi, — izstrādāt ar zinātnes un tcchnikas pārstāvju atbalstu plašu un pilnīgu Krievijas elektrilika-eijas plānu. Brošūras autoram ir pilnīga taisnība, kad tās epigrafam viņš izvēlējies izteicienu: „Tvaika gadsimts — buržuāzijas gadsimts, elektrības gadsimts — sociālismā gadsimts". Jaunajai ekonomiskajai celtniecībai mums nepieciešama jauna lechniska bāze. Šī jaunā techniskā bāze ir elektrība. Uz šās bāzes mums būs jāceļ itin viss. Tas prasīs ilgus gadus. Mēs nebaidīsimies strādāt 10 un 20 gadu, bet mums jāparāda zemniecībai, ka rūpniecības un zemkopības vecās nošķirtības vietā, šās visdziļākās pretrunas vietā, kura uzturēja kapitālismu, sēja nesaskaņas starp rūpniecības strādniekiem un zemkopības strādniekiem, — mēs izvirzām sev uzdevumu atdot atpakaļ zemniecībai to, ko mēs saņēmām no viņas kā labības aizdevumu, jo mēs zinām, ka papīra nauda, protams, nav labības ekvivalents. Šis aizdevums mums jāatdod, organizējot rūpniecību un ar tās produkciju apgādājot zemniekus. Mums jāparāda zemniekiem, ka rūpniecības organizēšana uz modernās augstākās teclīnis-kās bāzes, uz elektrifikacijas bāzes, kura saistīs pilsētu ar laukiem, izbeigs nošķirtību starp pilsētu un laukiem, dos iespēju celt lauku kultūras līmeni, pat visnomaļākajos stūros pārvarēt atpalicību, tumsību, nabadzību, slimības un grimšanu mežonībā. Pie tā mēs ķersimies tiltiņ, tiklīdz tiksim galā ar mūsu kārtējo pamatuzdevumu. Šai nolūkā mēs neatrausimies ne uz brīdi no mūsu praktiskā pamatuzdevuma.

Tuvākajos mēnešos— visus spēkus pārtikas piegādei un pārtikas bāzes paplašināšanai. No tā nedrīkst būt ne mazākās novirzīšanās. Bet līdzās tam zinātnes un technikas speciālisti lai izstrādā uz daudziem gadiem aprēķinātu visas Krievijas elektrifikacijas plānu. Lai tas sakars ar ārpasauli, ar kapitālistisko Eiropu, ko mēs esam nodibinājuši, tas logs, kuru • mēs sev esam izcirtusi, noslēgdami mieru ar Igauniju, kalpo tam, lai mēs tūlīt pat dabūtu nepieciešamo Icchnisko palīdzību. Un, atrisinājuši tuvākajos mēnešos transporta un pārtikas pamatuzdevumus, atrisinājuši darba klausības uzdevumus, uz kuriem mēs pilnīgi koncentrēsim visus savus spēkus, tuvākā laikā ne uz ko nenovirzoties, atrisinājuši tos, mēs parādīsim, ka mēs protam pāriet pie celtniecības uzdevumiem uz daudziem gadiem, pie uzdevumiem pacelt visu Krieviju uz augstākas techniskas bāzes, kas likvidēs nošķirtību starp pilsētu un laukiem un dos iespēju pilnīgi un noteikti pārvarēt to lauku atpalicību, to sadrumstalotību, izkliedētību, tumsību, kura ir galvenais cēlonis visam līdzšinējam sastingumam, visai atpalicībai, visai apspiestībai. Un šajā sierā, šās mierīgās uzvaras sfērā rūpniecības reorganizācijas bezasiņu frontē mēs, ja operēsim ar visu mūsu militāro prasmi, ar visu enerģiju, koncentrējot šim uzdevumam visus spēkus, — mēs šajā sfērā gūsim vēl izšķirošākas, vēl dižākas uzvaras nekā tās, kuras mēs guvām kara laukā. (Aplausi.)

1st pārskati publicēti /920. Q. 3. februāri aut es >,Pnw<ia" '23. nr-ū un avīzes „Izvestija YCIK“ 23. nr-ā

Pilnīgi iespiests pirmoreiz Iespiests pēc stenograrnas

20 Ж soj.

KKP ATBILDES PROJEKTS (JEB TEZES) UZ VACIJAS NEATKARĪGAS S.-D. PARTIJAS VĒSTULI^71

Tā kā esam sagaidījuši oficiālu priekšlikumu no neatkarīgajiem (vācu) par sarunām, mums tagad kā partijai jāatbild viņiem pilnīgi vaļsirdīgi, bez tās „diplomātijas", kura Komunistiskai Internacionālei zināmā mērā obligātā.

Un atbildēt vajag tā, lai lietu noskaidrotu strādnieku masām, kas simpatizē proilelariata diktatūrai un padomju sistēmai, — strādnieku, kurus ne tikai Vācijā, bet arī Francijā un Anglijā, kā arī vēl daudzās citās zemēs, krāpj (apzinīgi un neapzinīgi, t. i., pašapmānīšanās dēļ) vadoņi, kas tikai vārdos parakstās zem šiem strādnieku vidū populārajiem lozungiem (proletariāta diktatūra un Padomju vara), bet patiesībā strādā, propagandē, aģitē u. t. jpr. pa vecam, nevis šo lozungu garā, bet tādā garā, kas runā pretim šiem lozungiem.

Turpmākais ir lādas atbildes, (no KKP vācu Neatkarīgajai sociāldemokrātiskai partijai) tēžu pirmuzmetums:

(punktu kārtība arī vēl jāgroza)

1. Proletariāta diktatūra nozīmē prasmi, gatavību, apņēmību ar revolucionāriem pasākumiem, ar eksplualaloru ekspropriāciju saistīt savā pusē (proletariāta revolucionārā avangarda pusē) visas darba ļaužu un ekspluatēto masas.

Vācu neatkarīgo ikdienas aģitācijā (piem., avīzē „Frei-heit“*) tā nav. Nav tā arī longetistiem.

2. Konkrēti tāda aģilacija sevišķi nepieciešama lauku proletāriešiem un pusproleiariešiem, kā arī sīkzcmniekiem (zemniekiem, kas nelielo algotu darbu pat karstajā pļaujas

.Brīvība". I<ed.

laikā u. tml., zemniekiem, kas maz pārdod labību vai nepārdod to). Šiem iedzīvotāju slāņiem vajag ik dienas pavisam vienkārši, populāri paskaidrot viskonkrētākajā veidā, ka proletariats, saņēmis valsts varu savās rokās, dos viņiem uz ekspropriēto muižnieku rēķina tūlītēju viņu stāvokļa uzlabošanu. Dos viņiem atbrīvošanu no lielo ze-mesīpašnieku jūga, dos viņiem kā vienai veselai vienībai lielās muižas, atbrīvošanu no parādiem un tā tālāk, un tamlīdzīgi. To pašu arī pilsētas neproletariskām vai ne gluži proletāriskām darba ļaužu masām.

Ar tādu aģitāciju vācu neatkarīgie (tāpat kā longelisli) nenodarbojas.

3. Padomju sistēma ir to buržuāzisko melu sagraušana, kuri par „preses brīvību^1' dēvē preses uzpirkšanas brīvību, brīvību bagātniekiem, kapitālistiem pirkt avīzes, brīvību kapitālistiem uzpirkt simtiem avīžu un tādējādi viltot tā dēvēto „sabiedrisko domu".

So patiesību vācu neatkarīgie (runājot par viņiem, vienmēr domāsim ir longetistus, ir angļu neatkarīgos un tā tālāk, un tamlīdzīgi) neapzinās, nerealizē to, ncaģitē ik dienas par to, lai revolucionārā ceļā iznīcinātu to preses verdzināšanu, ko izdara kapitāls un ko buržuāziskā demokrātijā melīgi nosauc par preses brīvību.

Neizdarot tādu aģitāciju, neatkarīgie tikai vārdos atzīst (Lippenbekenntniss) Padomju varu, bet īstenībā paliek pilnīgi buržuāziskās demokrātijās aizspriedumu jūgā.

Viņi neprot paskaidrot galveno — tipogrāfiju un noliktavu, papīra krājumu ekspropriāciju, jo paši to nesaprot.

4. Tas pats attiecas uz sapulču brīvību (tie ir meli, kamēr bagātniekiem pieder labākās ēkas vai kamēr tie nopērk sabiedriskās ēkas), uz „tautas apbruņošanu", uz sirdsapziņas brīvību (= brīvību kapitalam pirkt un uzpirkt veselas baznīcu organizācijas masu apstulbināšanai ar reliģijas opiju) un uz visām pārējām buržuāziski demokrātiskajām brīvībām.

5. Proletariāta diktatūra nozīmē buržuāzijas nogāšanu, ko izdara viena šķira — proletariats, un turklāt tieši viņa revolucionārais avangards. Prasīt, lai šis avangards jau iepriekš iegūtu sev tautas vairākumu ar balsošanu buržuāzisko parlamentu, buržuāzisko satversmes sapulču u. c. vēlēšanās, tas ir, ar balsošanu, pastāvot algotajai verdzībai, pastāvot ekspluatatoriem, pastāvot viņu jūgam, pastāvot privātīpašumam uz, ražošanas līdzekļiem, prasīt to vai pieņemt kā varbūtību —< nozīmē īstenībā pilnīgi pamest proletariāta diktatūras viedokli un faktiski pāriet uz buržuāziskās demokrātijās viedokli.

Tieši tā rīkojas vācu neatkarīgie un franču longetisti. Atkārtodamas sīkburžuazisko demokrātu frāzes par „tautas" vairākumu (ko apkrāpusi buržuāzijā un apspiedis kapitāls), šīs partijas objektīvi vēl stāv buržuāzijas pusē pret proletariātu. .fi'S " t

6. Proletariāta diktatūra paredz un nozīmē tās patiesības skaidru apzināšanos, ka proletariats sava objektivā, ekonomiskā stāvokļa dēļ jebkurā kapitālistiskā sabiedrībā pareizi izsaka visu darba ļaužu un ekspluatēto masu, visu pusproletariešu (t. i., tādu, kas daļēji pārtiek, pārdodot darba spēku), visu sīkzemnieku intereses un tamlīdzīgi.

Šie iedzīvotāju slāņi seko buržuāziskām un sīkburžua-ziskām (tai skaitā II Internacionāles „sociālistiskām^1* partijām), nevis parādīdami brīvu gribu (kā domā sīkburžua-ziskā demokrātijā), bet tieši buržuāzijas krāpti, sakarā ar kapitala jūgu pār viņiem, sakarā ar sīkburžuazisko vadoņu pašapmānīšanos.

Šos iedzīvotāju slāņus (pusproletariešus un sīkzemnie-kus) proletariats saistīs savā pusē, varēs saistīt savā pusē tikai pēc savas uzvaras, tikai pēc valsts varas iekarošanas, tas ir, pēc tam kad tas būs nogāzis buržuāziju, ar to būs atbrīvojis visus darba ļaudis ņo kapitala jūga un būs viņiem praksē parādījis, kādus labumus (labumus, atbrīvojoties no ekspluatatoriem) dod proletāriskā valsts vara.

Šo domu, kas ir proletariāta diktatūras idejas pamats un būtība, vācu neatkarīgie un franču longetisti nesaprot, neievieš to masās, nepropagandē ik dienas.

7. Proletariāta diktatūra nozīmē apzināšanos, ka ir nepieciešams ar vardarbību apspiest ekspluataloru pretošanos. nozīmē gatavību, prasmi, apņēmību to izdarīt. Bet, tā kā buržuāzijā, pat visrepublikāniskākā un visdemokrātiskākā (piemēram, Vācijā, Šveicē, Amerikā), sistemātiski ķeras pie grautiņiem, pie bučošanas, pie slepkavības, pie militārās varmācības, pie terora pret komunistiem un īstenībā pret jebkādiem revolucionāriem proletariāta soļiem, lād šādos apstākļos atteikties no vardarbības, no terora — nozīmē pārvērsties raudulīgā sīkburžujā, nozīmē sēt reakcionāras sīkpilsoniskas ilnzijas par sociālo mieru, nozīmē — konkrēti runājot — bīties no kaušļa oficiera.

Jo visnoziedzīgākais un reakcionārākais 19".—1918. g. imperiālistiskais karš ir visās zemēs izaudzinājis un izvirzījis politikas avanscēnā visās, pat pašās demokrātiskākajās republikās tieši desmitus un atkal desmitus tūkstošu reakcionāru oficieru, kas gatavo teroru un realizē teroru buržuāzijas labā, kapitala labā pret proletariātu.

Tāpēc tā nostāja terora jautājumā, kādu īstenībā pauž parlamenta runās, avīžu rakstos, visā aģitācijā un propagandā vācu neatkarīgie un franču longetisti, ir faktiska pilnīga atteikšanās no proletariāta diktatūras būtības, ir faktiska pāriešana sīkburžuaziskās demokrātijās pozicijā, ir strādnieku revolucionārās apziņas sagandēšana.

8. Tas pats atliecas uz pilsoņu karu. Pēc imperiālistiskā kara reakcionāro ģenerāļu un oficieru priekšā, kuri lieto teroru pret proletariātu, tā fakta priekšā, ka ar visu buržuāzisko valstu pašreizējo politiku jau tiek gatavoti jauni imperiālistiski kari, — un ne tikai tiek apzinīgi gatavoti, bet ari ar objektīvu nepieciešamību izriet no visas viņu politikas, — lādos apstākļos, tādā situācijā apraudāt pilsoņu karu pret eksplualaloriem, nosodīt to, baidīties no tā — tas nozīmē īstenībā kļūt par reakcionāru.

Tas nozīmē baidīties no strādnieku uzvaras, kura var maksāt desmitus tūkstošus upuru, un droši pieļaut jaunu imperiālistisku slaktiņu, kas vakar maksāja un rīt maksās miljoniem upuru.

Tas nozīmē faktiski atbalstīt buržuāzisko ģenerāļu un buržuāzisko oficieru reakcionāros un varmācīgos paņēmienus, nodomus un gatavošanos.

Tieši tik reakcionāra īstenībā ir salkanā, sīkhuržnaziskā, sentimentālā vācu neatkarīgo un franču longetislu pozicijā pilsoņu kara jautājumā. Skatās caur pirkstiem uz baltās gvardes intrigām, uz to, ka buržuāzijā to sagatavo, ka buržuāzijā to rada, un liekulīgi, varizejiski (vai gļēvi) novēršas no proletāriešu sarkanās gvardes, sarkanās armijas dibināšanas darba, kura spēj apspiest ekspluataloru pretošanos.

9. Proletariāta diktatūra un Padomju vara nozīmē skaidri apzināties, ka buržuāzisko (kaut arī republikāniski demokrātisko) valsts aparatu, tiesas, birokrātiju, civilo un militāro, utt. ir nepieciešams sagraut, salauzt drupās.

Vācu neatkarīgie un franču Iongetisti neizrāda ne šās patiesības apzināšanos, ne arī ikdienas aģitāciju tās labā. Vēl ļaunāk: visu aģitāciju viņi ved pretējā garā.

10. Ikkatra revolūcija (atšķirībā no reformas) pati par sevi nozīmē krizi un visai dziļu krizi, kā politisko, tā arī ekonomisko. Tas — neatkarīgi no krizes, ko radījis karš.

Proletariātu revolucionārās partijas uzdevums ir strādniekiem un zemniekiem izskaidrot, ka jābūt vīrišķīgiem, lai droši sagaidītu šo krizi un rastu revolucionārajos pasākumos spēka avotu šās krizes pārvarēšanai. Tikai pārvarot vislielākās krizes ar revolucionāru entuziasmu, ar revolucionāru enerģiju, ar revolucionāru gatavību nest vissmagākos upurus, proletariats var uzvarēt ekspluatatorus un galīgi atbrīvot cilvēci no kariem, no kapitala jūga, no algotās verdzības.

Citas izejas nav, jo reformistiskas attiecības pret kapitālismu ir radījušas vakar (un neizbēgami radīs rīt) miljonu cilvēku imperiālistisku slaktiņu un visādas krizes bez gala.

Šo pamatdomu, bez kuras proletariātu diktatūra ir tukša frāze, neatkarīgie un Iongetisti nesaprot, savā propagandā un aģitācijā to nepauž, neizskaidro masām.

". Neatkarīgie un Iongetisti nepadziļina, neattīsta masās apziņu, ka tas reformisms, kas faktiski bija pārsvarā II Internacionālē (1889.—19".) un pazudināja to, ir satrunējis un postošs, bet aptumšo šo apziņu, notušē slimību, neatklāj, neatmasko to.

12. Izstājoties no II Internacionāles, nosodot to vārdos (piem., Krispina brošūrā), neatkarīgie īstenībā sniedz roku Fridricham Adleram, Austrijas Nosku un Šeidemaņu kungu partijas biedram.

Neatkarīgie cieš savā vidū literatus, kas visnotaļ noliedz visus proletariāta diktatūras pamatjēdzienus.

Šī nesaskaņa starp vārdiem un darbiem raksturīga visai neatkarīgo partiju vadoņu politikai Vācijā, longetistu poli-

likai Francijā. Tieši vadoņiem piemīt sīkburžuaziskās demokrātijās un reformistiski sagandēto proletariāta virsotņu aizspriedumi pretēji strādnieku masu revolucionārām simpātijām, kas tiecas uz padomju sistēmu.

13. Neatkarīgie un Iongetisti nesaprot un neizskaidro masām, ka attīstīto zemju imperiālistiskā virspeļņa ļāva tām (un ļauj tagad) uzpirkt proletariāta virsotnes, atmest tam druskas no virspeļņas (ko dabū no kolonijām un no vājo zemju i'inancialās ekspluatācijas), radīt apmācītu strādnieku privileģēto slāni u. tml.

Neatmaskojot šo ļaunumu, necīnoties ne tikai pret tred-juniju birokrātiju, bet ari pret visām cechu sīkpilso-niskuma, strādnieku aristokrātijas, strādnieku augšslāņa privilēģiju izpausmēm, nesaudzīgi nepadzenot no revolucionārās partijas šā gara pārstāvjus, neapelējol pie apakš-slāņiem, pie arvien plašākām un plašākām masām, pie īstā ekspluatēto vairākuma, nevar būt ne runas par proletariāta diktatūru.

". Nevēlēšanās vai nemācēšana saraut sakarus ar strādnieku virsslānišiem, kurus saindējis imperialisms, izpaužas pie neatkarīgajiem un Iongetistiem arī tā, ka viņi neaģitē par tiešu un noteiktu visu koloniju tautu sacelšanās un revolucionārās kustības gadījumu atbalstīšanu.

Tādos apstākļos koloniālās politikas un imperiālismā nosodīšana kļūst par liekulību vai par stulba sīkpilsoņa tukšu gaušanos.

15. Neatkarīgie un Iongetisti neaģitē karaspēkā (par iestāšanos karaspēkā ar nolūku sagatavot tā pāriešanu strādnieku pusē pret buržuāziju). Šim nolūkam viņi nedibina organizācijas.

Uz buržuāzijas varmācībām, uz to, ka viņa bezgalīgi pārkāpj „likumīgumu” (tiklab imperiālistiskā kara laikā, kā arī pēc tā izbeigšanās), viņi neatbild ar nelegālu organizāciju sistemātisku propagandēšanu un to dibināšanu.

Nesavienojot legālo darbu ar nelegālo, legālās organizācijas ar nelegālām, nevar būt ne runas par īsti revolucionāru proletariāta partiju ne Vācijā, ne Šveicē, ne Anglijā, ne Francijā, ne Amerikā.

16. Visa neatkarīgo un longelislu propaganda, visa aģitācija, visa organizācija visā visumā ir vairāk sīkpilsoniski

demokrātiskā nekā revolucionāri proletāriskā; — paci-fisliska, nevis sociāli revolucionārā.

Sakarā ar to proletariāta diktatūras un Padomju varas „atzīšana^1* paliek tikai vārdos.

Rezumējums: tādos apstākļos KKP uzskata par vienīgo pareizo — nesavienoties ar neatkarīgajiem un longetistiem vienā Internacionālē, bet nogaidīt, kamēr franču un vācu strādnieku revolucionārās masas izlabos tādu partiju kā neatkarīgo un longetistu vājību, kļūdas, aizspriedumus, nekonsekvenci.

Komunistiskajā Internacionālē pēc KKP domām tādām partijām nav vietas.

KKP tomēr neatsakās apspriesties ar visām partijām, kas vēlas ar to apspriesties, zināt viņas domas.

Iespiests 1920. g. martā

Iespiests pēc rokraksta

RUNA MASKAVAS MEZGLA DZELZCEĻNIEKU KONFERENCE 1920. G. 6. FEBRUĀRI

īss avīzes pārskats

Lielu runu leica V. I. Ļenins. kuru sagaidīja ar vētrainiem aplausiem.

Starptautiskajā stāvoklī, teica biedrs Ļeņins, visspilgtākais takts ir miers ar Igauniju. Šis miers ir logs uz Eiropu. Ar to mums atveras iespēja uzsāki preču apmaiņu ar Rietumu zemēm. Mūsu pretinieki apgalvoja, ka revolūcija Rietumos esot tālu un ka bez tās mēs nenoturēšoties. Tomēr mēs ne tikvien noturējāmies, bet arī uzvarējām.

Uzvarējām, nedabūdami ne no kurienes nevienu patronu, uzvarējām tikai tāpēc, ka strādnieki un sarkanarmieši zināja, par ko viņi karo.

Ja mazās tautības, būdamas rotaļlietas Antantes rokās, sāk tiekties pēc miera ar Padomju Krieviju, tad tas izskaidrojams ar to, ka mēs pierādījām īstenībā, kā viņas krāpuši imperiālisti un cik sirsnīgi sniedz tām miera roku krievu proletariats. Igaunijai seko Polija. Ir saņemtas ziņas par to, ka Polija apspriedīšot Padomju Krievijas miera priekšlikumu. Šai bezasiņu uzvarai ir milzīga nozīme.

Pārejot pie jautājuma par iekšējo stāvokli, V. I. Ļeņins norādīja, ka galvenais te ir cīņa pret transporta sabrukumu. Pašlaik dzelzceļu transports karājas mata galā. Ja vilcieni apstāsies — tā būs proletārisko centru bojā eja. Nepieciešamas strādnieku masu varonīgas pūles, lai uzturētu transportu un atvieglotu cīņu pret badu un aukstumu. Ja pilsoņu karā, kas prasīja tik daudz upuru, bija iespējama neredzēta varonība, kas izšķīra lietu mums par labu, tad šī varonība un upuri nepieciešami arī tagad, kad karš ir pārgājis uz citu fronti — rūpniecisko. Tagad nepieciešamas uzvaras šajā bezasiņu frontē.

Vajag saprast, ka arī te vajadzīgi upuri. Mūsu zemes saimniecība jāpaceļ, nesot upurus. „Nāve vai uzvara” — tādam jākļūst lozungam rūpniecības frontē. Vajadzīgs, lai strādnieki apzinātos visspraigākās cīņas nepieciešamību uzvarai šajā frontē. Stāv priekšā ļoti smaga cīņa, un tā būs jāizcīna nogurušiem, izsalkušiem strādniekiem; bet, ja viņi sapratīs, ka no šās cīņas iznākuma atkarīgs strādnieku šķiras liktenis — viņi panāks savu.

Transporta jautājumu pašlaik apspriež Aizsardzības Padomē. Bet pašiem strādniekiem jāsaliedējas cīņai pret transporta sabrukumu un spekulāciju, kas sekmē šo sabrukumu. Tie, kas nedod valstij labības pārpalikumus, pārvērš dzelzceļus par spekulācijās līdzekli, — tic ir pret mums, un apzinīgajiem strādniekiem vienprātīgi jācīnās pret viņiem.

Sarkano Armiju mēs vedām pretī uzvarai ne vien ar aģitāciju, bet arī ar stingru dzelzs disciplinu. To, kas bija noorganizēts Sarkanajā Armijā, nepieciešams noorganizēt visās darba frontēs. Visa Sarkanās Annijas dibināšanas pieredze jāpārnes darba ļaužu dzelzceļnieku armijas vidē, lai to paceltu tai pašā augstumā, kādā pacēlusies Sarkanā Armija. Bez upuriem, bez dzelzs disciplines, bez speciālistu izmantošanas Sarkanā Armija nebūtu uzvarējusi, neuzvarēs arī dzelzceļnieku armija. (Aplausi.)

.,Pclrogradskaja Pravda", 20. ttr.. Iespiests pēc avīzes „Petrogradskaia

1920. o. 7. februāri Pravda" teksta

JA KARŠ, TAD KA JAU KARA

Muižnieki un kapitālisti, kurus nogāza Krievijas strādnieki un zemnieki, ar visas pasaules kapitālistu palīdzību uzspieda mums divus gadus ilgo pilsoņu karu.

Šo karu mēs beidzam ar uzvaru.

Mēs esam jau iekarojuši pirmo mieru, kas parādījis mūsu starptautiskās politikas pārākumu pār visu zemju apvienoto kapitālistu politiku. Sie kapitālisti visiem spēkiem traucēja Igaunijai noslēgt mieru ar mums. Mēs viņus uzvarējām. Mēs noslēdzām mieru ar Igauniju, — pirmo mieru, kam sekos citi, atklājot mums preču apmaiņas iespēju ar Eiropu un Ameriku.

Asiņaino karu, ko mums uzspieda ekspluatatori, mēs beidzam ar uzvaru. Divos gados mēs esam iemācījušies uzvarēt un esam uzvarējuši.

Tagad ir pienākusi kārta bezasiņu karam.

Par uzvaru bezasiņu kara frontē pret badu un aukstumu, pret izsitumu tifu un sabrukumu, pret tumsību un postu I

Šo bezasiņu karu mums uzspiedis tas sabrukums, ko radījis trīs gadus ilgais imperiālistiskais un divus gadus ilgais pilsoņu karš. Lai uzvarētu trūkumu un nabadzību, badu un postu, ko radījuši šie kari, vajag stingri paturēt prātā, labi iegaumēt un katrā ziņā it visur dzīvē realizēt likumu:

Ja karš, tad kā jau karā.

Strādnieki un zemnieki ir pratuši nodibināt Sarkano Armiju — bez muižnieka un kapitālista, pret muižnieku un kapitālistu, ir pratuši uzvarēt ekspluatatorus.

Strādnieki un zemnieki pratīs nodibināt mierīgā darba

Sarkanās armijas, — pratīs iekarot sev jaunu laimi, atjaunojot zemkopību un rūpniecību.

Pirmais un galvenais solis šajā virzienā ir tūlītēja, par katru cenu, ar revolucionāru enerģiju izdarāma, ar militāru apņēmību, saliedētību, straujumu, pašaizliedzību realizējama transporta atjaunošana.

Visi pie darba, biedri!

Pierādīsim, ka mierīgā darba laukā mēs pratīsim parādīt vēl lielākus varonības brīnumus un uzvaras nekā kara laukā pret ekspluatatoriem!

1920. g. 7. februārī

ttPravda", 28. txr., 1920. q.

8. februāri

Iespiests pēc avīzes t,Pravda*' teksta

Paraksts: N. Ļeņins

KUNA BLAGUŠAS-LEFORTA KAJOXA BEZPARTEJISKA KONFERENCE

")20. G. 9. FEBRUĀRĪ

AVĪZES MUSKATS

Savā runā biedrs Ļeņins skar divus aktuālus padomju šodienas jautājumus: starptautiskā stāvokļa un darba frontes jautājumu.

— Mūsu Sarkanā Armija, — saka biedrs Ļeņins, — ar savām uzvarām ir nostiprinājusi Padomju Krievijas stāvokli un devusi mums pirmo uzvaru pār Antanles imperiālistiem. Ar ko izskaidrojama šī uzvara? Skaidrs, ka tā gūta ne tikvien ar uzvarām frontē, bet ar to, ka mēs saistījām savā pusē pret mums karojošo zemju zaldātus. Ar desanta izcelšanu sabiedrotie paši dezorganizēja savu armiju un drīz vien bija spiesti to aizvākt. Zaldati atteicās cīnīties pret mums. Viens pats vārds „Padomju vara“, t. L, darba ļaužu vara, pilda ar prieku proletāriešu sirdis visā pasaulē.

Ar aģitācijas un propagandas palīdzību mēs atņēmām Antantei viņas pašas karaspēku. Mēs uzvarējām imperiālistus ne tikvien ar savu zaldatu palīdzību, bet arī balstoties uz viņu pašu zaldatu simpātijām mums. No otras puses, savu miera politiku attiecībā uz mūsu mazajām kaimiņvalstīm mēs esam pierādījuši ne vārdos, bet darbos. Ar Cerčila vārdiem Anglija draudēja mums ar " valstu karagājienu, bet šis karagājiens izjuka, kad reizē ar savām uzvarām mēs neatlaidīgi atkārtojām savus miera piedāvājumus. Mēs piedāvājām mieru Igaunijai, nevērojot nekādas robežas, bet ņemot vērā tikai to, ka mēs negribam izliet strādnieku un zemnieku asinis kaut kādu robežu dēļ.

Blokādes atcelšana izskaidrojama vienīgi ar tām simpātijām, kādas Padomju vara iedveš mums naidīgo zemju strādniekiem. Itālijā nonākusi tiktāl, ka sociālistisko partiju kongress vienbalsīgi pieņēmis rezolūciju par Padomju Krievijas blokādes atcelšanu un par tirdzniecisku sakaru atjaunošanu ar to. Mazo zemju buržuāziskās valdības, lai gan tās nemīl boļševikus, tomēr ir pārliecinājušās, ka boļševiki grib ar viņām labas kaimiņu attiecības, kamēr tie, ar kuriem kopā iet ģenerālis Deņikins vai cits kāds ģenerālis, visus papīriņus par sīko tautību neatkarību iznīcinātu jau otrā dienā pēc uzvaras. Bez neviena lielgabala, bez neviena ložmetēja, bez neviena šāviena mēs noslēdzām mieru un likām pamatu miera noslēgšanai ar visām pret mums karojošām valstīm. Mēs ar darbiem parādījām, ka Padomju varas miera politikas priekšā visām valdībām jānoliek ieroči.

Logs uz Eiropu pie mums jau ir izcirsts, un to mēs centīsimies plaši izmantot. Pret mums mēģina uzkūdīt Poliju, bet šie mēģinājumi neizdosies, un nav tālu tas laiks, kad mēs noslēgsim mieru ar visiem, lai gan viņi saka, ka neatzīstot mūs. Kā no uguns viņi bīstas no boļševistiskās sērgas izplatīšanās savās mājās, bet, lai gan viņi ir uzcēluši ap sevi Ķinas mūri, tomēr boļševisma sērga jau ir katrā šajā zemē, tā perinās viņās pašās. Šo sērgu atnesa franču un angļu zaldati, kas pabijuši Padomju Krievijā un paelpojuši tās gaisu. Tādējādi mēs esam guvuši divas uzvaras. Visās frontēs mēs esam satriekuši baltgvardu bandas, mēs esam iekarojuši mieru starptautiskā mērogā, pie tam iekarojuši nevis ar lielgabaliem, bet ar simpātijām, kuras esam pratuši iedvest ne tikai strādniekiem, bet pat sīko tautību buržuāziskajām valdībām.

Pēc tam biedrs Ļeņins īsumā skar darba fronti.

— Biedri, — viņš saka, — pārdzīvojuši nedzirdēti smagu aukstuma, bada, izsitumu tifa un dzelzceļa sabrukuma ziemu, mēs tuvojamies pavasarim. Mums jāuzvar arī šī fronte. Ja kara laikā mēs pratām upurēt visu, atdot visus labākos spēkus, — apzinīgie strādnieki, komunisti un kursanti gāja bojā pirmie, paceļot ar to visas armijas noskaņojumu, — tad arī tagad mēs sakām: mums vajadzīga izturība šajā saimnieciskā sabrukuma frontē; tāpat kā toreiz, komunisti un apzinīgie strādnieki, paši godprātīgākie, paši godīgākie, paši labākie, paši stingrākie, uz priekšu! Vajag karot, vajag cīnīties par katru vilcienu, par katru lokomotīvi. Uz to es aicinu bezpartejisko konferenci.

Biedri, pirms savu referātu beidzu, teikšu vēl dažus vārdus par pasākumiem, kādus Viskrievijas Centrālā Izpildu Komiteja pieņēmusi pēdējā sesijā. Sesija pieņēmusi vairākus pasākumus, kurus šajās dienās publicēs avīzēs, kurus vajag lasīt un iztirzāt visās strādnieku sapulcēs, klubos, fabrikās, rūpnīcās un Sarkanās Armijas daļās. Viens svarīgs VCIK lēmums, kam manuprāt būtu jāpievērš nopietna uzmanība, ir lēmums par cīņu pret birokrātismu mūsu iestādēs. Viens pasākums ir VCIK lēmums par mūsu Valsts kontroles aparata pārveidošanu strādnieku un zemnieku kontroles jeb strādnieku inspekcijas aparatā^72. Nepadzenot vecos ierēdņus, tāpat kā mēs nepadzinām no armijas speciālistus, bet norīkojām tiem blakus strādniekus komisārus, mums utī šiem buržuāziskiem speciālistiem jānorīko blakus strādnieku grupas, kuri paši novērotu, apgūlu un ņemtu šo darbu savās rokās. Vajag, lai strādnieki būtu visās valsts iestādēs, lai viņi kontrolētu visu valsts aparatu, un tas jāveic bezpartejiskiem strādniekiem, kuriem jāievēlē savi pārstāvji bezpartejiskās strādnieku un zemnieku konferencēs. Vajag nākt palīgā komunistiem, kuri pagurst zem pārmērīgās nastas. Šajā aparatā mums jāicplūdina iespējami vairāk strādnieku un zemnieku. Pie šā uzdevuma mēs ķersimies, paveiksim to un tā izskaudīsim no mūsu iestādēm birokrātismu. Ir nepieciešams, lai plašas bezpartejisko masas pārbaudītu visas valsts lietas un iemācītos pašas pārvaldīt.

Iespiests pēc auirrs „Pravda" teksta

„Prauda'\ 32. nr., 1920. o.

13. februārī

PUBLICISTA PIEZĪMES

I

Pilsonis Žans Longē atsūtījis man vēstuli, kuras galvenais saturs ir 1ās pašas sūdzības, kas Longē rakstā: „Kā apkrāpj krievus?" (,,Populaire“7\ 1920. 10.1). Ari šo savas avīzes numuru Longē man atsūtījis kopā ar „Internacionāles atjaunošanas komitejas" („Comitē pour la Reconstruction de l'Internationale")74 lapiņu. Lapiņā iespiesti divi rezolūciju projekti nākamajam Francijas sociālistiskās partijas kongresam Strasburgā. „Internacionāles atjaunošanas komitejas" vārdā lapiņu parakstījušas 24 personas: Amedejs Dinuā, pilsone Fani ja Klara, Kosī, Delepins, Pols Fors, L. O. Frosars, Eižens Fro, Gurdo, pilsone Leisiana, Le Trokē. Pols Luiis. Žans Longē, Moriss Morens, Maijerā, Mūrē, Moranžs, Paliko, Pešers, pilsone Marianna Roze, Daniels Renū, Servantjē, Siksts-Kenens, Tomazī, Verfeils.

Atbildēt uz Žana Longē sūdzībām un uzbrukumiem man šķiet lieki: pietiekamas atbildes ir F. Lorio raksti avīzē „Vie Ouvriēre" r5, 1920. 16. I ar virsrakstu: ,.Lēnāk, Longē!" („Tout doux. Longuet!") un Trocka raksts „Žans Longē" „Komunistiskās Internacionāles" 7“ 7.—8. nr-ā. Te atliek gluži maz ko piebilst; varbūt vajadzētu tikai savākt materiālu par 1919. g. 21. VII streika neizdošanos. Bet no Maskavas es nespēju to izdarīt. Es esmu redzējis tikai kādā komunistiskā austriešu avīzē citātu no avīzes „Avanti!"77, kurš atmasko nekrietno lomu, kāda šai lietā ir vienam no nekrietnākajiem social nodevējiem (vai anarcho-nodevējiem?), bijušam sindikalistiskam un antiparlainenta-ram kliedzējam Žuo (Jouhaux). Kāpēc gan Longē nevarētu

uzdot kādam darbu, ko Parīzē ir viegli veikt, kas savāktu visus dokumentus, visas Eiropas komunistisko avīžu piezīmes un rakstus, visas speciālās intervijas ar visiem ieinteresētiem vadoņiem un dalībniekiem jautājumā par 1919. g.

21. Vil streika neizdošanos? Šo darbu mēs izdotu ar sajūsmu. „Sociālistiskā audzināšana*1, par kuru visas pasaules ,,cenlristi“ (neatkarīgie Vācijā, longetisti Francijā, 1LP* Anglijā u. tml.) tik daudz un tik labprāt runā, ir jāsaprot nevis kā sociālismā vispārīgo frāžu, kas visiem apnikušas un pēc 19".—1918. g. nevienam neiedveš uzticību, pedantiski doktrinārā atkārtošana, bet gan kā vadoņu kļūdu un kustības kļūdu neatlaidīga atmaskošana.

Piemēram. Visi vadoņi, visi soc. partiju, arodbiedrību, strādnieku kooperativu ievērojamākie pārstāvji, kuri 19".—1918. g. karā bija par „tēvijas aizstāvēšanu", rīkojās kā sociālismā nodevēji. Neatlaidīgi atmaskot viņu kļūdu, sistemātiski izskaidrot, ka šis karš bija no abām pusēm laupītāju karš par iegūtā laupījuma sadalīšanu, ka neizbēgama ir tāda paša kara atkārtošanās, ja proletariats revolucionāri nenogāzīs buržuāziju, lūk, tas nozīmē veikt īstenībā „sociālistiskās audzināšanas" darbu.

Par tādu audzināšanu runā tieši manis minētās rezolūcijas, bet patiesībā tās dara sociālistiskās sagandēšanas darbu, jo aizsedz un noklusē to neuzticību, nodevību, ru-tinu, sastingumu, pašlabuma meklēšanu, sīkpilsoniskumu, tās kļūdas, kuras pārvarēt, no kurām apzinīgi atbrīvoties tad arī ir īstās audzināšanas uzdevums.

II

Abas longelislu rezolucijas nav nekam derīgas. Starp citu, tās ļoti derīgas vienam īpašam mērķim: lai ilustrētu varbūt pašu bīstamāko ļaunumu strādnieku kustībai Rietumos pašreizējā momentā. Šis ļaunums ir tas, ka vecie vadoņi, redzēdami masu nevaldāmo tieksmi uz boļševismu un uz Padomju varu, meklē (un bieži vien atrod!) izeju,

* — Independent Labour Party — Neatkarīgā strādnieku partija. tini

21 31). sej.

bardos atzīdami proletariāta diktatūra un Padomju varu, bet īstenībā joprojām palikdami vai nu proletariāta diktatūras ienaidnieki, vai arī cilvēki, kas nespēj vai negrib saprast tās nozīmi un realizēt to dzīvē.

Cik milzīgas, cik neaptverami 'lielas ir briesmas no tāda veida ļaunuma, to sevišķi uzskatāmi parādīja pirmās Padomju republikas bojā eja Ungārijā^78 (pirmajai, bojā gājušajai sekos otrā — uzvarošā). Vairāki raksti „Sarkanajā Karogā" („Die Rote Fahne“, Vinē^7"), Austrijas komunistiskās partijas Centrālajā orgānā, ir atklājuši vienu no galvenajiem šās bojā ejas cēloņiem: „sociālistu" nodevību, kuri vārdos pārgāja Bela Kuņa pusē un pasludināja sevi par komunistiem, taču darbos nerealizēja proletariātu diktatūrai atbilstošu politiku, bet svārstījās, bija gļēvi, skraidīja pie buržuāzijas, daļēji tieši sabotēja proletārisko revolūciju un nodeva to. Pasaulvarenie imperiālistiskie laupītāji (t. i„ buržuāziskās valdības Anglijā, Francijā utī.), kas ielenca Ungārijas Padomju republiku, protams, prata izmantot šīs svārstības Ungārijas Padomju varas valdības iekšienē un ar Rumānijas benžu rokām to zvēriski nožņaudza.

Nav šaubu, ka daļa ungāru sociālistu neliekuļoti pārgāja Bela Kuņa pusē un neliekuļoti pasludināja sevi par komunistiem. Bet lietas būtību tas nemaz negroza: ja cilvēkam, kas sevi „neliekuļoti" pasludinājis par komunistu, īstenībā ir nevis nesaudzīgi stingra, nelokāmi noteikta, pašaizliedzīgi drošsirdīga un varonīga politika (— likai tāda politika atbilst proletariāta diktatūras atzīšanai), bet, ja tas ir svārstīgs un gļēvs, — tad tāds cilvēks ar savu rakstura trūkumu, ar savām svārstībām, ar savu nenoteiktību izdara tādu pašu nodevību kā tiešais nodevējs. Personīgā nozīmē atšķirība starp nodevēju vāja rakstura dēļ un nodevēju, kas rīkojas ar nodomu un aprēķinu, ir ļoti liela; politiskā ziņā šās atšķirības nav, jo politika ir miljonu cilvēku taktiskais liktenis, bet šo likteni negroza tas, vai strādnieku un trūcīgo zemnieku miljonus nodevuši vāja rakstura nodevēji vai savtīgi nodevēji.

Kāda longetistu daļa, kuri parakstījuši rezolūcijas, ko mēs apskatām, izrādīsies par pirmās vai otrās no minētajām kategorijām, vai arī par kaut kādas trešās kategorijas cilvēkiem, lo tagad nevar zināt, un mēģinājums atrisināt tādu jautājumu būtu veltīga nodarbošanās. Svarīgi ir tas, ka šie longetisti kā politisks virziens piekopj pašreiz tieši Ungārijas „sociālistu" un „sociāldemokrātu" politiku, kuri pazudināja Padomju varu Ungārijā. Longetisti piekopj tieši šo politiku, jo vārdos viņi pasludina sevi par proletariāta diktatūras un Padomju varas piekritējiem, bet patiesībā joprojām izturas pa vecam, joprojām gan savās rezolūcijās aizstāv, gan dzīvē realizē veco politiku — sīkas piekāpšanās socialšovinismam, oportunismam, buržuāziskai demokrātijai, svārstīšanās, nenoteiktības, izvairīšanās, izlocīšanās, noklusēšanas un tamlīdzīgu politiku. Šī sīkā piekāpšanās, svārstības, nenoteiktība, izvairīšanās, izlocīšanās un noklusēšana kopsumā neizbēgami dod proletariāta diktatūras nodevību.

Diktatūra ir liels vārds, skarbs, asiņains vārds, kas izsaka divu šķiru, divu pasauļu, divu pasaulvēsturisku laikmetu nesaudzīgu cīņu uz dzīvību un nāvi.

Tādus vārdus nevar kaisīt vējā.

Likt dienas kārtībā proletariāta diktatūras realizēšanu un lai pašā laikā „baidīties apvainot" Albcrus Tomā, Brakes, Sambā kungus, citus nelietīgākā l'ranču socialšovi-nisma bruņiniekus, nodevīgo avīžu „L’Huinanitē"[24], „La Bataille"80 u. tini. varoņus, tas nozīmē izdarīt nodevību pret strādnieku šķiru, — aiz vieglprātības, aiz apzinīguma trūkuma, aiz rakstura trūkuma vai aiz citiem iemesliem, bet katrā ziņā tas nozīmē izdarīt nodevību pret strādnieku šķiru.

Nesaskaņa starp vārdiem un darbiem pazudināja otro Internacionāli. Trešā nav pat vēl gadu veca, bet tā jau kļūst par modi un par vilinājumu politikāņiem, kuri iet turp, kurp iet masas. Trešajai Internacionālei jau sāk draudēt nesaskaņa starp vārdiem un darbiem. Šīs briesmas vienmēr un visur jāatmasko par katru cenu, jebkāda šā ļaunuma izpausme jāizrauj ar visu sakni.

Longetistu rezolūcijas (tāpat kā vācu neatkarīgo, šo Vācijas longetistu, pēdējā kongresa rezolūcijas) „proletariāta diktatūru" pārvērš tādā pašā svētbildē, kādas vadoņiem, arodbiedrību ierēdņiem, parlamentāriešiem, kooperativu amatpersonām bija otrās Internacionāles rezolūcijas: svētbildi vajag pielūgt, svētbildes priekšā var pārmest krustu, svētbildei vajag paklanīties, bet svētbilde nemaz negroza praktisko dzīvi, praktisko politiku.

Nē, kungi, mēs nepieļausim pārvērst „proletariāta diktatūras" lozungu par svētbildi, mēs nesamierināsimies ar to, ka III Internacionāle paciestu nesaskaņu starp vārdiem un darbiem.

Ja jūs esat par proletariāta diktatūru, tad nepiekopiet to izvairīgo, nenoteikto izlīdzēju politiku attiecībā uz so-cialšovinismu, kādu jūs piekopjat un kas izteikta jau jūsu pirmās rezolūcijas pirmajās rindās: karš, redzat, „sarāvis" (a dēchirē) II Internacionāli, atrāvis to no „sociālistiskās audzināšanas" (education sociāliste) darba, bet „dažas šās Internacionāles daļas" (certaines de ses fractions) „novājinājušas sevi" ar to, ka dalījušās varā ar buržuāziju, un tā tālāk, un tamlīdzīgi.

Tā nav to cilvēku valoda, kuri apzinīgi un patiesi piekrīt proletariāta diktatūras idejai. Tā ir vai nu tādu cilvēku valoda, kuri sper soli uz priekšu, divus soļus atpakaļ, vai ari politikāņu valoda. Ja jūs gribat runāt tādā valodā, — pareizāk sakot, kamēr jūs runājat tādā valodā, kamēr tāda ir jūsu politika, palieciet II Internacionālē, jūsu vieta ir tur. Vai arī lai strādnieki, kuri ar savu masu spiedienu dzen jūs uz III Internacionāli, atstāj jūs II Internacionālē, bet paši bez jums pāriet III Internacionālē. Tādiem strādniekiem gan no Francijas sociālistiskās partijas, gan no Vācijas Neatkarīgās s.-d. partijas, gan no Anglijas Neatkarīgās strādnieku partijas mēs teiksim un ar to pašu nosacījumu: laipni lūdzami

Ja atzīst proletariāta diktatūru, ja līdz ar to runā par 19".—1918. g. karu, tad jārunā citādi: šis karš bija Angli-jas-Francijas-Krievijas imperiālistisko laupītāju karš pret Vācijas-Austrijas imperiālistiskiem laupītājiem — laupījuma, koloniju, finanču ietekmes „sfēru" sadalīšanas dēļ. Sludināt „tēvijas aizstāvēšanu" tādā karā bija sociālismā nodevība. Ja šo patiesību neizskaidro līdz galam, ja no strādnieku galvām, no sirdīm, no politikas neizskauž šo nodevību, tad nevar glābties no kapitālisma posta, nevar glābties no jauniem kariem, kuri ir neizbēgami, kamēr turas kapitālisms.

Jūs negribat, jūs nevarat runāt tādu valodu, vest tādu propagandu? Jūs gribat „saudzēt” sevi vai savus draugus, kuri sludināja „tēvijas aizstāvēšanu” vakar Vācijā Vilhelma vai Noskes laikā, Anglijā un Francijā —• buržuāzijas varas laikā? Tad saudzējiet III Internacionāli! aplaimojiet to ar savu prombūtni!

Ш

Līdz šim es runāju par pirmo no divām rezolūcijām. Otrā nav labāka. „Konfuzionisma” un pat „jebkāda kompromisa” („toute compromission” — tā ir tukša revolucionārā frāze, jo nevar būt pret jebkādu kompromisu) „svinīga” („solennelle”) nosodīšana, bet līdzās tam izvairīga, nenoteikta vispārēju frāžu atkārtošana, kuras „proletariāta diktatūras” jēdzienu nevis izskaidro, bet aptumšo, uzbrukumi „Klemanso kga politikai” (Francijas buržuāzisko politikāņu parastais paņēmiens, kuri kliķu maiņu iztēlo par režima maiņu), programas izklāsts, kura savos pamatos ir reformistiska — nodokļi, „kapitālistisko monopolu nacionalizācija” u. tml.

Longetisti nav sapratuši un negrib saprast (pa daļai: nespēj saprast), ka ar revolucionāro frāzi maskotais refor-misms bija II Internacionāles galvenais ļaunums, galvenais cēlonis tās kauna pilnajam kracham, cēlonis tam, ka „sociālisti” atbalstīja to karu, kurā noslepkavoja desmit miljonus cilvēku, lai izšķirtu lielo jautājumu, vai Anglijas-Krievijas-Francijas vai arī Vācijas laupītāju kapitālistu grupai jāaplaupa visa pasaule. 1

Īstenībā longetisti joprojām palikuši agrākie reformisti, kas savu reformismu masko ar revolucionāru frāzi un kas jauno vārdiņu „proletariāta diktatūra” lieto tikai kā revolucionāru frāzi. Tādi vadoņi, tāpat kā Vācijas Neatkarīgās soc.-dem. partijas, kā Anglijas Neatkarīgās strādnieku partijas vadoņi proletariātam nav vajadzīgi. Ar tādiem vadoņiem proletariats nevar realizēt savu diktatūru.

Atzīt proletariāta diktatūru, tas nenozīmē: par katru cenu jebkurā brīdī sākt uzbrukumu, sākt sacelšanos. Tās ir

blēņas. Lai izdarītu sekmīgu sacelšanos, vajadzīga ilgstoša, prasmīga, neatlaidīga sagatavošanās, kas prasa lielus upurus.

Atzīt proletariāta diktatūru, tas nozīmē: noteikti, nesaudzīgi un galvenais — pilnīgi apzinīgi, pilnīgi konsekventi saraut sakarus ar II Internacionāles oportunismu, refor-mismu, nenoteiktību, izvairīšanos; — saraut sakarus ar vadoņiem, kuri nevar neturpināt veco tradiciju, ar vecajiem (ne gadu, bet paņēmienu ziņā) parlamentāriešiem, arodbiedrību, kooperativu ierēdņiem u. tini.

Ar viņiem ir jāsarauj sakari. Žēlot viņus ir noziegums: tas nozīmē desmit vai simt tūkstošu cilvēku niecīgo interešu dē] nodot desmitu miljonu strādnieku un sīkzemnieku galvenās intereses.

Atzīt proletariāta diktatūru, tas nozīmē: pašos pamatos pārkārtot partijas ikdienas darbu, nolaisties lejā, pie tiem strādnieku, kalpu un sīkzemnieku miljoniem, kurus no kapitālisma un karu posta nevar glābt bez Padomēm, bez buržuāzijas nogāšanas. Konkrēti, vienkārši, skaidri izskaidrot to masām, desmitiem miljoniem, teikt viņiem, ka viņu Padomēm jāņem visa vara, ka viņu avangardam, revolucionārā proletariāta partijai jāvada cīņa, — lūk, kas ir proletariātu diktatūra.

Longetisti šo patiesību nepavisam nesaprot, viņiem nav ne mazākās vēlēšanās un spēju ik dienas to realizēt dzīvē.

IV

Austrijā komunisms ir pārdzīvojis vissmagāko periodu, kas, šķiet, vēl nav pilnīgi beidzies: augšanas slimības, ilūziju, it kā grupa, pasludinot sevi par komunistisku, varētu kļūt par spēku bez pamatīgas cīņas par ietekmi masās, kļūdas personu izvēlē (kļūdas, kas neizbēgamas katras revolūcijas sākumā; tādu kļūdu mums bija vesela rinda).

Komunistu dienas avīze „Sarkanais Karogs“ Koričonera un Tomana redakcijā rāda, ka kustība iziet uz nopietna ceļa.

Bet līdz kādam stulbumam, zemiskumam un nelietībai noiet Austrijas sociāldemokrāti, to pārāk acīm redzami rāda visa Renera un tamlīdzīgu Austrijas Šeidemaņu politika, kuriem — pa daļai aiz galīgas muļķības un rakstura trūkuma — palīdz Oto Baueri un Fridrichi Adleri, kas kļuvuši par parastiem nodevējiem.

Lūk, viens piemērs: Oto Bauera brošūra „Ceļš uz sociālismu". Man priekšā ir izdevniecības „Freiheit"* Berlines izdevums, acīm redzot neatkarīgās partijas izdevums, kura pilnīgi stāv uz tā paša nožēlojamā, banalā un nelietīgā līmeņa kā šī brošūra.

Pietiek aplūkot pāris vietas no 9. § („Ekspropriatoru ekspropriācijā"):

... „Ekspropriācijā nevar un nedrīkst notikt kapitālistu un muižnieku īpašuma rupjas (brutaler, zvēriskas) konfiskācijas formā; jo šādā formā tā nevarētu notikt citādi, kā stipri sagraujot ražošanas spēkus, kas izpostītu pašas tautas masas, aizsprostotu lautas ienākuma avotus. Ekspropriatoru ekspropriācijai, taisni otrādi, jānotiek nokārtotā, noregulētā formā”.. . ar nodokļiem.

Un mācītais vīrs ar piemēriem izskaidro, kā ar nodokļiem no mantīgajām šķirām varētu paņemt viņu ienākuma „četras devītdaļas" ...

Šķiet, pietiek? Kas attiecas uz mani, es pēc šiem vārdiem (bet es arī sāku brošuru lasīt no 9. §J nekā vairāk neesmu lasījis un bez sevišķas vajadzības nedomāju lasīt Oto Bauera kunga brošuru. Jo ir skaidrs, ka šis labākais no socialnodevējiem ir labākā gadījumā mācīts muļķis, kas ir pilnīgi nelabojams.

Tas ir pedanta paraugs, kurš savā dvēselē ir caur un cauri sīkburžujs. Pirms kara viņš rakstīja derīgas zinātniskas grāmatas un rakstus, „teorētiski" pieļaudams, ka šķiru cīņa var saasināties līdz pilsoņu karam. Viņš pat piedalījās (ja esmu pareizi informēts) 1912. g. Bazeles manifesta sastādīšanā, pie kam šis manifests tieši paredz proletārisko revolūciju taisni sakarā ar to karu, kas 19". gadā arī izcēlās.

Bet, kad īstenībā nonāca līdz šai proletāriskai revolūcijai, lad virsroku ņēma pedanta, filistra daba, kurš izbijās un banc/ojošo revolūciju sāka aplaistu ar reformistisku frāžu ejļiņu.

Viņš bija pamatīgi iegaumējis (pedanti neprot domāt, viņi prot atcerēties, viņi var iekalt galvā), ka teorētiski iespējama ekspropriatoru ekspropriācijā bez konfiskācijas. To viņš ir vienmēr atkārtojis. To viņš ir iegaumējis. To

Brīvību^1'. Red.

viņš zināja no galvas 1912. gadā. Pēc atmiņas viņš to atkārtoja 1919. gadā.

Viņš neprot domāt. Pēc imperiālistiskā kara un turklāt tāda kara, kas pat uzvarētājus novedis lidz bezdibeņa malai, — pēc pilsoņu kara sākšanās daudzās zemēs, — pēc tam kad ar faktiem starptautiskā mērogā pierādīts, ka imperiālistiskā kara pārvēršanās pilsoņu karā ir neizbēgama, 1919. gadā pēc Kristus dzimšanas sludināt Vines pilsētā kapitālistu ienākuma „četru devītdaļu" „nokārtotu" un „noregulētu" atsavināšanu, — lai to sludinātu, jābūt vai nu garā vājam, vai ari tam vecajam varonim no vecās, dižās ģermāņu dzejas, kurš ar sajūsmu lasa „grāmatu pēc grāmatas"81...

Lāga vīrs, kas droši vien ir labsirdīgākais ģimenes tēvs, godīgākais pilsonis, zinātnisku grāmatu godprātīgākais lasītājs un rakstītājs, ir piemirsis gluži mazu sīkumu: viņš piemirsis, ka tāda „nokārtota" un „noregulēta" pāreja uz sociālismu (pāreja, kas bez šaubām ir „tautai" visizdevīgākā, runājot abstrakti), prasa, lai proletariāta uzvara būtu absolūti droša, lai kapitālistu stāvoklis būtu absolūti bez cerībām, lai viņiem būtu absolūti nepieciešams visgodīgākā veidā padoties un lai viņi būtu absolūti gatavi to darīt.

Vai tāda apstākļu sagadīšanās ir iespējama?

Teorētiski, t. i., šai gadījumā pilnīgi abstrakti, runājot: protams, jā. Piemēram: pieņemsim, ka deviņās zemēs, tai skaitā visās lielvalstīs, Vilsoni, Loid-Džordži, Miljerani un pārējie kapitālisma varoņi jau atrodas tādā stāvoklī kā pie mums Judeņičs, Kolčaks un Deņikins ar viņu ministriem. Pieņemsim, ka pēc tam desmitajā mazajā zemē kapitālisti uzaicina strādniekus: darīsim tā, ka, pakļaujoties jūsu lēmumiem, mēs jums godīgi palīdzēsim realizēt „nokārtotu" un miermīlīgu (bez sagrāvēm!) „ekspropriatoru ekspropriāciju", saņemot par to pirmajā gadā 7o agrākā ienākuma, otrā gadā — 7e-

Pilnīgi iespējams, ka manis norādītajos apstākļos desmitās zemes kapitālisti vienā no vismazākajām un „miermīlīgākajām" zemēm arī iesniegs tādu priekšlikumu, un gluži neko ļaunu šās zemes strādnieki neizdarīs, ja viņi šo priekšlikumu lietišķi apspriedīs un (pakaulējušies: tirgonis nevar neuzprasīt) pieņems.

Varbūt tagad, pēc šā populārā paskaidrojuma, pat mācītais Oto Bauers un filozofs (tikpat izdevies kā. politiķis) Fridrichs Adlers sapratīs, kas par lietu?

Vēl nē? Nav saprotams?

Padomājiet, mīļais Oto Bauer, mīļais Fridrich Adler, vai pašreizējā brīdī vispasaules kapitālisma un tā vadoņu stāvoklis ir līdzīgs Judeņiča, Kolčaka un Deņikina stāvoklim Krievijā?

Nē, nav līdzīgs. Krievijā kapitālisti pēc viņu sīvās pretošanās ir sakauti. Visā pasaulē viņi vēl ir pie varas. Viņi ir kungi.

Ja jūs, mīļais Oto Bauer un Fridrich Adler, vēl arī tagad neesat sapratuši, kas par lietu, tad es jums piemetināšu vēl populārāk:

iedomājieties, ka tai laikā, kad Judeņičs stāvēja pie Petrogradas, Kolēaks valdīja Uralos, Dcņikins — visā Ukrainā, kad visu šo triju varoņu kabatās bija veselas pakas telegramu no Vilsona, Loid-Džordža, Miljerana un Ko par izsūtīto naudu, lielgabaliem, oficieriem, zaldātiem, iedomājieties, ka tādā laikā pie Judeņiča, Kolčaka vai Deņikina ierastos krievu strādnieku pārstāvis un teiktu: mūsu, strādnieku, ir vairākums, mēs jums dosim % no jūsu ienākumiem, bet vēlāk arī pārējo atņemsim „nokār-toti“ un mierīgi. Norunāts, „bez sagraušanas", vai ne?

Ja šis strādnieku pārstāvis būtu vienkārši apģērbies un viņu pieņemtu tikai krievu ģenerālis, tāds kā Deņikins, tad viņš strādnieku droši vien nosūtītu uz vājprātīgo iestādi vai vienkārši padzītu.

Bet, ja strādnieku pārstāvis būtu inteliģents pieklājīgā uzvalkā, turklāt vēl cienījama tētiņa dēls (tāds kā labais un mīļais Fridrichs Adlers), ja pie tam Deņikins nebūtu viens, bet pieņemtu kopā ar franču vai angļu „padomnieku", tad šis padomnieks, bez šaubām, teiktu Deņikinam:

„Klausieties, ģeneral, šis strādnieku pārstāvis taču ir tik gudrs, ka viņš tieši noder tam, lai būtu mums par ministru, tādu kā Hendersons Anglijā, Albers Tomā Francijā, Oto Bauers un Fridrichs Adlers Austrijā".

1920. ". II

Iespiests 1920. u.

Iespiests pēc rokraksta

TELEGRAMA J. V. STAĻINAM

Charkovā Revolucionārai kara padomei Dienvidrietumos

Staļinam

Pa tiešo vadu ārpus kārtas

1920. g. 16. II

Šodien es Jūs un visus dzirdēju lieliski, katru vārdu. Piedraudiet ar nošaušanu tam nevīžam, kurš, pārzinādams sakarus, neprot dot Jums labai pastiprinātāju un panākt, lai telefoniskie sakari ar mani būtu pilnīgā kārtībā. Es atzīstu par pareizu samazināto reparticiju un to, ka trūcīgiem tiek obligati pirmā kārtā izsniegta daļa savāktās labības. Pirmā kārtā jāieinteresē trūcīgie.

Ļeņins

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1938. g.

TELEGRAMA J. V. STAĻINAM

Charkovā Ukrainas darba armijas padomei

Sta|inam noraksts Ukrainas Revolucionārai komitejai

Ļoti priecājos, ka izdarījāt mērenu reparticiju •— 158 [inilj. pudu] un 10 procentus atstājat trūcīgajiem un ka esat jau atdevuši trīs pulkus un 4 eskadronus Ukrainas darba armijas padomei.

Ieteicu: 1) apsargāt gatavās ogles un steidzīgi nogādāt pastiprinājumus Kaukazijas frontei. Tas ir pats, pats galvenais; 2) apsargāt sāli un, aizņemot pa vienam pagastam ap Donbasu ar pulkiem un eskadroniem, realizēt reparticiju pilnīgi, izsniedzot trūcīgajiem maizi un sāli; 3) tūlīt mobilizēt daļu Charkovas un Doņecas strādnieku, lai tie strādātu kā pārtikas sagādes armija kopā ar pulkiem un eskadroniem; 4) Ukrainas darba armijas padomes darbu noteikt ik dienas ar pievestās labības, ogļu daudzumu, loko-motivju remontu.

Ļeņins

Iespiests pēc rokraksta

Sarakstus 1920. о- IX. februārī Pirmoreiz iespiests 19W. u-

ATBILDE UZ AMERIKĀŅU AVlZES „NEW YORK EVENING JOURNAL" KORESPONDENTA JAUTĀJUMIEM8S

1. „Vai mēs gatavojamies uzbrukt Polijai un Rumānijai?"

Nē. Mēs vissvinīgākā un oficiālākā veidā gan TKP vārdā, gan VC1K vārdā esam paziņojuši savus miermīlīgos nodomus. Diemžēl Francijas kapitālistiskā valdība kūda Poliju uzbrukt mums (droši vien arī Rumāniju). Par to runā pat vesela rinda amerikāņu radioraidījumu no Lionas.

2. „Mūsu plāni Āzijā?"

Tie paši, kas Eiropā: mierīga sadzīvošana ar tautām, ar visu nāciju strādniekiem un zemniekiem, kuri mostas jaunai dzīvei, dzīvei bez ekspluatācijas, bez muižniekiem, bez kapitālistiem, bez tirgoņiem. 19".—1918. g. imperiālistiskais karš, Anglijas un Francijas (un Krievijas) kapitālistu grupas karš pret Vācijas un Austrijas grupas kapitālistiem pasaules sadalīšanas dēļ ir pamodinājis Āziju un pastiprinājis tur, tāpat kā visur, cenšanos pēc brīvības, pēc mierīga darba, pēc tā, lai karus turpmāk nepieļautu.

3. „Pamali mieram ar Ameriku?"

Lai Amerikas kapitālisti neaiztiek mūs. Mēs viņus neaiztiksim. Mēs esam gatavi pat samaksāt viņiem ar zeltu par transportam un ražošanai derīgām māsiņām, darba rīkiem u. c. Un ne tikvien ar zellu, bet arī ar izejvielām.

4. „Šķēršļi tādam mieram?"

Nekādu šķēršļu no mūsu puses. Imperiālisms no Amerikas (kā arī no jebkādu citu) kapitālistu puses.

5. „Mūsu uzskati par Krievijas revolucionāru deportāciju no Amerikas?"

Mēs viņus pieņēmām. Mēs savās mājās nebīstamies no revolucionāriem. Mēs vispār ne no kā nebīstamies, un, ja Amerika vēl bīstas no kādiem simt vai tūkstoš saviem pilsoņiem, mēs esam gatavi uzsākt sarunas par visu un visādu Amerikai bīstamu pilsoņu (izņemot, protams, kriminālos) pieņemšanu.

6. „Ekonomiskās savienības iespēja starp Krieviju un Vāciju?"

Iespēja diemžēl nav liela. Jo Šeidemaņi ir slikti sabiedrotie. Mēs esam par savienību ar visām zemēm bez izņēmuma.

7. „Mūsu uzskats par sabiedroto prasību izdot kara vaininiekus?"

Ja par to runā nopietni, tad kara vaininieki ir visu zemju kapitālisti. Izdodiet mums visus muižniekus (kam ir vairāk par 100 ha zemes) un kapitālistus (kam ir vairāk nekā 100 000 franku liels kapitāls), — mēs viņus izaudzināsim derīgam darbam, mēs viņus atradināsim no negoda pilnās,'neģēlīgās, asiņainās ekspluatatoru un karu vaininieku lomas koloniju sadalīšanas dēļ. Tad kari ļoti drīz būs absolūti neiespējami.

8. „Kā Eiropas ekonomisko stāvokli ietekmēs miers ar mums?"

Mašinu apmaiņa pret labību, liniem, pret citām izejvielām — vai tā var būt Eiropai nelabvēlīga? Skaidrs, ka tā nevar nebūt labvēlīga.

9. „Mūsu uzskats par Padomju kā pasaules mēroga spēka turpmāko attīstību?"

Nākotne pieder padomju iekārtai visā pasaulē. To pierādījuši fakti: vajag tikai jebkurā zemē saskaitīt, teiksim, pa‘ gada ceturkšņiem, to brošuru, grāmatu, lapiņu, avīžu skaita pieaugumu, kuras stāv par Padomēm un simpatizē Padomēm. Citādi nevar būt: ja strādnieki pilsētās, strādnieki, kalpi un dienas strādnieki uz laukiem, arī sīkzemnieki, t. i., lādi, kas neķeras pie algotu strādnieku ekspluatācijas, ja šis milzīgais darba ļaužu vairākums ir sapratis, ka Padomes dod viņiem rokās visu varu, atbrīvojot viņus no muižnieku un kapitālistu jūga, kā tad var aizkavēt padomju iekārtas uzvaru visā pasaulē? Es vismaz tādu līdzekli nezinu.

10. „Vai Krievijai vēl jābīstas, ka varētu nolikt kontrre-volucionara iejaukšanās no ārienes?"

Diemžēl jābīslas. Jo kapitālisti ir muļķīgi un alkatīgi ļaudis. Viņi ir izdarījuši daudzus tik muļķīgus un alkatīgus iejaukšanās mēģinājumus, ka tikmēr, kamēr katras zemes strādnieki un zemnieki ne pāraudzinās savus kapitālistus, jābīstas no atkārtojumiem.

". „Vai Krievija ir gatava stāties lietišķos sakaros ar Ameriku?"

Protams, ir gatava, tāpat kā ar visām zemēm. Miers ar Igauniju, kurai mēs stipri piekāpāmies, ir pierādījis mūsu gatavību tā dēļ piekrist, ar zināmiem noteikumiem, pat koncesijām.

1920. 18. И

V.Ufjanovs (N. Ļeņins)

Iespiests angļu valodā 1920. g.

Iespiests pēc rokraksta

21. februāri avīzes „Neiv York Evening Journal“ 12671. nr-ā Krievu valodā pirmoreiz iespiests 1950. g. 22. aprili avīzes ,,Pravda'‘

"2. nr-ā

ATBILDE UZ ANGĻU AVĪZES „DAILY EXPRESS" KORESPONDENTA JAUTĀJUMIEM^83

1) „Mūsu nostāja blokādes atcelšanas jautājumā?"

Mēs to uzskatām par lielu soli uz priekšu. Mums atklājas iespēja no kara, ko mums uzspieda Antantes kapitālistiskās valdības, pāriet uz mierīgu celtniecību. Bet tas mums ir pats galvenais. Sasprindzinot visus spēkus, lai atjaunotu mūsu zemes saimniecisko dzīvi, ko sākumā izpostīja karš starp kapitālistiem Dardaneļu dēļ, koloniju dēļ, vēlāk Antantes un Krievijas kapitālistu karš pret Krievijas strādniekiem, mēs, starp citu, tagad izstrādājam ar vairāku zinātnieku un techniķu palīdzību visas Krievijas elektrifi-kacijas plānu. Šis plāns aprēķināts uz daudziem gadiem. Elektrii'ikacija pārveidos Krieviju. Eleklrifikacija uz padomju iekārtas bāzes dos galīgu uzvaru komunisma pamatiem mūsu zemē, kulturālās dzīves pamatiem bez eksplua la turiem, bez kapitālistiem, bez muižniekiem, bez tirgoņiem.

Blokādes atcelšanai jāpalīdz realizēt elektrifikacijas plānu.

2) „Kā Padomju varas uzbrukšanas darbību ietekmē sabiedroto lēmums atteikties no uzbrukšanas?"

Mums uzbruka Anlante un tās sabiedrotie un kalpi: Kol-čaks, Deņikins, mums apkārtējo valstu kapitālisti. Mēs nevienam neesam uzbrukuši. Mēs noslēdzām mieru ar Igauniju, nesdami pat materiālus upurus.

Mēs ar nepacietību gaidām, lai sabiedroto „lēmumu" apstiprinātu viņu darbi. Diemžēl Versaļas miera un tā seku vēsture rāda, ka sabiedrotiem vardi lielāko tiesu nesaskan ar darbiem, lēmumi paliek uz papīra.

3) „Vai pašreizējo status quo* mēs uzskatām par apmierinošu padomju politikai?"

Jā, jo katrs status quo politikā ir pāreja no vecā uz jauno. Pašreizējais status quo daudzējādā ziņā ir pāreja no kara uz mieru. Tāda pāreja ir mums vēlama. Tāpēc un tiktāl mēs status quo uzskatām par apmierinošu.

4) „Mūsu mērķi sakarā ar sabiedroto kara darbības izbeigšanos ?“

Mūsu mērķi, kā jau teikts, ir mierīga ekonomiska celtniecība. Tās sīku plānu uz elektrifikacijas bāzes tagad izstrādā zinātnieku un techniķu komisija (pareizāk: vairākas komisijas) saskaņā ar VCIK februāra (1920.) sesijas rezolūciju.

1920. g. 18. februāri Iespiests angļu valodā 1920. g.

23. februāri avīzes ,,Daily Express" 6198. пг-ā

Krievu ил/odā pirmoreiz iespiests 1950. g. 22. aprīli avizes „Pravda“

"2. nr-ā Iespiests pēc rokraksta

pastāvošo stāvokli. Red.

TELEGRAMU APMAIŅA AR J.V. STAĻINU

1

DIENVIDRIETUMU FRONTES REVOLUCIONĀRĀS KARA PADOMES LOCEKLIM biedram STAĻINAM

pa tiešo vadu Maskavā, 20. februāri

Stāvoklis Kaukazijas frontē кļtīst arvien nopietnāks. Šāsdienas stāvoklis rāda, ka nav izslēgta varbūtība zaudēt Ros-tovu un Novočerkasku, kā ari pretinieka mēģinājumi attīstīt panākumus tālāk uz ziemeļiem, apdraudot Doņeckas rajonu. Lietojiet ārkārtējus līdzekļus, lai paātrinātu četrdesmit otrās un latviešu divizijas pārvešanu un lai pastiprinātu viņu kaujas spējas. Es ceru, ka, novērtējot vispārējo stāvokli, Jūs attīstīsit visu savu enerģiju un panāksit nopietnus rezultātus.

Ļeņins

2

J.V.STAĻINA ATBILDE

Varat būt pārliecināts, ka tiks darīts viss iespējamais.

Iespiests: V'. I. Ļeņina telcorama рос Pirmoreiz iespiests 1935. u- 21. jan- telcprafa blankas teksta: J. V. Staļina

vari avīzes ,,P rauda" 21. nr-ā aibilde — pēc rokraksta

'PI 30. sēj.

SIEVIETEM-STRĀDNIECĒM

Biedri! Maskavas Padomes vēlēšanas rāda, ka komunistu partija strādnieku šķirā ir nostiprinājusies.

Vajag, lai sievietes-strādnieces rosīgāk piedalītos vēlēšanās. Padomju vara ir pirmā un vienīgā pasaulē, kas pilnīgi iznicinājusi visus vecos, buržuāziskos, nekrietnos likumus, kuri nostāda sievieti tiesībās nevienlīdzīgā stāvokli ar vīrieti, kuri dod privilēģijas vīrietim, piemēram, laulības tiesībās vai attiecībās ar bērniem. Padomju vara kā darba ļaužu vara pirmā un vienīgā pasaulē ir atcēlusi visas ar īpašumu saistītās priekšrocības, kas ģimenes tiesībās saglabājušās vīrietim visās, pat visdemokrātiskākajās buržuāziskajās republikās.

Kur ir muižnieki, kapitālisti, tirgoņi, tur nevar būt sievietes vienlīdzības ar vīrieti pat pēc likuma.

Kur nav muižnieku, kapitālistu, tirgoņu, kur darba ļaužu vara ceļ jaunu dzīvi bez šiem ekspluataloriem, tur pēc likuma sievietei ir vienlīdzība ar vīrieti.

Bet tas ir maz.

Vienlīdzība pēc likuma vēl nav vienlīdzība dzīvē.

Mums vajag, lai sieviete-strādniece panāktu vienlīdzību ar vīrieti-strādnieku ne tikai pēc likuma, bet arī dzīvē. Šai nolūkā vajadzīgs, lai sievietes-strādnieces arvien vairāk un vairāk piedalītos sabiedrisko uzņēmumu pārvaldīšanā un valsts pārvaldīšanā.

Pārvaldīdamas sievietes ātri iemācīsies un panāks vīriešus.

Tad nu ievēlējiet Padomē vairāk sievicšu-strādnieču, tiklab komunistes, kā arī bezpartejiskās. Ja tikai būtu godīga strādniece, kas prot lietpratīgi, godīgi veikt darbu,

lai arī viņa ir bezpartejiska, — ievēlējiet viņu Maskavas Padomē!

Vairāk sieviešu-strādnieču Maskavas Padomei Lai Maskavas proletariats pierāda, ka viņš ir gatavs darīt un dara visu cīņai līdz uzvarai, cīņai pret veco nevienlīdzību tiesībās, pret veco, buržuāzisko sievietes pazemošanu 1

Proletariats nevar panākt pilnīgu brīvību, neiekarodams pilnīgu brīvību sievietēm.

V. Ļeņins

1920. gada 21. februārī.

„Provda", 40. nr., НПО. g.

22. februārī Iespiests pēc avīzes „Pravda" teksta

TELEGRAMA J. V. STAĻINAM

Charkovā

Stajinam

22. II

Visos Slābos un kara iestādēs nepieciešams nekavējoties pieaicināt tulkotājus, uzliekot noteikti visiem par pienākumu pieņemt iesniegumus un dokumentus ukraiņu valodā. Tas ir kategoriski nepieciešams — attiecībā uz valodu visāda piekāpšanās un tiesību vienlīdzības maksimums. Par algu dzelzceļniekiem tūlīt teikšu. Es jūs labi dzirdu, kad jūs runājat skaidri, un tāpēc atbildiet man pa tālruni uz abām manām telegramām.

- Ļeņins

Pirmoreiz iespiests 1942. ц.

Iespiests pēc mašinraksta kopijas

KUNA VISKRIEVIJAS 1П GUBERŅU TAUTAS IZGLĪTĪBAS NODAĻU ĀRPUSSKOLĀS APAKŠNODAĻU VADĪTĀJU APSPRIEDE 1920. G. 25. FEBRUĀRĪ

Atļaujiet man Tautas Komisāru Padomes vārdā apsveikt jūsu apspriedi un šajā sakarībā izteikt jums dažas domas.

Kas attiecas uz mūsu starptautisko stāvokli, es varu pastāstīt par radioziņām, kas šodien saņemtas no Anglijas un kas vislabāk raksturo šo starptautisko stāvokli. Radio vēstī, ka vakar, 24. datumā, sabiedroto lielvalstu Augstākā padome nākusi pie slēdziena, — ja ar Krieviju robežojošās valstis prasīšot padomu politikā, tad viņa teikšot, ka nevarot ieteikt tām karu, kas droši vien kaitēšot viņu interesēm, un ka vēl mazāk varot tām ieteikt uzbrukuma karu pret Krieviju; bet ka gadījumā, ja Krievijas Padomju Republika uzbruktu viņu likumīgajām-robežām, Sabiedroto padome sniegšot tām atbalstu. Tālāk, sabiedroto kungi vēlas sūtīt uz Krieviju komisiju, kas pieder pie darba komisijas Vašingtonā. Konferences rīkotāji, socialnodevēji ar Alberu Tomā ir vienojušies par dažām sociālām reformām un vēlas šo publiku, kas pārstāv daļu no Tautu savienības, sūtīt uz Krieviju, lai izpētītu, ciktāl Krievijas apstākļi atbilst „civilizēto^1* valstu parastajām prasībām.

Šis ziņojums par sabiedroto vakardienas lēmumu skaidri parāda, kā šie kungi ir sapinušies un kādu labumu mēs varam gūt no viņu sajukuma. Simtiem miljonu viņi ir izsvieduši kara atbalstīšanai (no Anglijas valsts puses) un paziņojuši, ka turpmāk karu atbalstīt nevarot. Ar to viņu uzbrukšanas spars ir beidzies, lai gan kara materiālu piegādāšana Polijai turpinās: viņi joprojām pieved ieročus, mums ir precizas ziņas, ka Polija izdara karaspēka pārgrupēšanu, kas domāta uzbrukumam, tā ka droši paļauties uz viņu paziņojumu mēs nevaram. Lai gan tagad par deviņām desmitdaļām ir zuduši ārējo briesmu draudi no sabiedroto puses, tomēr zināmi draudi katrā ziņā paliek; pēc kara izbeigšanās prel Deņikinu militārā gatavība būs jāsaglabā. Uz pilnīgu demobilizāciju mēs nevaram cerēt.

Tātad par deviņām desmitdaļām starptautiskā kapitālisma uzbrukuma briesmas Krievijai ir zudušas; viņi pelnītā veidā ir izgāzušies tiktāl, ka jau nezkuro reizi pieņem priekšlikumu par komisijas sūtīšanu uz Krieviju. Ja šajā komisijā būs tādi kungi kā Albers Tomā, kas apmeklēja Krieviju kara laikā, tad no tā nekas cits neiznāks kā skandāls viņiem un lielisks iemesls aģitācijai mums. Mēs viņus sagaidīsim tā, ka viņi iespējami ātrāk aizvāksies no Krievijas, un nekas cits viņiem neiznāks kā vienīgi aģitacija citu zemju strādniekiem. Viņi grib pabaidīt, bet, kad mēs teiksim, ka mēs dārgos viesus sagaidīsim, — viņi savu mēģinājumu paslēps. Tas rāda, kādā mērā viņi ir apmulsuši. Tagad, pateicoties mieram ar Igauniju, mums ir lodziņš uz Eiropu un mums iespējams no turienes dabūt galvenos produktus. Mūsu starptautiskais stāvoklis rāda paliesi milzīgu progresu un uzlabošanos: par deviņām desmitdaļām Padomju republikai novērstas katras ārējās briesmas.

Jo vairāk šīs briesmas tiek novērstas, — jo vairāk mēs varam nodarboties ar mierīgas celtniecības darbu, un mēs ceram uz jūsu darbību, uz jums, kas strādājat ārpusskolas darba laukā. Lai skolas izglītību noorganizētu solidāk, nepieciešama vesela rinda materiālu pārgrozību: skolu celšana, skolotāju izvēle, iekšējās reformas pasniedzēju personālā organizēšanā un izvēlē. Tās visas ir lietas, kas prasa ilgu sagatavošanos. Attiecībā uz ārpusskolas izglītību šī ilgā sagatavošanās jūs ne visai traucē. Iedzīvotāju prasības iegūt izglītību ārpus noteiktās skolu sistēmas un darbinieku trūkums šajā laukā ārkārtīgi stipri pieaug. Mēs esam pārliecināti, ka ar kopīgiem spēkiem un kopīgam pūlēm tiks padarīts vairāk nekā līdz šim.

Noslēgumā es runāšu par ārpusskolas izglītības raksturu, kura saistīta ar propagandu un aģitāciju. Viens no galvenajiem trūkumiem izglītības un mācību organizēšanā kapitālistiskajā sabiedrībā bija tas, ka tā bija atrauta no darba organizēšanas galvenā uzdevuma tiktāl, ciktāl kapitālistam vajadzēja apmācīt un iedresēt padevīgus un dresētus strādniekus. Kapitālistiskajā sabiedrībā nebija sakara starp lautas darba organizēšanas īstajiem uzdevumiem un mācībām. Mācību raksturs iznāca nedzīvs, scholastisks, birokrātisks, popu ietekmes sagandēts un visur, pašās demokrātiskākās republikās, panāca to, ka visam svaigajam, veselīgajam vajadzēja pazust. Tiešais dzīvais darbs bija apgrūtināts, tāpēc ka bez valsts varas aparata, bez materiālās un financialās palīdzības nevar plaši noorganizēt izglītības darbu. Ciktāl mēs varam un mums vajag gatavoties visas mūsu padomju dzīves pārejai no militārās apmācības un militārā pretspara sliedēm uz mierīgās celtniecības sliedēm, — tiktāl juras, ārpusskolas izglītības darbiniekiem, vajag un ir nepieciešams ņemt vērā šo pārmaiņu un savā propagandas darbībā, tās uzdevumos un programā pieskaņoties šai pārmaiņai.

Lai parādītu, kā es saprotu izglītības, mācīšanas, audzināšanas un apmācības uzdevumus un visu raksturu saskaņā ar Padomju republikas jaunajiem uzdevumiem, atgādināšu to rezolūciju par elcktril'ikaciju, ko pieņēmusi pēdējā VC1K sesija; tā droši vien visiem ir pazīstama. Šajās dienās presē parādījās ziņojums, ka divu mēnešu laikā (oficiāli iespiestajā ziņojumā bija teikts: divu nedēļu laikā — tā ir kļūda), — ka divu mēnešu laikā tiks izstrādāts mūsu zemes elektrifikacijas plāns, kas aprēķināts uz 2—3 gadiem pēc minimālās programas un uz 10 gadiem — pēc maksimālās. Visas mūsu propagandas raksturam — gan tīri partejiskās, gan skolas mācību un izglītības, kā arī ārpusskolas mācību raksturam — jāmainās ne lajā ziņā, ka mainītos paši mācīšanas pamati un virziens, bet tajā ziņā, lai darbības raksturu pielāgotu pārejai uz mierīgu celtniecību ar plašu zemes rūpnieciskas un ekonomiskas pārveidošanas plānu, tāpēc ka vispārējās ekonomiskās grūtības un vispārējais uzdevums ir uzdevums atjaunot mūsu zemes ekonomiskos spēkus tādējādi, lai līdzās zemnieka sīk-saimniecībai proletāriskā revolūcija varētu radīt jaunus ekonomiskās dzīves pamatus. Līdz šim zemniekam vajadzēja labību aizdot strādnieku valstij: krāsainie papīriņi — nauda par labību nevar zemnieku apmierināt. Zemnieks nav apmierināts ar to, prasa likumīgas tiesības: apmaiņā par viņa doto labību — rūpniecības ražojumus, kurus mēs nevaram dot, kamēr neatjaunosim saimniecību. Atjaunot ir galvenais uzdevums, bet mēs nevaram atjaunot uz vecās ekonomiskās un techniskās bāzes. Tas arī lechniski nav iespējams un būtu mežonīgi; jārod jauna bāze. Tāda jauna bāze ir elektrilikacijas plāns.

Mēs uzstājamies zemniecības priekšā, vismazāk attīstītās masas priekšā, ar norādījumu, cik jaunā pāreja uz augstāku kultūras un leclmiskās izglītības pakāpi nepieciešama visas padomju celtniecības panākumiem. Tātad nepieciešams atjaunot saimniecību, l’als tumšākais zemnieks saprot, ka to ir sagrāvis karš, ka bez tās atjaunošanas viņš nevar tikt galā ar nabadzību — dabūt nepieciešamos produktus apmaiņā pret labību. Tieši šīm vistiešākajām, neatliekamākajām zemniecības vajadzībām jāpiemēro, jāpieskaņo viss propagandas, izglītības, mācību un ārpusskolas izglītības darbs, lai tas nebūtu atrauts no visneatliekamākajām ikdienas dzīves vajadzībām, bet tieši izrietētu no šo vajadzību attīstības un zemnieka izpratnes, pasvītrojot, ka izeja no stāvokļa ir tikai rūpniecības atjaunošana. Bet nevar atjaunot rūpniecību uz vecās bāzes: tā jāatjauno uz modernās technikas bāzes. Tas nozīmē rūpniecības elektrifikaciju un kultūras kāpinājumu. Elektriskās stacijas prasa līdz 10 gadiu ilgu darbu, bet kulturālāku un apzinīgāku darbu.

Mēs izstrādāsim plašu darba plānu, kam plašu zemniecības masu priekšstatā jābūt saistītam ar skaidru, praktiski izvirzītu mērķi. To nevar veikt dažos mēnešos. Minimālo programu var dot ne mazāk kā uz 15 gadiiem. Bet, nenododoties utopijām, var teikt, ka 10 gadu laikā mēs spēsim pārklāt visu Krieviju ar elektrisko staciju tīklu un pāriet uz tādu elektriskās rūpniecības stāvokli, kas apmierinātu technikas modernās prasības un izbeigtu zemnieka veco zemkopību. Tas prasa augstāku kulluru un izglītību.

Neslēpjot sev, ka tiešais praktiskais uzdevums tagad ir transporta atjaunošana un pārtikas piegāde, ka, pastāvot tagadējām ražošanas spējām, nevar nodarboties ar plašiem uzdevumiem, propagandas un izglītības laukā jums šis pilnīgās pārkārtošanas uzdevums uz kulturāli techniskām vajadzībām atbilstošas bāzes tomēr jāņem vērā un jāveic. No vecajām propagandas metodēm, kuras sirga ar novecošanos, kuras līdz šim piegāja zemniekam ar vispārējām frāzēm par šķiru cīņu, uz kuru pamata tika izdomātas visādas muļķības par proletārisko kultūru^81 utt., no šiem krāmiem, kas ļoti līdzinās bērnu slimībām, mēs ļoti ātri izārstēsimies. Propagandā, aģitācijā, mācību un izglītības darbībā mēs pāriesim pie skaidrākas un lictišķīgākas, Padomju varas cilvēku cienīgas jautājuma nostādnes, cilvēku, kas divos gados ir kaut ko mācījušies un kas iet pie zemnieka ar visas rūpniecības pārkārtošanas praktisku, lietišķīgu un skaidru plānu un ar paskaidrojumu, ka tagad zemnieks un strādnieks, pastāvot tagadējam izglītības līmenim, šo uzdevumu neveiks un neliks vaļā no netīrības, nabadzības, izsitumu tīfa uu slimībām. Šim praktiskajam, ar kultūras un izglītības kāpinājumu skaidri saistītajam uzdevumam jātop par mezglu, ap kuru jāgrupējas visam mūsu partijas propagandas un darbības, mūsu mācību un apmācību raksturam. Tad tas tik dziļi skars zemnieku masu aktuālākās intereses, tā saistīs kultūras un zinātnes vispārējo kāpinājumu ar sasāpējušajām ekonomiskajām vajadzībām, ka mēs vēl simtkārt pastiprināsim strādnieku masās prasību pēc izglītības. Mēs esam absolūti pārliecināti par to, ka, ja mēs divos gados esam atrisinājuši ļoti grūto kara uzdevumu, tad 5—10 gados mēs atrisināsim vēl grūtāku uzdevumu: kultūras un izglītības uzdevumu.

Lūk, tas novēlējums, ko es gribēju jums pateikt. (A p-1 a u s i.)

Iespiests pēc stenopramas

īss pārskats publicēts l№0. g. V. morla <wi:cs Vcčrniiic larsliju Mnskovskogo Sovcla Kabočich i Krasno-armeiskich Depulalov“ Ш. nr-ii Pirmoreiz pilnīgi Iespiests 19H0. g.

ZIŅOJUMS VISKRIEVIJAS I DARBA KAZAKU KONGRESA 1920. G. 1. MARTA

Biedri! Atļaujiet man vispirms Tautas Komisāru Padomes vārdā apsveikt kongresu. Man ļoti žēl, ka nevarēju piedalīties jūsu sapulcē kongresa atklāšanas pirmajā dienā un ka man neizdevās dzirdēt b. Kaļiņina ziņojumu. Bet no tā, ko viņš man pastāstīja, es secinu, ka viņa runā bija apgaismots ļoti daudz kas no tā, kas skar padomju celtniecības un speciāli kazaku tuvākos un tiešos uzdevumus. Tāpēc atļaujiet man manā ziņojumā pievērst visvairāk uzmanības Padomju republikas starptautiskajam stāvoklim un tiem uzdevumiem, kas sakarā ar šo starptautisko stāvokli nostājas visu darba ļaužu masu, tai skaitā arī kazaku, priekšā.

Padomju republikas starptautiskais stāvoklis nekad nav bijis tik labvēlīgs un bagāts uzvarām kā tagad. Kad apdomā apstākļus, kā divos nedzirdētu grūtību un milzīgi daudzu upuru gados izveidojies mūsu starptautiskais stāvoklis, kad apdomā šās parādības cēloņus, tad katra domājoša cilvēka priekšā atklājas galvenie spēki un virzītāji un galvenais spēku samērs visā vispasaules revolūcijā, kas sākusies.

Kad vairāk nekā pirms diviem gadiem, vēl Krievijas revolūcijas sākumā, mēs runājām par šo tuvojošos starptautisko vispasaules revolūciju, — tas bija paredzējums un zināmā mērā pareģojums, un darba ļaužu masu lielum lielais vairākums, kas nedzīvo lielajās pilsētās, kas nav mācījies partijas skolā, izturējās pret šīm runām par tuvojošos starptautisko revolūciju vai nu ar neuzticību, vai arī vienaldzīgi un katrā ziņā ar nepietiekamu izpratni. Un nevarēja jau ari un būtu nedabiski gaidīt, lai milzīgas darba ļaužu, sevišķi zemnieku, zemkopības iedzīvotāju masas, kas izsvaidītas pa neaptverami lieliem attālumiem, varētu iepriekš gūt kaut cik pareizu priekšstatu par to, kāpēc starptautiskā revolūcija tuvojas, kā arī par to, ka tā ir tiešām starptautiska. Tas, ko mēs šajos divos nedzirdēti smagajos gados esam pārdzīvojuši, tā pieredze, ko gūst tālo nomaļu darba ļaužu masas, šī pieredze pelna, lai par to padomātu, bet nevis tikai atmestu ar roku, sakot, ka laiks bijis grūts, bet tagad sācies vieglāks laiks. Nē, vajag padomāt, kāpēc iznāca tā, kā iznāca, un ko tas nozīmē, un kādas mācības mums ir no tā jāizloba, un kādu partiju uzskati apstiprinājuši to, ko mums mūsu pašu un visas pasaules vēsture ir rādījusi šajos divos gados. Par šo jautājumu man tad arī gribētos vispirms parunāt.

No starptautiskā stāvokļa viedokļa šis jautājums ir sevišķi skaidrs, tāpēc ka, aplūkojot jautājumu milzīgā mērogā, nevis no vienas partijas vai vienas zemes viedokļa, bet no visu zemju viedokļa kopā, aplūkojot jautājumu milzīgā mērogā, atsevišķie gadījumi un sīkumi atkrīt un kļūst acīm redzami galvenie virzošie spēki, kas nosaka pasaules vēsturi.

Kad mēs sākām Oktobra revolūciju, gāžot muižnieku un kapitālistu varu, pasludinot aicinājumu izbeigt karu, un ar šo aicinājumu griezāmies pie mūsu ienaidniekiem, kad mēs pēc tam nokļuvām Vācijas imperiālistu jūgā, kad vēlāk, 1918. gada oktobrī un novembrī, Vācija tika pieveikta un Anglija, Francija, Amerika un citas Antantes zemes kļuva par visas zemeslodes kungiem. — kāds bija mūsu stāvoklis? Milzīgais vairākums teica tā: vai tad tagad nav skaidrs, ka boļševiku lieta ir bez cerībām? Un daudzi piebilda: tas vēl nekas, ka bez cerībām, bet ir izrādījies, ka boļševiki ir krāpnieki, viņi apsolīja mieru, bet tā vietā pēc vācu jūga, kad Vācija bija uzvarēta, izrādījās, ka viņi ir visas Antantes, t. i., -Anglijas, Francijas, Amerikas un Ja-panas — visas pasaules varenāko valstu, ienaidnieki, un Krievijai, izpostītai, novājinātai, ko pēc imperiālistiskā kara nomocījis arī pilsoņu karš, bija jāiztur cīņa pret pasaules visattīstītākajām zemēm. Nebija grūti tam noticēt un nav jābrīnās, ka uz neuzticības pamata arvien plašāk un plašāk izplatījās vienaldzība un ļoti bieži pats reālākais naidīgums pret Padomju varu. Par to nav jābrīnās. Jābrīnās par to, ka mēs no cīņas pret Judeņiču, Kolčaku un Deņikinu, kurus visas pasaules bagātākās lielvalstis atbalstīja ar visu iespējamo, tādas lielvalstis, pret kurām zemes virsū nav neviena militārā spēka, kas būtu pat aptuveni līdzīgs tām,— ka mēs no šās cīņas esam izgājuši ar uzvaru. Un, ka tas ir tā, to redz visi ļaudis, pat aklie, redz arī tie, kuri sliktāki par aklajiem, kuri neparko negrib redzēt, un tomēr viņi redz, ka no šās cīņas mēs esam izgājuši ar uzvaru.

Kā tad nolika tāds brīnums? Es gribēju jūs aicināt visvairāk savu uzmanību koncentrēt uz šo jautājumu, tāpēc ka šai jautājumā ar vislielāko skaidrību atklājas visas starptautiskās revolūcijas galvenie virzošie spēki. Iztirzājot lietišķi šo jautājumu, mēs varam uz to atbildēt, tāpēc ka mūsu priekšā ir jau pārdzīvotais: par to, kas bijis, mēs varam runāt ar atpakaļejošu datumu.

Mēs uzvarējām tāpēc, ka mēs bijām un varējām būt vienoti, tāpēc, ka mēs varējām piesaistīt sabiedrotos no mūsu ienaidnieku nometnes. Hei mūsu ienaidnieki, bezgala daudz varenāki, cieta sakāvi tāpēc, ka starp viņiem nebija, nevarēja būt un nebūs vienības, un katrs cīņas mēnesis pret mums nozīmēja viņiem sairumu viņu nometnes iekšienē.

Es pāriešu pie fakta, kas pierāda šīs lezes.

Jūs zināt, ka pēc uzvaras pār Vāciju Anglijai, Francijai un Amerikai nebija pretinieku zemes virsū. Viņas izlaupīja Vācijas kolonijas, nebija neviena zemes gabala, nevienas valsts, kur nevaldītu Antantes militārie spēki. Šķiet, tādā stāvoklī, kad tās bija Padomju Krievijas ienaidnieces, tās skaidri saprata, ka boļševisma mērķis ir starptautiskā revolūcija. Bet mēs nekad neesam slēpuši, ka mūsu revolu-cija ir tikai sākums, ka tā novedīs pie uzvarām vainagotām beigām tikai tad, kad mēs visā pasaulē aizdedzināsim tādu pašu revolūcijas uguni, un mēs pilnīgi skaidri sapratām, ka ķapilalisli bija nikni Padomju varas ienaidnieki. Jāat-zīmē, ka viņi izgāja no cīņas Eiropā ar miljoniem lielu armiju, ar varenu floti, kurām mēs nevarējām nostādīt pretī pat ne kaut ko flotei līdzīgu, ne kaut cik stipru armiju. Un būtu pieticis, ka daži simltūkstoši zaldatu no šās miljoniem lielās armijas būtu izlietoti karam pret mīnus tāpat, kā tie tika izlietoti karam pret Vāciju, lai Antante karā mūs pieveiktu. Par to nepavisam nešaubās tie, kas teorētiski sprieda par šo jautājumu, un it sevišķi tie, kas šajā karā piedalījās, kas to zina no savas pašu pieredzes un novērojumiem.

Gan Anglija, gan Francija mēģināja tādējādi paņemt Krieviju. Tās noslēdza līgumu ar Japanu, kas imperiālistiskā karā gandrīz nemaz nepiedalījās un kas deva simttūkstoš zaldatu, lai nožņaugtu Padomju republiku no Tālajiem Austrumiem, Anglija toreiz izcēla zaldātus Murmanā un Archangeļskā, nerunājot par kustību Kauka-zijā, bet Francija izcēla savus zaldātus un matrožus dienvidos. Tas bija pirmais vēsturiskais posms tajā cīņā, ko mēs izturējām.

Antantei toreiz bija miljoniem liela armija, bija zaldati, kuriem, protams, nevarēja stāvēt blakus tas baltgvardu karaspēks, ko tai laikā vāca kopā Krievijā un kam nebija ne organizatoru, ne apbruņojuma. Un tā raidīja pret mums šos zaldātus, liet notika tas, ko paredzēja boļševiki. Viņi teica, ka jautājums ir ne tikai par Krievijas, bet arī par starptautisko revolūciju, ka mums ir sabiedrotie — jebkuras civilizētas zemes strādnieki. Šie paredzējumi nerealizējās tiešā veidā toreiz, kad mēs piedāvājām mieru visām zemēm 85. Mūsu aicinājums neradīja vispārēju atbalsi. Bet 1918. g. janvara streiks Vācijā mums parādīja, ka mums tur ir ne tikai Libknechls, kas jau carisma laikā no tribines augstumiem prata Vācijas valdību un buržuāziju nosaukt par laupītājiem, bet ka mūs atbalstīja diezgan ievērojami strādnieku spēki. Šis streiks beidzās ar asinsizliešanu un ar strādnieku apspiešanu, bet Anlantes zemēs buržuāzijā, protams, krāpa strādniekus; par mūsu aicinājumu viņa vai nu sameloja, vai arī to nemaz nepublicēja, un tāpēc mūsu aicinājums 1917. g. novembrī visām Lautām neguva tiešu izpildījumu, un tiem, kas domāja, ka revolūciju izraisīšot šis aicinājums viens pats, tiem, protams, bija jāizjūt dziļa vilšanās. Bet mēs nelikām cerības uz aicinājumu vien, mēs cerējām uz dziļākiem virzošiem spēkiem, mēs teicām, ka dažādās zemēs revolūcija ies dažādus ceļus, un, protams, jautājums nav tikai tāds, lai nostumtu ielikteni Rasputinu vai mežonīgo muižnieku, bet ka jautājums ir par cīņu pret vairāk attīstīto, izglītoto buržuāziju.

Un, lūk, kad Anglija izcēla karaspēku ziemeļos, Francija — dienvidos, tad te sākās izšķirošais pārbaudījums un galīgais atrisinājums. Te noskaidrojās jautājums par to, kam bija taisnība? Vai taisnība boļševikiem, kas teica, ka jābalstās uz strādniekiem, lai veiktu šo cīņu, vai arī taisnība meņševikiem, kad viņi teica, ka mēģinājums izdarīt revolūciju vienā zemē būšot neprāts un avantūra, tāpēc ka to nomākšot citas zemes. Šādas runas jūs dzirdējāt ne tikai no partijas cilvēkiem, bet arī no visiem, kas tikko sāk spriest par politiku. Un, lūk, sākās izšķirošais pārbaudījums. Ilgu laiku mēs nezinājām, kāds būs rezultāts. Ilgu laiku mēs nevarējām noskaidrot šo rezultātu, bet tagad, pēc tam, mēs šo rezultātu zinām; pat angļu avīzēs, neraugoties uz niknajiem meliem, kas bira pār boļševikiem visās buržuāziskajās avīzēs, pat tur sākušas parādīties angļu zaldātu vēstules no Archangeļskas, kurās teikts, ka viņi krievu zemē lasījuši lapiņas angļu valodā, kurās bijis paskaidrots, ka viņi esot apkrāpti, ka viņus sūtot karā pret strādniekiem un zemniekiem, kuri nodibinājuši savu valsti. Šie zaldati rakstīja, ka viņi neesot ar mieru karot. Par Franciju mēs zinām, ka tur bija matrožu sacelšanās, kuras dēļ vēl tagad desmiti, simti, bet varbūt arī tūkstoši franču sēž katorgā. Šie matroži paziņoja, ka viņi neiešot pret Padomju republiku. Tagad mēs redzam, kāpēc pašreiz ne Francijas karaspēks, ne Anglijas karaspēks neuzbrūk mums, kāpēc Anglijas zaldati ir aizvesti no Archangeļskas un Anglijas valdība neuzdrošinās vest tos uz mūsu zemi.

Viens no mūsu politiskiem rakstniekiem, b. Radeks, rakstīja, ka Krievijas zeme, izrādīšoties, būšot tāda zeme, kurā neviens citas zemes zaldats, kas tajā iesoļojis, nevarēšot karot. Tas šķita pārāk skaļš solījums, tas šķita tukšs solījums. Bet izrādījās, ka tā arī iznāca. Zeme, kur norisinājās padomju revolūcija, izrādījās visām zemēm ļoti bīstama. Izrādījās, ka taisnība bija Krievijas boļševikiem, kuri carisma laikā bija paguvuši radīt vienību strādnieku vidū, bet strādnieki bija paguvuši dibināt mazas šūniņas, kuras visus cilvēkus, kas viņiem ticēja, gan Francijas strādniekus, gan Anglijas zaldātus, saņēma ar aģitāciju viņu dzini-lajā valodā. Tiesa, mums bija tikai niecīgas lapiņas, kamēr angļu un franču presē ar aģitāciju nodarbojās tūkstošiem avīžu un katra frāze tika publicēta desmitos tūkstošos sleju, pie mums tika izlaistas tikai 2—3 ceturtdaļformata lapiņas mēnesī, labākā gadījumā iznāca pa vienai lapiņai uz desmittūksloš franču zaldātiem Es neesmu pārliecināts, vai iznāca pat tik daudz. Kāpēc tad tiklab franču, kā arī angļu zaldati tomēr uzticējās šīm lapiņām? Tāpēc, ka mēs teicām patiesību, un tāpēc, ka, ierodoties Krievijā, viņi redzēja, ka ir apkrāpti. Viņiem stāstīja, ka viņiem jāaiz-stāvot sava tēvija, bet, kad viņi ieradās Krievijā, tad izrādījās, ka viņiem jāaizstāv muižnieku un kapitālistu vara, jānožņaudz revolūcija. Ja divu gadu laikā mēs esam paguvuši iekarot šos cilvēkus, tad tas ir tāpēc, ka, neraugoties uz to, ka viņi jau bija aizmirsuši, kā viņi sodīja ar nāvi savus karaļus, — kopš tā laika, kad viņi bija ieradušies krievu zemē, Krievijas revolūcija un Krievijas strādnieku un zemnieku uzvaras atgādināja Francijas un Anglijas zaldātiem viņu revolūcijas un, pateicoties notikumiem Krievijā, viņu atmiņā uzpeldēja tas, kas kādreiz bija noticis arī pie viņiem.

Te arī apstiprinājās, ka boļševikiem bijusi taisnība, ka mūsu cerības bijušas solidākas par kapitālistu cerībām, lai gan mums nebija ne līdzekļu, ne ieroču, bet Antantei bija tiklab ieroči, kā arī neuzvarama armija. Šīs neuzvaramās armijas mēs, lūk, atkarojām sev. Mēs esam panākuši to, ka pie mums nedrīkst vest ne angļu, ne franču zaldātus, jo pēc pieredzes viņi zina, ka tāds mēģinājums vērstos pret viņiem. Tas, lūk, ir viens no tiem brīnumiem, kādi notika Padomju Krievijā.

Tagad, pēc četriem kara gadiem, kad 10 milj. cilvēku noslepkavoti un 20 milj. sakropļoti, tagad, kad imperiālisti jautā sev: kā dēļ bija karš? — šādi jautājumi noved pie ļoti interesantiem atklājumiem. Nesen Francijā publicētas sarunas, kas tika vestas 1916. gadā. Jau 1916. gadā Austrijas monarchs bija sācis miera sarunas ar Franciju, un Francija to noslēpa. Albers Tomā, kas sevi dēvēja par sociālistu un toreiz sēdēja valdībā, tai laikā atbrauca uz Krieviju, lai Nikolajam " apsolītu Konstantinopoli, Dardaneļus un Galiciju. Tagad, lūk, visi šie atklājumi ir nākuši dienas gaismā. Tie iespiesli franču avīzē. Un tagad franču strādnieki vaicā Alberam Tomā: „Tu teici, ka esot piedalījies valdībā, lai aizstāvētu franču tēviju un franču strādnieku intereses, bet 1916. gadā, kad Austrijas monarchs piedāvāja mieru, tu, Alber Tomā, to noslēpi, un tādēļ gāja bojā miljoni cilvēku, lai Francijas kapitālisti iedzīvotos". Šie atklājumi vēl nav beigušies. Mēs tos sākām ar to, ka iespiedām slepenos līgumus, un visa pasaule ieraudzīja, kādēļ gājuši bojā miljoni dzīvību, miljoni upuru. Tādēļ, lai Nikolajs II dabūtu Dardaneļus un Galiciju. To zināja visi imperiālisti. Zināja arī meņševiki un eseri, bet, ja nezināja, tad viņi bija pilnīgi idioti, ja līdz tam laikam nebija tiktāl izpētījuši politiku un diplomātiju, ka nezināja to, kas tagad iespiests franču avīzēs. Šie atklājumi tagad iet dziļāk, un tiem nebūs gala. Pateicoties tam, katras zemes strādnieki un zemnieki arvien vairāk un vairāk izjūt patiesību un jau sāk saprast, kādēļ notika imperiālistiskais karš. Un tāpēc viņi arvien vairāk un vairāk sāk mums ticēt, ka mēs esam teikuši patiesību, bet ka imperiālisti, sūtot viņus aizstāvēt tēviju, ir viņiem melojuši.

Lūk, kāpēc notika mūsu brīnums, ka mēs, militārā ziņā bezspēcīgie un vājie, atkarojām Anglijas un Francijas zaldātus. Tagad tas vairs nav paredzējums, bet ir fakts. Tiesa, šo uzvaru mēs nopelnījām ar nedzirdētām grūtībām, mēs nesām neticami lielus upurus. Pēdējos divos gados mēs pārdzīvojām nedzirdētas bada mokas. Šīs mokas bija sevišķi lielas tad, kad ar labību bagātie austrumi un dienvidi bija no mums atgriezti. Un tomēr mēs guvām uzvaru, kura ir ne tikai mūsu zemes, bet visu zemju, visas cilvēces iekarojums. Nekad vēl vēsturē nav bijis tāda stāvokļa, ka militāri varenas valstis nebūtu varējušas iet pret militārā ziņā bezspēcīgo Padomju republiku. Kāpēc tad nolika šis brīnums? Tāpēc, ka mēs, boļševiki, vezdami krievu tautu uz revolūciju, ļoti labi zinājām, ka šī revolūcija būs mokoša, zinājām, ka mums būs miljoniem upuru, bet mēs zinājām, ka visu zemju darba ļaužu masas būs mūsu pusē un ka mūsu patiesība, atmaskojusi visus melus, gūs arvien lielākas un lielākas uzvaras.

Pēc tam kad lielvalstu karagājiens pret Krieviju bija kritis cauri, tās izmēģināja citu ieroci: tur buržuāzijai ir simtgadēja pieredze, un viņa varēja apmainīt savu nedrošo ieroci. Agrāk Krieviju spieda, žņaudza viņas zaldati. Tagad viņa mēģina žņaugt Krieviju ar nomaļvalstu palīdzību.

Carisms, muižnieki, kapitālisti ir žņauguši ļoti daudz noma|tautu — Latviju, Somiju utt. Viņi te radīja naidu ar mūžseno apspiešanu. Vārds ,,lielkricvs“ ir visām šīm ar asinīm noplūdušajām tautām kļuvis par visnīstamāko vārdu. Un, lūk, zaudējusi cīņu pret boļševikiem ar saviem pašas zaldātiem, Antante orientējas uz mazajām valstīm: pamēģināsim ar tām nožņaugt Padomju Krievijul

Čerčils, kas piekopj tādu pašu politiku kā Nikolajs Romanovs, grib karot un karo, nepievērsdams parlamentam nekādu vērību. Viņš lielījās, ka vedīšot pret Krieviju " valstis — tas bija 1919. gadā — un ka septembrī tikšot ieņemta Petrograda, bet decembrī — Maskava. Mazliet par daudz izlielījies. Viņš orientējās uz to, ka šajās mazajās valstīs visur ir naids pret Krieviju, bet aizmirsa, ka šajās mazajās valstīs ir skaidrs priekšstats par to, kas ir Judeņiēs, Kolčaks, Deņikins. Rija laiks, kad līdz viņu pilnīgai uzvarai bija tikai dažas nedēļas. Judeņiča karagājiena laikā, kad viņš nebija tālu no Petrogradas, avīzē „The Times"*, bagātākajā angļu avīzē, bija ievietots raksts, — es pats lasīju šo ievadrakstu, — kas lūdza, pavēlēja Somijai, prasīja: palīdziet Judeņičam, uz jums skatās visa pasaule, jūs glābsit brīvību, civilizāciju, kulturu visā pasaulē—ejiet pret boļševikiem. To teica Anglija Somijai, Anglija, kurai ir ka-balā visa Somija, kas ir parādos līdz ausīm, kas neuzdrošinās ne pīkstēt, tāpēc ka bez Anglijas viņai nav maizes pat vienai nedēļai.

Lūk, kādi bija spaidi, lai visas šīs mazās valstis cīnītos pret boļševikiem. Un tas neizdevās divas reizes, neizdevās tāpēc, ka boļševiku miera politika izrādījās nopietna, izrādījās tāda, ka tās ienaidnieki to vērtēja kā vairāk godprātīgu nekā visu pārējo zemju miera politiku, tāpēc, ka daudzas zemes sev teica: lai kā mēs nīstam Lielkrieviju, kura mūs žņaudza, tomēr mēs zinām, ka mūs žņaudza Judeņiēs, Kolčaks, Deņikins un nevis boļševiki. Somijas baltgvardu

* — „Laiki". Red.

2:1 30. sēj.

valdības bijušais galva nav aizmirsis, kā 1917. g. novembri viņš personīgi saņēma no manām rokām dokumentu, kurā mēs bez kādas svārstīšanās rakstījām, ka bez ierunām atzīstam Somijas neatkarību^47.

Toreiz tas šķita vienkāršs žests. Domāja, ka Somijas strādnieku sacelšanās piespiedīs to aizmirst. Nē, tādas lietas neaizmirst, kad tās apstiprina visa noteiktas partijas politika. Un Somijas buržuāziskā valdība, pat tā teica: „Apdomāsim: 150 gadu ilgajā krievu caru jūga laikā mēs tomēr esam kaut ko mācījušies. Ja mēs cīnīsimies pret boļševikiem, tas nozīmē, ka mēs palīdzēsim Judeņičam, Kol-čakam un Deņikinam nākt pie varas. Bet kas viņi lādi ir? Vai tad mēs nezinām? Vai tad tie nav tie paši cara £ene-raļi, kas nožņaudza Somiju, Latviju, Poliju un daudz citu tautību? Un mēs šiem mūsu ienaidniekiem palīdzēsim pret boļševikiem? Nē, mēs nogaidīsim".

Viņi neuzdrošinājās atteikties tieši: viņi ir atkarīgi no Antanles. Viņi nesniedza mums tiešu palīdzību, viņi nogaidīja, novilcināja, rakstīja notas, sūtīja delegācijās, rīkoja komisijas, sēdēja konferencēs un nosēdēja tik ilgi, kamēr Judeņičs. Kolčaks un Deņikins izrādījās sakauti un An-tante izrādījās sakauta ari otrā kampaņā. Mēs izrādījāmies uzvarētāji.

Ja visas šīs mazās valstis būtu gājušas pret mums, — un tām tika doti simti miljoni dolāru, tika doti labākie lielgabali, apbruņojums, tām bija angļu instruktori ar kara pieredzi, — ja tās būtu gājušas pret mums, nav ne mazāko šaubu, ka mēs tiktu sakauti. To katrs ļoti labi saprot. Bet tās negāja, tāpēc ka atzina, ka boļševiki ir godprātīgāki. Kad boļševiki saka, ka atzīst ikkatras tautas neatkarību, ka cara Krievija bija celta uz cilu tautu apspiešanas un ka boļševiki šo politiku nekad nav aizstāvējuši, neaizstāv un neaizstāvēs, ka boļševiki nekad apspiešanas nolūkā neuzsāks karu, — kad viņi tā saka, tad viņiem tic. To mēs zinām nevis no latviešu vai poļu boļševikiem, bet no poļu, latviešu, ukraiņu utt. buržuāzijas.

Te parādījās boļševiku politikas starptautiskā nozīme. Tā bija pārbaude nevis uz krievu, bet uz starptautiskas bāzes. Tā bija pārbaude ar uguni un zobenu, nevis ar vārdiem. Tā bija pārbaude pēdējā izšķirošā cīņā. Imperiālisti sapni-355

ta, ka viņiem savu zaldatu nav, ka boļševismu var nožņaugt, tikai savācot starptautiskos spēkus, un, lūk, visi starptautiskie spēki lika sakauti.

Kas ir imperialisms? Tas ir — kad bagātāko lielvalstu saujiņa žņaudz visu pasauli, kad tās zina, ka viņām ir pusotra tūkstoša miljonu cilvēku visā pasaulē, un žņaudz tos, un šie pusotra tūkstoša miljoni jūt, kāda ir angļu kultura, franču kultura un amerikāņu civilizācijā. Tā nozīmē: laupīt, kā katrs prot. Tagad Amerikas miljardieri jau nopirkuši trīs ceturtdaļas Somijas. Oficieri, kas no Anglijas un Francijas bija atbraukuši uz mūsu nomaļvalstīm instruēt viņu karaspēku, uzvedās kā nekaunīgi krievu muižnieķeļi uzvarētā zemē. Visi viņi spekulēja pa labi un pa kreisi. Un, jo vairāk cieš badu somu, poļu un latviešu strādnieki, — jo vairāk tos spiež saujiņa angļu, amerikāņu un franču miljardieru un viņu rokaspuišu. Un tas notiek visā pasaulē.

Tikai Krievijas Sociālistiskā Republika ir pacēlusi kara karogu par īstu atbrīvošanos, un visas pasaules simpātijās pievēršas viņai. Caur mazajām valstīm mēs esam sev iekarojuši visu zemeslodes tautu simpātijās, bet to ir simti un simti miljonu. Pašreiz tās ir apspiestas un nomāktas, tā ir visneatlīstīlākā iedzīvotāju daļa, bet karš tās ir apgaismojis. Imperiālistiskajā karā lika ievilktas kolosālās tautu masas. Anglija atvilka šurp karapulkus no Indijas, lai cīnītos pret vāciešiem. Francija mobilizēja miljoniem nēģeru, lai cīnītos pret vāciešiem. No tiem tika organizētas trieciengrupas, tos raidīja visbīstamākās vietās, kur ložmetēji tos pļāva kā zāli. Arī viņi ir kaut ko mācījušies. Kā cara laikā krievu zaldati sacīja: ja jau jāiet bojā, tad iesim pret muižniekiem, — tā sacīja arī viņi: ja jāiet bojā. tad ne tādēļ, lai franču laupītājiem palīdzētu aplaupīt vācu laupītāju kapitālistu, bet tādēļ, lai atbrīvotos no vācu un franču kapitālistiem. Visās zemēs pasaulē, tai pašā Indijā, kur apspiesti trīssimt miljonu cilvēku Anglijas kalpu, mostas apziņa un ar katru dienu aug revolucionārā kustība. Visi viņi skatās uz vienu zvaigzni, uz Padomju republikas zvaigzni, tāpēc ka viņi zina, ka cīņai pret imperiālistiem lā nesusi vislielākos upurus un izturējusi briesmīgus pārbaudījumus.

Lūk, ko nozīmē Antantes otra sistā kārts. Tā nozīmē

uzvaru starptautiskā mērogā. Tas nozīmē, ka mūsu miera politikai piekrīt milzīgais vairākums zemeslodes iedzīvotāju. Tas nozīmē, ka mūsu sabiedroto skaits visās zemēs aug, liesa, daudz lēnāk, nekā mēs gribētu, bet tomēr aug.

Tā uzvara, kuru mēs guvām pret uzbrukumu, ko pret mums bija sagatavojis Čerčils, rāda, ka mūsu politika ir pareiza. Un pēc tam mēs guvām trešo uzvaru — uzvaru pār buržuāzisko inteliģenci, pār eseriem un meņševikiem, kuri visās zemēs bija nikni noskaņoti pret mums. Bet ari tie visi pagriezās pret karu ar Padomju Krieviju. Visās zemēs buržuāziskā inteliģence, eseri un meņševiki — šī suga diemžēl ir visās zemēs (aplausi) — nosodīja iejaukšanos Krievijas lielās. Visās zemēs viņi pasludināja, ka tas esot negods.

Kad Anglija uzaicināja vāciešus bloķēt Padomju Krieviju, bet Vācija atteicās, tad angļu un citu eseru un meņ-ševiku pacietībai pienāca gals. Viņi teica: „Mēs esam boļševiku pretinieki un uzskatām viņus par varmākām un laupītājiem, bet atbalstīt uzaicinājumu vāciešiem, lai viņi kopā ar mums ar bada blokādi žņaugtu Krieviju, mēs nevaram". Tādējādi ienaidnieku nometnes iekšienē, viņu pašu zemēs, Parizē, Londonā ult., kur vajā boļševikus un izturas pret viņiem tāpat, kā cara laikā izturējās pret revolucionāriem, — visās pilsētās buržuāziskā inteliģence uzstājās ar uzsaukumu: „Rokas nOsl no Padomju Krievijas". Anglijā tas ir lozungs, ar kuru buržuāziskā inteliģence organizē mītiņus un raksta uzsaukumus.

Lūk, kāpēc bija jāatceļ blokāde. Viņi nevarēja noturēt Igauniju, un mēs parakstījām mieru ar to un varam uzsākt tirdznieciskus sakarus. Mēs izlauzām logu uz civilizēto pasauli. Mūsu pusē ir darba ļaužu vairākuma simpātijās, bet buržuāzijā ir norūpējusies, ka tikai ātrāk varētu uzsākt tirdzniecību ar Krieviju.

Tagad imperiālisti baidās no mums, un viņiem ir ko baidīties, tāpēc ka no šā kara Padomju Krievija ir iznākusi stiprāka nekā jebkad. Angļu rakstnieki rakstīja, ka armija visā pasaulē dezorganizējoties un, ja esoi visa pasaulē zeme, kur armija nostiprinās, tad la esot Padomju Krievija. Viņi mēģināja apmelot b. irocki un teica la las esot tāpēc, ka krievu armiju turot dzelzs disciplīnā,

kuru ieviešot ar nesaudzīgiem līdzekļiem, kā ari ar veiklu, plašu aģitāciju.

Mēs nekad neesam no tā atteikušies. Karš ir karš, tas prasa dzelzs disciplinu. Vai tad jūs, kapitālistu kungi, nelietojāt tādus līdzekļus? Un vai jūs, kapitālistu kungi, neattīstījāt aģitāciju? Vai tad jums papīra un tipogrāfiju nav simtreiz vairāk? Ja salīdzinātu mūsu literatūras daudzumu ar jūsējo, vai tad neiznāktu zirnītis mūsu pusē un kalni jūsējā? Tomēr jūsu aģitacija izkrita cauri, bet mūsējā guva uzvaru.

Eseri un meņševiki izmēģināja, vai ar kapitālistiem nevarētu nodibināt miermīlīgas attiecības un no viņiem pāriet uz sociālo reformu. Viņi gribēja Krievijā pāriet uz sociālo reformu ar labu, lai tikai neaizvainotu kapitālistus. Viņi aizmirsa, ka kapitālistu kungi ir kapitālisti un ka viņus var tikai uzvarēt. Viņi saka, ka pilsoņu karā boļševiki esot applūdinājuši zemi ar asinīm. Bet vai tad jums, eseru un meņševiku kungi, nebija 8 mēneši jūsu praksei? Vai tad no 1917. gada februāra līdz oktobrim jūs nebijāt pie varas kopā ar Kerenski, kad jums palīdzēja visi kadeti, visa Anlanle, visas bagātākās zemes pasaulē? Toreiz jūsu programs bija sociālā pārkārtošana bez pilsoņu kara. Vai pasaulē būtu bijis atrodams kaut viens muļķis, kas atbalstītu revolūciju, ja jūs paliesi būtu sākuši realizēt sociālo reformu? Kāpēc tad jūs to nedarījāt? Tāpēc, ka jūsu programs bija tukša programa, bija aplama l'antazija. Tāpēc, ka nevar vienoties ar kapitālistiem un tos pakļaut sev miera ceļā, sevišķi pēc četru gadu ilga imperiālistiskā kara. Ko tad jūs domājat, — vai Anglijā, Francijā, Vācijā nav gudru cilvēku, kuri saprot, ka viņi uzsākuši šo karu koloniju sadalīšanas dēļ? Ka noslepkavoti 10 miljoni un sakropļoti 20 milj. laupījuma sadalīšanas dēļ? Lūk, kāds ir šis kapitālisms. Kā tad var to pierunāt, kā var vienoties ar šo kapitālismu, kas 20 miljonus cilvēku sakropļojis un 10 miljonus noslepkavojis? Un mēs sakām meņševikiem un eseriem: „Jums bija iespēja izdarīt mēģinājumu, kāpēc tad tas jums neiznāca? Tāpēc, ka jūsu programa bija vienkārša utopija, utopija ne tikai Krievijā, bet pat Vācijā, tai Vācijā, kur tagad pie varas ir vācu meņševiki un eseri, kuriem neviens neklausa, tai Vācijā, kurā vācu Korņilovs, apbruņots no galvas līdz kājām, gatavo reakciju S!i, tai Vācijas republikā, kur pilsētu ielās apkauti 15 000 strādnieku. Un to sauc par demokrātisku republiku!1* Un vācu meņševiki un eseri var vēl teikt, ka boļševiki esot slikti, ka tie esot noveduši zemi pie pilsoņu kara, bet ka viņiem pašiem, lūk, esot socials miers, ka viņiem ielās noslepkavoti tikai 15 000 strādnieku!

Viņi saka, ka pie mums pilsoņu karš un asinsizliešana noliekot tāpēc, ka mēs esot atpalikusi zeme. Bet sakiet, kāpēc tas pats notiek ari tādās neatpalikušās zemēs kā Somijā? Kāpēc Ungārijā notiek tāds baltais terors, kas rada sašutumu visā pasaulē? Kāpēc Vācijas republikā, kur pēc ķeizara gāšanas pie varas ir meņševiki un eseri, kāpēc tur noslepkavota Luksemburga un Libknechls? Un kāpēc tur ir spēcīgs nevis meņševiks, bet Korņilovs, un vēl spēcīgi tur ir boļševiki, kuri, kaut arī nomākti, tomēr ir spēcīgi ar savu pārliecību par savas lietas taisnīgumu un ar savu ietekmi uz masām?

Lūk, tā starptautiskā revolūcija, par kuru teica, ka ar to boļševiki krāpjot tautu, bet patiesībā iznāca tā, ka visas cerības uz vienošanos izrādījās tukši nieki.

Starp buržuāziskām zemēm pašām iedegās liela plēšanās. Amerika un Japana ir gatavas mesties viena otrai virsū, tāpēc ka imperiālistiskā kara laikā Japana stāvēja nomaļus un sagrāba sev gandrīz visu Ķinu, bet tur ir 400 miljoni cilvēku. Imperiālistu kungi saka: .„Mēs esam par republiku, mēs esam par demokrātismu, bet kāpēc tad japaņi zaga mūsu acu priekšā vairāk, nekā vajag?“ Japana un Amerika ir kara priekšvakarā, un novērst šo karu, kur vēl liks noslepkavoti 10 miljoni un 20 miljoni sakropļoti, nav nekādas iespējas. Francija arī saka: „Kas ir dabūjis kolonijas? — Anglija". Francija ir uzvarējusi, bet tā ir parados līdz ausīm, tā ir bezizejas stāvoklī, kamēr Anglija kļuvusi bagāta. Tur atkal jau sākas jaunas kombinācijās un savienības, tur atkal grib mesties cits citam virsū koloniju sadalīšanas dēļ, un imperiālistiskais karš atkal nobriest, un to novērst nevar — nevar ne tāpēc, ka kapitālists katrs atsevišķi būtu ļauns cilvēks, — katrs no viņiem atsevišķi ir cilvēks kā jau cilvēks, — bet tāpēc ka citādi viņi nav spējīgi izrauties no financialām važām, tāpēc ka visa pasaule ir parādos, parādjūgā, tāpēc ka privātīpašums vienmēr ir novedis un novedīs pie kara.

Viss tas arvien dziļāk un dziļāk izraisa starptautisko revolūciju. Pateicoties tam, mēs atkarojām sev franču un angļu zaldātus, pateicoties tam, mēs iekarojām mazo valstu uzticību un mūsu starptautiskais stāvoklis tagad ir tik

labs kā vēl nekad. Uz vienkārša aprēķina pamata mēs

sakām, ka mūsu priekšā ir vēl daudz grūtību, bet vislielākās grūtības mēs esam jau pārvarējuši. Pasaulvarenā Antante mums vairs nav bīstama: izšķirošās kaujās mēs to esam uzvarējuši. (А p 1 a u s i.)

Tiesa, viņi var mums uzkūdīt vēl Poliju. Polijas muižnieki un kapitālisti ārdās, draud, ka viņi gribot sev 1772. g. teritoriju, ka viņi gribot sev pakļaut Ukrainu. Mēs zinām, ka Francija kūda Poliju, mezdama tur miljonus, tāpēc ka viņa tā kā tā ir bankrotējusi un liek tagad savas pēdējās cerības uz Poliju. Un mēs sakām biedriem Polijā,

ka mēs tās brīvību saudzējam kā ikkatras citas tautas

brīvību, ka krievu strādnieks un zemnieks, kas izbaudījis carisma jūgu, labi zina, kāds bija šis jūgs. Mēs zinām, ka vislielākais noziegums bija tas, ka Polija bija sadalīta starp vācu, austriešu un krievu kapitālu, ka šī sadalīšana bija cēlonis poļu lautas ilggadējai apspiešanai, kad dzimtās valodas lietošanu uzskatīja par noziegumu, kad visā poļu tautā auga viena doma — atbrīvoties no šā trīskārtīgā jūga. Un tāpēc mēs saprotam to naidu, ar kādu ir piesātināta poļa dvēsele, un mēs viņiem sakām, ka to robežu, pie kuras tagad stāv mūsu karaspēks, — bet tas stāv daudz tālāk, nekā dzīvo poļu iedzīvotāji, — mēs nekad nepāriesim. Un uz šā pamala mēs piedāvājam mieru, tāpēc ka mēs zinām, ka tas būs milzīgs ieguvums Polijai. Mēs negribam karu teritoriālo robežu dēļ, tāpēc ka mēs gribam izdeldēt to nolādēto pagātni, kad katru liclkrievu uzskatīja par apspiedēju.

Bet, ja Polija uz mūsu miera piedāvājumu atbild ar klusēšanu, ja tā joprojām dod brīvību Francijas imperiālismam, kas to kūda uz karu pret Krieviju, ja Polijā ik dienas pienāk jauni vilcieni ar kara materiāliem, ja Polijas imperiālisti mums draud, ka iešot karā pret Krieviju, tad mēs sakSm: „Pamēģiniet! Jūs dabūsit tādu mācību, ka to nekad neaizmirsīsit". (Aplausi.)

Kad imperiālistiskā kara laikā zaldlati gāja nāvē, lai cars un muižnieki kļūtu bagātāki, tad mēs tieši un atklāti teicām, ka tēvijas aizstāvēšana imperiālistiskā karā ir nodevība, ir krievu cara aizstāvēšana, kuram vajag dabūt Dardaneļus, Konstantinopoli utt. Bet, tā kā mēs publicējām slepenos līgumus, tā kā mēs uzsākām revolūciju pret imperiālistisko karu, tā kā šās revolūcijas labad mēs izcietām nedzirdētas mokas, tā kā mēs pierādījām, ka kapitālisti Krievijā ir apspiesti, ka viņi nedrīkst pat domāt par atgriešanos pie vecās kārtības, tad mēs sakām, ka mēs aizstāvam nevis tiesības aplaupīt svešas tautas, bet mēs aizstāvam savu proletārisko revolūciju un aizstāvēsim to līdz galam. To Krieviju, kura ir atbrīvojusies, kura divos gados ar ciešanām realizējusi savu padomju revolūciju, to Krieviju mēs aizstāvēsim līdz pēdējai asins lāsei! (Aplausi.)

Mēs zinām, ka tas laiks ir pagājis, kad imperiālistu armijas uzmācās mums no visām pusēm un kad darba ļaudis Krievijā pret mūsu uzdevumiem vēl izturējās neapzinīgi. Valdīja partizanisms, kad katrs centās sagrābt ieroci sev, nerēķinoties ar kopējām interesēm, kad uz vietām valdīja nekārtības un laupīšanas. Sājos divos gados mēs esam radījuši vienotu, disciplinētu armiju. Sis uzdevums bija ļoti grūts. Jūs zināt, ka karalietas nevar iemācīties uzreiz. Jūs zināt arī, ka karalietas zina tikai oficieri — pulkveži un ģenerāļi, kas palikuši no cara armijas. Jūs, protams, esat dzirdējuši, ka šo veco pulkvežu un ģenerāļu dēļ ir bijis daudz nodevību, kuras maksājušas desmitiem tūkstošu dzīvību. Visus tādus nodevējus vajadzēja aizvākt un tai pašā laikā vajadzēja komplektēt komandējošo sastāvu no bijušiem oficieriem, lai strādnieki un zemnieki varētu no viņiem mācīties, jo bez zinātnes nevar radīt modernu armiju, un tā jānodod kara speciālistu rokās. Tas ir grūts uzdevums, bet arī to mēs veicām.

Mēs radījām vienotu armiju, ko tagad vada piedzīvojušu komunistu avangarda daļa, kuri ir pratuši visur noorganizēt aģitāciju un propagandu. Tiesa, arī imperiālisti ved savu aģitāciju, bet tagad jau zemnieki sāk saprast, ka starp aģitāciju un aģitāciju ir starpība. Ar savu instinktu vigi sāk just, kur ir taisnība un kur meli. Katrā gadījumā tai aģitācijai, ko uzsāk meņševiki, kāda bija Kolčakam un Deņikinam, tagad jau nav vairs tādu panākumu. Ņemiet viņu plakātus un brošūras. Tur ir runa par Satversmes sapulci, tur ir runa par brīvību un republiku, bet strādnieki un zemnieki, kas brīvību ieguvuši par asins cenu, jau saprot, ka aiz vārda ,,satversmele“ slēpjas kapitālists. Un, ja iznākumu cīņai pret Koleaku un Deņikinu kaut kas ir izšķīris mūsu labā, neraugoties uz to, ka Koleaku un Deņikinu atbalstīja lielvalstis, tad tas ir tas, ka galu galā tiklab zemnieki, kā arī darba kazaki, kuri ilgu laiku palika pretējā pusē, tagad pārnākuši strādnieku un zemnieku pusē, un tikai tas galu galā izšķīra kara likteni un deva mums uzvaru.

Balstoties uz šo uzvaru, mums ar visiem spēkiem tā jānostiprina tagad jau cilā frontē, bezasiņu frontē, kara frontē pret sabrukumu, pie kura mūs novedis karš pret muižniekiem, kapitālistiem, Koleaku un Deņikinu. Jūs zināt, ko maksāja mums šī uzvara, jūs zināt, kādu briesmīgu cīņu mums nācās izturēt, kad mēs bijām atgriezti no labības rajoniem, no Uraliem un Sibīrijas. Sai laikā Maskavas un Petrogradas strādniekiem bija jāpārcieš nepanesamas bada mokas. Jūs biedēja ar vārdu „proletariāta diktatūra". Ar to biedēja zemniekus un darba kazakus, cenšoties tiem iestāstīt, ka diktatūra nozīmējot strādnieka nekaunīgu uzvešanos. Bet patiesībā tai laikā, kad Anglija un Amerika centās atbalstīt Koleaku un Deņikinu, centrālo pilsētu strādnieki, realizējot savu diktatūru, centās ar savu piemēru visiem parādīt, kā vajag atrauties no muižniekiem un kapitālistiem un iet kopā ar darba ļaudīm, jo darbs savieno, bet īpašums šķir. Šī mācība, lūk, ko mēs izturējām divus gadus ilgi, tad arī noveda mūs pie uzvaras. Mūs savienoja tieši darbs, kamēr Antante visu laiku sairst, tāpēc ka īpašums imperiālistus ir pārvērtis par plēsīgiem zvēriem, kuru pirmais un pēdējais uzdevums ir plēšanās laupījuma dēļ. Bet darbs ir pārvērtis mūs par to spēku, kas apvieno visus darba ļaudis. Un tagad vārds „diktatūra" var iebiedēt tikai gluži tumšos ļaudis, ja Krievijā lādi ir vēl palikuši.

Nezinu, vai ir palicis kaut viens cilvēks, kas nebūtu mācījies no Koleaka un Deņikina un kas nesaprastu, ka proletariāta diktatūra nozīmē to, ka galvaspilsētu un rūpniecības centru proletariats nekad vēl nav bijis tik smagā stāvoklī kā šais divos gados. Tagad ražojošās guberņās zemnieki atrodas tādā stāvoklī, ka viņi, būdami zemturi, ņem visus produktus sev. Pirino reizi pēc gadu tūkstošiem, pēc boļševiku revolūcijas, krievu zemnieki strādā sev un var uzlabot savu uzturu. Un tai pašā laikā šajos divos cīņas gados strādnieku proletariats, realizējot savu diktatūru, izcieš nedzirdētas bada mokas. Tagad jums ir saprotams, ka diktatūra — tas nozīmē vadību, tas nozīmē izkliedētu, izmētātu darba ļaužu masu apvienību, vienu saliedētu veselu vienību, vērstu pret kapitālistiem, lai uzvarētu kapitālistus, lai vairs neatkārtotos asiņainais slaktiņš, kas jau devis 10 miljonus noslepkavoto un 20 miljonus kropļu. Lai uzvarētu tādu spēku, kas balstās uz varenām armijām, uz modernu kulturu, šim nolūkam vajadzīga visu darba ļaužu saliedētība, vajadzīga vienota dizelzs griba. Un šo vienoto dzelzs gribu var dot tikai darba ļaužu masas, tikai strādnieku proletariats, tikai tie apzinīgie strādnieki, kuri gadu desmitiem auguši cīņā, rīkojot streikus un demonstrācijās, kuri prata gāzt carismu, tie strādnieki, kuri divos nedzirdēta pilsoņu kara gados ir iznesuši visu uz saviem pleciem, cīnījušies pirmajās rindās, izveidojuši vienotu Sarkano Armiju, kur iestājās desmiti tūkstoši labāko strādnieku, zemnieku un kursantu, kas gāja bojā vispirms, kas Maskavā, Petrogradā un Ivanovo-Vozņesenskā, Tverā, Jaroslavļā, visos rūpniecības centros pārcieta nedzirdētas bada mokas. Un šīs mokas, lūk, saliedēja strādniekus un lika ražojošo guberņu zemniekiem un darba kazakiem noticēt boļševiku patiesībai, tāpēc ka ar to viņi deva tiem iespēju noturēties cīņā pret baltgvardiem.

Lūk, kāpēc strādnieku šķirai ir tiesības teikt, ka ar šiem divu gadu upuriem un karu viņa visiem darba zemniekiem, katram darba kazakam ir pierādījusi, ka mums vajag apvienoties, nepieciešams saliedēties. Mums jācīnās pret tiem, kas spekulē, izmantojot badu, tāpēc ka ir izdevīgi pārdot labību par tūksloš rubļiem pudā, nevis par cietu cenu. Ar to var iedzīvoties, bet tas ved atpakaļ pie veciem laikiem, un mēs atkal nokļūsim nolādētajā bedrē, kad valdīja carisms un kad kapitālisti savas peļņas dēļ iegrūda cilvēci imperiālistiskā slaktiņā. Tas vedīs atpakaļ, tas nav pieļaujams. Pēc cīņas pret Kolčaku un Deņikinu tiklab darba zemniekiem, kā arī kazakiem kļuva skaidra tā patiesība, ka nepieciešama saliedēšanās, un viņi stājas līdzās strādniekiem un strādnieku šķirā redz savus vadītājus. Strādnieku varu darba zemnieki nav uzskatījuši un nevar uzskatīt par apvainojumu; apvainojumu saskatīja tikai muižnieki, kapitālisti, kulaki, bet tie ir darba ļaužu ļaunākie ienaidnieki, tie ir to imperiālistu sabiedrotie, kuri izraisīja visu iedzīvotāju postu un asiņaino karu. Nepieciešams, lai visi strādnieki, visas darba ļaužu masas saliedētos, un tikai tad mēs gūsim uzvaru.

Asiņainais karš ir beidzies, tagad mēs vedam bezasiņu karu pret sabrukumu, pret postu, nabadzību un slimībām, kurās mūs iegrūduši četri imperiālistiskā kara gadi un divi pilsoņu kara gadi. Jūs zināt, ka šis posts ir briesmīgs. Pašlaik Krievijas nomalēs, Sibirijā, dienvidos ir desmiti miljoni pudu labības, jau savākti un piegādāti miljoni pudu, bet Maskavā ir mokpilns bads. Cilvēki mirst bada nāvē tāpēc, ka maizi nevar piegādāt, bet nevar piegādāt tāpēc, ka pilsoņu karš ir galīgi nopostījis zemi, izpostījis transportu, sagrāvis desmitiem tiltu. Lokomotives ir sabojātas, un mums nav iespējams tās ātri salabot. Mēs ar grūtībām mēģinām tagad dabūt palīdzību no ārzemēm. Bet mēs zinām, ka tagad ir iespēja pāriet uz pilnīgu rūpniecības atjaunošanu.

Ko lai darām rūpniecības atjaunošanas labā, ja par labību mēs nevaram dot preces, tāpēc ka to nav?

Mēs zinām, ka tad, kad Padomju vara ņem no zemnieka labību par cietu cenu, tā atlīdzina to tikai ar papīriņiem. Kāda vērtība ir šiem papīriņiem? Tā nav maksa par labību, bet mēs varam dot tikai papīrnaudu. Bet mēs sakām, ka tas ir nepieciešams, ka zemniekiem ir jāaizdod labība. Un vai tad kaut viens paēdis zemnieks atteiksies dot maizi izsalkušam strādniekam, ja viņš zina, ka šis strādnieks, kad tas atkopsies, atdos viņam produktus atpakaļ? Neviens godīgs, apzinīgs zemnieks neatteiksies aizdot maizi. Zemniekiem, kam ir labības pārpalikumi, jādod labība valstij par papīrnaudu — tas tad ari nozīmē aizdevumu. To nesaprot, neapzinās tikai kapitālisma un ekspluatācijas piekritējs, tas, kas grib, lai paēdušais vēl vairāk iedzīvotos uz bada cietēja rēķina. Strādnieku varai tas nav pieļaujams, un cīņā pret to mūs neatturēs nekādi upuri. (Aplausi.)

Visus spēkus mēs tagad esam virzījuši uz rūpniecības atjaunošanu un nelokāmi ejam pretī šim jaunajam karam, kurā mēs gūsim lādu pašu uzvaru, kādas guvām līdz šim. Mēs uzdevām zinātnieku uņ leclmiķu komisijai izstrādāt Krievijas elektrifikacijas plānu. Pēc diviem mēnešiem šis plāns būs gatavs un dos pilnīgu iespēju gūt skaidru priekšstatu par to, kā dažu gadu laikā visu Krieviju pārklās elektrisko vadu tīkls un kā tā tiks atjaunota nevis pa vecam, bet pa jaunam, kā tā sasniegs tādu kulturu, kādu mūsu gūstekņi redzēja Vācijā.

Tā mums jāatjauno mūsu rūpniecība, tā mēs ar uzviju atdosim to labības aizdevumu, kuru ņemam no zemniekiem. Mēs zinām, ka šo lielu nevar veikt vienā vai divos gados; elektrifikacijas minimālā programa ir aprēķināta ne mazāk kā uz trijiem gadiem, bet šās kulturālās rūpniecības pilnīga uzvara prasīs ne mazāk par desmit gadiem. Bet, ja tādā asiņainā karā mēs esam pratuši noturēties divus gadus, tad mēs cauri visām grūtībām pratīsim noturēties ir desmit gadus, ir ilgāk. Mēs esam sev iekarojuši to pieredzi strādnieku vadībā pār darba ļaužu masām, kura izvedīs mūs cauri visām grūtībām šajā bezasiņu l'rontē cīņā pret sabrukumu un novedīs pie lielākām uzvarām nekā mūsu uzvaras karā pret starptautisko imperiālismu. (Aplaus i.)

„/'rauda*', 47., 48. un 49. nr.; Iespiests pēc avīzes .,Pravda“

1920. q. 2., 3. un 4. martā teksta, kas salīdzināts ar tekstu bro-

iurā V'. /. Ļeņins, ,,Runa Viskrievijas pirmajā darba kazaku kongresā Maskavā, 1920.

RUNA VISKRIEVIJAS II MEDICĪNAS SANITARA DARBA DARBINIEKU KONGRESA 1920. G. 1. MARTA

PKOTOKOLS

(Ar ilgi nerimstošiem aplausiem un ar „Internacionāle s“ skaņām saņemts, biedrs Ļeņins teic īsu apsveikuma runu.) Biedri, atļaujiet man Tautas Komisāru Padomes vārdā apsveikt jūsu kongresu. Te nenākas daudz runāt par kongresa uzdevumiem un par darbu, ko esat veikuši. Atskaitot kara fronti, varbūt neviens cits darbs nav devis tik daudz upuru kā jūsējais. Četrus gadus ilgā imperiālistiskā kara sekas novedušas pie tā, ka cilvēcei ir daži miljoni kropļu un daudz epidēmiju.

Uz mūsu pleciem bija gulies milzīgs, smags, atbildīgs uzdevums. Cīņa kara frontē pierādīja, ka imperiālistu mēģinājumiem nebija nekādu panākumu. Vislielākās kara grūtības ir aiz muguras, bet tagad jāveic mierīgās celtniecības uzdevums. To pieredzi, ko guvām asiņainajā frontē, mēs pārnesīsim arī uz bezasiņu fronti, kur mēs sastapsim daudz vairāk simpātiju.

Mēs pratām iesaistīt darbā tūkstošus speciālistu, lielu skaitu oficieru, ģenerāļu, kuri, tāpat kā strādnieki komunisti, atrodas atbildīgos posteņos. Visa uzņēmība, visa pilsoņu kara pieredze mums jāveltī cīņai pret epidēmijām.

Bija laiks, kad medicīniskā aroda pārstāvji arī bija piesātināti ar neticību strādnieku šķirai, bija laiks, kad arī viņi sapņoja par buržuāziskās iekārtas atgriešanos. Tagad arī viņi ir pārliecinājušies, ka tikai kopā ar proletariātu Krievijā var būt kultūras uzplaukums. Zinātnes pārstāvju un strādnieku sadarbība, — tikai tāda sadarbība spēs iznīcināt visu nabadzības, slimību, netīrības jūgu. Un tas tiks izdarīts.

Zinātnes, proletariāta un technikas pārstāvju savienības priekšā neviens tumšs spēks nenoturēsies.

īss pārskats publicēts 1920. g. Iespiests pēc bro&uras teksta:

6. martā avizes „Uvestija VC/Я" ,,Viskrievijas otrais ārstniecības un

51. пг-ā sanitārās savienības ,, Vsemediksan-

imd" darbinieku kongress. Protokoli un rezolūcijasMaskavā, 1920.

367

VĒSTULĒ KKP ORGANIZĀCIJĀM PAR SAGATAVOŠANOS PARTIJAS KONGRESAM

Godājamie biedriI

Partijas kongress noteikts uz 27. martu. Kongresa dienas kārtība ir publicēta^88, un nav šaubu, ka visas partijas organizācijas ir jau sākušas kongresa sagatavošanas darbu. Partijas CK uzskata par savu pienākumu izteikt sakarā ar šo darbu vairākus apsvērumus.

Mūsu partijai, kas 15 gadus (1903.—1917.) ilgā neatlaidīgā cīņā pierādījusi savas saites ar Krievijas strādnieku šķiru, savas spējas cīnīties pret buržuāziskām ietekmēm tās iekšienē un vadīt proletariāta revolucionāro cīņu visdažādākos un visgrūtākos apstākļos, dabiski bija jāuz-ņemas kopš Oktobra revolūcijas arī proletariāta diktatūras uzdevumu tiešā realizēšana. Mūsu partijas kongresam tāpēc ir augstākā mērā svarīga nozīme ne tikvien visā strādnieku kustībā, bet arī visā Padomju varas celtniecībā, visā Krievijas — un līdz zināmam mēram arī starptautiskās komunistiskās kustības vadīšanā.

Šī mūsu partijas kongresa nozīme vēl vairāk pieaug sakarā ar pašreizējā momenta īpatnībām, kad Padomju varai nākas realizēt ļoti grūto pāreju no kara uzdevumiem, kuri to pilnīgi aizņēma, uz mierīgās saimnieciskās celtniecības uzdevumiem.

Mūsu partija ir stipri pieaugusi savu biedru skaita ziņā, galvenokārt pateicoties milzīgajam strādnieku un zemnieku pieplūdumam partijas nedēļu laikā, kuras tika organizētas visgrūtākajā mūsu revolūcijas periodā, kad Judeņičs un Deņikins stāvēja Petrogradai un Maskavai vistuvāk.

Strādnieki un zemnieki, kas iestājušies partijā tādā grūtā brīdī, ir revolucionārā proletariāta un zemniecības ne-ekspluatējošās daļas vadītāju labākie un uzticamākie kadri. Mūsu priekšā ir uzdevums — iespējami ātrāk, veiksmīgāk, lielišķīgāk sekmēt šo jauno partijas biedru audzināšanu, palīdzēt izveidot no viņiem komunisma cēlāju kadrus, visapzinīgākos, kas spēj veikt visatbildīgākos amatus un reizē ar to ir visciešāk saistīti ar masām, t. i., ar strādnieku un cita darbu neekspluatējošo zemnieku vairākumu.

Dienas kārtības centrālais punkts nākošajā kongresā saskaņā ar pārdzīvojamā vēsturiskā momenta īpatnību ir jautājums par saimniecisko celtniecību un konkrēti par pasākumiem, paņēmieniem, līdzekļiem, rezultātiem galveno komiteju, centru un vispirms Padomju varas apara tu strādnieciskošanā.

Šim jautājumam jālop par partijas kongresa galveno jautājumu, jo visas padomju celtniecības galvenais jautājums Krievijā (bet, ciktāl lai bija jākļūst par vispasaules revolūcijas centru — zināmā mērā arī starptautiskā komunisma jautājums) ir pāreja no cīņas asiņainā frontē uz cīņu bezasiņu frontē, darba frontē, kara frontē pret sabrukumu, par to, lai atjaunotu, uzlabotu, pārorganizētu, attīstītu visu Krievijas tautas saimniecību.

Savākt un piegādāt lielus valsts pārtikas krājumus, atjaunot izpostīto transportu, realizēt šos pasākumus ar kara laika ātrumu un enerģiju, ar kara laika disciplinu; līdzās tam un nesaraujamā saistībā ar to „strādnieciskot" Padomju varas aparatu, izdzīt no tā sabotāžu un birokrātismu, panākt darba ražīguma maksimumu, visu mūsu zemes spēku sasprindzināšanu vislielākos apmēros, lai atjaunotu tās saimniecību, — tāds ir apstākļu pavēloši diktētais neatliekamais uzdevums, kas prasa, lai to atrisinātu ar miljonu un atkal miljonu strādnieku un zemnieku pašaizliedzīgās revolucionārās enerģijas paņēmieniem.

Partijas kongresam vajag ņemt vērā darba armiju, šā tikko radītā jaunā institūta, pieredzi, ņemt vērā visu Padomju varas aparatu vairāk nekā divu gadu ilgā darba pieredzi un dot veselu rindu tādu lēmumu, kas ļautu visai mūsu sociālistiskai republikai ar divkāršotu stingrību, apņēmību, enerģiju, lietišķību virzīt visus darba ļaužu masu spēkus uz to, lai vislabāk atrisinātu neatliekamo uzdevumu — ātri un galīgi pārvarēt sabrukumu.

Mēs aicinām visus partijas biedrus, visas partijas organizācijas koncentrēt uz šo uzdevumu spēku maksimumu tiklab visu padomju iestāžu praktiskajā darbā, kā arī kongresa sagatavošanas darbā. Jo šie uzdevumi saplūst vienā nesaraujamā veselā vienībā.

Ir aizgājis, par laimi, tas laiks, kad notika tīri teorētiski spriedelējumi, strīdi vispārējos jautājumos, principiālu rezolūciju pieņemšana. Šī pakāpe ir jau noieta, tas ir vakar un aizvakar atrisinātais uzdevums. Vajag iet uz priekšu, vajag mācēt saprast, ka tagad mūsu priekšā ir praktisks uzdevums, ka ar visiem spēkiem, ar patiesi revolucionāru enerģiju, ar tādu pašu pašaizliedzību, ar kādu mūsu labākie biedri, strādnieki un zemnieki sarkanarmieši, uzvarēja Kolčaku, Judeņiču, Deņikinu, jāatrisina lietišķigs uzdevums — visātrāk pārvarēt sabrukumu.

Vajag iet uz priekšu, vajag skatīties uz priekšu, vajag atnest uz kongresu pārdomātu un uzmanīgi, ar visu partijas biedru kopēju darbu, kopējiem spēkiem pārstrādātu praktisku pieredzi saimnieciskajā celtniecībā.

Kaut ko mēs esam mācījušies, un, lai ietu uz priekšu, lai pārvarētu sabrukumu, vajag nevis sākt no jauna, nevis pārkārtot pa labi un pa kreisi, bet prast vislielākā mērā izmantot jau radīto. Iespējami mazāk vispārēju pārkārtojumu, iespējami vairāk lietišķīgu, praktiski izmēģinātu, ar jau gūtiem rezultātiem pārbaudītu pasākumu, paņēmienu, līdzekļu, norādījumu mūsu galvenā mērķa sasniegšanai: vēl tālāk, vēl plašāk, vēl ātrāk, vēl labāk ,,strādnieciskot“ mūsu aparatus, — vēl vairāk strādnieku un darba zemnieku iesaistīt rūpniecības un vispār lautas saimniecības pārvaldīšanā, — iesaistīt ne tikai atsevišķus zemniekus un strādniekus, kas vislabāk pārbaudījuši sevi darbā, obligāti iesaistīt lielākā mērā arodbiedrības, iesaistīt arī bezpartejiskās strādnieku un zemnieku konferences, — iesaistīt visus līdz pēdējam (jo to mums ir neticami maz) buržuāziskos, l. i., buržuāziskos apstākļos audzinātos un buržuāziskās kultūras augļus apguvušos, speciālistus, — izdarīt

24 30. sēj.

tā, lai mūsu darba ļaužu masas patiesi, saskaņā ar mūsu partijas programas prasībām mācītos no viņiem un tai pašā laikā realizētu „buržuāzisko speciālistu biedrisku kopēju darbu roku rokā ar ierindas strādnieku masām, kuras vada apzinīgie komunisti" (kā teikts mūsu partijas programā), — lūk, kādi ir mūsu galvenie praktiskie uzdevumi.

Biedri! Līdz šim mēs esam pratuši pārvarēt nedzirdētas grūtības, kuras vēsture bija likusi pirmās sociālistiskās republikas ceļā, jo proletariats ir pareizi sapratis savus diktatora, t. i., visu darba ļaužu vadītāja, organizētāja, audzinātāja, uzdevumus. Mēs esam pratuši uzvarēt, jo esam pareizi noteikuši pašu neatliekamāko, pašu svarīgāko, pašu aktuālāko uzdevumu un koncentrējuši uz to patiesi visu darba ļaužu, visas lautas visus spēkus.

Kara uzvaras ir vieglākas nekā saimnieciskā uzvara. Uzvarēt Kolčaku, Judeņiču, Deņikinu bija daudz vieglāk nekā uzvarēt vecās, sīkburžuaziskās paražas, attiecības, iemaņas, saimnieciskos apstākļus, kurus aizstāv un atražo miljoni un atkal miljoni sīksaimnieku līdzās strādniekiem, kopā ar viņiem, viņu vidū.

Lai te uzvarētu, vajag vairāk izturības, vairāk pacietības, vairāk neatlaidības, vairāk noteiktības, vairāk sistemātiskumā darbā, vairāk organizatora un administratora mākslas lielā mērogā. Tā mums, atpalikušai nacijai, visvairāk trūkst.

Lai visi partijas biedri sasprindzina spēkus, lai uz partijas kongresu atnestu pārbaudītu, pārstrādātu, rezumētu praktisku pieredzi. Ja mēs sasprindzināsim visus spēkus un pratīsim vērīgi, apdomīgi, lietišķi savākt, pārbaudīt, pārstrādāt tieši praktisko pieredzi, tieši to, ko katrs no mums ir darījis, padarījis, redzējis, kā viņam blakus darīja un padarīja, tad un tikai tad mūsu partijas kongress un pēc tā arī visas mūsu padomju iestādes atrisinās praktisko uzdevumu: kā visātrāk, visdrošāk pārvarēt sabrukumu.

No kongresiem un sapulcēm, kas apspriež vispārējos jautājumus, uz kongresiem un sapulcēm, kas rezumē praktisko pieredzi, tādis ir mūsu laika lozungs. Ņemt vērā praktisko pieredzi, lai atmestu kaitīgo, apvienotu visu vērtīgo,

lai precīzi noteiktu vairākus tuvākos praktiskos pasākumus un realizētu tos par katru cenu, neapstājoties nekādu upuru priekšā, — lūk, kā mēs saprotam momenta uzdevumus un partijas kongresa uzdevumus.

.Izueslila CK RKP(b)‘\ 13. nr.,

VJ20. g. 2. martā Iespiests pēc rokraksta

I •V

STARPTAUTISKAJAI STRĀDNIEČU DIENAI

Kapitālisms formālo vienlīdzību savieno ar ekonomisko un tātad ar sociālo nevienlīdzību. Tā ir viena no kapitālisma galvenajām īpatnībām, ko melīgi aizsedz buržuāzijas piekritēji liberāļi un ko nesaprot sīkburžuaziskie demokrāti. No šās kapitālisma īpatnības starp citu izriet nepieciešamība izšķirošas cīņas gadījumā par ekonomisko vienlīdzību atklāti atzīt kapitālistisko nevienlīdzību un zināmos apstākļos pat likt šo atklāto nevienlīdzības atzīšanu proletāriskā valstiskuma pamatā (Padomju konstitūcija).

Bet pat ar formālu vienlīdzību (vienlīdzību pēc likuma, paēdušā un izsalkušā, īpašnieka un nemantīgā „vienlīdzību") kapitālisms nevar būt konsekvents. Un viena no šās nekonsekvences kliedzošām izpausmēm ir sievietes nevienlīdzība tiesībās ar vīrieti. Pilnīgu vienlīdzību tiesībās nav devusi neviena, pat visprogresivākā republikāniskā, demokrātiskā, buržuāziskā valsts;

Bet Krievijas Padomju republika uzreiz aizslaucīja bez izņēmuma visas sievietes nevienlīdzības pēdas likumdošanā, uzreiz nodrošināja viņai pēc likuma pilnīgu vienlīdzību.

Saka, ka kultūras līmeni visvairāk raksturojot sievietes juridiskais stāvoklis. Sājā izteicienā ir dziļas patiesības grauds. Un no šā viedokļa tikai proletariāta diktatūra, tikai sociālistiskā valsts varēja realizēt un realizēja augstāko kultūras līmeni.

Jaunā, neredzēti varenā ierosme strādājošo sieviešu kustībai tāpēc ir neizbēgami saistīta ar pirmās Padomju republikas nodibināšanu (un nostiprināšanu), — bet līdzās tam un sakarā ar to ar Komunistisko Internacionāli.

Ja runa ir par tiem, ko kapitālisms apspieda tieši vai netieši, pilnīgi vai daļēji, tad tieši padomju iekārta un tikai padomju iekārta nodrošina demokrātiju. Tas ir skaidrs no strādnieku šķiras un trūcīgo zemnieku stāvokļa. Tas skaidri redzams sievietes stāvoklī.

Bet padomju iekārta ir pēdējā izšķirošā kauja par Šķiru iznīcināšanu, par ekonomisku un sociālu vienlīdzību. Ar demokrātiju, pat ar demokrātiju kapitālisma apspiestajiem, tai skaitā apspiestajam dzimumam, — mums nepietiek.

Strādājošo sieviešu kustība izvirza par savu galveno uzdevumu cīņu par sievietes ekonomisko un sociālo, nevis tikai formālo vienlīdzību. Ievilkt sievieti sabiedriskā ražošanas darbā, izraut viņu no „mājas verdzības", atbrīvot viņu no pakļaušanas — notrulinošas un pazemojošas pakļaušanas tikai mūžīgajiem virtuves, bērnu istabas apstākļiem — lūk, galvenais uzdevums.

Tā ir ilgstoša cīņa, kas prasa tiklab sabiedrības techni-kas, kā arī likumu radikālu pārveidošanu. Bet šī cīņa beigsies ar pilnīgu komunisma uzvaru.

1920. g. 4. martā

„Pravda1920. g. 8. martu (specials izlaidums)

Iespiests pH' avīzes „Pravda“ teksta

Paraksts: N. Ļeņins

RUNA MASKAVAS STRĀDNIEKU UN SARKANARMIEŠU DEPUTĀTU PADOMES SĒDĒ

1920. G. «. MARTA

Biedri, man ļoti žēl, ka man droši vien neizdosies veikt tos pienākumus, kurus nupat minēja biedrs priekšsēdētājs, atsaukdamies uz manu piederību pie Maskavas Padomes locekļiem bet katrā gadījumā es esmu ļoti priecīgs, ka varu apsveikt jauno Maskavas Padomes sastāvu. Atļaujiet man teikt dažus vārdus par tiem uzdevumiem, kas sakarā ar mūsu zemes vispārējo stāvokli gulstas it īpaši uz Maskavas strādniekiem un visvairāk un vispirms uz Maskavas Padomi.

Biedri, mums ir ļoti lielas cerības, ka to karu, ko muižnieki un kapitālisti savienībā ar visas pasaules kapitālistiem mums ir uzspieduši, mēs droši vien tuvākajā nākotnē nobeigsim ar pilnīgu uzvaru. Es nupat šodien saņēmu telegramu no pēdējās nopietnās frontes starp visām vēl palikušajām, no Kaukazijas frontes revolucionārās kara padomes locekļa. Šajā telegramā ziņots, ka ienaidnieka neatlaidība salauzta visos virzienos (a p-laus i), tā ka tagad, pēc Kolčaka frontes un Archangeļskas frontes likvidēšanas, mēs acīm redzot neesam tālu no tās dienas, kad arī Deņildna fronte būs galīgi iznīcināta. Bet, biedri, lai cik labvēlīgi mums izveidojušies pilsoņu kara rezultāti un starptautiskais stāvoklis, lai gan imperiālistiskās lielvalstis acīm redzami atrodas galīgas sagrāves priekšvakarā, lai gan visi viņu mēģinājumi organizēt kaut kādas savienības karam pret mums beigušies ar krachu, — lai cik labvēlīgs ir šis stāvoklis, jāsaka, ka briesmas, pat ārējās, vēl joprojām pastāv. Vēl liek izdarīti mēģinājumi, it īpaši-tos izdara imperiālistiskā Francija, sakūdīt Poliju uz karu pret Krieviju. No preses, no CIK lēmumiem, no visiem paziņojumiem, kas tika izdarīti kazaku un daudzos citos kongresos, jūs visi, protams, zināt, ka Padomju republika no savas puses ir darījusi visu iespējamo, lai novērstu šo karu, ka mēs ne vien oficiāli, bet arī visdraudzīgākā veidā piedāvājām poļu tautai mieru, vissvinīgākā veidā atzinām Polijas valsts neatkarību, izdarīdami no šās puses visnoteiktākos paziņojumus. Militārā ziņā mēs esam darījuši visu, lai poļu muižniekiem un kapitālistiem nedotu iespēju realizēt savus nodomus — varbūt ne tik daudz savus, cik imperiālistiskās Francijas nodomus, kura sēž viņiem aiz muguras un kurai viņi ir parādā līdz ausīm. Mēs esam darījuši visu, lai šiem kapitālistiem un muižniekiem nedotu iespēju realizēt savus nodomus — sakūdīt poļu tautu uz karu pret Krieviju. Bet, lai gan mēs esam darījuši visu iespējamo, turpmākais nav atkarīgs no mums. Poļu muižnieki un kapitālisti pat paši nezina, ko viņi darīs rīt. Polijas iekšējais stāvoklis ir tik smags, ka tieši aiz acīm redzamām briesmām šķiras stāvoklī, tikai jūtot savu bojā eju, viņi var iesākt tādu avantūru. Tāpēc pat no ārējās drošības viedokļa, lai gan mēs esam jau guvuši daudz uzvaru, mums nav nekādu garantiju, un mums jābūt modriem, mums jāsaglabā, jāattīsta un jāpastiprina sava militārā gatavība, lai realizētu to uzdevumu, kas stāv strādnieku šķiras priekšā. Ja pretēji visām pūlēm Polijas imperiālisti, Francijas atbalstīti, ies pret Krieviju karā un realizēs savu kara avantūru, tad viņiem būs jādabū un viņi dabūs tādu pretsitienu, no kura viss viņu trauslais kapitālisms un imperialisms galīgi sabirs.

Mēs nemaz neslēpjam sev un neslēpjam vispirms Maskavas un citiem krievu strādniekiem, ka tagad vajadzīgs jauns spēku sasprindzinājums, jauni, milzīgi upuri, vēl smagāki sakarā ar to, ka tagad ir tieši ziemas beigas — februāris un marts, kas mūsu transporta sabrukuma dēļ atnesīs trūkuma, bada un moku jaunu saasināšanos. Un man jāsaka jums, — ja karš asiņainajā frontē, pilsoņu karš, kas vērsts pret imperiālistiem, acīm redzami beidzas un vismaz nopietni mums draudēt ienaidnieks nevar, tāpēc ka Antanle savos mēģinājumos uzsākt pret mums vispārīgu karu ir cietusi noteiktu neveiksmi, — tad katra

V. [. ĻHŅINS

376

gadījumā turpinās un ilgu laiku turpināsies karš bezasiņu frontē, tāpēc ka, jo tālāk mēs esam aizgājuši no kara briesmām, toties vairāk mums tuvojas iekšējās celtniecības uzdevumi, un strādnieku šķira, kas uzņēmusies misiju vadīt darba ļaužu masas, nevar tos neatrisināt. Šos uzdevumus — atjaunot izpostīto zemi, izpostīto saimniecību, organizēt sociālistisko sabiedrību — nevar realizēt bez kara bezasiņu frontē. Lūk, kas pirmrindas strādniekiem, kuri tagad izveido jauno Maskavas Padomi, visvairāk jānostiprina savā apziņā, tāpēc ka Maskavas strādnieki vienmēr ir bijuši un neizbēgami vēl kādu laiku būs paraugs, kuram sekos citu pilsētu strādnieki.

Mums nevajag aizmirst, ka mēs realizējam sociālistiskās revolūcijas uzdevumu zemē, kur iedzīvotāju vairākums ir zemniecība. Tagad mums ir pievienojušās zemniecības masas Sibirijā, kur zemniekiem ir labības pārpalikumi, kur viņus ir samaitājis kapitālisms, kur viņi turas pie vecās tirdzniecības brīvības un uzskata par savām svētākām tiesībām — šai ziņā viņus samulsina meņševiki un eseri, tas jau ir viņu bēdīgais liktenis, jo cita darba jau viņiem nav, — uzskata par savām svētākām tiesībām realizēt brīvo tirdzniecību ar labības pārpalikumiem, domādami, ka šīs tiesības viņiem var tikt atstātas. Viņi nerēķinās ar to, ka šī it kā pilsoniskā vienlīdzība nozīmē to, ka paēdušais ekspluatē izsalkušo, jo zemnieki, kam ir labības pārpalikumi un kas tos negrib dot izsalkušajiem, realizē kapitālistisko attiecību pamatus. Tie ir cilvēki, kas pēc simtiem gadu ilgas viņu ekspluatēšanas pirmoreiz saimnieko sev un ar saviem labības pārpalikumiem var verdzināt strādniekus, kuriem sakarā ar rūpniecības sabrukumu nav iespējams dot par maizi ekvivalentu. Tāpēc mūsu uzdevums attiecībā uz šiem sīkburžuaziskajiem īpašniekiem, uz sīkajiem spekulantiem, kuru skaits ir miljons un kuri, tā kā viņiem ir labības pārpalikumi, domā: jo tālāk mēs iesim, toties vairāk viņi iedzīvosies, un, jo stiprāks ir bads, toties tas izdevīgāk labības īpašniekiem, — mūsu attiecības pret viņiem ir kara attiecības. 'Го mēs pasakām tieši, un tas ir proletariāta diktatūras pamatā, kurš atklāti pasaka visām strādnieku un zemnieku masām: „Zemnieks — darba cilvēks ir mūsu sabiedrotais, mūsu draugs un brālis,

bet, kad zemnieks izturas kā īpašnieks, kuram ir labības pārpalikumi, kas viņam nav nepieciešami saimniecībā, un rīkojas ar mums kā īpašnieks, kā paēdušais pret izsalkušo, tāds zemnieks ir mūsu ienaidnieks, un mēs pret to cīnīsimies ļoti noteikti, ļoti nesaudzīgi^1*. Uzvarēt sīkīpašnieku, sīko spekulantu ir grūti. Tos nevar iznīcināt vienā gadā, viņu iznīcināšanai nepieciešami gari gadi, nepieciešama organizēta neatlaidība, nepieciešams ilgstošs, neatlaidīgs, nelokāms darbs soli pa solim, nepārtraukta ikdienas cīņa, kas ir sevišķi grūta un visnotaļ dod uzvaru zemniekam spekulantam pār strādnieku. Bet mēs cīnīsimies bezasiņu frontē, lai izsalkušais dabūtu no paēdušā tos pārpalikumus, kas pēdējam ir, neraugoties ne uz ko, neraugoties uz eseru un meņševiku vēlēšanos ievest brīvo tirdzniecību un atstāt paēdušajam šos pārpalikumus.

Šo divu gadu laikā mēs esam veikuši milzīgu darbu. Šajā darbā mēs esam iesaistījuši daudz zemnieku un strādnieku, it visur mēs esam pratuši paņemt to, kas mums bija vajadzīgs. Tai laikā, kad baltie oficieri, bijušie cara oficieri, karoja pret mums mūsu ienaidnieku pusē, desmitus un simtus šo speciālistu mēs iesaistījām un pārveidojām savā darbā. Viņi palīdzēja mums strādāt kopā ar mūsu komisāriem. Paši viņi mācījās pie mums strādāt un deva mums pretī savas techniskās zināšanas. Un tikai ar viņu palīdzību Sarkanā Armija varēja gūt tās uzvaras, kuras tā guva. Tagad mums viss šis darbs jāievada citā gultnē. Šim darbam jāiegūst miera darba raksturs, viss mums jāpārkārto darbam darba frontē. Mums jāvada māsu bijušie īpašnieki, kas bija mūsu ienaidnieki. Mums jāmobilizē visi darba spējīgie un jāpiespiež viņi strādāt kopā ar mums. Par katru cenu mums jānoslauka no zemes virsas meņševiku un eseru politikas pēdas, kura runā par personīgo brīvību utt., tāpēc ka šī politika nolemj mūs badam. Šāda nostāja jārealizē visā mūsu darbā. Proletariāta avangards uzņemas vadību pār pārējiem iedzīvotājiem un saka: „Mums jāpanāk, lai jūs mūsu idejas pilnīgi saprastu un realizētu tās dzīvē, tāpat kā mēs panācām, ka jūs arvien vairāk un vairāk nostājaties mūsu pusē".

Vispirms te mums dienas kārtībā ir uzdevums attīrīt

Maskavu no tās netīrības un panīkuma, kādā tā nonākusi. Mums tas jāveic, lai kjūtu par paraugu visai zemei, kurā arvien vairāk ieviešas šī nelīrība, kas nes sev līdzi epidēmijas un slimības. Šis piemērs mums jādod te, Maskavā, piemērs, kādu Maskava jau ne vienreiz vien ir devusi.

Mums jāatceras, ka mūsu priekšā ir transporta atjaunošanas uzdevums. Sākot ar pavasari, mums jārealizē strādnieku masu kontrole. Tā mums jārealizē attiecībā uz tiem sakņkopjiem, kas dzīvo ap Maskavu un, izmantodami blakus dzīvojošā brāļa izsalkumu, rauš savā kabatā miljonus. Pateicoties tam, ka ikkatrs bagāts sakņkopis uz sava trūcīgā kaimiņa rēķina var pelnīt neticami daudz naudas, iznāk nejēdzīga netaisnība, ko mēs nedrīkstam pieļaut.

Kas mums jādara? Vajag, lai speciālisti atdotu mums savas zināšanas mūsu ideju realizēšanai. Vajag, lai tā šķira, kas pašreiz atjauninājusi Maskavas Padomi, ķertos pie šā darba. Vajag, lai šis darbs liktu veikts reālāk un precizāk nekā agrāk.

Mēs zinām, ka proletariāta skaits nav visai liels, bet mēs zinām arī to, ka Petrogradas strādnieki, kas gāja Sarkanās Armijas pirmajās rindās, atdeva mums savus labākos spēkus tajos brīžos, kad tas mums bija vajadzīgs, atdeva tos cīņai pret ienaidnieku, atdeva vairāk, nekā mēs bijām paredzējuši no viņiem dabāt. Mēs teicām, ka Petrograda, Maskava, Ivanovo-Vozņcsenska devušas mums milzīgu daudzumu cilvēku, bet tas vēl nav viss: tām jādod mums tik, cik mums ir vajadzīgs. Tagad mums jāizmanto visi tie buržuāziskie speciālisti, kuriem tagad jānorēķinās par savām pagātnē uzkrātajām zināšanām. Lūk, ar šo speciālistu palīdzību mums tad ari jāveic mūsu darbs, ar viņu palīdzību mums jāuzvar viss, kas mums nepieciešams, jāuzvar un jādibina mūsu kaujinieciskās strādnieku rindas, kas no viņiem mācītos un viņus vadītu, kas vienmēr grieztos pie plašām strādnieku masām, lai šo pieredzi izskaidrotu. Lūk, tas Maskavas Padomei kā vienai no pirmajām nozīmes ziņā, kā vienai no vislielākajām proletāriskajām Padomēm arī būs jārealizē par katru cenu. Pusotra tūkstoša Maskavas Padomes locekļu plus viņu kandidāti, — lūk, tas aparats, ar kuru jūs varat smelt no plašām masām un nemitīgi iesaistīt tās, kam vēl nav pieredzes, valsts pārvaldīšanas darbā.

Strādnieku un zemnieku masām, kurām jāorganizē visa mūsu valsts, tagad jāorganizē valsts kontrole. Šo aparatu jūs dabūsit ar strādnieku un zemnieku masu palīdzību, ar strādnieku un zemnieku jaunatnes palīdzību, kurā neredzēti spēcīgi pamodusies patstāvīga vēlēšanās, gatavība un apņēmība pašai ķerties pie valsts pārvaldīšanas darba. Ieguvuši izpratni no kara pieredzes, mēs izvirzīsim tūkstošiem cilvēku, kuri izgājuši padomju skolu, kuri spēj pārvaldīt valsti. Strādnieku inspekcijā jums jāiesaista paši bailīgākie un mazāk attīstītie, paši biklākie strādnieki un jāvirza tie uz augšu. Lai viņi ceļas šajā darbā. Noskatījušies, kā strādnieku inspekcija piedalās valsts lietās, lai viņi no vienkāršākās nodarbības, kuru viņi spēj veikt, — sākumā tikai kā pieaicināti liecinieki, — turpmāk pamazām pāriet uz svarīgākām lomām valsts lietās. No plašiem avotiem jūs dabūsit palīgus, kuri uzņemsies valsts smago nastu, nāks palīgā un darbā. Ir vajadzīgi desmiti tūkstoši jaunu pirmrindas strādnieku. Balstieties uz bezpartejiskiem strādniekiem un zemniekiem, balstieties uz tiem, tāpēc ka mūsu partijai, ko no visām pusēm ielenc ienaidnieki, ir jāpaliek šaurai. Tajā periodā, kad naidīgie elementi ar visiem cīņas, krāpšanas un provokācijās līdzekļiem cenšas piesūkties klāt un izmantot to stāvokli, ka valdības partija dod zināmas priekšrocības, jārīkojas kopā ar bezpartejiskiem. Likumi par strādnieku un zemnieku inspekciju dod tiesību iesaistīt valsts pārvaldīšanas darbā bezpartejisko strādnieku un zemnieku pārstāvjus un viņu konferences. Šai aparatā jums ir viens no līdzekļiem, kas dos iespēju palielināt strādnieku un zemnieku skaitu, lai mēs dažu gadu laikā varētu gūt uzvaru iekšējā frontē. Šī uzvara vēl ilgi neizpaudīsies tik vienkārši, tik noteikti un skaidri kā kara frontē. Šī uzvara prasa modrību un pūles, un to jūs varēsit nodrošināt, veicot celtniecības uzdevumus Maskavā un apkārtnē un palīdzot kopējā transporta atjaunošanas darbā, tās vispārējās saimnieciskās organizācijas atjaunošanā, kura palīdzēs atbrīvoties no spekulantu tiešās un netiešās ietekmes un uzvarēt vecās kapitālisma tradicijas. Šim nolūkam nav žēl ziedot dažus gadus. Šādi sabiedriski pārveidojumi pat tādos apstākļos būs vēl neredzēti, un te izvirzīt uzdevumus, kas aprēķināti uz īsu laiku, būtu liela kļūda.

Atļaujiet nobeigt, izsakot cerību un pārliecību, ka atjauninātā Maskavas Padome, ņemdama vērā visu to pieredzi, ko pilsoņu kara gaitā guvis iepriekšējais sastāvs, smelsies jaunus spēkus no jaunatnes un ķersies pie saimnieciskās celtniecības darba tik enerģiski un stingri, ar lādu neatlaidību, ar kādu mēs ķērāmies pie kara uzdevumiem, lai gūtu nevis spožas, bet toties solidākas un būtiskākas uzvaras.

Iespiests 1921. g. grāmatā: „Maskavas strādnieku, zemnieku un sarkanarmiešu deputātu Padomes plēnuma

seiu slenografiski pārskati*\ Maskavā Iespiests pēc grāmatas teksta

RUNA MASKAVAS PADOMES SVINlGAJA SĒDĒ, KAS VELTĪTA III INTERNACIONĀLES GADADIENAI,

1920. G. 6. MARTA

Biedri, kopš Komunistiskās Internacionāles dibināšanas ir pagājis gads. Šā gada laikā Komunistiskā Internacionāle ir guvusi tādas uzvaras, kādas nevarēja sagaidīt, un var droši teikt, ka, to dibinot, neviens negaidīja tik milzīgus panākumus.

Revolūcijas pirmajā laikā daudziem bija cerība, ka Rietumeiropā sociālistiskā revolūcija sāksies no brīža, kas tieši saistīts ar imperiālistiskā kara izbeigšanos, jo lajā brīdī, kad masas bija apbruņotas, revolūcija varēja ar vislielākajiem panākumiem notikt arī dažās Rietumu zemēs. Tas būtu varējis notikt, ja nebūtu izrādījies, ka Rietumeiropas proletariāta vidū šķelšanās ir daudz dziļāka, ka bijušie sociālistiskie vadoņi ir daudz nodevīgāki.

Mēs līdz šim laikam nezinām precizi, kā noritēja demobilizācijā un kā notiek kara likvidācijā. Mēs nezinām, piem., kas bija Holandē, un tikai no viena raksta, kurā tika stāstīts par kāda Holandes komunista runu, — no viena raksta, nejauši, — tādu rakstu bija daudz, — es dabūju zināt, ka Holandē, neitrālā zemē, kas imperiālistiskā karā bija iejaukta vismazāk, revolucionārā kustība bija pieaugusi lādos apmēros, ka jau bija sākta Padomju dibināšana, un Trulstra, viena no Holandes oportunistiskās sociāldemokrātijas svarīgākajām figūrām, atzinis, ka strādnieki būtu varējuši saņemt varu savās rokās.

Ja Internacionāle nebūtu bijusi nodevēju rokās, kuri kritiskajā brīdī glāba buržuāziju, tad daudz izredžu bālu bijis par to, ka tieši ar kara izbeigšanos daudzās karojošās zemēs, kā ari dažās neitrālās zemēs, kur tauta bija apbruņota, ātri būtu varējusi notikt revolūcija, un tad iznākums būtu citāds.

Izrādījās, ka tas neizdevās, tik straujā tempā revolūcija neizdevās, un nākas noiet visu attīstības ceļu, ko mums nācās sākt jau pirms pirmās revolūcijas, pirms 1905. gada, un, tikai pateicoties tam, ka līdz 1917. gadam pagāja vairāk nekā desmit gadu, mēs izrādījāmies spējīgi vadīt proletariātu.

1905. gadā bija, tā sakot, revolūcijas mēģinājums, un, daļēji pateicoties tam, Krievijā izdevās izmantot imperiālistiskā kara kracha momentu, kas deva varu proletariātam. Vēsturisko notikumu dēļ, pilnīgi satrūdējušās patvaldības dēļ mums viegli izdevās sākt revolūciju, bet, jo vieglāk izdevās to sākt, jo grūtāk šai zemei vienai pašai bija to turpināt, un par šo pārdzīvoto gadu mēs varam sev teikt, ka citās zemēs, kur strādnieki vairāk attīstīti, kur rūpniecības ir vairāk, kur strādnieku ir daudz vairāk, revolūcijas attīstība gāja lēnāk. Tā gāja mūsu ceļu, bet gāja daudz lēnāk.

Strādnieki turpina šo lēno virzīšanos, sagatavodami ceļu proletariāta uzvarai, kas bez šaubām tuvojas ar lielāku ātrumu, nekā tas bija pie mums, jo, kad skatās uz III Internacionāli, tad jābrīnās par to, cik ātri izplatījusies III Internacionāle, iedama no uzvaras uz uzvaru.

Palūkojieties, kā visā pasaulē izplatās mūsu kroplīgie vārdi, tādi kā vārds „boļševisms". Lai gan mēs saucamies par komunistisku partiju, lai gan nosaukums „komunists" ir zinātnisks, vispāreiropisks, tas Eiropā un citās zemēs ir mazāk izplatīts nekā vārds „boļševiks". Mūsu krievu vārds „Sovet" ir viens no visvairāk izplatītiem vārdiem, to pat netulko citās valodās, bet visur izrunā krieviski.

Neraugoties uz buržuāziskās preses meliem, neraugoties uz nikno pretošanos, kādu izrādīja visa buržuāzijā, neraugoties uz to, strādnieku masu simpātijās izrādījās Padomju, Padomju varas un boļševisma pusē. Jo vairāk buržuāzijā meloja, jo vairāk viņa palīdzēja izplatīt visā pasaulē to pieredzi, ko mēs guvām ar Kerenski.

Daļa boļševiku, kuri atbrauca no Vācijas, tika pie mums sagaidīta ar uzbrukumiem un vajāšanu, kas „demokrātiskajā republikā*1 tika organizēta tīri pēc amerikāņu parauga, un 5ai vajāšanā visnotaļ palīdzēja Kerenskis, eseri un meņševiki. Tādējādi viņi saviļņoja proletariāta slāņus un lika viņiem domāt, — ja tā vajā boļševikus, tātad tas ir kaut kas labs. (Aplausi.)

Un, kad laiku pa laikam saņem saraustītas ziņas no ārzemēm, kad, nevarēdams sekot visai presei, izlasi, piemēram, pašas bagātākās angļu avīzes „The Times" numuru, kad lasi, kā tur citē boļševiku vārdus, lai pierādītu, ka boļševiki jau kara laikā sludinājuši pilsoņu karu, tad jānāk pie atzinuma, ka pat gudrākie buržuāzijas pārstāvji ir pilnīgi zaudējuši galvu. Ja angļu avīze atzīmē grāmatu „Pret strau-mi“, ieteic to angļu lasītājiem un min citātus, lai parādītu, ka boļševiki ir sliktākie no sliktākajiem cilvēkiem, kuri runā par imperiālistiskā kara noziedzīgumu un sludina pilsoņu karu, tad jāpārliecinās, ka visa buržuāzijā, kas ienīst mūs, mums palīdz, — apsveicam un pateicamies! (A p 1 a u s i.)

Mums nav dienas preses ne Eiropā, ne Amerikā, informācijā par mūsu darbu ir ļoti trūcīga, mūsu biedrus vajā visnesaudzīgākā veidā. Bet, kad redzi, ka sabiedroto bagātā imperiālistiskā prese, no kuras smeļ sev ziņas simti tūkstoši citu avīžu, ir tiktāl zaudējusi mēra sajūtu, ka tā, gribēdama satriekt boļševikus, min pārpilnām citātu no boļševiku rakstiem, izrokot tos no kara laikā iespiestajiem izdevumiem, lai pierādītu, ka mēs esam runājuši par kara noziedzīgumu un centušies to pārvērst pilsoņu karā, — tas nozīmē, ka viņi, šie visgudrie kungi, kļūs tādi paši muļķi kā mūsu Kerenskis un tā biedri. Tāpēc mēs varam galvot, ka šie ļaudis, Anglijas imperiālismā vadītāji, labi un pamatīgi veiks savu palīdzības darbu komunistiskai revolūcijai. (Aplausi.)

Biedri, līdz karam šķita, ka strādnieku kustība galvenokārt dalās sociālistos un anarchistos. Tā ne tikvien šķita, bet tā tas arī bija. Ilgā laikmetā pirms imperiālistiskā kara un revolūcijas Eiropas zemju milzīgajā vairākumā nebija objektivi revolucionārās situācijās. Uzdevums bija tāds, lai šo lēno darbu izmantotu revolūcijas sagatavošanai. Sociālisti sāka šo darbu, anarchisti neizprata šo uzdevumu. Karš radīja revolucionāru situāciju, un izrādījās, ka šis vecais dalījums ir savu laiku nodzīvojis. No vienas puses, anarchisma un sociālismā virsotnes k]uva par šovinistiem, tās parādīja, ko nozīmē aizstāvēt savus buržuāziskos laupītājus pret citiem buržuāziskiem laupītājiem, kuru dē| karš dzina nāvē miljoniem cilvēku. No otras puses, veco partiju apakšslāņos dzima jauni virzieni — pret karu, pret imperiālismu, par sociālo revolūciju. Tādējādi kara dēļ radās visdziļākā krize, un anarchisti un sociālisti sašķēlās, tāpēc ka sociālistu parlamentam vadoņu virsotnes izrādījās šovinistu spārnā, bet apakšslāņos arvien augošais mazākums aizgāja no tiem un sāka pāriet revolūcijas pusē.

Tādējādi strādnieku kustība visās zemēs sāka iet pa jaunu līniju, ne pa amarchistu un sociālistu līniju, bet pa līniju, kas spēj novest pie proletariāta diktatūras. Šī sašķelšanās visā pasaulē iezīmējās un sākās pirms III Internacionāles pastāvēšanas.

Ja mums bija panākumi, tad tāpēc, ka mēs atnācām tad, kad situācijā bija revolucionārā un kad strādnieku kustība bija jau visās zemēs, un tāpēc mēs tagad redzam, ka sociālismā un anarchisma iekšienē ir notikusi šķelšanās. Tas noved visā pasaulē pie tā, ka komunistiskie strādnieki piedalās jaunu organizāciju radīšanā un ka tās apvienojas III Internacionālē. Tāda pieeja ir vispareizākā.

Ja atkal sākas domstarpības, piem., par parlamentārisma izmantošanu, tad pēc Krievijas revolūcijas un pilsoņu kara pieredzes, pēc tam kad visas pasaules priekšā pacēlies Libknechta tēls un noskaidrojusies viņa loma un nozīme starp parlamentārisma pārstāvjiem, ir aplam noliegt parlamentārisma revolucionāru izmantošanu. Veco uzskatu pārstāvjiem kļuvis skaidrs, ka jautājumu par valsti nevar izvirzīt pa vecam, šā jautājuma vecās, no grāmatām ņemtās nostādnes vietā revolucionārās kustības rezultātā pasaulē radusies jauna, praktiska nostādne.

Visam apvienotajam un centralizētajam buržuāzijas spēkam jānostāda pretī proletariāta apvienotais un centralizētais spēks. Tādējādi tagad jautājums par valsti ir nostājies uz citām sliedēm, vecās domstarpības ir sākušas zaudēt savu nozīmi. Strādnieku kustības vecā dalījuma vietā radušies jauni, centrā izvirzījušās attiecības pret Padomju varu un proletariāta diktatūru.

Padomju konstitūcija uzskatāmi parādījusi, ko ir izstrādājusi Krievijas revolūcija. Mūsu pieredze, tās pētīšana rāda, ka visi veco uzdevumu grupējumi satek vienā: par Padomju varu vai pret to, — vai nu par buržuāzijas varu, par demokrātiju, par tām demokrātijās formām, kas, solīdamas, paēdušo un izsalkušo vienlīdzību, kapitālista un strādnieka vienlīdzību vēlēšanu biļetenu nodošanā, eksplualatoru un ekspluatēto vienlīdzību, slēpa kapitālistisko verdzību, vai arī — par proletariāta varu, par eksplualatoru nesaudzīgu apspiešanu, par padomju valsti.

Buržuāzisko demokrātiju var aizstāvēt tikai kapitālistiskās verdzības piekritēji. To mēs redzam Kolčaka un De-ņikina baltgvardiskajā literatūrā. Pēc daudzu Krievijas pilsētu iztīrīšanas no šiem nešķīsteņiem ir savākta viņu literatūra un liek pārvesta uz Maskavu. Var apskatīt krievu inteliģentu, tādu kā Cirikovs, vai buržuāzisko domātāju, tādu kā J. Trubeckojs. rakstījumus, un ir interesanti paskatīties, kā viņi, palīdzēdami Deņikinam, prāto par Satversmes sapulci, par vienlīdzību utt. Šie spriedelējumi par Satversmes sapulci mums palīdz; kad viņi tādu aģitāciju piekopa baltgvardu masās, viņi palīdzēja mums kopā ar visu pilsoņu kara gaitu, ar notikumu gailu. Ar saviem argumentiem viņi paši pierādīja, ka Padomju varu aizstāv patiesie revolucionāri, kas simpatizē cīņai pret kapitālistiem. Pilsoņu kara gailā tas iegūst pilnīgu skaidrību.

Pēc gūtās pieredzes, pēc tā, kas bijis Krievijā, Somijā un Ungārijā, pēc gadu ilgas pieredzes demokrātiskajās republikās, Vācijā kļūst neiespējams rakstīt prātojumus un iebilst pret to, ka nepieciešama centrālā vara, diktatūra un gribas vienība, lai proletariats savā avangarda daļā saliedētos, lai tas attīstītu valsti un dibinātu to uz jauniem pamatiem, turot stingri varu savās rokās. Demokrātijā ir pali sevi galīgi atmaskojusi; lūk, kāpēc visās zemēs visdažādākos veidos nevaldāmi izaugušas daudzas pazīmes, kas liecina, ka pastiprinājusies komunistiskā kustība par Padomju varu, par proletariāta diktatūru.

Šis pieaugums ir tik liels, ka tādas partijas kā vācu neatkarīgie un franču sociālistiskā partija, kurās valda vecā

2Г) Ж sej

tipa vadoņi, kas nav sapratuši ne jauno aģitāciju, ne jaunos apstākļus, kuras nepavisam nav pārgrozījušas parlamentāro darbību, bet pārvērš to par līdzekli, kā atrunāties no svarīgiem uzdevumiem un pievērst strādnieku uzmanību parlamentārām debatēm, — pat šie vadoņi ir spiesti atzīt proletariāta diktatūru un Padomju varu. Tas tāpēc, ka strādnieku masas, kas liek sevi just, piespiedušas viņus to darīt.

No cilu biedru runām jūs zināt, ka šī vācu neatkarīgo partijas atkrišana, šī proletariāta diktatūras un Padomju varas atzīšana bija pēdējais izšķirošais trieciens, kas tika dots II Internacionālei. Ņemot vērā stāvokli, var teikt, ka II Internacionāle ir nonāvēta un strādnieku masas Vācijā, Anglijā un Francijā pāriet komunistu pusē. Arī Anglijā mums ir neatkarīgo partija, kas joprojām aizstāv legalitātes viedokli un nosoda boļševiku vardarbību. Viņu avīzē nesen parādījusies diskusiju nodaļa. Diskutēt — tas nozīmē apspriest. Un, lūk, tur apspriež jautājumu par Padomēm, un līdzās rakstam, kas iespiests angļu strādnieku avīzēs, mēs redzam kāda angļa rakstu, kurš negrib ņemt vērā sociālismā teoriju un joprojām izturas muļķīgi nevērīgi pret teoriju, bet, ņemot vērā angļu dzīves apstākļus, nonāk pie noteikta secinājuma un saka: mēs nevaram nosodīt Padomes, mums tās jāaizstāv.

Tā ir pazīme, kas liecina, ka pat strādnieku atpalikušajos slāņos tādās zemēs kā Anglijā ir sācies pagrieziens, un var teikt, ka sociālismā vecās formas ir iznīcinātas uz visiem laikiem.

Eiropa iet pretī revolūcijai ne tā, kā mēs gājām, bet būtībā Eiropa dara to pašu. Katrai zemei ir īpatnēji jāved un tā jau sākusi vest iekšējo cīņu tiklab pret saviem meņ-ševikiem, kā arī pret savu oportunismu un eserismu, kas pastāv ar citu nosaukumu lielākā vai mazākā mērā visās zemēs.

Un tieši tāpēc, ka tās šo pieredzi pārdzīvo patstāvīgi, var galvot, ka komunistiskās revolūcijas uzvara visās zemēs ir nenovēršama, un, jo vairāk ienaidnieku rindās ir svārstību un nedrošības, kas izpaužas tā, ka viņi paziņo, ka boļševiki esot noziedznieki un ka viņi nekad neslēgšot mieru ar mums, toties labāk mums.

Tagad viņi saka: ja tirgoties, tad nevajagot atzīt boļševikus. Mums nav nekas pretī: lūdzu, pamēģiniet, kungi. Kas attiecas uz to, ka jūs neatzīstat mūs, tad mēs to saprotam. Mēs uzskatītu par jūsu kļūdu, ja jūs atzilu mūs. Bet, ja jūs esat tā sapinušies, ka sākumā pasludināt boļševikus par visu dieva un cilvēku likumu pārkāpējiem, paziņojat, ka nerunāsit un nesamierināsities ar tiem, un pēc tam sakāt, ka uzsāksit maiņu, neatzīstot mūsu politiku, — tā ir mums tāda uzvara, kas katras zemes lautas masās dos rosmi komunistiskai kustībai un padziļinās to. Šī kustība ir tik dziļa, ka bez tiem, kas oficiāli pieslejas III Internacionālei, attīstītajās zemēs ir iezīmējusies vesela rinda kustību, kuras, ne-piesliedamās ne sociālismam, ne komunismam, joprojām nosodīdamas boļševismu, reizē ar to tuvojas tam, notikumu gailas spiestas.

XX gadsimtā karš civilizētā zemē piespiež valdības pašas sevi atmaskot. Franču avīzē lika publicēti bijušā Austrijas imperatora Kārļa dokumenti, kurš 1916. gadā piedāvāja Francijai noslēgt mieru. Tagad viņa vēstule ir publicēta, un strādnieki griežas pie sociālistu lidera, pie Albera Tomā, un vaicā: toreiz jūs bijāt valdībā, un jūsu valdībai piedāvāja mieru. Ko jūs toreiz darījāt? Kad to vaicāja Albe-ram Tomā, viņš klusēja.

Šī atmaskošana tikai tagad ir sākusies. Tautas masas ir attīstījušās, un viņu nostāja kara jautājumā nevar būt vairs agrākā ne Eiropā, ne Amerikā. Tās vaicā: kādēļ tika nonāvēti 10 miljoni cilvēku un sakropļoti 20 miljoni? Izvirzīt šo jautājumu nozīmē piespiest tautas masas pievērsties proletariāta diktatūrai. Izvirzīt šo jautājumu nozīmē atbildēt uz to: tādēļ apkāva 10 milj. cilvēku un padarīja par kropļiem 20 milj., lai atrisinātu jautājumu, kam vairāk iedzīvoties — vai vācu kapitālistiem vai arī angļu? Tā ir patiesība, un, lai kā to slēptu, tā izlauž sev ceļu.

Kapitālistisko valdību krachs ir nenovēršams. Jo visi redz, ka jauns, gluži tāds pats karš ir neizbēgams, ja pie varas paliks imperiālisti un buržuāzijā. Starp Japanu un Ameriku izaug jauni strīdi un konflikti. Gadu desmitiem tos sagatavojusi abu zemju diplomātijas vēsture. Privātīpašuma dēļ kari ir neizbēgami. Karš starp Angliju, kas salaupījusi kolonijas, un Franciju, kura uzskata sevi par apkrāptu, ir neizbēgams. Neviens nezina, kur un kā tas uzliesmos, bet visi redz un zina, un runā par lo, ka karš ir neizbēgams un tiek atkal gatavots.

Šis stāvoklis XX gadsimtā zemēs, kur nav neviena analfabēta, nodrošina mums to, ka par veco reformismu un anarchismu nevar būt ne runas. Tos iznicinājis karš. Runāt par to, ka ar reformām varot pārveidot kapitālistisko sabiedrību, kas karam atdevusi simtus miljardus rubļu, runāt par to, ka šo sabiedrību varot pārveidot bez revolucionārās varas un vardarbības, bez ļoti lieliem satricinājumiem, — tā runāt nevar. Tas, kas tā runā un domā, zaudē jebkādu nozīmi.

Komunistiskās Internacionāles spēks ir tas, ka tā balstās uz vispasaules imperiālistiskā slaktiņa mācībām. Miljonu cilvēku pieredze katrā zemē apstiprina viņas pozicijas pareizību arvien vairāk un vairāk, un kustība uz Komunistisko Internacionāli tagad ir simtkārt plašāka un dziļāka nekā līdz šim. Viena gada laikā tā devusi pilnīgu II Internacionāles kraehu.

Pasaulē nav nevienas zemes, pat vismazāk attīstītās, kur visi domājošie strādnieki nepievienotos Komunistiskai Internacionālei, nepieslielos lai idejiski. Tas pilnīgi garantē, ka Komunistiskās Internacionāles uzvara visā pasaulē ne pārāk tālā laikā — ka šī uzvara ir nodrošināta. (Aplausi.)

„Kommuņističeskiļ International",

10. nr., 1920. q.

Iespiests pēc furnala teksta

Paraksts: N. Ļeņins

RUNA VISKRIEVIJAS III ŪDENSTRANSPORTA STRĀDNIEKU KONGRESA

1920. G. 15. MARTĀ

Udenstransporla darbs ir tagad Padomju Krievijai ārkārtīgi svarīgs un nozīmīgs, un tāpēc nav jāšaubās, ka pret uzdevumiem, kas gulstas uz udenstransporla darbiniekiem, kongress izturēsies ar vislielāko uzmanību un rīī-pību. Atļaujiet man pakavēties pie jautājuma, kas komunistu partiju, arodbiedrības tagad interesē visvairāk un par ko, bez šaubām, arī jūs dzīvi debatējat, — pie jautājuma par rūpniecības pārvaldīšanu. Šis jautājums ir speciāli uzņemts partijas kongresa dienas kārtībā. Par šo jautājumu tiek publicētas tezes. Nepieciešams to apspriest arī biedriem ūdens transporta strādniekiem.

Jūs zināt, ka viens no strīda punktiem, kas tiklab presē, kā arī sapulcēs izraisa dzīvus strīdus, ir jautājums par vienvadību un koleģialitāti pārvaldīšanā. Es domāju, ka šajā jautājumā tā priekšrocība, ko piešķir koleģialitātei, nereti liecina, ka uzdevumi, kas slāv republikas priekšā, nav pietiekami izprasti, pat vēl vairāk — bieži vien liecina par nepietiekamu šķiras apziņas līmeni. Kad es par šo jautājumu domāju, tad man vienmēr gribas teikt: par maz vēl strādnieki mācījušies no buržuāzijas. Tas uzskatāmi redzams tajās zemēs, kur valda demokrātiskie sociālisti vai sociāldemokrāti, kuri tagad Eiropā un Amerikā zem dažādām maskām, tādos vai citādos savienības veidos ar buržuāziju, piedalās pārvaldīšanā. Dievs viņiem pavēlējis turēties pie veciem aizspriedumiem, bet pie mums pēc diviem proletariāta valdīšanas gadiem vajag ne tikai gribēt, bet arī censties panākt, lai proletariāta šķiras apziņa neatpaliktu no buržuāzijas šķiras apziņas. Bet palūkojieties: kā pārvalda valsti buržuāzijā? Kā viņa ir organizējusi buržuāzijas šķiru? Vai agrākajos laikos varēja atrast kaut vienu cilvēku, kas, atbalstīdams buržuāzijas viedokli un būdams 1ās uzticīgs aizstāvis, spriestu tā: kas gan tā par valsts pārvaldīšanu, kad pastāv vienpersonīga vara? Ja buržuāzijā tāds muļķis arī būtu gadījies, viņu būtu izsmējuši biedri no viņa paša šķiras, un viņš nevarētu ne runāt, ne spriest nevienā kapitālistu un buržuju kungu atbildīgā sapulcē. Viņam teiktu: vai tad jautājums par to, vai pārvaldīt vienai personai vai arī ar kolēģiju, vai tad šis jautājums ir saistīts ar šķiras jautājumu?

Pali gudrākā un bagātākā ir Anglijas un Amerikas buržuāzijā; Anglijas buržuāziju ir daudzējādā ziņā pieredzes bagātāka un prot labāk pārvaldīt nekā Amerikas buržuāzijā. Un vai tad viņa nedod mums paraugus, kā viņa realizē vienpersonīgas diktatūras maksimumu, pārvaldīšanas ātruma maksimumu un varu visā pilnībā saglabā savas šķiras rokās? Lūk, šī mācība, biedri, man šķiet, ja jūs par to padomāsit, ja jūs atcerēsities ne visai tālo pagātni, kad Krievijā valdīja kungi Rjabušinski, Morozovi un citi kapitālisti, ja jūs atcerēsities, kā pēc patvaldības gāšanas Kerenska, meņševiku un eseru 8 mēnešu ilgās varas laikā viņi lieliski, apbrīnojami ātri prata pārkrāsoties, nosaukt sevi vienalga par ko, izdarīt vienalga kādu ārēju formālu piekāpšanos un saglabāt varu pilnīgi savas šķiras rokās, — es domāju, ka pārdomas par angļu mācību un par šo konkrēto piemēru dos vienpersonīgas pārvaldīšanas jautājuma izpratnei vairāk nekā daudzas abstraktas, teorētiski sacerētas un iepriekš izrakstītas rezolūcijas.

Koleģialitāte it kā nozīmējot strādnieku pārvaldi, bet vienvadība it kā nestrādniecisku pārvaldi. Šāda jautājuma nostādne vien, tāda veida argumentācija vien jau pierāda, ka mums vēl nav pietiekami skaidras šķiras apziņas un ne vien pietiekami skaidras apziņas, bet arī ka mums ir mazāk skaidra šķiras apziņa nekā buržuju kungiem. Tas arī ir saprotams. Viņi ne divus gadus, bet divsimt gadu ir mācījušies pārvaldīt, bet, ja ņem Eiropas buržuāziju, tad daudz vairāk nekā 200 gadu. Mums nevajag izsamist par to, ka mēs divos gados neesam varējuši visu iemācīties, bet svarīgi ir tas, — to prasa nolikumi, — lai mēs iemācītos ātrāk nekā niOsu ienaidnieki. Viņi varēja mācīties gadsimtiem ilgi, viņiem ir iespēja atkārtoti mācīties un izlabot savas kļūdas, tāpēc ka pasaules mērogā viņi ir bezgala stiprāki par mums. Mums nav laika mācīties, mums jāizvirza pārvaldīšanas koleģialitātes jautājums ar poziti-viem konkrētiem datiem. Es esmu pārliecināts, ka jūs nonāksit pie līnijas, ko partijas CK šai jautājumā ir nospraudusi, kas ir publicēta^01 un ko apspriež jebkurā partijas sapulcē un kas lietpratīgiem ļaudīm, ūdešnstransporta darbiniekiem, kuri nostrādājuši divus gadus, ir neapstrīdama. Un es ceru, ka klātesošo milzīgais vairākums, kas praktiski pazīst pārvaldīšanu, sapratīs, ka mums nevajag aprobežoties ar vispārēju jautājuma nostādni, bet ka mums jāpārvēršas lietpratīgos, nopietnos cilvēkos, kuri atceļ kolēģijas un pārvalda bez tām.

Ikviens pārvaldīšanas darbs prasa sevišķas īpašības. Valbāt visspēcīgākais revolucionārs un aģitators un pilnīgi nederīgs administrators. Bet tas, kas tuvāk ieskatās praktiskajā dzīvē un kam ir dzīves pieredze, zina, ka, lai pārvaldītu, jābūt kompetentam, jāzina pilnīgi un precizi visi ražošanas nosacījumi, jāzina šās ražošanas technika tās tagadējā augstumā, vajadzīga zināma zinātniska izglītība. Lūk, tie nosacījumi, kuri mums jārada par katru cenu. Un, lūk, kad mēs iesniedzam vispārējas rezolūcijas, kur svarīgā lietpratēju izskatā prātots par pārvaldīšanas koleģialitāti un vienpersonīgumu, mēs pamazām pārliecināmies, ka pārvaldīšanā mēs gandrīz nekā nezinām, bet sākam kaut ko mācīties no pieredzes, apsvērt katru soli, izvirzīt katru vairāk vai mazāk spējīgu administratoru.

No CK debatēm jūs zināt, ka mēs neesam pret to, lai strādniekus liktu priekšgalā; bet mēs sakām, ka jautājuma atrisināšana jāpakļauj ražošanas interesēm. Mēs nevaram gaidīt. Zeme ir tā izpostīta, posts tagad sasniedzis tādus milzu apmērus — bads, aukstums un vispārējs trūkums,— ka tālāk tā nevar turpināties. Nekāda uzticība, nekāda pašuzupurēšanās neglābs mūs, ja mēs neglābsim strādnieku fizisko eksistenci, ja mēs viņiem nesagādāsim maizi, ja nevarēsim sagatavot lielā daudzumā sāli, lai zemniekiem izsniegtu atlīdzību nevis krāsainos papīriņos, ar kuriem nevar ilgi noturēties, bet pareizi organizējot preču apmaiņu.

Тс uz spēles likts visas strādnieku un zemnieku varas pašas pastāvēšanas jautājums, pašas Padomju Krievijas pastāvēšanas jautājums. Kad pārvaldīšanas priekšgalā stāv nekompetenti cilvēki, kad kurināmais nav laikus atvests, kad nav izlabotas lokomotives, tvaikoņi un liellaivas, tad uz spēles likta pati Padomju Krievijas pastāvēšana.

Mūsu dzelzceļa transports ir izposlīts nesalīdzināmi vairāk nekā ūdenstransports. To izpostījis pilsoņu karš, kas visvairāk norisinājās pa sauszemes ceļiem; abas karojošās puses visvairāk postīja tiltus, bet tas šausmīgos apmēros izpaudās risa dzelzceļa transporta sabrukumā. Mēs to atjaunosim. Gandrīz ik dienas mēs redzam, kā mēs to pa gabaliņam atjaunojam. Bet mēs to neatjaunosim tik drīz. Ja attīstītās un kulturālās zemes cieš no transporta sabrukuma, kā tad to atjaunot Krievijā? Bet salabot to vajag ātri, tāpēc ka tādu ziemu, kāda bija šī ziema, iedzīvotāji vairs nevarēs pārciest. Neraugoties ne uz kādu strādnieku varonību, neraugoties ne uz kādu pašaizliedzīgumu, strādnieki nevarēs pārciest visas bada. aukstuma, izsitumu liīa uti. mokas. Tāpēc izvirziet pārvaldīšanas jautājumu kā lietpratīgi cilvēki. Mēģiniet panākt,, lai pārvaldīšana notiktu ar vismazāko spēku patēriņu, lai administratori būtu spējīgi, vienalga, vai viņi ir speciālisti vai strādnieki, lai viņi ielu strādāt un pārvaldīt, lai viņu nepiedalīšanās pārvaldīšanā liktu uzskatīta par noziegumu. Mācieties no savas pašu praktiskās pieredzes. Mācieties arī no buržuāzijas. Viņa prata noturēt savu šķiras kundzību, viņai bija pieredze, bez kuras mēs nevaram iztikt; atmest ar roku šai pieredzei būtu vislielākā iedomība un vislielākās briesmas revolūcijai.

Agrākās revolūcijas gāja bojā tieši tāpēc, ka strādnieki nevarēja noturēties ar stingru diktatūru un nesaprata, ka ar diktatūru vien, ar vardarbību, piespiešanu vien nevar noturēties; noturēties var, tikai ņemot visu kulturālā, tcch-niskā, progresivā kapitālisma pieredzi, ņemot visus šos cilvēkus darbā. Kad strādnieki pirmoreiz stājas pie pārvaldīšanas un izturas naidīgi pret speciālistu, pret buržuju, pret kapitālistu, kas vēl vakar bija direktors, rausa miljonus, apspieda strādniekus, — tad mēs sakām, — un droši vien vairākums no jums saka to pašu, — ka šie strādnieki ir tikai sākuši tuvoties komunismam. Ja komunismu varētu celt ar speciālistiem, kas nav piesātināti ar buržuāziskiem uzskatiem, tad tas būtu ļoti viegli, bet tikai šis komunisms tad būtu fantastisks. Mēs zinām, ka no debesīm nekas nekrīt, mēs zinām, ka komunisms izaug no kapitālisma, ka tikai no tā atliekām var uzcelt komunismu, tiesa, no sliktām atliekām, bet citādu nav. Un tas, kas sapņo par tādu fantastisku komunismu, jāpadzen no katras lietišķīgas sapulces un šajā sapulcē jāatstāj cilvēki, kuri kapitālisma atliekas prot likt lielā. Šis uzdevums ir ārkārtīgi grūts, bet tas ir auglīgs darbs, un katrs specialists jāvērtē kā vienīgais tech-nikas un kultūras mantojums, bez kura nekā, nekāda komunisma nevar būt.

Ja mūsu Sarkanā Armija ir guvusi uzvaras citā nozarē, tad tas tāpēc, ka attiecībā uz Sarkano Armiju mēs šo uzdevumu esam pratuši atrisināt. Tūkstoši bijušo cara armijas oficieru, ģenerāļu, pulkvežu ir mūs nodevuši, un tādēļ ir gājuši bojā tūkstoši labāko sarkanarmiešu, — jūs to zināt, bet desmiti tūkstoši kalpo mums, joprojām palikdami buržuāzijas piekritēji, un bez viņiem nebūtu Sarkanās Armijas. Un jūs zināt, kad mēs pirms diviem gadiem mēģinājām radīt Sarkano Armiju bez viņiem, tad iznāca parti-zanisms, sajukums, iznāca tas, ka mums bija 10—12 miljonu durkļu, bet nevienas divizijas; nebija nevienas karam derīgas divizijas, un mēs ar miljoniem durkļu nebijām spējīgi cīnīties pret niecīgu regulāru balto armiju. Šo pieredzi mēs guvām asiņainā ceļā, un šī pieredze jāpārnes rūpniecībā.

Te pieredze saka, ka ikkatrs buržuāziskās kultūras, buržuāziskās zinātnes, buržuāziskās technikas pārstāvis ir augsti jāvērtē. Bez viņiem mēs nevarēsim uzcelt komunismu. Strādnieku šķira pārvalda kā šķira, un, kad tā nodibinājusi Padomju varu, šī vara ir viņas kā šķiras rokās, un katru buržuāzijas interešu pārstāvi tā var saņemt aiz apkakles un izmest ārā. Tāda и proletariāta vara. Bet, lai uzceltu komunistisko sabiedrību, tad atzīsim atklāti, ka mēs nepavisam neprotam darīt šo darbu, būt organizatori un administratori, mums jāpieiet uzdevumam ar vislielāko piesardzību, iegaumējot, ka likai tas proletārietis ir apzinīgs, kas priekšā stāvošajai kampaņai prot sagatavot buržuāzisko speciālistu un neziedo nevienu lieku minūti, lai patērētu cilvēku spēkus, kurus vienmēr nevajadzīgi patērē koleģialitātei.

Es atkārtoju, ka no priekšā stāvošās ūdenstransporta kampaņas mūsu liktenis atkarīgs varbūt vairāk nekā no priekšā, stāvošā kara ar Poliju, ja mums to uzspiedīs. Jo arī karš taču ir atdūries uz sabrukušo transportu. Karaspēka mums ir daudz, bet mēs nevaram to pievest, nevaram to apgādāt ar pārtiku, nevaram piegādāt sāli, kuras mums ir daudz, bet bez šās preču apmaiņas nekādas pareizas attiecības ar zemniekiem nav domājamas. Lūk, kāpēc visa republika, visa Padomju vara, visa strādnieku un zemnieku varas pastāvēšana uzliek tagadējai ūdenstransporta kampaņai ārkārtīgi, milzīgi svarīgus uzdevumus. Nedrīkst zaudēt nevienu nedē|u, nevienu dienu, nevienu minūti, vajag apturēt šo sabrukumu un trīskāršot un četrkāršot iespējamības.

Viss varbūt atkarīgs no kurināmā, bet kurināmā stāvoklis tagad ir labāks nekā pagājušā gadā. Mēs varam pludināt vairāk koku, ja nepieļausim nekārtības. Mums ir daudzkārt labāks stāvoklis ar naftu, nerunājot jau par to, ka Groznija tuvākajā laikā droši vien būs mūsu rokās, un, ja tas tomēr vēl ir jautājums, tad Embas rūpniecība ir mūsu rokās, bet tur jau tagad ir 10 līdz " milj. pudu naftas. Un, ja ūdenstransports palīdzēs laikus un ātri nopludināt uz Saratovu milzīgu daudzumu būvmateriāla, tad mēs salabosim dzelzceļu uz Embu. Un jūs zināt, ko nozīmē nafta ūdens-transportam. īsā laikā pilnīgi uzlabot dzelzceļu darbu mēs nevarēsim. Lai dievs dod, — t. i., protams, ne dievs, bet prasme pārvarēt strādnieku vecos aizspriedumus, — ka mēs 4—5 mēnešos nedaudz uzlabotu dzelzceļus. Un, lūk, ūdenstransporta kampaņas laikā ūdenstransportam jāveic varoņdarbs.

Ar joni vien, ar sajūsmu, ar entuziasmu vien nevar neko izdarīt; tikai organizācija, izturība, tikai apzinīgums palīdzēs, kad stiprāk runās nevis tas, kas baidās no buržuāziskā speciālistā, kas pacienā ar vispārējām frāzēm, bet tas, kas prot nostiprināt, realizēt stingru varu, kaut vai vienpersonīgu varu, bet realizēt to proletariāta interešu vārdā, saprotot, ka viss ir atkarīgs no ūdenstransporta.

Lai virzītu uz priekšu, jāuzstāda kāpnes; lai neticīgo virzītu pa kāpnēm, jānokārto darbs, jāizvēlas un jāizvirza cilvēki, kas prot nokārtot ūdenstransportu. Mums ir cilvēki, kas par militāro disciplinu saka: „Kas nu vēl nebūs! Kam tad tas?“ Tādi cilvēki nesaprot Krievijas stāvokli un nesaprot, ka asiņainajā frontē mums cīņa izbeidzas, bet bez-asiņu frontē sākas un ka te sasprindzinājuma, spēku un upuru vajag ne mazāk, un ka uzdevums te nav mazāks un pretestība nav mazāka, bet daudz lielāka. Katrs turīgs zemnieks, katrs kulaks, katrs vecās administrācijas pārstāvis, kas negrib strādāt darbu, — tie visi ir ienaidnieki. Neradiet sev nekādas ilūzijas. Lai uzvarētu, vajadzīga vislielākā cīņa, vajadzīga militārā dzelzs disciplina. Kas to nav sapratis, tas nekā nav sapratis no strādnieku varas saglabāšanas nosacījumiem un ar saviem apsvērumiem šai pašai strādnieku un zemnieku varai nodara lielu ļaunumu.

Lūk, kāpēc es, biedri, nobeidzu savu runu ar cerību un pārliecību, ka pret priekšā stāvošās ūdenstransporta kampaņas paredzētajiem uzdevumiem jūs izturēsities ar vislielāko vērību un izvirzīsit sev uzdevumu, neraugoties ne uz kādiem upuriem, radīt īstu, militāru dzelzs disciplinu un darīt Gdcnstransportā tādus pašus brīnumus, kādus divos gados darījusi mūsu Sarkanā Armija. (A p 1 a u s i.)

Iesviests pēc avīzes „Pravda" leksim

„Praurfu", 59. un 50. nr., /920. 0. 17. un 18. mar/ā

RUNA J.M.SVERDLOVA PIEMIŅAI VELTĪTAJĀ SĒDĒ*1 1920. G. 10. MARTA

īss avīzes pārskats

Norādījis uz to, ka nelaiķim biedram Sverdlovam bija ļoti liels organizatora talants, biedrs Ļeņins atzīmēja, ka tas neviļus virza domas uz organizācijas nozīmi un uz organizatoru lomu padomju celtniecībā. Raksturodams organizācijas izcilo nozīmi, Ļeņins norāda, ka tieši tā ir strādnieku šķiras galvenais ierocis revolucionārajā cīņā. Norādīdams uz sabiedrisko spēku samēru dažādos momentos kopš Oktobra revolūcijas laika, Ļeņins saka, ka proletariāta diktatūra nebūtu iespējama, ja nebūtu darba ļaužu saliedētības. Viņš nāk pie slēdziena, ka visu militāro panākumu galvenais spēks mūsu frontēs, kā arī to panākumu spēks, kurus mēs pakāpeniski gūstam cīņā pret ekonomisko sabrukumu, slēpjas tieši organizācijā. Novērtējot no šā viedokļa nelaiķa biedra Sverdlova kā organizatora darbu, Ļeņins norāda, ka tāds organizatoru avangards mums bija, pateicoties tam, ka viņi bija izgājuši smago dzīves skolu jau tad, kad nācās strādāt pagrīdē. Tāds pats organizatoru avangards tagad ir sevišķi nepieciešams Vācijā, kas pārdzīvo korņiloviadi. Ļeņins norāda, ka darba ļaužu vidū, pat bezpartejisko strādnieku un zemnieku vidū, ir daudz organizatoru talantu, bet mēs vēl neesam iemācījušies tos atrast un norīkot tos viņiem atbilstošā vielā. Viņš izsaka pārliecību, ka turpmāk no šās vides izvirzīsies arvien lielāks un lielāks organizatoru skaits, kuri, paturēdami atmiņā biedra Sverdlova darbu, stingii ies viņa pēdās.

ttPrauda*\ 59. nr.t 1020. fl.

17. martā Iespiests pēc avīzes „Pranda" teksta

DIVAS RUNAS,

KAS IERAKSTĪTAS SKAŅU PLATES^83

i

PAR DARBU TRANSPORTAM

Biedri! Sarkanās Armijas lielās uzvaras ir mūs paglābušas no Kolčaka, Judeņiča uzbrukuma un gandrīz pabeigušas Deņikina sakāvi.

Sakauts muižnieku un kapitālistu karaspēks, kuri ar visas pasaules kapitālistu palīdzību gribēja atjaunot savu visvarenību Krievijā.

Bet imperiālistiskais karš, pēc tam karš pret kontrrevolūciju ir ārkārtīgi izpostījis un novājinājis visu zemi.

.Jāsasprindzina visi spēki, lai pārvarētu sabrukumu, lai atjaunotu rūpniecību un zemkopību, lai zemniekiem par labību dotu viņiem nepieciešamos produktus.

Tagad, uzvarējuši muižniekus, atbrīvojuši Sibīriju, Ukrainu, Zieme|kaukaziju, mēs pilnīgi varam atjaunot mūsu zemes saimniecību.

Mums ir daudz labības, ir tagad ogles, naila. Tagad viss atkarīgs no transporta. Dzelzceļi ir izpostīti. Jāatjauno transports. Tad mēs fabrikām piegādāsim maizi, ogles un naftu, tad mēs piegādāsim sāli, tad sāksies rūpniecības atjaunošana. izbeigsies bads fabriku, rūpnīcu un dzelzceļu strādniekiem.

Lai visi strādnieki un zemnieki ķeras pie transporta atjaunošanas darba, pie paša neatlaidīgākā un pašaizliedzīgākā darba.

Visi transporta atjaunošanai nepieciešamie darbi javeic

ar lielāko centibu, ar revolucionāru enerģiju, ar pašaizliedzīgu uzticību.

Mēs uzvarējām asiņainā kara frontē.

Mēs uzvarēsim bezasiņu frontē, darba frontē.

Visi transporta atjaunošanas darbā!

Лила /еМа 1920. g. marta beigas Pirmoreiz iespiesta 1928. q. 21. janvāri avīzes „Pravda" 18. nr-ā

•2

PAR DARBA DISCIPLĪNU

Kāpēc mēs uzvarējām Judeņiču, Kolčaku un Deņikinu, lai gan viņiem palīdzēja visas pasaules kapitālisti?

Kāpēc mēs esam pārliecināti, ka tagad pārvarēsim sabrukumu, atjaunosim rūpniecību un zemkopību?

Mēs uzvarējām muižniekus un kapitālistus tāpēc, ka sarkanarmieši, strādnieki un zemnieki zināja, ka viņi cīnās par savu pašu lietu.

Mēs uzvarējām tāpēc, ka visas strādnieku šķiras un visas zemniecības labākie ļaudis šai karā pret ekspluatatoriem parādīja neredzētu varonību, darīja drosmes brīnumus, pārcieta nedzirdētu trūkumu, upurēja sevi, bez žēlastības padzina pašlabuma meklētājus un gļēvuļus.

Un tagad mēs esam pārliecināti, ka pārvarēsim sabrukumu, tāpēc ka visas strādnieku šķiras un visas zemniecības labākie ļaudis tikpat apzinīgi, tikpat noteikti, tikpat varonīgi ceļas cīņai.

Bet, kad darba ļaužu miljoni kā viens cilvēks apvienojas, sekodami savas šķiras labākajiem cilvēkiem, — tad uzvara ir nodrošināta.

No armijas padzina pašlabuma meklētājus. Visi mēs tagad teiksim:

„Nost ar pašlabuma meklētājiem, nost ar tiem, kuri domā par savu labumu un spekulāciju, par izvairīšanos no darba, kuri bīstas no uzvarai nepieciešamiem upuriem!"

Lai dzīvo darba discipline, dedzība darbā, uzticība strādnieku un zemnieku lietai!

Mūžīga slava tiem, kas krituši Sarkanās Armijas pirmajās rindās!

Mūžīga slava tiem, kas tagad ved sev līdzi darba laužu miljonus, ar vislielāko dedzību soļodami darba armijas pirmajās rindās!

Runa teikta 1920. g. marta beigās Pirmoreiz iespiesta 1928. g. *21. janvāri avizes „Piauda” 18. nr-ā

KK(b)P IX KONGRESS^94

1920. a. NO 29 MARTA LĪDZ 5. APRĪLIM

Iespiests grāmatā: „Krievijas komunistiskās partijas devītais kongress. Slenograpsks pārskats", Maskavā, VJ20.

Iespiests pēc grāmatas leksla, kas

salīdzināts ar slenooramu

2G 30. sēj.

1

RUNA, KONGRESU ATKLĀJOT, 29. MARTA

Biedri, mēs atklājam kārtējo partijas kongresu ārkārtīgi svarīgā bridi. Mūsu revolūcijas iekšējā attīstība ir novedusi pie vislielākām, visstraujākām uzvarām pār pretinieku pil

Atjaujiet man vispirms KKP CK vārda apsveikt delegātus, kas sabraukuši uz partijas kongresu.

soņu karā, bel sakarā ar starptautisko stāvokli šīs uzvaras, izrādījās, nav nekas cits kā padomju revolūcijas uzvara pirmajā zemē, kas izdarīja šo revolūciju, pašā vājākajā un atpalikušākajā zemē, uzvara pār apvienoto vispasaules kapitālismu un imperiālismu. Un pēc šīm uzvarām mēs tagad varam ar mierīgu un stingru pārliecību stāties pie mierīgās saimnieciskās celtniecības kārtējiem uzdevumiem ar pārliecību, ka šis kongress rezumēs vairāk nekā divus gadus ilgo padomju darba pieredzi un pratīs izmantot iegūto mācību, lai atrisinātu priekšā stāvošo vēl grūtāko un sarežģītāko saimnieciskās celtniecības uzdevumu. Het starptautiskajā ziņā mūsu stāvoklis nekad vēl nav bijis tik izdevīgs kā tagad, un, kas mūs it sevišķi iepriecina un iedveš drosmi, tās ir tās ziņas, kuras mēs ik dienas saņemam no Vācijas un kuras rāda, ka, lai cik smagi, cik grūti dzimst sociālistiskā revolūcija, proletāriskā padomju vara Vācijā aug neatturami. Vācu korņiloviadei arī Vācijā ir bijusi tāda pati loma kā Krievijā. Pēc korņiloviadcs ir sācies pagrieziens uz strādnieku varu ne tikai pilsētas strādnieku masās, bet arī Vācijas lauku proletariātā, un šim pagriezienam ir pasaul-vēsturiska nozīme. Tas mums ne tikai vēl un vēlreiz absolūti apstiprina, ka ceļš ir pareizs, tas dod mums pārliecību,

404 ka nav tālu laiks, kad mēs soļosim roku rokā ar Vācijas

padomju valdību. (Aplausi.) .

Pasludinu kongresu par atklātu un ludzu staties pie p e-

zidija vēlēšanām.

2

CENTRĀLĀS KOMITEJAS ZIŅOJUMS 29. MARTA

Biedri, pirms sāku ziņojumu, man jāsaka, ka ziņojums iedalīts, lāpāt kā tas bija arī iepriekšējā kongresā, divās daļās: politiskā un organizatoriskā. Šis iedalījums vispirms liek domāt par to, kā norisinājies CK darbs no ārējās, organizatoriskās puses. Mūsu partija nodzīvojusi tagad pirmo gadu bez J. M. Sverdlova, un šis zaudējums nevarēja neatsaukties uz visu CK organizāciju. Neviens neprata tā apvienot sevī organizatorisko un politisko darbu, kā to prata darīt b. Sverdlovs, un mums vajadzēja mēģināt viņa darbu aizstāt ar kolēģijas darbu.

CK kārtējo ikdienas darbu pārskata gadā veica divas CK plēnumā ievēlētas kolēģijas — CK Organizācijas birojs un CK Politiskais birojs, pie kam tiklab vienas, kā arī otras iestādes lēmumu saskaņošanas un konsekvences labā sekretārs darbojās abos birojos. Lieta nokārtojās tā, ka Orgbiroja tiešais pamatuzdevums bija partijas spēku sadalīšana, bet Politiskā biroja uzdevums — politiskie jautājumi. Pats par sevi saprotams, ka šis iedalījums zināmā mērā ir mākslīgs, saprotams, ka nevar realizēt nekādu politiku, ja to nesaista ar iecelšanu un pārvietošanu. Tātad ikviens organizatorisks jautājums iegūst politisku nozīmi, un prakse mums izveidojusies tāda, ka pietiek viena CK locekļa paziņojuma, lai jebkuru jautājumu to vai cilu apsvērumu dēļ uzskatītu par politisku jautājumu. Mēģinājums citādi norobežot CK darbību diezin vai būtu bijis lietderīgs un diezin vai praksē būtu sasniedzis mērķi.

Minētā darbības metode deva ārkārtīgi labvēlīgus rezultātus: mums nebija gadījuma, ka starp vienu un otru

V. I. ĻEŅINS

406

biroju būtu radušās grūtības. Abu šo orgānu darbs visumā veidojās vienprātīgi, un praktisko realizāciju atviegloja sekretārā piedalīšanās, pie kam partijas sekretārs izpildīja pilnīgi un vienīgi CK gribu. Lai novērstu vienu vai otru pārpratumu, jāuzsver pašā sākumā, ka tikai koleģiālus CK lēmumus, kurus pieņēma Orgbirojā vai Politbirojā, vai CK plēnumā, vienīgi tikai tādus jautājumus realizēja partijas CK sekretārs. Citādi CK darba norise nevar būt pareiza.

Pēc nelielām piezīmēm par CK iekšējo darba iedalījumu es pāriešu pie sava uzdevuma, pie CK pārskata. Dot pārskatu par CK politisko darbu ir ļoti grūts uzdevums, ja to saprot vārda burtiskā nozīmē. Šajā gadā Politbiroja darba lielāko liesu aizņēma ikviena tāda jautājuma kārtējā izlemšana, kuram ir politiska nozīme, kurš apvieno visu padomju un partijas iestāžu, visu strādnieku šķiras organizāciju darbību, kurš apvieno un cenšas virzīt visu Padomju Republikas darbu. Politbirojs izlēma visus starptautiskās un iekšējās politikas jautājumus. Saprotams, ka spraust sev par mērķi kaut aptuveni minēt šos jautājumus nav iespējams. Iespiestajā CK ziņojumā šim kongresam jūs atradīsit nepieciešamos materiālus kopsavilkumam. Mēģināt atkārtot šo kopsavilkumu ziņojumā man nebūtu pa spēkam, un, man šķiet, tas neinteresētu delegatus. Katrs no mums, strādādams vienā vai otrā partijas vai padomju organizācijā, ik dienas seko neparastai iekšējo un ārējo politisko jautājumu maiņai. Pati šo jautājumu izlemšana, kā tā izpaudās Padomju varas dekrētos, partijas organizāciju darbībā, katrā pagriezienā, bija partijas CK novērtējums. Ja-saka, ka jautājumu bija tik daudz, ka izlemt tos bieži vien nācās ārkārtīgā steigā, un, tikai pateicoties tam, ka kolēģijas locekļi viens otru pilnīgi pazina, zināja viens otra uzskatu nianses, uzticējās viens otram, bija iespējams veikt darbu. Citādi tas nebūtu bijis pa spēkam pat trīskārt lielākai kolēģijai. Bieži nācās izlemt sarežģītus jautājumus, aizstājot sapulces ar telefona sarunām. Го darīja pārliecībā, ka daži neapšaubāmi sarežģīti, strīdīgi jautājumi neliks noklusēti. Tagad, kad man jāsniedz vispārīgs ziņojums, es sev atļaušos nevis chronoloģisku pārskatu un priekšmetu grupēšanu, bet pakavēšos pie galvenajiem, vissvarīgākajiem momentiem, turklāt pie tiem,

kuri saista vakardienas pieredzi, pareizāk, pagājušā gada pieredzi, ar uzdevumiem, kas mums veicami.

Padomju varas vēsturei vēl nav pienācis laiks. Un, ja ari būtu pienācis, tad mēs, teikšu par sevi, — domāju, arī par CK, — par vēsturniekiem kļūt nedomājam, bet mūs interesē tagadne un nākotne. Pagājušo pārskata gadu mēs ņemam par materiālu, par mācību, par pakāpienu, no kura mums jākāpj tālāk. No šā viedokļa CK darbs sadalās divās lielās nozarēs: darbā, kas bija saistīts ar militāriem un republikas starptautisko stāvokli noteicošiem uzdevumiem, un tajā iekšējās mierīgās saimnieciskās celtniecības darbā, kas sāka izvirzīties pirmajā vietā varbūt tikai kopš pagājušā gada beigām vai šā gada sākuma, kad pilnīgi noskaidrojās, ka mēs esam guvuši izšķirošu uzvaru izšķirošajās pilsoņu kara frontēs. Pagājušā gada pavasarī mūsu militārais stāvoklis bija augstākā mērā grūts, mums nācās pārciest, kā jūs atceraties, ne mazumu sakāvju, jaunus milzīgus, agrāk negaidītus kontrrevolūcijas pārstāvju un Antantes pārstāvju uzbrukumus, kurus agrāk nevarēja paredzēt. Tāpēc pilnīgi dabiski, ka šā perioda lielākā daļa aizritēja darbā, veicot militāro uzdevumu, pilsoņu kara uzdevumu, kurš visiem mazdūšīgajiem, nerunājot par ineņševiku un eseru, un citu sīkburžuaziskās demokrātijās partiju pārstāvjiem, starpslāņu elementu vairākumam likās neatrisināms, kurš spieda tos pilnīgi neliekuļoti teikt, ka šis uzdevums esot neatrisināms, ka Krievija esot atpalikusi un novājināta un nevarot uzvarēt visas pasaules kapitālistisko iekārtu, ja revolūcija Rietumos aizkavējusies. Un mums tāpēc nācās, paliekot savās pozicijās, ar vislielāko stingrību un saglabājot absolūtu pārliecību, teikt, ka mēs uzvarēsim, nācās realizēt lozungu — „visu uzvarai*1 un „visu karam".

Šā lozunga vārdā nācās pilnīgi apzinīgi un atklāti atteikties apmierināt veselu rindu ļoti svarīgu vajadzību, atstājot bez palīdzības bieži vien ļoti daudzus, pārliecībā, ka visi spēki mums jākoncentrē uz karu un jāuzvar šajā karā. ko mums uzspiedusi Antante. Un, tikai pateicoties tam, ka partija bija sardzē, ka partijā bija visstingrākā disciplīna, un tāpēc, ka partijas autoritāte apvienoja visus resorus un iestādes un ka CK izvirzītajam lozungam kā viens cilvēks sekoja desmiti, simti, tūkstoši un galu galā miljoni, un tikai tāpēc, ka tika nesti nedzirdēti upuri, — tikai tāpēc brīnums, kas notika, varēja notikt. Tikai tāpēc, neraugoties uz divkārtēju, trīskārtēju un četrkārtēju Antantes un visas pasaules imperiālistu karagājienu, mēs bijām spējīgi uzvarēt. Un, protams, šo lietas pusi mēs ne tikai pasvītrojam, bet mums jāpatur prātā, ka šī lietas puse ir mācība, ka bez disciplinas un bez centralizācijas mēs nekad nebūtu veikuši šo uzdevumu. Nedzirdētie upuri, kurus mēs nesām, lai glābtu zemi no kontrrevolūcijas, lai Krievijas revolūcija uzvarētu Deņikinu, Judeņiču un Kolčaku, ir vispasaules sociālās revolūcijas ķīla. Lai to veiklu, bija vajadzīgs, lai būtu partijas discipline, visstingrākā centralizācija, absolūta pārliecība par to, ka nedzirdēti smagie desmitu un simtu tūkstošu ļaužu upuri palīdzēs realizēt visus šos uzdevumus, ka visu to paliesi var veikt un nodrošināt. Bet šim nolūkam bija vajadzīgs, lai mūsu partija un tā šķira, kas realizē diktatūru, strādnieku šķira, lai tie būtu elementi, kas apvieno miljonus un atkal miljonus darba ļaužu gan Krievijā, gan visā pasaulē.

.la padomā, kas tad galu galā bija pats dziļākais pamats tam, ka tāds vēsturisks brīnums notika, ka nespēcīga, novājināta, atpalikusi zeme uzvarēja pasaules stiprākās zemes, tad mēs redzam, ka tā bija centralizācija, disciplīna un nedzirdēta pašuzupurēšanās. "Uz kāda pamata? Zemē, kas vismazāk attīstīta, darba ļaužu miljoni varēja nonākt pie organizācijas, pie tā, ka šī disciplīna un šī centralizācija tika realizēta, tikai uz tā pamāta, ka strādnieki, kuri izgājuši kapitālisma skolu, ir kapitālisma apvienoti, ka proletariats visās attīstītākās zemēs, un, jo vairāk zeme attīstīta, jo plašākos apmēros, apvienojās; no otras puses, tāpēc, ka īpašums, kapitālistiskais īpašums, sīkais īpašums, preču ražošanā sašķeļ. Īpašums sašķeļ, bet mēs apvienojam, pie tam apvienojam arvien lielāku un lielāku darba ļaužu miljonu skaitu visā pasaulē. Tagad tas ir redzams, var teikt, pat akliem, katrā ziņa tiem no viņiem, kuri to negribēja redzēt. Jo tālāk, jo vairāk mūsu ienaidnieki sašķēlās. Viņus šķēla kapitālistiskais īpašums, privātīpašums preču ražošanā, vai nu tie ir slksaimnieķeļi, kas spekulē, pārdodot labības pārpalikumus, un iedzīvojas uz izsalkušo strādnieku rēķina, vai ari tie ir dažādu zemju kapitālisti, kaut arī tiem ir militārs spēks, kaut arī tie radījuši „Tautu savienību'*, visu pasaules attīstīto nāciju „lielo vienoto savienību". Tāda vienība ir tīrā fikcija, tīrā mānīšana, tīrie ineli. Un mēs redzējām, ka — vislielākais piemērs — šī izdaudzinātā „Tautu savienība", kas mēģināja piešķirt tiesības pārvaldīt valstis, dalīt pasauli, šī izdaudzinātā savienība bija ziepju burbulis, kas tūlīt izšķīda, tāpēc ka to dibināja uz kapitālistisko īpašumu. Mēs to redzējām vislielākajā vēsturiskajā mērogā, tas apstiprina to pamatpatiesību, uz kuras atzīšanu mēs cēlām savu taisnību, savu absolūto pārliecību par Oktobra revolūcijas uzvaru, par to, ka mēs uzņemamies tādu lietu, kurai, neraugoties uz visām grūtībām, uz visiem šķēršļiem, pievienosies miljoni un atkal miljoni darba ļaužu visās zemēs. Mēs zinājām, ka sabiedrotie mums ir, ka vajag prast parādīt pašuzupurēšanos vienā zemē, kurai vēsture uzlikusi goda pilnu, ļoti grūtu uzdevumu, lai nedzirdētie upuri atmaksātos simtkārtīgi, tāpēc ka katrs lieks mēnesis, kuru mēs nodzīvosim savā zemē, dos mums miljonus un atkal miljonus sabiedroto visās zemēs.

Ja galu galā padomā par to, kāpēc nolika tā, ka mēs varējām uzvarēt, ka mums vajadzēja uzvarēt, tad tikai tāpēc, ka visi mūsu ienaidnieki, kas formāli saistīti visvisādām saitēm ar pasaules visstiprākajām valdībām un kapitāla pārstāvjiem, — lai kā tie būtu apvienoti formāli, — izrādījās sašķelti, viņu iekšējās saites būtībā tos arī sašķēla, raidīja tos vienu pret otru, un kapitālistiskais īpašums tos demoralizēja, pārvērta viņus no sabiedrotiem par plēsīgiem zvēriem, tā ka viņi neredzēja, ka Padomju Krievija palielināja savu piekritēju skaitu angļu zaldatu vidū, kuri izcēlās Archangeļskā, franču matrožu vidū, kuri izcēlās Sevastopolē, visu zemju strādnieku vidū, kur socializlīdzēji bez izņēmuma visās attīstītās zemēs nostājās kapilala pusē. Un šis galvenais cēlonis, visdziļākais cēlonis, galu galā deva mums visdrošāko uzvaru, bija tas avots, kas arī tagad joprojām ir pats galvenais, nepārspējamais, neizsīkstošais mūsu spēka avots un kas ļauj mums teikt, ka tad, kad mēs savā zemē pilnīgi būsim realizējuši proletariāta diktatūru, vislielāko tā spēku apvienošanu, caur tā avangardu, caur

tā vadošo partiju, tad mēs varam gaidīt pasaules revolūciju. Un lā ir paliesi gribas izpausme, proletariāta cīņas apņēmības izpausme, proletariātu apņēmības izpausme — apvienot miljonus un desmitus miljonu strādnieku visās zemēs.

Buržuju un II Internacionāles it kā sociālistu kungi to nosauca par aģitācijas frāzēm. Nē, tā ir vēsturiska īstenība, ko apstiprinājusi asiņainā un smagā pilsoņu kara pieredze Krievijā, jo šis pilsoņu karš bija karš pret vispasaules kapitālu, un šis kapitāls pats no sevis sašķīda kautiņos, pats sevi aprija, turpretim mēs no bada un izsitumu tifa mirstošā proletariāta zemē beidzām cīņu, vairāk norūdījušies, spēcīgāki kļuvuši. Šinī zemē mēs pievienojām sev jaunus un atkal jaunus darba ļaudis. Kas izlīdzējiem agrāk šķita esam aģitācijas frāze, par ko buržuāzijā parasti smējās, to šis mūsu revolūcijas gads un visvairāk šis pārskata gads galīgi pārvērtis par neapstrīdamu vēsturisku faktu, kurš dod iespēju ar vispozitivāko pārliecību teikt: ja mēs to esam izdarījuši, tad tas apstiprina, ka mums ir vispasaules pamats, neizmērojami plašāks nekā jebkurā agrākā revolūcijā. Mums ir starptautiska savienība, kas nekur nav reģistrēta, nav noformēta, kas neko neizteic no „valsts tiesību" viedokļa, bet īstenībā irstošajā kapitālistiskajā pasaulē ir viss. Katrs mēnesis, kad mēs atkarojām sev pozicijas vai kad mēs vienkārši noturējāmies pret nedzirdēti varenu ienaidnieku, pierādīja visai pasaulei, ka mums taisnība, un deva mums jaunus miljonus cilvēku.

Šis process likās grūts, to pavadīja gigantiskas sakāves. Nedzirdētajam baltajam teroram Somijā tieši pārskata gadā sekoja ungāru revolūcijas sakāve, kuru nožņaudza An tantes pārstāvji saskaņā ar slepenu līgumu ar Rumāniju, apkrāpjot savus parlamentus.

Tā bija viszemiskākā nodevība, starptautiskās Antantes sazvērestība, lai ar balto teroru nožņaugtu ungāru revolūcija, nerunājot nemaz par to, kā viņi visādi centās izlīgi ar vācu izlīdzējiem, lai nožņaugtu vācu revolūciju; kā šie ļaudis, kas bija pasludinājuši Libkncchtu par godīgu vācieti, kā viņi kā traki suņi kopā ar vācu imperiālistiem metās virsū šim godīgajam vācietim. Viņi pārspēja visu, kas vien

bija iespējams, un ikkatra tāda apspiešana, ko viņi izdarīja, tikai stiprināja, spēcināja mūs, grāva viņu pamatus.

Un es domāju, ka šī galvenā pieredze, ko mēs esam guvuši, mums visvairāk jāņem vērā. Te visvairāk vajag padomāt par to, lai par mūsu aģitācijas un propagandas pamatu padarītu analizi, izskaidrojumu, kāpēc mēs esam uzvarējuši, kāpēc šie pilsoņu kara upuri atmaksājušies simtkārtīgi un kā jārīkojas, pamatojoties uz šo pieredzi, lai uzvarētu citā karā, bezasiņu frontes karā, karā, kas mainījis tikai formu, bet ko ved pret mums tie paši vecās, kapitālistiskās pasaules vecie pārstāvji, kalpi un vadoņi, tikai vēl cītīgāk, niknāk un neatlaidīgāk. Mūsu revolūcijā vairāk nekā kurā katrā citā revolūcijā apstiprinājies likums, ka revolūcijas spēks, uzbrukuma spēks, enerģija, apņēmība un tās uzvaras triumfs reizē ar to pastiprina buržuāzijas pretestības spēku. Jo vairāk mēs uzvaram, jo vairāk kapitālistiskie ekspluatatori iemācās apvienoties un pāriet arvien noteiktākos uzbrukumos. Jo jūs visi ļoti labi atminaties, — tas nemaz nebija tik sen no laika viedokļa, bet sen no pašreizējo notikumu viedokļa, — jūs atminaties, ka boļševismu Oktobra revolūcijas sākumā uzskatīja par kuriozu; un, ja Krievijā nācās no šā uzskata ļoti drīz atteikties, tad no šā uzskata, kas bija proletāriskās revolucijas neallīstības, vājuma izpausme, atteicās arī Eiropā. Boļševisms kļuvis par pasaules parādību, strādnieku revolūcija pacēlusi galvu. Izrādījās, ka padomju sistēma, kurā, to radot oktobrī, mēs sekojām 1905. gada principiem, izstrādādami tālāk paši savu pieredzi, šī padomju sistēma kļuvusi par pasaulvēsturisku parādību.

Tagad divas nometnes pilnīgi apzinīgi stāv viena otrai pretī bez mazākā pārspīlējuma vispasaules mērogā. Jāat-zīmē, ka tikai šā gada laikā tās nostājušās viena otrai pretī izšķirošā un galīgā cīņā, un mēs tagad, tieši kongresa darba laikā, pārdzīvojam varbūt vienu no vislielākiem, asākiem, nepabeigtiem pārejas momentiem no kara uz mieru.

Jūs visi zināt, kā izgāja Antantes imperiālistisko lielvalstu vadoņiem, kas kliedza pa visu pasauli: ,,nekad nepārtrauksim karu pret uzurpatoriem, razbainiekiem, varas sagrā-bējiem, demokrātijās pretiniekiem, boļševikiem", — jus zināt, kā viņi sākumā atcēla blokādi, kā neizdevās viņu

mēģinājums apvienot sīkās valstis, tāpēc ka mēs pratām dabūt savā pusē ne tikai visu zemju strādniekus, bet mums izdevās dabūt savā pusē arī sīko valstu buržuāziju, tāpēc ka imperiālisti apspiež ne tikai savu zemju strādniekus, bet arī sīko valstu buržuāziju. Jūs zināt, kā mēs dabūjām savā pusē svārstīgo buržuāziju attīstītajās valstīs, un tagad, lūk, pienācis moments, kad Antante pārkāpj savus agrākos solījumus, principus, lauž savus līgumus, kurus tā noslēgusi, starp cilu, desmitiem reižu ar dažādiem krievu baltgvardiem, un tagad tā sēž ar šiem līgumiem pie sasistas siles, tāpēc ka par šiem līgumiem tā izšķiedusi simtiem miljonu, bet lietu līdz galam nav novedusi.

Tagad, atcēlusi blokādi, tā taktiski sākusi ar Padomju republiku miera sarunas, un tagad tā šīs sarunas nenoved līdz galam, tāpēc sīkās valstis zaudējušas ticību tai, ticību tās spēkiem. Mēs redzam, ka Antantcs stāvoklis, tās ārējais stāvoklis nekādi nav nosakāms no parasto jurisprudences jēdzienu viedokļa. Antantes valstis neatrodas ar boļševikiem ne miera, ne kara stāvoklī, tās mūs ir atzīst, ir neatzīst. Un šis pilnīgais mūsu pretinieku sairums, kuri bija pārliecināti, ka viņi kaut kas esot, parāda, ka viņi nav nekas vairāk kā kapitālistisku zvēru bars, kuri savā starpā saplēsušies un ir pilnīgi bezspēcīgi mums kaut ko nodarīt.

Tagad stāvoklis ir tāds, ka Latvija mums oficiāli iesniegusi miera priekšlikumus; Somija atsūtījusi telegramu, kurā oficiāli runā par demarkācijas līniju, bet būtībā tā ir pāreja uz miera politiku. Beidzot, Polija, tā Polija, kuras pārstāvji sevišķi stipri žvadzināja un joprojām žvadzina ieročus, tā Polija, kura visvairāk saņēmusi un joprojām saņem vilcienus ar artilēriju un solījumus visādi palīdzēt, lai tikai Polija turpinātu cīņu pret Krieviju, pat šī Polija, kuras valdības nestabilais stāvoklis spiež to ielaisties kurā katrā kara avantūrā, šī Polija atsūtījusi uzaicinājumu sākt miera sarunas. Jābūt augstākā mērā piesardzīgiem. Māsu politika prasa par visu vairāk uzmanīgu izturēšanos. Te visgrūtāk atrast pareizo līniju, tāpēc ka tās sliedes, uz kurām stāv vilciens, arī neviens vēl nezina,—ienaidnieks pats nezina, ko viņš darīs turpmāk. Franču politikas pārstāvju kungi, kuri visvairāk rīda Poliju, un muižnieciski buržuāziskās Polijas vadoņi nezina, kas būs tālāk, nezina, ko viņi grib. Viņi

л

šodien saka: „Kungi, dažus vilcienus ar lielgabaliem, dažus simtus miljonu, un mēs esam gatavi karot pret boļševikiem". Viņi slēpj ziņas par streikiem, kas Polijā iet plašumā, pastiprina cenzuru, lai noslēptu patiesību. Bet revolucionārā kustība tur pieaug. Revolucionārie uzplūdi Vācijā, to jaunā fāze, to jaunā pakāpe, kad strādnieki pēc vācu korņiloviades rada sarkanās armijas, nepārprotami liecina (pēdējās telegramas no turienes), ka strādnieki iedegas arvien vairāk un vairāk. Pašu buržuāziski muižnieciskās Polijas pārstāvju apziņā sāk iespiesties doma: „Vai nav jau par vēlu, vai Polijā Padomju republika nebūs ātrāk nekā valsts akta, miera vai militārā akla realizēšana?" Viņi nezina, ko darit. Viņi nezina, ko viņiem nesīs rītdiena.

Mēs zinām, ka katrs mēnesis dod mums gigantisku mūsu spēku pieaugumu un dos vēl vairāk. Tāpēc mēs tagad starptautiskā ziņā esam stiprāki nekā jebkad. Bet pret starptautisko krizi mums jāizturas ārkārtīgi vērīgi un jābūt gataviem sagaidīt visādas nejaušības. Mums ir formāls Polijas priekšlikums par mieru. Šie kungi atrodas izmisuma stāvoklī, tik liela izmisuma stāvoklī, ka viņu draugi, vācu monarehisti, labāk audzināti cilvēki, ar lielāku politisku pieredzi un zināšanām, ir metušies avantūrā, korņi-loviadē. Poļu buržuāzijā dod miera priekšlikumu, zinādama, ka avantūra var kļūt par poļu korņiloviadi. Zinot, ka mūsu'pretinieks atrodas ārkārtīgi grūtā stāvoklī, — pretinieks, kurš nezina, ko viņš grib darīt, ko viņš darīs rīt,— mums pilnīgi noteikti sev jāsaka: lai gan miera priekšlikums bijis, karš ir iespējams. Viņu turpmāko izturēšanos paredzēt nevar. Mēs šos ļaudis esam redzējuši, mēs šos Kerenskus, meņševikus un eserus pazīstam. Šajos divos gados mēs redzējām, kā viņus šodien pievilka Kolčaks, rīt gandrīz vai boļševiki, pēc tam — Deņikins, un visu to aizsedza frāzes par brīvību un demokrātiju. Mēs šos kungus pazīstam, tāpēc mēs abām rokām pieķeramies pie miera priekšlikuma, gatavi maksimāli piekāpties, pārliecināti, ka miers ar mazajām valstīm virzīs lielu uz priekšu nesalīdzināmi labāk nekā karš, tāpēc ka ar karu imperiālisti mānīja darba ļaužu masas, aiz tā slēpa patiesību par Padomju Krieviju, tāpēc ikkatrs miers simtreiz vairāk un plašāk pavērs ceļu

mūsu ietekmei. Tā jau tāpat kļuvusi liela šais gados. III, Komunistiskā Internacionāle ir guvusi nedzirdētas uzvaras. Bet reizē ar to mēs zinām, ka karu mums var uzspiest katru dienu. Mūsu pretinieki paši vēl nezina, uz ko viņi spējigi ša jā ziņā.

Ka militārā gatavošanās notiek, par to nav nekādu šaubu. Pie šādas valsts apbruņošanas tagad ķeras daudzi Krievijas kaimiņi un varbūt daudzas nekaimiņu valstis. Lūk, kāpēc nākas visvairāk manevrēt mūsu starptautiska jā politikā un visstingrāk turēties pie uzņemtā kursa un būt gataviem uz visu. Karu par mieru mēs veicām ārkārtīgi enerģiski. Šis karš dod lieliskus rezultātus. Šinī cīņas laukā mēs sevi esam parādījuši vislabāk, katrā ziņā ne sliktāk kā Sarkanās Armijas darbības laukā, asiņainajā frontē. Bet ne no mazo valstu gribas, pat ja viņas gribētu mieru, ne no viņu gribas ir atkarīga miera noslēgšana ar mums. Tās ir pilnīgi līdz ausīm parādos Antuntes valstīm, bet tur notiek neganta plēšanās un savstarpēja sacensība. Tāpēc mums jāpatur prātā, ka miers no pasaulvēsturiskā mēroga viedokļa, ko pamatojis pilsoņu karš un karš pret Antanti, protams, ir iespējams.

Bet mūsu soļi uz mieru mums jāatbalsta ar visas mūsu militārās gatavības sasprindzināšanu, nekādā ziņā neat-bruņojol mūsu armiju. Mūsu armija ir reala garantija tam, ka imperiālistiskās lielvalsiis neuzsāks ne mazākos mēģinājumus, ne mazākos uzbrukumus, jo, kaut arī tas varētu cerēt uz kaut kādiem īslaicīgiem panākumiem sākumā, tomēr nevienu no tām Padomju Krievija neatstātu nesagrautu. Tas mums jāzina, tam jābūl mūsu aģitācijas un propagandas pamatā, uz to mums jāprot gatavoties un atrisināt to uzdevumu, kas sakarā ar pieaugošo nogurumu spiež vienu un otru apvienot.

Pāreju pie vissvarīgākiem principiāliem apsvērumiem, kas spieda mūs noteikti virzīt darba ļaužu masas uz armijas izmantošanu galveno un kārtējo uzdevumu atrisināšanā. Vecais disciptinas avots, kapitāls, ir novājināts, vecais apvienošanas avots ir izzudis. Mums jārada cila disciplīna, cits disciplīnas un apvienošanas avots. Tas, ko sauc par piespiešanu, izraisa sašutumu un klaigas, troksni un vaimanas buržuāziskajā demokrātijā, kura mētājas ar

vārdiem „brīvība*1 un „vienlīdzība", nesaprotot, ka brīvība kapitalam ir noziegums pret strādniekiem, ka paēdušā un izsalkušā vienlīdzība ir noziegums pret darba ļaudīm. Mēs, cīnoties pret meliem, turamies pie tā, ka mēs darba klausību un darba ļaužu apvienošanu realizējam, nemaz nebaidoties no piespiešanas, jo nekur revolūcija nav norisinājusies bez piespiešanas, un proletariātam ir tiesības piespiest, lai par katru cenu paturētu savu. Kad buržuju kungi, izlīdzēju kungi, vācu neatkarīgo, austriešu neatkarīgo un francu longetistu kungi strīdējās par vēsturisko faktoru, viņi vienmēr aizmirsa tādu faktoru kā proletariāta revolucionāro apņēmību, noteiktību un nelokāmību. Bet tā jau taisni ir mūsu zemes proletariāta nelokāmība un norūdījums, proletariāta, kas teicis sev un citiem un pierādījis darbos, ka mēs drīzāk iesim bojā visi līdz pēdējam, nekā atdosim savu teritoriju, nekā atsacīsimies no sava principa, disciplinas un stingras politikas principa, kurai mums jāupurē viss. Kapitālistisko zemju, kapitālistiskās šķiras sabrukuma momentā, tās izmisuma un krizes momentā, izšķīrējs ir tikai šis politiskais faktors. Frāzes par mazākumu un vairākumu, par demokrātiju un brīvību neko neizšķir, lai kā uz tām atsauktos pagājušā vēstures perioda varoņi. Te izšķir strādnieku šķiras apzinīgums un stingrība. Ja tā ir gatava uzupurēties, ja tā pierādījusi, ka prot sasprindzināt visus savus spēkus, tad tas izšķir uzdevumu. Visu šā uzdevuma atrisināšanai. Strādnieku šķiras noteiktība, tās nelokāmā apņēmība realizēt savu lozungu — „mēs drīzāk iesim bojā, nekā padosimies^1* — ir ne tikai vēsturisks faktors, bet arī izšķirošs, uzvarošs faktors.

No šās uzvaras, no šās pārliecības mēs pārejam un esam pārgājuši pie tiem mierīgās saimnieciskās celtniecības uzdevumiem, kuru atrisināšana ir mūsu kongresa galvenā funkcija. Šinī ziņā, manuprāt, nevar runāt par CK Politbiroja pārskatu vai arī, pareizāk, par CK politisko pārskatu; jāsaka tieši un atklāti: jā, biedri, šis ir jautājums, kuru jūs izlemsit, kurš jums jāapsver ar partijas augstākās instances autoritāti. Mēs šo jautājumu skaidri nostādījām jūsu priekšā. Mēs ieņēmām noteiktu poziciju. Jūsu uzdevums ir galigi apstiprināt, izlabot vai ari grozīt

mūsu lēmumu, licl CK savā pārskatā jāsaka, ka lā šinī sasāpējušajā pamatjautājumā ir ieņēmusi pilnīgi noteiktu pozīciju. Jā, tagad uzdevums ir tāds, lai mierīgajiem saimnieciskās celtniecības uzdevumiem, sagrautās ražošanas atjaunošanas uzdevumiem pievienotu visu to, kas var koncentrēt proletariātu, lā absolūto vienību. Te vajadzīga dzelzs discipline, dzelzs kārtība, bez kuras mēs nebūtu noturējušies ne tikai vairāk nekā divus gadus, — bet pat divus mēnešus. Vajag prast izlietot mūsu uzvaru. No otras puses, jāsaprot, ka šī pāreja prasa daudzus upurus, kurus jau lā daudz nesusi mūsu zeme.

Lielas principiālā puse Centrālajai Komitejai bija skaidra. Visa mūsu darbība bija pakļauta šai politikai, virzīta šinī garā. Piemēram, tāds jautājums, kas liekas sīkums, kas pats par sevi, ja to izrauj no sakarības, protams, nevar pretendēt uz radikālu principiālu nozīmi, — jautājums par koleģialitāti un vienvadību, kas jums būs jāizšķir, — tas katrā ziņā jāaplūko no mūsu zināšanu, mūsu pieredzes, mūsu revolucionārās prakses galveno sasniegumu viedokļa. Mums, piemēram, saka: „Koleģialitāte ir viena no plašo masu līdzdalības formām pārvaldīšanā", liet mēs CK par šo jautājumu runājām, lēmām, un mums jādod atskaite jūsu priekšā: biedri, ar tādu teorētisku jucekli samierināties nevar. Ja mēs savas militārās darbības, mūsu pilsoņu kara pamatjautājumā būtu pieļāvuši kaut vai desmito daļu tāda teorētiska jucekļa, mēs būtu sisti un sisti pelnīti.

Atļaujiet man, biedri, sakarā ar CK pārskatu un sakarā ar jautājumu par jaunas šķiras piedalīšanos pārvaldīšanā uz koleģialitātes vai vienvadības pamala sniegt mazliet teorijas, norādīt, kā pārvalda šķira, kā izpaužas šķiras kundzība. Mēs taču šinī ziņā neesam iesācēji, un mūsu revolūcija atšķiras no agrākām revolūcijām ar lo, ka mūsu revolūcijā nav utopisma. Ja vecās šķiras vietā ir stājusies jauna, tad tikai niknā cīņā pret citām šķirām tā noturēsies, un tikai tanī gadījumā tā uzvarēs galīgi, ja pratīs novest pie šķiru iznīcināšanas vispār. Gigantiskais, sarežģītais šķiru cīņas process jautājumu nostāda la, citādi jūs iegrimsit jucekļa purvā. Kā izpaužas šķiras kundzība? Kā izpaudās buržuāzijas kundzība pār teodaļiem?

Konstitūcijā rakstīja par brīvību, par vienlīdzību. Tie ir meli. Kamēr ir darba ļaudis, īpašnieki ir spējīgi un pat spiesti —■ kā īpašnieki — spekulēt. Mēs sakām, ka vienlīdzības nav, paēdušais nav vienlīdzīgs izsalkušajam un spekulants — darba cilvēkam.

Kā izpaužas šķiras kundzība tagad? Proletariāta kundzība izpaužas tādējādi, ka atņemts muižnieku un kapitālistu īpašums. Visu iepriekšējo konstitūciju, līdz pašai republikāniskākai, demokrātiskākai, gars, pamatsaturs bija tikai īpašums. Mūsu Konstitūcijai tāpēc ir tiesības un tāpēc lā iekarojusi sev tiesības uz vēsturisku eksistenci, ka īpašuma atcelšana nav rakstīta tikai uz papīra. Uzvarējušais proletariats atcēlis un iznīcinājis līdz galam īpašumu, lūk, kur ir šķiras kundzības būtība. Vispirms jautājumā par īpašumu. Kad praktiski izlēma jautājumu par īpašumu, ar to tika nodrošināta šķiras kundzība. Kad Konstitūcija pēc tam uzrakstīja uz papīra to, ko dzīve bija izlēmusi — kapitālistu, muižnieku īpašuma atcelšanu — un piebilda: strādnieku šķirai pēc Konstitūcijas ir vairāk tiesību nekā zemniecībai, bet ekspluatatoriem nav nekādu tiesību, — ar to bija uzrakstīts tas, ka mēs savas šķiras kundzību esam realizējuši, un ar to mēs saistījām pie sevis visus darba ļaužu slāņus un sīkās grupas.

Sīkburžuaziskie īpašnieki ir sašķelti; tie no viņiem, kuriem ir lielāks īpašums, ir ienaidnieki tiem, kuriem ir mazāk, un proletārieši, atceļot īpašumu, pieteic tiem atklātu karu. Vēl ir daudz neapzinīgu, tumšu cilvēku, kuri pilnīgi aizstāv kaut kuru brīvu tirdzniecību, bet kuri, kad viņi redz disciplīnu, uzupurēšanos, lai uzvarētu ekspluata-torus, nevar karot, viņi nav par mums, bet ir bezspēcīgi uzstāties pret mums. Tikai šķiras kundzība nosaka īpašuma attiecības un attiecības pret to, kāda šķira ir virspusē. Kas saista jautājumu par šķiras kundzības izpaušanos ar jautājumu par demokrātisko centralismu, kā mēs to bieži novērojam, tas rada tādu jucekli, ka nekāds sekmīgs darbs uz šā pamata nav veicams. Propagandas un aģitācijas skaidrība ir galvenais noteikums. Ja mūsu pretinieki teica un atzina, ka aģitācijas un propagandas attīstībā mēs esam darījuši brīnumus, tad nevajag to saprast ārēji, ka mums bijis daudz aģitatoru un ka mēs iztērējuši daudz

27 30. sēj.

papīra, bet tas jāsaprot iekšēji, ka tā patiesība, par kuru mēs bijām aģitējuši, iespiedusies visu galvās. Un no šās patiesības novērsties nevar.

Kad šķiras nomainīja viena otru, tad viņas mainīja attiecības pret īpašumu. Buržuāzijā, nomainot feodālismu, mainīja attiecības pret īpašumu; buržuāzijas konstitūcija saka: „Kam ir īpašums, tas vienlīdzīgs tam, kas ir nabags“. Tā bija buržuāzijas brīvība. Šī „vienlīdzība" piešķīra kapitālistu šķirai kundzību valstī. Un vai jūs domājat, ka buržuāzijā, kad tā nomainīja feodālismu, sajauca valsti ar pārvaldīšanu? Nē, tādi muļķi viņi nebija, viņi teica, — lai pārvaldītu, vajadzīgi cilvēki, kas prot pārvaldīt, tādēļ mēs ņemsim feodāļus un tos pārtaisīsim. Tā viņi arī izdarīja. Un vai tā bija kļūda? Nē, biedri, prasme pārvaldīt no debesīm nekrīt un kā svētais gars nenāk, un tāpēc, ka zināma šķira ir avangarda šķira, tā nekļūst uzreiz spējīga pārvaldīt. Mēs redzam no piemēra: kamēr buržuāzijā guva uzvaras, tā pārvaldīšanai ņēma cilvēkus no citas, no feodālās šķiras, un citur jau arī nebija kur ņemt. Uz lietām jāskatās ar skaidru prātu: buržuāzijā ņēma iepriekšējo šķiru, un tagad arī mūsu uzdevums ir — prast ņemt, pakļaut, izlielot viņas zināšanas, sagatavotību, visu to izmantot šķiras uzvarai. Tāpēc mēs sakām, ka uzvarējušai šķirai jābūt nobriedušai, bet briedumu apliecina nevis ieraksts vai apliecība, to apliecina pieredze, prakse.

Buržuji uzvarēja, neprazdami pārvaldīt, un uzvaru viņi sev nodrošināja ar to, ka pasludināja jaunu konstitūciju un rekrutēja, izraudzīja administratorus no savas Šķiras, un sāka mācīties, izmantojot iepriekšējās šķiras administratorus, un savus jaunos sāka mācīt, gatavot tos administratīvam darbam, laižot šai nolūkā darbā visu valsts aparatu, sekvestrējot feodālās iestādes, sūtot skolā tos, kas bagāti, un tādējādi pēc ilgiem gadiem un gadu desmitiem viņi sagatavoja administratorus no savas šķiras. Tagad valstī, kas iekārtota pēc valdošās šķiras parauga un līdzības, jādara tā, kā tas darīts visās valstīs. Ja mēs negribam nostāties tīra ulopisma un tukšu frāžu pozicijā, mums jāsaka, ka mums jāņem vērā iepriekšējo gadu pieredze, ka mums jānodrošina revolūcijas iekarotā Konsti-

tucija, bet pārvaldīšanai, valsts celtniecībai mums vajadzīgi cilvēki, kas apguvuši pārvaldīšanas techniku un kam ir valstiska un saimnieciska pieredze, bet tādus cilvēkus mums citur nav kur ņemt kā tikai no iepriekšējās šķiras.

Ļoti bieži spriedelēšana par koleģialitāti ir vislielākās atpalicības gara, antispecialistu gara piesātināta. Ar tādu garu uzvarēt nevar. Lai uzvarētu, jāsaprot visa visdziļākā vecās, buržuāziskās pasaules vēsture, un, lai celtu komunismu, jāņem gan technika, gan zinātne un jādara tā pieejama daudz plašākām aprindām, bet citur to nav kur ņemt kā tikai no buržuāzijas. Šis pamatjautājums jāizvirza izcilā vietā, jāierindo saimnieciskās celtniecības pamatuzdevumos. Mums jāpārvalda ar pārnācējiem no tās šķiras, kuru mēs nogāzām, — pārnācējiem, kuri piesātināti ar savas šķiras aizspriedumiem un kuri mums jāpāraudzina. Reizē ar to mums jāvervē savi pārvaldītāji no savas šķiras rindām. Mums jāizmanto viss valsts aparats, lai mācību iestādes, ārpusskolas izglītība, praktiskā sagatavošana — lai viss tas komunistu vadībā darbotos proletāriešu, strādnieku, darba zemnieku labā.

Tikai tā mēs varam noorganizēt darbu. Pēc mūsu divus gadus ilgās pieredzes mēs nevaram spriest tā, it kā mēs pirmo reizi ķertos pie sociālismā celtniecības. Mēs izdarījām diezgan daudz muļķību Smoļnija periodā un ap Smoļniju. Tur nav nekā apkaunojoša. No kurienes mēs varējām smelties zināšanas, kad mēs pirmo reizi ķērāmies pie jauna darba! Mēs mēģinājām šā, mēģinājām tā. Peldējām pa straumei, tāpēc ka nevarējām atšķirt pareizo elementu no nepareizā, — tam vajadzīgs laiks. Tagad tā ir nesenā pagātne, kas mums jau aiz muguras. Šī pagātne, kad valdīja chaoss un entuziasms, ir aizgājusi. Šās pagātnes dokuments ir Brestas miers. Tas ir vēsturisks dokuments, vēl vairāk — tas ir vēsturisks periods. Brestas mieru mums uzspieda tāpēc, ka mēs bijām bezspēcīgi visās nozarēs. Kas tas bija par periodu? Tas bija nespēka periods, no kura mēs izgājām kā uzvarētāji. Tas bija vienas vienīgas koleģialitātes periods. No šā vēsturiskā fakta nevar izbēgt, kad saka, ka koleģialitāte ir pārvaldīšanas skola. Nevar taču visu laiku sēdēt skolas

sagatavošanas klasē! (Aplausi.) Tas numurs neies cauri. Mēs tagad esam pieauguši, un mūs sitīs un sitīs visās nozarēs, ja mēs rīkosimies kā skolēni. Jāiet uz priekšu. Enerģiski, ar vienotu gribu jāceļas augstāk. Uz arodbiedrībām gulstas milzīgas grūtības. Jāpanāk, lai tās šo uzdevumu apgūtu cīņas garā pret izdaudzinātā demokrātismā atliekām. Visa šī kliegšana par ieceltajiem, visas šīs vecās, kaitīgās grabažas, kuras sastopamas dažādās rezolūcijās, sarunās, jāaizslauka. Citādi mēs nevaram uzvarēt. Ja mēs šo mācību divu gadu laikā neesam apguvuši, — tad mēs esam atpalikuši, bet atpalikušos sitīs.

Uzdevums ir augstākā mērā grūts. Māsu arodbiedrības proletāriskās valsts celtniecībai sniedza milzīgu palīdzību. Tas bija loceklis, kas saistīja partiju ar miljoniem lielajām, tumšajām masām. Nespēlēsim slēpšanos: arodbiedrības iznesa uz saviem pleciem visu uzdevumu cīnīties pret mūsu nelaimēm, kad nācās palīdzēt valstij pārtikas sagādes darbā. Vai tad tas nebija vislielākais uzdevums? Nesen iznācis „Centrālās Statistikas Pārvaldes Biļetens". Tur rezumējumus dod statistiķi, kurus nekādi nevar turēt aizdomās par boļševismu. Tur ir divi interesanti skaitļi: 1918. un 1919. g. patērētāju guberņās strādnieki saņēmuši 7 pudus, bet zemnieki ražojošās guberņās patērējuši 17 pudu gadā. Bet pirms kara viņi patērējuši 16 pudu gadā. Lūk, divi skaitļi, kas parāda šķiru savstarpējās attiecības pārtikas cīņā. Proletariats joprojām nesa upurus. Kliedz par vardarbību! Bet viņš attaisnoja un padarīja likumīgu šo vardarbību un pierādīja šās vardarbības pareizību ar to, ka viņš nesa vislielākos upurus. Iedzīvotāju vairākums, mūsu bada piemeklētās un izpostītās Krievijas ražojošo guberņu zemnieki pirmo reizi ēda labāk nekā cariskajā, kapitālistiskajā Krievijā gadu simtos. Un mēs teiksim, ka masas cietīs badu tik ilgi, kamēr Sarkanā Armija nebūs uzvarējusi. Bija vajadzīgs, lai strādnieku šķiras avangards nestu šo upuri. Viņam ir skola šinī cīņā; izejot no šās skolas, mums jāiet tālāk. Tagad šis solis jāsper par katru cenu. Tāpat kā visām arodbiedrībām, arī vecajām arodbiedrībām ir sava vēsture un pagātne. Šinī pagātnē viņas bija pretestības orgāni pret to, kas apspieda darbu, pret kapitālismu. Bet, kad šķira kļuvusi valdošā un kad tai tagad

jānes lieli upuri, jāiet bojā un jācieš bads, stāvoklis ir mainījies.

Ne visi šo pārmaiņu saprot, un ne visi tanī iedziļinās. Te mums palīdz daži meņševiki un eseri, kuri prasa vienvadību aizslāt ar koleģialitāti. Atvainojiet, biedri, šis numurs neies cauri! No tā mēs esam atradinājušies. Mūsu priekšā tagad ļoti sarežģīts uzdevums: pēc uzvaras asiņainajā frontē uzvarēt bezasiņu frontē. Šis karš ir daudz grūtāks. Tā ir visgrūtākā fronte. Mēs to atklāti sakām visiem apzinīgiem sirādniekiem. Pēc tā kara, ko mēs izturējām frontē, jābūt bezasiņu karam. Rodas tāds stāvoklis: jo vairāk uzvaru mēs esam guvuši, jo vairāk ir tādu apgabalu kā Sibīrija, Ukraina un Kubaņa. Tur ir bagāti zemnieki, tur proletāriešu nav, bet, ja proletariats arī ir, tad to samaitājušas sīkburžuaziskas paražas, un mēs zinām, ka tur ikviens, kam ir gabaliņš zemes, saka: „Es uzspļauju valdībai. Es no izsalkušā noplēsīšu tik, cik iedomāšos, bet valdībai es uzspļauju". Zemniekam spekulantam, kas, nokļuvis Deņikina varā, nosvērās uz mūsu pusi, tagad palīdzēs Anlante. Karš mainījis fronti un formas. Tagad tā karo ar tirdzniecības, ar maišelniecības palīdzību, tā padarījusi to internacionālu. Biedra Kameņeva tēzēs, kas bija publicētas biļetenā „Izvestija CK“05, šā jautājuma principiālā puse izteikta pilnīgi. Viņi grib maišelniecību padarīt internacionālu. Grib mierīgo saimniecisko celtniecību pārvērst par Padomju varas mierīgu sairšanu. Atvainojiet, imperiālistu kungi, mēs esam nomodā. Mēs sakām: mēs karojām un uzvarējām, un tāpēc joprojām izvirzām to pamatlozungu, kas palīdzēja mums uzvarēt. Mēs to pilnīgi saglabājam un pārnesam uz darba nozari, proti, proletariātu gribas stingruma un gribas vienības lozungu. Vecie aizspriedumi, vecie paradumi, kas palikuši, jāizskauž.

Nobeigumā es varu pakavēties pie b. Guseva brošūras, kas, manuprāt, divējādā ziņā pelna ievērību: tā ir laba ne tikai no formālās puses vien, ne tikai ar to, ka uzrakstīta mūsu kongresam. Mēs līdz šim visi nezin kāpēc esam pieraduši rakstīt rezolūcijas. Saka, ka visi literatūras veidi . sot labi, izņemot garlaicīgos. Rezolūcijas, es domāju, jāpieskaita pie garlaicīgā literatūras veida. Būtu labāk, ja

mēs, tāpat kā b. Gusevs, mazāk rakstītu rezolūciju un vairāk brošūra, kaut arī tajās būtu tikpat daudz k|ūdu, cik ir viņa brošūrā. Bet, neraugoties uz šīm kļūdām, tā ir labākā lieta, tāpēc ka te uzmanības centrā nostādīts visas mūsu zemes rūpniecības un ražošanas atjaunošanas galvenais saimniecības plāns, tāpēc ka tajā galvenajam saimniecības plānam pakļauts viss. Centrālā Komiteja savās tēzēs, kas šodien izdalītas, ierakstījusi veselu paragrafu, ko tā pilnīgi ņēmusi no b. Guseva tēzēm. Ar speciālistu palīdzību mēs varam vēl sīkāk izstrādāt šo saimniecības pamatplānu. Mums jāpatur prātā, ka šis plāns domāts daudziem gadiem. Mēs nesolām uzreiz izglābt zemi no bada. Mēs sakām, ka cīņa būs daudz grūtāka nekā kaujas frontē, bet tā mūs vairāk interesē, tā ir daudz tuvāka pieeja mūsu īstajiem pamatuzdevumiem. Tā prasa maksimālu spēku sasprindzināšanu, to gribas vienību, ko mēs parādījām agrāk un kas mums jāparāda tagad. Ja mēs šo uzdevumu atrisināsim, tad mēs gūsim bezasiņu frontē ne mazāku uzvaru kā pilsoņu kara frontē. (Aplausi.)

3

GALAVĀRDS

CENTRĀLĀS KOMITEJAS ZIŅOJUMAM 30. MARTA

Biedri, galvenos uzbrukumus izraisīja CK politiskā pārskata tā puse, ko b. Sapronovs nosauca par lamāšanos. Biedrs Sapronovs ir piešķīris ārkārtīgi noteiktu raksturu un piegaršu tai pozicijai, ko viņš aizstāvēja, un, lai jums parādītu, kāda ir lietas faktiskā puse, es gribētu sākt ar dažu galveno datu atgādināšanu. Lūk, manā priekšā biļetena „Izvestija CK RKP“ 2. marta numurs; CK vārdā mēs iespiežam vēstuli KKP organizācijām kongresa organizēšanas jautājumā. Un pirmajā vēstulē sakām: „Ir aizgājis, par laimi, tas laiks, kad notika tīri teorētiski spriedelējumi, strīdi vispārējos jautājumos, principiālu rezolūciju pieņemšana. Šī pakāpe ir jau noieta, tas ir vakar un aizvakar atrisinātais uzdevums. Vajag iet uz priekšu, vajag mācēt saprast, ka tagad mūsu priekšā ir praktisks uzdevums, ka ar visiem spēkiem, ar patiesi revolucionāru enerģiju, ar tādu pašu pašaizliedzību, ar kādu mūsu labākie biedri strādnieki un zemnieki sarkanarmieši uzvarēja Kolčaku, Judeņiču, Deņikinti, jāatrisina lietišķīgs uzdevums — visātrāk pārvarēt sabrukumu".

Man jāatzīstas, ka optimismā te vainīgs izrādījos es pats. kad domāju, ka teorētiskas spriedelēšanas laiks ir pagājis. Patiesi, 15 gadus pirms revolūcijas teoretizēja, divus gadus pārvaldīja valsti, tagad vajag parādīt lietišķību un praktiskumu, un mēs, lūk, 2. martā griežamies pie biedriem, kam ir darba prakse. Kā atbilde uz to 10. martā avīzē „Ekonomičeskaja Žizņ“06 iespiestas Tomska lezes,

23. martā — biedru Sapronova, Osinska, Maksimovska tezes, 27. martā parādās Maskavas guberņas komitejas lezes, t. i., jau pēc mūsu aicinājuma partijai. Un visās šajās tēzēs jautājums ir nostādīts teorētiski nepareizi. Ja vēstulē mūsu viedoklis bija optimistisks, kļūdains, ja mums likās, ka šo laiku mēs esam jau pārdzīvojuši, tad tezes parādīja, ka šis laiks vēl nav pārdzīvots, un biedriem no arodbiedrībām nav ko sūdzēties, ka pret viņiem esot netaisni izturējušies, un tagad mūsu priekšā ir jautājums: vai ir pareizs tas viedoklis vai tā pozicija, ko pēc mūsu 2. marta aicinājuma aizstāvēja visas šīs tezes? Katrā no tām ir ļoti daudz lietišķīga materiala, un tas jāņem vērā. Ja CK to apskatītu bez nopietnas uzmanības, tad tā būtu nekam nederīga iestāde.

Bet paklausieties, ko raksta b. Tomskis:

„7. §. Rūpniecības regulēšanas un pārvaldīšanas orgānu uzbūves galvenais princips, kas vienīgais var nodrošināt plašu neparlejisku strādnieku masu līdzdalību caur arodbiedrībām, ir pašreiz, pastāvošais koleģiālās pārvaldīšanas princips rūpniecībā, sākot ar TSAP prezidiju, līdz rūpnīcu pārvaldei ieskailot. Tikai īpašos gadījumos pēc TSAP un VACP prezidiju vai attiecīgo arodbiedrību CK savstarpējas vienošanās jāpie)auj atsevišķos uzņēmumos vienpersonīga pārvaldīšana ar obligātu nolcikumu, ka vienpersonīgo administratoru kontrolē arodbiedrības un to orgāni. 8. g. Lai nodrošinātu saimnieciskās celtniecības plāna vienotību un lai nodibinātu saskaņotību arodbiedrību un saimniecisko orgānu darbībā, arodbiedrību piedalīšanās rūpniecības pārvaldīšanā un tās regulēšanā jānosaka uz šādu principu pamala: a) vispārējos ekonomiskās politikas jautājumus apspriež TSAP un tās orgāni, arodbiedrībām piedaloties; b) vadošās saimnieciskās kolēģijas noformē TSAP' un tās orgāni kopā ar attiecīgiem arodbiedrību orgāniem; c) saimniecisko orgānu koleftijas, kas kopā ar arodbiedrībām apspriež saimnieciskās politikas vispārējos jautājumus vienā vai otrā ražošanas nozarē un dod tām periodiskus pārskatus par savu darbību, ir tikai TSAP orgāni, un tām obligāti jārealizē tikai viņas lēmumi; d) visām saimniecisko orgānu kolēģijām obligāti un bez ierunām jārealizē TSAP augstāko orgānu lēmumi personīgi un koleģiāli, atbildot tikai TSAP priekšā par to izpildīšanu".

Tas ir elementāro teorētisko jautājumu briesmīgs juceklis.

Ir pareizi, ka pārvaldīšana notiek caur vienpersonīgu administratoru, bet, kas tieši būs šis administrators — specialists vai strādnieks, — tas ir atkarīgs no tā, cik

mums ir vecās un jaunās kārlības administratoru. Bet tās ir elementārās teorētiskas lietas. Parunāsim par to. Bet, ja jūs gribat apspriest CK politisko līniju, tad nepiedāvājiet mums nekā tāda, ko mēs neesam ne izvirzījuši, ne teikuši. Kad 2. martā mēs uzaicinājām biedrus dot mums praktiskus pastiprinājumus, kādu atbildi mēs saņēmām? Kā atbildi mums biedri no vietām pasniedz acīm redzami nepareizas teorētiskas lielas. Biedru Osinska, Maksimovska un Sapronova tēzēs, kuras parādījās 23. martā, itin viss ir viens vienīgs teorētisks izkropļojums. Viņi raksta, ka tāda vai citāda veida koleģialitāte esot demokrātismā nepieciešamais pamats. Es apgalvoju, ka 15 gadu ilgajā sociāldemokrātijas pirmsrevolūcijas vēsturē jūs nekā tamlīdzīga neatradīsit. Demokrātiskais centralisms nozīmē tikai to, ka pārstāvji no vietām sapulcējas kopā un ievēlē atbildīgo orgānu, kuram tad ir jāpārvalda. Bet kā? To nosaka tas, cik ir derīgu cilvēku, cik tur ir labu administratoru. Demokrātiskais centralisms izpaužas tā, ka kongress pārbauda CK, atceļ to un ievēlē jaunu CK. Bet, ja mēs gribētu pārbaudīt tās teorētiskās nepareizības, kas šajās tēzēs sarakstītas, tad mēs nekad nebeigtu. Es īstenībā tam vairāk arī nepieskaršos un tikai pateikšu, ka šai jautājumā CK ieņēmusi tādu līniju, kādu tā nevarēja neieņemt. Es ļoti labi zinu, ka b. Osinskis un citi nepiekrīt inachnoviešu un machajeviešu uzskatiem, bet viņu argumentus mach-novieši nevar neizmantot. Viņi ir saistīti ar tiem. Ņemiet partijas Maskavas guberņas komitejas tezes, kuras mums tika izdalītas. Te ir teikts, ka attīstītā sociālistiskā sabiedrībā, kur izzudīs darba sabiedriskā dalīšana un cilvēku piesaistīšana pie arodiem, periodiska cilvēku maiņa, kuri pēc kārtas veic pārvaldīšanas funkciju, ir iespējama tikai uz plašas koleģialitātes pamatiem ult., utt. Viss tas ir viens vienīgs juceklisl

Mēs griezāmies pie vietējiem praktiķiem: palīdziet mums ar lietišķīgiem norādījumiem. Tā vietā mums saka, ka CK nerēķinoties ar vietām. Ar ko nerēķinās? Ar spriedelējumiem par sociālistisko sabiedrību? Te nav ne ēnas no praktiskuma, no lietišķības. Protams, mums ir lieliski strādnieki, kuri daudz ko aizgūst no inteliģences, taču reizēm ne labāko, bet sliktāko. Tad pret to ir jācīnās. Bet, ja jūs, atbildot uz CK aicinājumu dot praktiskus norādījumus, esat izvirzījuši principiālus jautājumus, tad mums par tiem ir jārunā. Tad mums jāsaka, ka pret principiālām nepareizībāin ir jācīnās. Tās tezes, kas iesniegtas pēc 2. marta, satur briesmīgas principiālās nepareizības.

To es apgalvoju. Par to jārunā un jāstrldas. Te nav ko izvairīties! Te nav ko atsaukties uz to, ka mēs neesam teorētiķi. Atvainojiet, b. Sapronov, jūsu tezes ir teorētiķa tezes. Jūs redzēsit, ka gadījumā, ja tās ieviesīs praksē, tad būs jāgriežas atpakaļ un jautājumi jāatrisina nelietišķīgā nostādnē. Tie, kas biedru Maksimovska, Sapronova, Tom-ska tēzēs sāktu meklēt praktiskus norādījumus, dziļi maldītos, jo savos pamatos tās ir nepareizas. Šķiras nostāju valsts uzbūves jautājumā es uzskatu par nepareizu pašos pamatos un par tādu, kas velk mūs atpakaļ. To, protams, aizstāv visi tie elementi, kas paliek iepakaļ, kas to visu nav vēl pārdzīvojuši. Un šo tēžu autori jāvaino nevis par to, ka viņi apzināti aizstāvējuši nevīžību, bet par to, ka ar savu teorētisko kļūdu jautājumā, ko CK viņiem likusi priekšā izvirzīt, viņi dod zināmu karogu, zināmu attaisnojumu ļaunākajiem elementiem. Un kāpēc tas viss lika darīts? Aiz neapdomības. To var pilnīgi neapstrīdami konstatēt pēc oriģināldokumentiem.

Es pāriešu pie b. Jureņeva apsūdzības attiecībā uz b. Šļapņikovu. Ja CK būtu b. Šļapņikovu kā opozīcijas pārstāvi aizsūtījusi pirms paša kongresa, tad tāda CK būtu bez šaubām rīkojusies negodīgi. Kad mēs konstatējām, ka b. Šļapņikovs brauc, tad mēs Politbirojā teicām, ka mēs viņam nedodam direktivas pirms aizbraukšanas, un b. Šļapņikovs pirms aizbraukšanas atnāca pie manis un paziņoja, ka viņš braucot ne uz CK direktivu pamata. Tādējādi līdz b. Jureņevam ir nokļuvušas vienkārši baumas, un viņš tās izplata. (Jureņevs: „Šļapņikovs man to teica personīgi ...“)

Es nezinu, ka viņš varēja jums to teikt personīgi, kad viņš pirms aizbraukšanas bija pie manis un teica, ka viņš braucot ne uz CK direktivu pamata. Jā, protams, ja CK būtu izsūtījusi opoziciju pirms kongresa, tas nebūtu pieļaujams. 13et, kad runā vispār par izsūtīšanu, tad es saku: papūlieties tad ievēlēt CK, kas varētu pareizi sadalīt spēkus, bet kas atņemtu iespēju sūdzēties. Kā var tā sadalīt, lai visi būtu apmierināti? Ja šās sadalīšanas nebūs, kam tad runāt par ccntralismu? Bet, ja ir bijis principu izkropļojums, tad runāsim par to ar piemēriem. Ja mēs esam izsūtījuši opozicijas pārstāvjus, tad dodiet piemēru, ko apskatīsim; varbūt, ka ir arī kļūdas. Varbūt tika izsūtītš*b. Jureņevs, kas Politbirojam iesniedza sūdzību par to, ka viņu nepareizi atsaukuši no Rietumu frontes? Bet Politbirojs, izskatījis jautājumu, konstatēja, ka tas pareizi darīts. Un, lai kādu CK jūs ievēlētu, tā nevar atteikties no spēku sadalīšanas.

Tālāk, par uzdevumu sadalīšanu starp Orgbiroju un Politbiroju. Biedram Maksimovskim organizatoriskos jautājumos ir lielāka pieredze nekā man, un viņš saka, ka Ļeņins Orgbiroja un Politbiroja jautājumos radot jucekli. Nu labi, sāksim iztirzāt. Pēc mūsu domām, Orgbirojs sadala spēkus, bet Politbirojs pārzina politiku. Ja tāds sadalījums ir nepareizs, kā tad norobežot šo divu orgānu darbību? Vai Konstitūciju sarakstīt? Precizi nodalīt Polithiroju no Orgbiroja, norobežot to darbību ir grūti. Katrs jautājums var kļūt politisks, pat komandanta iecelšana. Ja kāds liek priekšā citu atrisinājumu, tad lūdzu; biedri Sapronov, Maksimovski, Jureņev, iesniedziet savus priekšlikumus, pamēģiniet nodalīt, norobežot Orgbiroju no Politbiroja. Mums pietiek ar vienu CK locekļa protestu, lai jautājums tiktu atzīts par politisku. Un visā šai laikā mums nav bijis neviena protesta. Pašdarbība ir vismazāk ierobežota: jebkurš CK loceklis var jautājumu pasludināt par politisku. Un kaut cik piedzīvojušam praktiķim organizatoriskajā jautājumā, kurš orientējas ne tā kā b. Maksimov-skis, bet kā darbinieks, kas šai nozarē nostrādājis kaut vai pusgadu, jākritizē ne tā, kā to dara b. Maksimovskis. Lai kritiķi dod noteiktus norādījumus, mēs tos pieņemsim un ieteiksim ievēlēt jaunu CK, kas tad ari realizēs šīs vēlēšanās. Bet mēs saņēmām tikai bezsatura kritiku, nepatiesus apgalvojumus.

Pieņemsim, ka jūs Orgbiroju atdalīsit no politiskās vadības. Jis jautāšu, kā tad izpaudīsies politiskā vadība? Kas tad vada, ja ne cilvēki, un kā tad lai vada, ja nesadala? Vai tad var piespiest cilvēku, ja tas nav spējīgs, realizēt zināmas direktīvas? Viņam dod zināmus norādījumus, viņa darbu pārbauda, beidzot viņu pārceļ citā darbā. Un kā tad vēl lai iemāca biedrus Maksimovski, Sapronovu un Osin-ski, kuri tczēs iezīmē teorētisku labojumu, kas jau sen noraidīts? Praksē viņi izdara vēl ļaunāku lietu un pierāda, ka nekāda mat&iala lietišķīgai kritikai nav.

Es dzirdēju vienu lietišķīgu punktu b. Sapronova runā un ieķēros šajā punktā. Biedrs Sapronovs saka: VII Padomju kongress izdeva rīkojumu, bet mēs pārkāpjam tā rīkojumu, ka dekrets par linu sagādi ir VGIK lēmuma pārkāpums. Es nevaru atcerēties pat desmito daļu no dekrētiem, kurus mēs realizējam. Bet Tautas Komisāru Padomes sekretariātā es dabūju izziņu par linu sagādes noteikumiem. Dekrets izdots 10. februārī. Kas atklājās? Ne Politbirojā, ne VCIK nav biedru, kas nebūtu noskaņoti pašdarbības aizstāvēšanas labā. Mēs viņus redzējām arī šeit, šai tribinē. Biedri zina, ka runāt viņi prot ļoti labi. Kāpēc tad viņi nepārsūdzēja šo lēmumu? Dodiet jūsu sūdzības! Šādas sūdzības pēc 10. februāra nav bijis. Mēs pēc b. Rikova priekšlikuma un pēc vienošanās ar b. Seredu un Pārtikas tautas komisāru, pēc ilgas cīņas pieņemam šo lēmumu. Mums saka: „Jūs esat kļūdījušies!" Varbūt. Pārlabojiet mūs. Nododiet šo jautājumu Politbirojam. Tas būs formāls lēmums. Dodiet protokolu. Ja tas pierādīs, ka mēs esam kongresa lēmumu pārkāpuši, — mūs jānodod tiesai. Kur ir šī apsūdzība? No vienas puses, pārmetumi Šļapņikova dēļ, bet, no otras puses, tiek teikts, ka esot pārkāpts lēmums par liniem. Papūlieties minēt datus par to, ka mēs esam lēmumu pārkāpuši. Bet jūs neminat faktus. Visi jūsu vārdi paliek tikai vārdiņi: pašdarbība, iecelšanas princips utt. Kam tad vajadzīgs centralisms? Vai mēs būtu varējuši noturēties divus mēnešus, ja mēs divus gadus ilgi nebūtu iecēluši, kad mēs dažādās vietās no pilnīga spēku izsikuma un posta atkal pārgājām pie uzvaras? Tāpēc, ka jums nepatīk 1». Šļapņikova vai b. Jureņeva atsaukšana, jās šos vārdiņus izmetat pūlī, neapzinīgajās masās. Biedrs Lutovinovs saka: „Jautājums nav atrisināts". Nākas atrisināt. Ja divi tautas komisāri nav vienojušies Ivana Ivanoviča novērtēšanā un viens apgalvo, ka te esot politika, — kur tad ir izeja, parādiet līdzekli! Vai jūs domājat, ka garlaicīgi jautājumi ir tikai VCIK prezidijā? Es saku, ka nav tādas iestādes, kur nebūtu garlaicīgu jautājumu, un visiem gadās iztirzāt jautājumu par Mariju Ivanovnu un Sidoru Ivanoviču. Bet sacīt, ka politikas nav, nevar tāpēc, ka politika iet caur katru galvu. Biedram Lutovinovam bija... — es nezinu, kā teikt, es baidos aizskart b. Sapronova maigo dzirdi un baidos lietot polemikas izteicienu, — bet viņš teica, ka b. Krestinskis draudējis ar šķelšanos. Par to bija biroja sēde. Ir biroja protokols, un es lūdzu visus kongresa locekļus ņemt šo protokolu un izlasīt. Mēs nonācām pie slēdziena, ka b. Krestinskis bija pārsteidzies, bet jums, b. Lulo-vinov un b. Tomski, bija gauži nelabas smakas intriga. Varbūt mums nav taisnība, — izlabojiet mūsu lēmumu, bet runāt tā, nelasot dokumentus, neatsaucoties uz to, ka bijusi speciālā sēde, ka jautājums ticis iztirzāts Tomska, Lutovi-nova klātbūtnē, to nevar.

Man vēl jāpieskaras diviem punktiem, vispirms b. Bucha-rina un b. Radeka iecelšanai. Runā, ka mēs viņus esot nosūtījuši par polilkomiem uz VACP, un te domā spekulēt uz to, it kā tiekot traucēta pašdarbība, tiekot realizēts birokrātisms. Varbūt jūs zināt labākus teorētiķus nekā Radeks un Bucharins, tad dodiet tos mums, varbūt jūs zināt labākus cilvēkus, kas pazīst arodkustību, dodiet tos mums. Kā, vai CK nav tiesību norīkot pie arodbiedrības cilvēkus, kas teorētiski vislabāk pazīst arodkustību un pazīst vācu pieredzi un kas var iedarboties uz nepareizu līniju? CK, kas šo uzdevumu neveiktu, nevarētu pārvaldīt! Jo vairāk mūs ielenc zemnieki un Kubaņas kazaki, jo grūtāks ir mūsu stāvoklis ar proletariāta diktatūru! Tāpēc jāiztaisno līnija un jāpadara tā tēraudcieta par katru cenu, un šo līniju mēs partijas kongresam rekomendējam.

Biedrs Bubnovs te teica, ka viņš esot cieši saistīts ar Ukrainu, un ar to viņš atklāja savu iebildumu īsto raksturu. Viņš teica, CK esot vainīga, ka borotjbisti kļuvuši stiprāki. Tas ir ļoti sarežģīts un svarīgs jautājums, un es domāju, ka šajā ļoti svarīgajā, jautājumā, kur bija vajadzīga manevrēšana, turklāt ļoti sarežģīta, mēs esam iznākuši ka uzvarētāji. Kad mēs Centrālā Komitejā runājām par maksimālo piekāpšanos horoljbistiem, tad par to smējās, teica, ka mēs neejot taisni; bet taisni var cīnīties tad, kad ienaidniekam ir taisna līnija. Ja ienaidnieks kustas līkločiem, nevis pa taisnu līniju, tad mums lam jāseko un jātvarsta viņš visos līkločos. Mēs apsolījām borotjbistiem piekāpšanās maksimumu, bet ar noteikumu, ka viņi piekops komunistisku politiku. Tādējādi mēs pierādījām, ka mums nav ne mazākās neiecietības. Un, ka šī piekāpšanās ir bijusi pilnīgi pareiza, pierāda tas, ka visi labākie bo-rotjbistu elementi tagad ir iestājušies mūsu partijā. Šo partiju mēs pārreģistrējām, un borotjbistu sacelšanās vietā, kas bija neizbēgama, mēs dabūjām, pateicoties pareizai CK līnijai, kuru lieliski izveda b. Rakovskis, to, ka viss labākais, kas bija borotjbistu vidū, ienāca mūsu partijā zem mūsu kontroles, ar mūsu piekrišanu, bet pārējais pazuda no politiskās skatuves. Šī uzvara ir pāris labu kauju vērta. Teikt tāpēc, ka CK vainīga borotjbistu pastiprināšanā, nozīmē nesaprast politisko līniju nacionālajā jautājumā.

Es pieskaršos vēl pēdējā biedra runai, kurš teica, ka no programas jāizmetot tas, kas teikts par arodbiedrībām. Lūk, steigas paraugs. Mēs tik viegli nedarām. Mēs apgalvojam, ka nevajag nekā izmest, ka vajag apspriest brošūrās, rakstos, presē utt. Arodbiedrības virzās uz to, lai saņemtu savās rokās saimniecisko dzīvi, proti — rūpniecību. Valodas par to, ka arodbiedrībās nevajagot uzņemt speciālistus, ir aizspriedums. Arodbiedrības ir audzinātājas, un no tām tiek stingri prasīts. Sliktu audzinātāju CK necietīs. Audzināšana ir ilgstošs un grūts darbs. Te nevar tikt vaļā ar dekrētu, te jāpieiet pacietīgi un lietpratīgi, un mēs ejam šai virzienā un iesim. Uzdevums prasa būt ļoti piesardzīgiem, bet stingriem.

4

RUNA PAR SAIMNIECISKO CELTNIECĪBU

31. MARTA

Biedri, vispirms divas nelielas piezīmes. Biedrs Sapro-novs man joprojām pārmeta aizmāršību, bet jautājumu, ko viņš izvirzīja, viņš tā arī nepaskaidroja. Viņš joprojām apgalvoja, ka dekrets par linu sagādi esot VC1K lēmuma pārkāpums. Es paziņoju, ka partijas kongresā nedrīkst tā mētāties ar nepamatotām apsūdzībām, turklāt |oti nopietnām. Protams, ja Tautas Komisāru Padome būtu pārkāpusi VCIK lēmumu, tad tā būtu jānodod tiesai. Bet kāpēc kopš 10. februāra un līdz šai dienai nav iesniegta neviena sūdzība par to, ka šis dekrets būtu pārkāpums? Mēs dabūjam pilnīgi nepamatotu apsūdzību, ar kādām mētāties ir ļoti viegli, bet šie cīņas veidi nepavisam nav nopietni.

Biedrs Miļutins saka, ka mums gandrīz neesot domstarpību un ka tāpēc iznākot kaut kas tāds, ka Ļeņins esot pret plūkšanos, bet pats veicinot šo plūkšanos. Bet b. Mi|u-tins mazliet sagroza, ko nevajag darīt. Mums bija pirmais, b. Trocka uzmestais rezolūcijas projekts, ko vēlāk koleģiāli pārlaboja Centrālajā Komitejā. So projektu mēs nosūtījām biedriem Mi|utinam un Rikovam. Viņi atsūtīja to mums atpakaļ, sacīdami, ka viņi cīnīšoties pret to. Lūk, kā bija patiesībā. Pēc tam kad mēs attīstījām aģitāciju un ieguvām sabiedrotos, viņi organizēja kongresā vispusīgu opoziciju, bet, redzēdami, ka nekas neiznāk, tikai tad sāka teikt, ka viņi esot gandrīz vienis pratis. Protams, tas jau nu ir tā, bet lietu vajag novest līdz galam un konstatēt, ka jūsu

piekrišana nozīmē jūsu pilnīgu neveiksmi, pēc tam kad opozīcija te bija uzstājusies un mēģinājusi sakļauties jautājumā par koleģialitāti. Kad b. Miļutina laiks bija pagājis, pēc 15 minūtēm, tad tikai viņš alģidās, ka būtu labi, ja lietai dotu lietišķīgu nostādni. Pilnīgi pareizi. Bet es baidos, ka ir jau par vēlu; lai gan vēl palicis b. Rikova galavārds, tomēr opoziciju nevar vairs glābt. Ja koleģialitātes aizstāvji divos pēdējos mēnešos bulu izdarījuši to, uz ko viņi aicina, ja viņi būtu mums devuši kaut vienu piemēru, ne tādu piemēru, ka ir viens direktors un ir viens palīgs, bet būtu devuši anketu ar precizu jautājuma iztirzājumu, ar koleģialitātes un vienvadības salīdzinājumu, kā bija nolemts Tautas saimniecības padomju kongresā un Centrālajā Komitejā, tad mēs būtu kļuvuši daudz gudrāki, tad mums kongresā nebūtu principiālās runas, kurās ir maz prāla, tad koleģialitātes piekritēji būtu varējuši sākt lietu kustināt. Viņu pozicija būtu stipra, ja viņi patiesi būtu varējuši minēt kaut 10 fabriku, kas atrodas vienādos apstākļos un tiek pārvaldītas pēc koleģialitātes principa, un būtu tās lietišķi salīdzinājuši ar darba nostādni vienpersonīgi pārvaldāmās fabrikās. Tāda ziņojuma nolasīšanai varētu jebkuram referentam dot stundu laika, un šis referents pavirzītu mūs tālu uz priekšu; uz šiem koleģialitātes pamatiem mēs varbūt būtu noteikuši praktiskās gradācijas. Bet visa lieta ir tā, ka neviens no viņiem, ne Taūlas saimniecības padomes locekļi, ne arodnieki, kuriem vajadzētu sagādāt praktisku materiālu, viņi nekā nedeva, tāpēc ka viņiem nekā nebija. Viņiem nav nekā, gluži nekā!

Te b. Rikovs iebilda, ka es gribot pārtaisīt franču revolūciju, ka es noliedzot, ka buržuāzijā ieaugusi feodālajā iekārtā. Ne to es teicu. Es teicu, ka tad, kad buržuāzijā nomainīja feodālo iekārtu, buržuāzijā ņēma feodāļus un mācījās no tiem pārvaldīt, bet tas nemaz nerunā pretī buržuāzijas ieaugšanai feodālajā iekārtā. Bet tās manas tezes, ka strādnieku šķira pēc varas saņemšanas sāk realizēt savus principus, absolūti neviens neatspēkoja. Pēc varas saņemšanas strādnieku šķira tur, saglabā varu un nostiprina to kā ikkatra šķira ar to, ka pārgroza attiecības pret īpašumu, un ar jaunu konstitūciju. Tā ir mana pirmā pamattēzē, kas. ir neapstrīdama! Otra teze, ka katra jaunā

šķira mācās no iepriekšējās šķiras un ņem pārvaldīšanas pārstāvjus no vecās šķiras — ari ir absolūta patiesība. Beidzot, mana trešā teze, ka strādnieku šķirai jāpalielina administratoru skaits no sava vidus, jādibina skolas, jāsagatavo darbinieku kadri valsts mērogā, Šīs trīs tezes ir neapstrīdamas un pašā pamatā pretējas arodbiedrību tēzēm.

Es b. Tomskim teicu frakcijā, kad mēs iztirzājām viņu tezes, kad mūs ar b. Bucharinu sita, es teicu, ka jūsu tēzēs

7. punkts paliks kā pilnīga teorētiska jucekļa piemērs. Tajā teikts:

„Rūpniecības regulēšanas un pārvaldīšanas orgānu uzbūves galvenais princips, kas vienīgais var nodrošināt plašu nepartejisku strādnieku masu līdzdalību caur arodbiedrībām, ir pašreiz pastāvošais koleģiālās pārvaldīšanas princips rūpniecībā, sākol ar TSAP prezidiju līdz rūpnīcu pārvaldei ieskaitot. Tikai īpašos gadījumos pēc TSAP un VACP prezidiju vai attiecīgo arodbiedrību CK savstarpējas vienošanās jāpielauj atsevišķos uzņēmumos vienpersonīga pārvaldīšana ar obligātu noteikumu, ka vienpersonīgo administratoru kontrolē arodbiedrības un to orgāni".

Tās ir pilnīgas blēņas, tāpēc ka strādnieku šķiras loma valsts vārtīs iekarošanā, līdzekļu attiecības, — itin viss ir sajaukts! Ar tādām lietām nevar samierināties! Tādas lietas teorētiski velk mūs atpakaļ. To pašu var teikt ari par biedru Sapronova, Maksimovska un Osinska demokrātisko ceutralismu. Biedrs Osinskis to aizmirst, izvirzīdams domu, ka es demokrātisko centralismu nosaucat par muļķību. Nedrīkst tā sagrozīt! Kam te jautājums par iecelšanu, par norīkošanu caur vietējām organizācijām? Var norīkot caur kolēģijām un var iecelt arī kolēģijas. Tas ir jautājums, kas izvirzīts bez jebkādas sakarības! Runā, ka demokrātiskais centralisms izpaužoties ne tikai tā, ka pārvalda VCIK, bet ka VCIK pārvalda caur vietējām organizācijām. Kāds tam sakars ar koleģialitāti vai vienvadību?

Biedrs Trockis atcerējās savu 1918. gada ziņojumu un, nolasot savu toreiz teikto runu, aizrādīja, ka toreiz mēs ne tikai strīdējāmies par galvenajiem jautājumiem, bet ka lika pieņemts noteikts VCIK lēmums. Sameklējis savu veco brošūru „Padomju varas kārtējie uzdevumi*1, kuru es biju pilnīgi aizmirsis, es redzu, ka jautājums par vienvadībai ne vien ticis izvirzīts, bet arī guvis piekrišanu VCIK tēzēs. Mēs tā strādājam, ka aizmirstam ne vien to, ko

28 30. sēj.

rakstām, bet ari to, ko nolēmusi VCIK, un pēc tam atsaucamies uz lēmumu. Lūk, citāti no brošūras:

„Apzinīgie (bet pa lielākai daļai, jādomā, neapzinīgie) sīkburžuaziskās izlaidības pārstāvji gribēja „neierobežoto" (t. i., diktatorisko) pilnvaru piešķiršanā atsevišķām personām saskatīt atkāpšanos no koleģialitātes pamatiem, no demokrātismā un citiem Padomju varas principiem. Kreiso eseru vidū vienā otrā vietā attīstījās tieši huligāniskā aģitācija pret dekretu par diktatorisku pilnvaru piešķiršanu,” t. i., aģitacija, kas apelē pie tumšiem instinktiem un pie sīkīpašnieciskas tieksmes sev vairāk „ieraut" "... „ikviena mašinizētā lielindustrija, t. i., sociālismā tieši materiālais ražošanas avots un fundaments. — prasa neapšaubāmu un ļoti stingru gribas vienību, kura virza simtu, tūkstošu un desmittūkstošu cilvēku kopējo darbu. Gan teclmiski, gan ekonomiski, gan vēsturiski šī nepieciešamība acīm redzama, to vienmēr kā sociālismā nosacījumu atzinuši visi", — tikai tā arī „var nodrošināt visstingrāko gribas vienību" ...

„Bet tā vai citādi — pēc mašinizētās lielindustrijas tipa organizēta darba procesu sekmēm absolūti nepieciešama bezierunu pakļaušanās vienas personas gribai. Dzelzceļiem tā nepieciešama divkārt un trīskārt" ...

„Un viss mūsu uzdevums, komunistu (boļševiku) partijas uzdevums, kura ir ekspluatējamo atbrīvošanās centienu apzinīga paudēja, ir apzināties šo lūzumu, saprast tā nepieciešamību, nostāties nogurdināto un gurdi izeju meklējošo masu priekšgalā, vest tās pa pareizu ceļu, pa darba disciplinas ceļu, pa tādu ceļu, kur uzdevumus mītiņot par darba apstākļiem saskaņotu ar uzdevumiem bez iebildumiem pakļauties padomju vadītāja, diktatora, gribai darba laikā“...

„Bija vajadzīga tieši darba ļaužu oktobra uzvara pār ekspluatatoriem, bija vajadzīgs vesels vēstures laika posms, kad paši darba ļaudis pirmo reizi apsprieda jaunos dzīves apstākļus un jaunos uzdevumus, lai kļūtu iespējama droša pāreja uz augstākām darba disciplinas formām, uz apzinīgu proletariāta diktatūras nepieciešamības idejas apgūšanu, uz bezierunu pakļaušanos Padomju varas pārstāvju vienpersonīgajiem rīkojumiem darba laikā"...

„Vajag iemācīties savienot kopā darba ļaužu masu vēt-raino, pavasara paliem līdzīgo, visiem krastiem pāri plūstošo mītiņu demokrātismu ar dzelzs disciplīnu darba laikā, ar bezierunu pakļaušanos vienas personas — padomju vadītāja gribai darba laikā“.

1918. gada 29. aprilī VCIK pieņēma rezolūciju, kur izteikta pilnīga piekrišana šajā ziņojumā izteiktajiem galvenajiem atzinumiem, un uzdeva savam Prezidijam dot galveno atzinumu redakciju tēžu veidā kā Padomju varas galvenos uzdevumus. Tādējādi mēs atkārtojam to, kam pirms diviem gadiem VCIK piekritusi oficiālā rezolūcijā! Un tagad mūs velk atpakaļ sakarā ar sen izšķirtu jautājumu, jautājumu, ko VCIK apstiprinājusi un izskaidrojusi, proti, ka padomju sociālistiskais demokrātisms nemaz nerunā pretī vienvadībai un diktatūrai, ka šķiras gribu reizēm realizē diktators, kurš reizēm viens pats padarīs vairāk un bieži vien ir nepieciešamāks. Katrā ziņā principiālā nostāja attiecībā uz koleģialitāti, uz vienvadību ir ne vien sen noskaidrota, bet arī VCIK apstiprināta. Šai ziņā mūsu kongress pierāda bēdīgo patiesību, ka mēs nevis virzāmies uz priekšu no principiālo jautājumu izskaidrošanas uz konkrētiem jautājumiem, bet gan virzāmies uz priekšu līdzīgi vēzim. Ja mēs no šās kļūdas netiksim vaļā, tad mēs saimniecisko uzdevumu neatrisināsim.

Es gribēju vēl teikt pāris vārdu sakarā ar dažām b. Ri-kova piezīmēm. Viņš apgalvo, ka Tautas Komisāru Padome liekot šķēršļus ekonomisko komisariātu apvienošanai, un, kad saka, ka b. Rikovs gribot apēst b. Cjurupu, viņš atbild: „Man nav iebildumu, ka Cjurups mani apēstu, bet lai tikai ekonomiskie komisariāti būtu apvienoti". Es zinu, uz ko tas ved, un man jāsaka, ka Centrālā Komiteja tika ievērojusi un nostājās noraidoši pret Tautas Saimniecības Augstākās Padomes mēģinājumu iekārtoties kādā atsevišķā ekonomisko komisariātu blokā ārpus Aizsardzības Padomes un Tautas Komisāru Padomes. Tagad Aizsardzības Padome ir pārdēvēta par Darba un Aizsardzības Padomi. Jūs gribat atdalīties no kara komisariāta, kurš labākos spēkus atdod karam, kurš ir tāda iestāde, bez kuras jūs pat darba klausību nevarat realizēt, bet mēs darba klausību nevaram realizēt bez Iekšlietu tautas komisariāta. Bet, ja ņemam pastu, mēs nevaram nosūtīt vēstules bez Pasta un telegrāfā komisariāta. Ņemiet Veselības aizsardzības tautas komisariātu. Kā jūs realizēsit ekonomiku, kad 70°/o slimo ar izsitumu tifu? Iznāk, ka mums ikkatra lieta jāsaskaņo un jāizvirza ekonomiskajā komisariātā. Tas taču ir gluži aplams plāns! Biedram Rikovam nebija nopietna pamata! Tāpēc pret to cīnījās un CK to neatbalstīja.

Tālāk b. Rikovs jokojās par bloku ar b. Holcmani, kāds iezīmējies b. Trockim. Es gribēju teikt dažus vārdus, ka bloks starp partijas grupām, kurām ir taisnība, ir vienmēr vajadzīgs. Tam vienmēr jābūt pareizas politikas obligātām nosacījumam. Ja b. Holcmanis, kuru es, diemžēl, maz pazīstu, bet par kuru esmu dzirdējis kā par tāda virziena pārstāvi metālistu vidū, kurš sevišķi uzstājas par lietpratīgu metožu lietošanu, — kas pasvītrots arī manās tēzēs, — ja viņš no šā viedokļa aizstāv vienvadību, tad tas, protams, var būt tikai ļoti derīgi. Bloks ar šo virzienu būtu ārkārtīgi derīgs. Ja Centrālajā Komitejā tiks pastiprināta arodbiedrību pārstāvība, tad būs derīgi, ja tur būs arī šā virziena — lai gan šur tur nepareizā, toties oriģinālā zināmas nokrāsas virziena — pārstāvji līdzās galējiem koleģialitātes pārstāvjiem, kas cīnās demokrātismā vārdā un kļūdās. Lai vieni un otri tiek pārstāvēti Centrālajā Komitejā — un būs bloks. Lai CK sastāvs būtu tāds, ka bloka ceļā varēs atrast darba lauku operēšanai visu gadu un nevis tikai partijas kongresa nedēļas laikā. Mēs vienmēr esam atteikušies no apgabalu pārstāvības principa, tāpēc ka te ir daudz apgabaliskās draugu būšanas. Kad ar arodbiedrībām jāsaliedējas ciešāk, jāseko katrai arodbiedrību nokrāsai, jānodibina sakari, — neizbēgami, lai CK būtu tāds sastāvs, ka ar plašajām arodbiedrību masām (mums ir 600 000 partijas biedru un 3 000 000 arodbiedrību biedru) būtu saikne, kas CK vienlaikus saistītu ar 600 000 partijas biedru un 3 000 000 arodbiedrību biedru vienoto gribu. Bez šās saiknes mēs nevaram pārvaldīt. Jo vairāk mēs iekarojām Sibiriju, lvubaņu un Ukrainu ar to iedzīvotājiem zemniekiem, — jo grūtāks kļuva uzdevums, jo smagāk iet mašina, tāpēc ka Sibirijā proletariāta ir maz, bet Ukrainā tas ir vājāks. Bet mēs zinām, ka Doņecas un Nikolajevas strādnieki ir devuši tiešu pretsparu pusdemagoģiskās koleģialitātes aizstāvēšanai, kādā nokļuva b. Sapronovs.

Nav šaubu, ka proletāriskais elements Ukrainā ir citāds nekā Petrogradā, Maskavā un Ivanovo-Vozņesenskā un ne tāpēc, ka tas būtu slikts, bet tīri vēsturisku notikumu dēļ. Viņam neiznāca tā norūdīties badā, aukstumā un cīņā, kā tas notika ar Maskavas un Petrogradas proletāriešiem. Tāpēc nepieciešami tādi sakari ar arodbiedrībām, tāda CK organizācija, lai tā zinātu ne tikai 600 000 partijas biedru nokrāsas, bet arī 3 000 000 arodbiedrību biedru nokrāsas, lai ikvienā brīdī tā varētu visus vadīt kā vienu cilvēku 1 Tāda organizācija ir nepieciešama! Tās ir galvenās, politiskās intereses, bez kurām proletariāta diktatūra nebūs diktatūra. Ja jau bloks, tad bloks! Nevis bīties no tā, bet apsveikt to un realizēt stingrāk un plašāk pašās centrālajās partijas iestādēs!

*

ā

RUNA PAR KOOPERĀCIJUes 3. APRĪLI

Tikai vakar vakarā un šodien man izdevās daļēji iepazīties ar abām rezolūcijām. Es domāju, ka komisijas mazākuma rezolūcija ir pareizāka. Biedrs Miļutins tai uzbruka ar lielu krājumu briesmigu vārdu, atklāja tajā nenoteiktību un pat vēl vairāk nekā nenoteiktību, apsūdzēja to oportunismā. Bet man liekas, ka velns nav tik briesmīgs, kā viņu iztēlo. Ja apskata pēc būtības, tad tieši Miļutina argumenti, kurš lietu mēģināja nostādīt principiālā pozi-cijā, rāda, ka tā rezolūcija, ko aizstāvēja b. Miļutins, ir nepareiza un nederīga tieši no praktiskā, lielišķīgā, marksistiskā viedokļa. Šī nepareizība būtībā ir šāda: Miļutins norādīja, ka viņa rezolūcijā, komisijas vairākuma rezolūcijā, ir runa par saplūšanu ar pagasta izpildu komiteju, par pakļaušanu pagasta izpildu komitejai, un te viņš saskata savas rezolūcijas patiesīgumu un noteiktību, salīdzinot ar mazākuma rezolūcijas nepietiekamo revolucionarismu. Savas revolucionārās kampaņas ilgajos gados mēs jau esam redzējuši, ka tad, kad mūsu revolucionārā darbība bija sagatavota, tā guva panākumus; kad tā bija tikai piesātināta ar revolucionāru kvēli vien, tā beidzās ar krachu.

Ko saka komisijas mazākuma rezolūcija? Mazākuma rezolūcija saka: pievērs uzmanību tam, lai patērētāju biedrībās pastiprinātu komunistisko darbu un iegūlu tajās vairākumu, sagatavo tos orgānus, kuriem tu gribi nodot un kuriem tu vēlāk nodosi. Salīdziniet ar šo līniju to, ko ietur Miļutins. Viņš saka: kooperācijā ir slikta, tāpēc nododiet to pagastu izpildu komitejām. Bet vai šajā kooperācijā, kuru jūs gribat nodot, jums ir komunistiska bāze? Lietas bū-tlba — sagatavošanās — tiek apieta, tiek dots tikai pēdējais lozungs. Ja šis komunistiskais darbs ir sagatavots un ir radīti tie orgāni, kas to varēs uzņemties un vadīt, tad nodošana ir saprotama, tad tā nav jāpasludina partijas kongresā. Bet vai maz jūs esat pacēluši roku pret zemniecību! Vai maz tā pati TSAP ir pacēlusi roku pret zemniecību un pret kooperāciju linu sagādes lietā! Ja jūs atcerēsities mūsu vietējā un Tautas Komisāru Padomes darba lietišķīgo pieredzi, tad jūs teiksit, ka tā nav pareiza pieeja lietai un pareiza ir tā rezolūcija, kas saka, ka ir nepieciešams komunistiskās audzināšanas darbs un darbinieku kadru sagatavošana, bez kā nodošana nav iespējama.

Otrs pamatjautājums ir saites ar patērētāju kooperāciju. Te b. Miļutins parāda ārkārtīgu nekonsekvenci. Ja patērētāju kooperācijā neizpilda visus uzdevumus, t. i., to, par ko divus gadus ilgi bija runa veselā rindā dekretu, kas vērsti prot kulaku, tad jāatceras, ka tie varas līdzekļi, kādi mums ir pret kulaku, ir doti arī pret patērētāju kooperāciju. Tas arī pilnos apmēros tiek realizēts. Tagad pats galvenais ir pacelt Tažošanu un produktu daudzumu. Ja patērētāju kooperācijā nepagūs to veikt, tad viņu par to sodīs. Bet, ja tā, būdama saistīta ar ražošanas kooperāciju, dos kaut nelielu produktu pieaugumu, tad tā jāapsveic un jāaltīsla tās iniciatīva. Ja patērētāju kooperācijā, neraugoties uz daudz ciešākiem vietējiem dzīviem sakariem ar ražošanu, nepratīs dot pieaugumu, — tas nozīmēs, ka viņa nav izpildījusi Padomju varas tiešo uzdevumu. Ja apriņķī ir kaut divi trīs enerģiski biedri, kuri ir gatavi cīnīties pret kulakiem un buržuāziju, tad ir gūta uzvara. Kur tad b. Čučina iniciativa tika noraidīta? Viņš neminēja neviena piemēra. Bet doma par to, ka ražošanas kooperācijā jāsaista ar patērētāju kooperāciju un visādi jāpiekāpjas, lai tikai pavairotu produktu daudzumu tuvākajā nākotnē, šī doma izriet no mūsu divu gadu pieredzes. Tā nepavisam neierobežo ne komunistiskos, ne padomju darbiniekus cīņā pret kulacisko buržuāzijas tipa kooperāciju. Tā ne tikvien neierobežo, bet tā dod rokās jaunu ieroci. Ja tu proti kaut ko organizēt, mēs tev dosim prēmiju, bet, ja tu šo uzdevumu neveiksi, tad mēs tevi sitīsim ne vien par to, ka tu esi kontrrevolu-cionara, tādām vajadzībām ir AK, kā tc pareizi pateica: nē, mēs tevi sitīsim par to, ka tu neizpildi valsts varas, Padomju varas, un proletariāta uzdevumus.

Pret patērētāju kooperāciju apvienošanu b. Miļutins neminēja neviena lietišķīga argumenta, — bija tikai norādīts, ka viņam tas liekoties oportunisms vai nenoteiktība. Dīvaini to dzirdēt no b. Miļulina, kas kopā ar b. Rikovu gatavojās spert lielus soļus un pārliecinājās, ka nevar paspert pat vienu desmitdaļu soļa. No šās puses saites ar patērētāju kooperāciju ir pluss, tās dod iespēju tūlīt ķerties pie ražošanas. Tiek doti visi līdzekļi pret iejaukšanos politiskajā darbā, bet pakļaušanās ražošanas un saimnieciskajā ziņā ir pilnīgi atkarīga no Zemkopības lautas komisariāta, no TSAP. Visi šie līdzekļi jums ir tādos apmēros, kādos jūs varat kontrolēt kooperāciju.

Tagad mēs pieejam trešajam jautājumam — par pārval-stiskošanu, ko Miļutins tā aizstāvēja, ka dīvaini bija klausīties. Tika dibināta komisija, un b. Krestinskis komisijā palika mazākumā, bet b. Miļutins izgāja kā uzvarētājs, taču tagad viņš saka: ,,Par pārvalstiskošanu esmu ar mieru nestrīdēties". Kāpēc tad komisija toreiz strīdējās? Ja jūs skatāties tā, kā skatās b. Čučins, tad jums nav taisnība, kad jūs atsakāties no pārvalstiskošanas. Te sacīja: ja kapitālistus nacionalizēja, kāpēc tad gan nevar nacionalizēt kulakus? Bet ne par velti šo argumentu te saņēma ar jautrību. Un patiesi, lai kā skaita turīgos zemniekus, kas neiztiek bez cita darba ekspluatēšanas, tomēr to ir ne mazāk par pusmiljonu, bet varbūt pat apmēram miljons, kā gan mēs varēsim viņus nacionalizēt? Tā ir fantazija. Tādām vajadzībām mums pašreiz nav spēku.

Biedram Čučinam ir pilnīga taisnība, kad viņš saka, ka kooperācijā sēžot vesela rinda kontrrcvolucionaru, bet tas ir no citas operas. Te pareizi teica par AK. Ja savas tuvredzības dēļ jūs nevarat atmaskot atsevišķus kooperācijas barvežus, tad nosēdiniet tur vienu komunistu, lai viņš uzrāda šo konirrevolluciju, un, ja viņš ir labs komunists, bet labs komunists ir tai pašā laikā arī labs čekists, tad, norīkotam patērētāju biedrībā, viņam vajag atmaskot vismaz divus kooperatorus kontrrevolucionarus.

Lūk, kāpēc b. Čučinam nav taisnība, kad viņš sludina tūlītēju pārvalstiskošanu. Tas būtu labi, bet nav iespējams siikarā ar to, ka mums ir darīšana ar šķiru, kas mums mazāk pieejama un kas nekādā gadījumā nepakļaujas nacionalizācijai. Mēs arī rūpniecības uzņēmumus ne visus esam nacionalizējuši. Kamēr galveno komiteju un centru vārdā izdotā pavēle aiziet līdz vietām, tā izrādās pilnīgi bezspēcīga: tā pilnīgi noslīkst gan papīru jūrā, gan ceļu, telegrāfā utt. trūkuma dēļ. Tāpēc tagad runāt par Kooperācijas nacionalizāciju nav iespējams. Biedram Miļu-iinam nav taisnība arī principiāli: viņš jūt, ka viņš ir vājš, un domā, ka šo punktu var vienkārši noņēmi. Bet tad jau jūs, b. Miļutin, apcērpat savu rezolūciju, tad jūs izdodat apliecību, ka taisnība ir mazākuma rezolūcijai, jo jūsu rezolūcijas gars — pakļaut pagasta* izpildu komitejai (pirmajā punktā tā arī teikts — „spert soļus") — ir čekistisks gars, kas nepareizi ienests saimnieciskā jautājumā. Otra rezolūcija saka, ka vispirms jāpalielina komunistu skaits, jāpastiprina komunistiskā propaganda un aģitacija, ka jārada bāze. Te nav nekā sevišķi skaļa, te neliek uzreiz solītas piena un medus upes. Bet, ja uz vietām ir komunisti, tad viņi zina, ko darīt, un b. Čučinam nevajadzēs paskaidrot, kurp nogādāt kontrrevolucionarus. Otrkārt, jāsagalavo organs. Sagatavo orgānu un pārbaudi to praksē, pārbaudi, vai ražošana palielinās, — lūk, ko saka mazākuma rezolūcija! Vispirms radi bāzi, bet tālāk — tālāk redzēsim. Vajadzīgais te radīsies pats no sevis. Dekrēti _par to, ka kontrrevolucionari jāsūta uz AK, bet, ja nav AK, tad uz Revkomu, tiek izvirzīti pietiekamā pārpilnībā. Šādu mājienu vajag jo mazāk. Vajag pieņemt mazākuma rezolūciju, kas dod pamatlīniju.

6

KONGRESA NOSLĒGUMA RUNA .5. APRĪLI

Biedri, īsi rezumējot mūsu kongresa darbu, mums vajag, manuprāt, vispirms pakavēties pie mūsu partijas uzdevumiem. Kongress ir pieņēmis pamatīgi izstrādātu rezolūciju organizatoriskā jautājumā, un svarīgāko vietu šai rezolūcijā, kā jau varēja gaidīt, ieņem jautājums par mūsu partijas biedru audzināšanu, par apmācīšanu, par organizatorisko izmantošanu. Mandalu komisija ziņoja, ka šajā kongresā pārstāvēti vairāk nekā 600 tūkstoši mūsu partijas biedru. Mēs visi labi zinām, kādas milzīgas grūtības partijai nācās pārdzīvot šajos cīņas laikos, kādi ir mūsējie, kad nācās cīnīties pret to, lai valdības partijai, — dabiski atklātai, tāpēc ka tā ir valdības partija, kas paver ceļu uz varu, — nevarētu piesūkties un piesmērēties sliktākie elementi, vecā kapitālisma atkritumi. Un viens no cīņas līdzekļiem bija partijas nedēļu organizēšana. Tikai tādos apstākļos, tikai tādos brīžos, kad partija un kustība pārdzīvoja sevišķi grūtu stāvokli, kad Deņikins stāvēja uz ziemeļiem no Orlas, bet Judeņičs — 50 verstu no Petrogradas, partijā varēja iestāties tikai cilvēki, kas patiesi ir uzticīgi darba ļaužu atbrīvošanas lietai.

Šie apstākļi tagad, vismaz tuvākajā nākotnē, neatkārtosies, un jāsaka, ka tas, salīdzinot ar iepriekšējiem kongresiem, milzīgais mūsu partijas biedru skaits, kas ir panākts un realizēts, rada zināmas bažas, un pastāv pilnīgi reālās briesmas, kuru būtība ir tā, ka mūsu partijas straujais pieaugums ne vienmēr ir gājis kopsolī ar to, ciktāl mēs esam izaudzinā juši šīs masas to tagadējiem uzdevumiem. Mums vienmēr jāpatur prātā, ka šai 600 tūkstoš cilvēku lielajai armijai jābūt strādnieku šķiras avangardam, ka citādi nekā ar dzelzs disciplinu nez vai būtu bijis iespējams realizēt savus uzdevumus divu gadu laikā. Mūsu visstingrākās disciplinas lietošanas un saglabāšanas galvenais noteikums ir uzticība: visi vecie disciplinas lietošanas līdzekļi un avoti ir likvidēti, savas darbības pamatā mēs esam likuši tikai augstas pakāpes nosvērtību un apzinīgumu. Tas deva mums iespēju realizēt tādu disciplinu, kas stāv augstāk par citas valsts disciplinu un kas balstās uz bāzes, kura nav līdzīga tai disciplīnai, kas joprojām kaut kā turas, ja vēl var turēties, kapitālistiskajā sabiedrībā. Tāpēc mums jāatceras, ka mūsu uzdevums nākamajā gadā, pēc spožajiem panākumiem karā, ir ne tik daudz partijas paplašināšana kā iekšējais darbs mūsu partijas sastāva attīstīšanas ziņā. Mūsu rezolūcijas par organizatorisko jautājumu ne velti tam piešķir maksimālo vietu.

Jāpanāk par katru cenu, lai šis proletariāta avangards, šī 600 000 biedru lielā armija būtu to uzdevumu augstumos, kuri uz viņu gulstas, bet uz viņu gulstas milzīgi svarīgi uzdevumi, starptautiskie un iekšējie! Kas attiecas uz starptautiskiem uzdevumiem, mūsu starptautiskais stāvoklis nekad nav bijis tik lielisks kā tagad. Lai cik reti pie mums nonāk ziņas no ārzemēm par turienes strādnieku dzīvi, bet ikreiz, saņemot pāris vēstules vai dažus Eiropas un Amerikas strādnieku sociālistisko avīžu numurus, izjūti vislielāko baudu, tāpēc ka redzi, kā masās, ko agrāk propaganda nepavisam neskāra vai kas nīkuļoja nožēlojamā oporlunismā, tīri parlamentārā sociālismā, itin visur, daudz vairāk, nekā mēs zinām, jebkurā pasaules malā, visur vērojams milzīgs intereses pieaugums par Padomju varu, par jaunajiem uzdevumiem, visur notiek dziļa revolucionārā kustība, rūgšana, visur tiek izvirzīts revolūcijas jautājums.

Vakar man gadījās iepazīties ar Anglijas sociālistiskās strādnieku partijas avīzes numuru. Anglijas strādnieki, kuriem bija vadoņi no inteliģences, kuri gadu desmitus atšķīrās ar to, ka nicināja teoriju, runā pilnīgi noteikti, un avīze liecina, ka tagad Anglijas strādnieku vidū ir interese par revolūciju, radusies un kļuvusi spēcīgāka interese par cīņu pret revizionismu, pret oportunisinu, prcl parlamentāro sociālismu, pret šo socialnodevību, ko inēs tik labi esam izpētījuši. Šī cīņa izvirzās dienas kārtībai Mēs noteikti varam sacīt, ka pilnīga taisnība izrādījās amerikāņu biedram R., kurš izdevis biezu grāmatu, kas satur veselu rindu Trocka un manu rakstu un kas tādējādi dod Krievijas revolūcijas vēstures kopsavilkumu. Šis biedrs saka, ka franču revolūcija esot izrādījusies uzvarām vainagota pasaulvēs-turiskā mērogā un, ja to ari izdevās tieši apspiest, tad tāpēc, ka Eiropas kontinentā to ielenca vairāk atpalikušas zemes, kurās nevarēja tūlīt rasties atdarināšanas, simpatizēšanas un atbalstīšanas kustība. Krievijas revolūcija, kurai carisma jūga un vairāku citu apstākļu dēļ (sakars ar 1905. gadu utt.) nācās uzliesmot agrāk par cilām, ir lādu zemju ielenkta, kuras stāv uz daudz augstākas kapitālistiskās attīstības pakāpes, kuras lēnāk tuvojas revolūcijai, toties so-lidāk, drošāk, stingrāk! Mēs redzam, ka katru gadu un pat katru mēnesi Padomju republikas piekritēju un draugu skaits katrā kapitālistiskā zemē pieaug 10, 100, 1000 reižu, un jāsaka, ka draugu un sabiedroto mums ir vairāk, nekā mēs to zinām t

Vispasaules imperiālismā mēģinājums nospiest mūs ar kara palīdzību ir cietis pilnīgu krachu! Tagad starptautiskais stāvoklis ir mums devis daudz ilgstošāku un drošāku atelpu nekā tā, kāda mums bija revolūcijas sākumā. Bet nevajag aizmirst, ka tas nav nekas vairāk kā atelpa. Nevajag aizmirst, ka visa kapitālistiskā pasaule ir apbruņota no galvas līdz kājām un gaida momentu, izvēloties vislabākos stratēģiskos apstākļus, pētījot uzbrukšanas veidus. Nekādā ziņā nedrīkst aizmirst, ka pašreiz viss ekonomiskais spēks un viss militārais spēks vēl ir viņas pusēl Pasaules mērogā vēl būdami vāji, mēs strauji augam, topam stiprāki, izraujam no ienaidnieka rokām vienu ieroci pēc otra, bet ienaidnieks novēro katru Padomju republikas soli! Tagad starptautiskajam kapitalam ir noteikts nolūks, aprēķināts plāns — atceļot blokādi, savienot, sasaistīt, saliedēt starptautisko maišelniecību, starptautisko brīvo tirdzniecību ar mūsu iekšējo maišelniecību un uz šās maišelniecības pamata sagatavot mums jaunu karu, sagatavot jaunu rindu slazdu, lamatu.

Те mēs tuvojamies tam pamatuzdevumam, kas bija mūsu kongresa galvenais jautājums, galvenais uzmanības priekšmets. Tas ir celtniecības uzdevums. Šai ziņā kongress ir devis ļoti daudz, proti: vienbalsīgi tika pieņemta rezolūcija galvenajā jautājumā par saimniecisko celtniecību un transportu. Un tagad, pateicoties partijas audzināšanai, mēs panāksim, ka šo rezolūciju realizēs visi trīs miljoni arodbiedrībās organizēto strādnieku kā viens vīrs. Mēs panāksim, lai šī rezolūcija kalpotu visa mūsu spēka, disciplinētības, enerģijas virzīšanai uz mūsu zemes saimniecības atjaunošanu, pirmkārt, uz transporta atjaunošanu un, otrkārt, uz pārtikas stāvokļa atjaunošanu.

Propagandai mums tagad ir vesela rinda jautājumu, un šai ziņā ikviena vēsts no ārzemēm un katri jauni 10 partijas biedri dod mums jaunu materiālu propagandai. Propagandai jāiet savā gaitā, neizkliedējot, nesašķeļot spēkus. Mums labi jāiegaumē, ka to panākumu, brīnumu avots, kurus mēs parādījām militārā darbā, bija tas, ka mēs vienmēr koncentrējāmies uz galveno, uz svarīgāko, mēs atrisinājām lietu tā, kā to neprata atrisināt kapitālistiskā sabiedrība! Lieta ir tā, ka kapitālistiskā sabiedrība visu to, kas pilsoņus sevišķi interesē — viņu eksistences ekonomiskos apstākļus, karu un mieru, — visu to kapitālistiskā sabiedrība izšķir slepus no pašas sabiedrības; pašus svarīgākos jautājumus: karu, mieru, diplomātiskos jautājumus izšķir niecīga saujiņa kapitālistu, kas apkrāpj ne tikai masas, bet bieži pat apkrāpj arī parlamentu. Nav tāda parlamenta pasaulē, kas kādreiz būtu teicis kaut ko nopietnu kāra un miera jautājumā! Kapitālistiskajā sabiedrībā darba ļaužu ekonomiskās dzīves galvenos jautājumus, viņu bada vai labklājības stāvokli — izšķir kapitālists kā kungs, kā dievs! Visās kapitālistiskajās zemēs, demokrātiskajās republikās, tautas uzmanību tādu periodu laikā novērš tā pērkamā buržuāziskā prese, kuru sauc par vārda brīvību, kura sacerē un laiž darbā visu, lai šīs masas piemānītu, apkrāptu! Un otrādi, pie mums viss valsts varas aparats, visa apzinīgā strādnieka uzmanība tiek koncentrēta pilnīgi un vienīgi uz galveno, atbildīgo momentu, uz galveno uzdevumu! Militārā laukā mēs šai ziņā esam guvuši milzīgus panākumus, un šī pieredze mums tagad jāpārnes saimnieciskajā laukā.

Mēs veicam pāreju uz sociālismu, un pats būtiskākais jautājums — par maizi, par darbu — nav privāts jautājums, uzņēmēja privātā lieta, bet visas sabiedrības jautājums, kad katram kaut cik domājošam zemniekam noteikti jāapzinās un jāsaprot, ka, ja valsts visā savā presē, katrā rakstā, katrā avīzes numurā izvirza transporta jautājumu, tad tā ir kopīga lieta! Šī celtniecība ir zemniekam pāreja no tā akluma un tumsas, kas nolēma viņu verdzībai, uz patiesu brīvību, uz to, ka darba ļaudis apzinās visas grūtības, kādas stāv viņiem priekšā, un visus sabiedriskās organizācijas spēkus, visus valsts aparata spēkus, visus aģitācijas spēkus virza uz pašu vienkāršāko un pašu būtiskāko, atmetot vizuļus, grabuļus un spēli ar visādām rezolūcijām un pārgudriem solījumiem, ar ko nodarbojas ikkatras buržuāziskās zemes avīžu aģitatori! Visi spēki, visa uzmanība jākoncentrē uz šiem vienkāršajiem saimnieciskajiem uzdevumiem, kuri saprotami katram zemniekam, pret kuriem neviens kaut cik godīgs vidējais zemnieks, pat turīgais, nevar iebilst un kurus izvirzot jebkurā sapulcē mums vienmēr izrādās absolūta taisnība. Pati neapzinīgākā strādnieku un zemnieku masa apstiprinās, ka galvenais ir tūlīt atjaunot saimniecību tā, lai tā nevarētu atkal nonākt ekspluatatoru rokās, lai ne mazāko iecietību nebaudītu tāds cilvēks, kas bada piemeklētā zemē izlieto savus labības pārpalikumus, lai iedzīvotos un lai piespiestu trūcīgos ciest badu. Jūs neatradīsit pašu tumšāko, pašu neapzinīgāko cilvēku vidū tādu, kas neapzinātos, ka tas ir netaisnīgi, kam nepa-vīdēlu kaut arī miglaina, neskaidra, bet tomēr pavīdētu doma, ka argumenti, kurus min Padomju varas piekritēji, pilnīgi atbilst darba ļaužu interesēm.

Uz šiem vienkāršajiem uzdevumiem, kuri lielās kapitālistiskās sabiedrībās tiek nostumti pie malas un uzskatīti par uzņēmēju privāto lietu, uz šiem jautājumiem mums jā-koncenlrē visas 000 000 partijas biedru lielās armijas visa uzmanība, un šās armijas vidū mums nevajag ciest nevienu, kas neveic savu uzdevumu, visa tā vārdā jāpiespiež visi strādnieki ar vislielāko pašaizliedzību un uzticību pilnīgi pievienoties mums! To ir grūti organizēt, bet tam ir mil-žīga morāliskā autoritāte un milzīgs pārliecināšanas spēks, — tas ir taisnīgi no darba ļaužu viedokļa! Un, lūk, pārliecībā, ka šo uzdevumu, pateicoties kongresa darbam, varēs tagad tikpat spoži atrisināt, kā mēs atrisinājām kara uzdevumu, kaut arī tāpat maksājot ar daudzām sakāvēm un daudzām kļūdām, — šajā pārliecībā mēs varam teikt, ka tagad uz mums raugās visu Eiropas un Amerikas zemju strādnieki, raugās ar gaidām: vai mēs atrisināsim šo daudz grūtāko uzdevumu, kas uz mums gulstas, jo šis uzdevums ir grūtāks nekā kara uzvaras uzdevums! To nevar atrisināt ar vienkāršu entuziasmu un ar vienkāršu pašuzupurēšanos, ar varonības uzplūdiem! Šajā organizēšanas darbā, kurā mēs, krievi, bijām vājāki par ciliem, šajā pašdisciplīnas darbā, šajā prasmē atmest nesvarīgo un panākt galveno nekas nav ātri padarāms, un šo labības sagādi, transporta remontu, saimniecības atjaunošanu, kas virzās uz priekšu tikai sprīdi pa sprīdim, kur tiek sagatavota augsne un tiek veikts mazs, bet pamatīgs darbs, — šo mūsu darbu vēro strādnieki visās zemēs, gaidot no mums jaunas uzvaras! Es esmu pārliecināts, ka, balstoties uz mūsu kongresa lēmumiem, panākuši to, lai 600 000 partijas biedru strādātu kā viens vīrs, nodibinājuši ciešākus sakarus ar saimnieciskiem un arodbiedrību orgāniem, — mēs pratīsim atrisināt šo uzdevumu ar tādām pašām uzvarām, ar kādām mēs atrisinājām kara uzdevumu, un ātri un stingri soļosim pretī Vispasaules Sociālistiskās Padomju Republikas uzvarai! (Aplausi.)

PAR KOMPROMISIEM^00

Sarunā ar mani b. Lensberi sevišķi pasvītroja šādu angļu strādnieku kustības oportunistisko barvežu argumentu:

boļševiki noslēdz kompromisus ar kapitālistiem, kaut vai, piemēram, miera līgumā ar Igauniju piekrītot mežu koncesijām; ja jau tā, tad ne mazāk likumīgi tie kompromisi ar kapitālistiem, kurus noslēdz angļu strādnieku kustības mērenie barveži.

Biedrs Lensberi uzskata to par Anglijā ļoti izplatītu argumentu, kas strādniekiem ir nozīmīgs un kas neatlaidīgi prasa iztirzāšanu.

Pamēģināšu izpildīt šo vēlēšanos.

I

Vai proletāriskās revolūcijas piekritējs var slēgt kompromisus ar kapitālistiem vai ar kapitālistu šķiru?

Šis jautājums acīm redzot ir manis minētā sprieduma pamatā. Bet tādā vispārējā nostādnē šis jautājums liecina vai nu to, ka jautātājam galīgi trūkst politiskās pieredzes un ka tas ir politiski maz apzinīgs, vai arī to, ka viņam ir blēdīgs nodoms ar sofismu maskot bandītisma, laupīšanas, jebkuras kapitālistiskās varmācības attaisnošanu.

Patiesi, noraidoša atbilde uz šo vispārējo jautājumu bulu acīm redzama aplamība. Protams, proletāriskās ^revolūcijas piekritējs var noslēgt kompromisus jeb vienošanās ar kapitālistiem. Visu nosaka tas, kāda vienošanās iīn kādos apstākļos tiek noslēgta. Šajā un tikai šajā apstāklī var un vajag meklēt starpību starp vienošanos, kas no prolela-riskās revolūcijas viedokļa ir likumīga, un nodevīgo, vil-līgo (no tā paša viedokļa) vienošanos.

Lai to paskaidrotu, atgādināšu vispirms marksisma pamatlicēju spriedumus, bet pēc tam minēšu pašus vienkāršākos un uzskatāmākos piemērus.

Ne velti Marksu un Engelsu uzskata par zinātniskā sociālismā dibinātājiem. Viņi bija jebkādas frāzes nesaudzīgi ienaidnieki. Viņi mācīja sociālismā jautājumus (un tai skaitā sociālistiskās taktikas jautājumus) izvirzīt zinātniski. Arī pagājušā gadsimta 70. gados, kad Engelsam nācās iztirzāt Francijas blankistu, Komūnas bēgļu revolucionāro manifestu, Engelss viņiem bez aplinkiem pateica, ka viņu lielīgais paziņojums „nekādus kompromisus'* ir tukša frāze^100. Nedrīkst atteikties no kompromisiem. Svarīgi te ir tas, lai cauri visiem kompromisiem, kuru nepieciešamību dažreiz uzspiež apstākļi pat visrevolucionārākās šķiras pat visrevolucionarākai partijai, Jai cauri visiem kompromisiem prastu saglabāt, nostiprināt, norūdīt, attīstīt strādnieku šķiras un tās organizētā avangarda, komunistiskās partijas, revolucionāro taktiku un organizāciju, revolucionāro apziņu, apņēmību, sagatavotību.

Tam, kas pazīst Marksa mācības pamatus, tāds uzskats neizbēgami izriet no visas šās mācības. Bet, tā kā Anglijā vairāku vēsturisku iemeslu dēļ tredjuniju un kooperativu oportunistiskie, pusburžuaziskie vadoņi ir marksismu kopš čartisma laikiem (kas daudzējādā ziņā sagatavoja marksismu, bija „priekšpēdējais vārds" pirms marksisma) nobīdījuši pēdējā vietā, tad es mēģināšu paskaidrot izteiktā uzskata pareizību ar tipiskiem piemēriem no visiem pazīstamām ikdienas politiskās un ekonomiskās dzīves parādībām.

Sākšu ar piemēru, ko es kādā savā runā jau kādreiz minēju. Pieņemsim, ka automobilim, ar kuru jūs braucat, uzbrūk apbruņoti banditi. Pieņemsim, ka jūs, kad jums pieliek revolveru pie deniņiem, atdodat banditiem automobili, naudu, savu revolveru un banditi laiž darbā šo automobili utt. tālākas laupīšanas nolūkos.

Fakts, bez šaubām, ir jūsu kompromiss ar laupītājiem, jūsu vienošanās ar laupītājiem. Bez pāraksta un klusu eiešot noslēgtā vienošanās tomēr bez šaubām paliek pilnīgi

20 30. si-j.

noteikta un preciza vienošanās: „es tev, laupītājam, dodu automobili, ieroci, naudu, tu mani atbrīvo no savas patīkamās klātbūtnes".

Jājautā, vai jūs nosauksit cilvēku, kas ar laupītājiem noslēdzis tādu vienošanos, par banditisma līdzdalībnieku, par līdzdalībnieku laupīšanas uzbrukumā trešajām personām, kuras banditi aplaupījuši ar automobiļa, naudas un ieroča palīdzību, ko viņi saņēmuši no tās personas, ar kuru noslēguši vienošanos?

Nē, nenosauksit.

Lieta te ir pilnīgi skaidra un līdz banalitātei vienkārša.

Un tikpat skaidrs ir tas, ka citādos apstākļos automobiļa, naudas un ieroča bezierunu nodošanu laupītājiem ikviens vesela saprāta cilvēks atzīs par piedalīšanos ban-ditismā.

Secinājums ir skaidrs: tikpat aplam ir atteikties vienalga no kādas vienošanās vai kompromisiem ar laupītājiem kā attaisnot līdzdalību banditismā, pamatojoties uz abstrakto tēzi par to, ka, runājot vispār, vienošanās ar laupītājiem reizēm ir pieļaujama un nepieciešama.

Ņemsim tagad politisku piemēru...

Iespiests pēc rokraksta

Sarakstīts 1№0. g. martā un apriti Pirmoreiz iespiests 1936. g.

TELEGRAMA G. К. ORDŽONIKIDZEM

1920. g. 2. IV

Kaukazijas frontes Revolucionārai kara padomei Ordžonikidzem

Vēlreiz lūdzu rīkoties piesardzīgi un obligāti parādīt maksimumu labvēlības musulmaņiem, it īpaši ieejot Dagestanā. Visādi un turklāt vissvinīgākā veidā demonstrējiet simpātijās musulmaņiem, viņu autonomiju, neatkarību un tā joprojām. Par notikumu gaitu ziņojiet precizāk un biežāk 1,n.

Ļeņins

Pirmoreiz iespiests Ш2. 0.

Iespiests pēc mašīnraksta noraksta

RUNA VISKRIEVIJAS I KALNRAČU KONSTITUĒŠANAS KONGRESA^102

Biedri! Atļaujiet pirmkārt Tautas Komisāru Padomes vārdā nodot apsveikumu pirmajam kalnraču un ogļrūpnie-clbas strādnieku kongresam.

Biedri, šā kongresa un visas šās rūpniecības nozares nozīme ir Padomju republikai ārkārtīgi svarīga. Jūs, protams, visi zināt, ka bez ogļrūpniecības nekāda moderna rūpniecība, nekādas fabrikas un rūpnīcas nav domājamas. Ogles — tā ir rūpniecības īstā maize, bez šās maizes rūpniecība nedarbojas, bez šās maizes dzelzceļu transports nonāk visnožēlojamākā stāvoklī un nekādā ziņā nevar likt atjaunots; bez šās maizes lielrūpniecība visās zemēs sairst, dezorganizējas, pagriežas atpakaļ pirmatnējā barbarismā, un tagad pat daudz attīstītākās zemēs nekā Krievija, kuras daudz mazāk cietušas no kara nekā Krievija, pat zemēs uzvarētājās, ogļu bads un krize izpaužas vismokošākā veidā. Jo vairāk mums nepieciešams, lai biedri, kas tagad sabraukuši ar nolūku nodibināt stabilu, spēcīgu, varenu un apzinīgu kalnraču savienību, — lai viņi jo skaidri saprastu, cik milzīgi lielus uzdevumus visa Padomju republika, visa strādnieku un zemnieku vara uzliek šim kongresam, uzliek kalnračiem, jo tagad, pēc divu gadu ilgas niknas cīņas pret baltgvardiem un kapitālistiem, kurus atbalstīja visas pasaules kapitālisti, tagad, pēc visām uzvarām, kuras mēs esam guvuši, atkal stāv priekšā smaga cīņa, ne mazāk smaga kā agrākā, lai gan daudz pateicīgāka, proti, cīņa bezasiņu frontē, darba frontē.

Kad asiņainajā frontē muižnieki un kapitālisti mēģināja salauzt Padomju varu Krievijā, tad šķita, ka Padomju republikas lieta ir bez cerībām, ka Padomju Krievija, pati vājākā, visvairāk atpalikusī, visvairāk izpostītā zeme, nevares noturēties pret visas pasaules kapitālistiem. Bagātākās pasaules lielvalstis palīdzēja krievu baltgvardiem šajā cīņā, šai palīdzībai viņi izsvieda simtiem miljoniem rubļu, deva kara materiālus, organizēja ārzemēs speciālās nometnes oficieru apmācībai, un vēl līdz šim laikam ārzemēs pastāv šie vervēšanas biroji, kur ar pasaules bagātāko kapitālistu palīdzību vervē krievu gūstekņus un brīvprātīgos karam pret Padomju Krieviju. Dabiski šķita, ka tas ir bezcerīgs pasākums, ka Krievija nenoturēsies pret pasaules militārajām lielvalstīm, kuras ir spēcīgākas par mums. Bet tomēr izrādījās, ka tāds brīnums ir iespējams, un šajos divos gados Padomju Krievija ir šo brīnumu izdarījusi.

Karā pret visām pasaules bagātākajām lielvalstīm Padomju Krievija, izrādījās, ir uzvarētāja. Kāpēc? Ne tāpēc, protams, ka militārā ziņā mēs būtu stiprāki. Tā las nav. Bet tāpēc, ka civilizētajās valstīs bija zaldati, kurus vairs nevarēja apmānīt, neraugoties uz to, ka uz veselām kaudzēm papīra centās viņiem pierādīt, ka boļševiki esot vācu aģenti, uzurpatori, nodevēji, teroristi. Tāda darba rezultātā mēs redzam, ka zaldati atgriezās no Odesas vai nu kā pārliecināti boļševiki, vai arī kā cilvēki, kas paziņoja, ka „pret strādnieku un zemnieku valdību viņi nekaros". Mūsu uzvaras galvenais cēlonis bija tas, ka Rietumeiropas attīstīto zemju strādnieki, izrādījās, bija tik saprotoši un simpatizējoši strādnieku šķirai vispasaules mērogā, ka par spīli buržuāziskās preses meliem, kura miljonos savu izdevumu eksemplāru aplēja boļševikus ar riebīgiem apmelojumiem, neraugoties uz to, strādnieki, kā izrādījās, bija mūsu pusē, un šis apstāklis izšķīra mūsu kara likteni. Visiem bija skaidrs, ka, ja simti tūkstoši' zaldatu būtu karojuši pret mums lā, kā viņi karoja pret Vāciju, mēs nebūtu varējuši noturēties. Tas bija acīm redzams ikvienam, kurš zina, kas ir karš. Un tomēr notika tāds brīnums, ka mēs guvām uzvaru pār viņiem, ka viņi ir dezorganizējušies savstarpīgās ķildās, ka bēdīgi slavenās Tautu savienības vietā viņiem bija traku suņu savienība, kuri plēšas ap kauliem un nevar vienoties nevienā jautājumā, liet boļševiku piekritēji, tiešie un netiešie, apzinīgie un niazapzinīgie. aug katrā zemē ne dienām, bet stundām.

Visi, kas simpatizē sociālismam, zina II Internacionāli, kas 25 gadus, no 188i). g. līdz 19". g., vadīja sociālismā kustību visās zemēs, bet, kad sākās imperiālistiskais karš, II Internacionāles sociālisti pārgāja savu valdību pusē, katrs aizstāvēja savu valdību; visi, kurus uzskatīja par republikāņiem, eseriem un meņševikiem, katrā zemē nostājās savas valdības pusē, aizstāvēja savu tēviju, slēpa slepenos līgumus, nepublicēja tos; tie sociālisti, kurus uzskatīja par strādnieku šķiras vadoņiem, pārgāja kapitālistu pusē, nostājās pret Krievijas strādnieku šķiru. Vācijā valdības priekšgalā stāv šeidemanieši, kuri līdz šim laikam dēvē sevi par sociāldemokrātiem un tomēr ir visnekrietnākie bendes, kuri savienībā ar muižniekiem un kapitālistiem noslepkavojuši Vācijas strādnieku šķiras vadoņus Rožu Luksemburgu un Kārli Libknechtu un nonāvējuši 15 tūkstoš Vācijas proletāriešu. Sai laikā, kopš III, Komunistiskā Internacionāle nodibinājusies— šai gada laikā tā ir pilnīgi uzvarējusi. II Internacionāle ir galīgi sabrukusi.

Lūk, cik spēcīgi Krievijas Padomju vara ir ietekmējusi visas pasaules strādniekus par spīti visiem meliem, par spīti visiem apmelojumiem pret Padomju varu. Zaldati un strādnieki uzskata, ka varai jāpieder tiem, kas strādā, kas nestrādā, tam nebūs ēst, kas strādā, tam ir balsstiesības valstī, tam ir ietekme valsts lietu izlemšanā. Tā ir vienkārša patiesība, un strādnieku šķiras miljoni ir to sapratuši.

Tagad jūsu priekšā ir grūts uzdevums — pēc mūsu militārajām uzvarām gūt vēl grūtāku uzvaru. Sī uzvara ir jo grūtāka tāpēc, ka te nevar apmierināties ar varonību vien, te var gūt rezultātus tikai neatlaidīgā darbā, te nepieciešami sasprindzināta darba gadi.

Kapitālisti visā pasaulē vāc darba spēku un palielina ražošanu, bet strādnieki viņiem atbild: vispirms paēdiniet strādniekus, vispirms pārtrauciet ķildas uz strādnieku dzīvību rēķina, vispirms pārtrauciet slaktiņus, jo vakar tajos aizgāja bojā miljoni cilvēku tādēļ, lai valdītu angļu plēsoņas vai kāds cits. Kamēr vara ir kapitālistiem, mēs domājam ne par ražošanas pacelšanu, bet par to, lai gāztu kapitālistu.

Bet no tā brīža, kad kapitālists nogāzts, pieradiet,

ka jūs varat pacelt ražīgumu bez kapitālistiem, atspēkojiet tos melus, kurus kapitālisti izplata pret apzinīgajiem strādniekiem, teikdami, ka tā neesot revolūcija, tā neesot jauna kārtība, tas esot vienkārši grautiņš, tā esot vienkārši atriebība kapitālistiem, ka strādnieki paši nekad nepratīšot organizēt un nepratīšot likvidēt zemē sabrukumu, ka viņi radīšot tikai anarchiju. Lūk, tie meli, kurus visu zemju kapitālisti izplata miljonos veidu, kuri caur nepartejiskiem cilvēkiem, caur boļševiku pretiniekiem tūkstoš veidos iesūcas arī Krievijas strādnieku vidū, sevišķi tur, kultie sliktāk audzināti, kur tos kapitālisms visvairāk sagandējis vai kur tie vismazāk attīstīti. Bet mēs redzējām, — ja Padomju varas 2 gados mēs uzvarējām visu pasauli, tad tikai, visvairāk pateicoties strādnieku varonībai.

Mums izsaka pārmetumus proletariāta diktatūras dēļ, strādnieku nesaudzīgās, stingrās dzelzs varas dēļ, kura neapstājas nekādu šķēršļu priekšā un kura saka: kas nav ar mums — tas ir pret mums, un mazākā pretošanās šai varai tiks salauzta. Bet mēs ar to lepojamies un sakām, ka, ja nebūtu šās strādnieku dzelzs varas, šā strādnieku priekšpulka, mēs ne tikai 2 gadus, bet pat 2 mēnešus nebūtu noturējušies. Šī diktatūra deva mums to, ka ikreiz, kad karā sākās grūts brīdis, partija mobilizēja komunistus, un tie pirmie gāja bojā pirmajās rindās, tūkstošiem viņi gāja bojā Judeņiča un Kolčaka frontē; gāja bojā labākie strādnieku šķiras cilvēki, kuri upurēja sevi, saprazdami, ka viņi ies bojā, bet ka viņi izglābs paaudzes, izglābs tūkstošus un atkal tūkstošus strādnieku un zemnieku. Viņi nesaudzīgi lika pie kauna staba un vajāja pašlabuma meklētājus, tos, kuri karā rūpējās par savu personu, un tos nesaudzīgi apšāva. Mēs lepojamies ar šo diktatūru, ar šo strādnieku dzelzs varu, kura teica: mēs nogāzām kapitālistus, un mēs visi noliksim savas galvas, ja viņi sāks kaut mazāko mēģinājumu atkal atjaunot savu varu. Neviens nav šajos divos gados tā cietis badu kā Petrogradas, Maskavas un Ivanovo-Vozņesenskas strādnieki. Tagad ir aprēķināts, ka šajos divos gados viņi saņēmuši maizes ne vairāk par 7 pudiem gadā, kamēr ar labību bagātajās guberņās zemnieki ēda ne mazāk par 17 pudiem. Strādnieki ir nesuši lielus upurus, pārcietuši slimības, viņu rindās ir pieaugusi mirstība, un viņi pierādīs, ka strādnieki sacēlās pret kapitālistiem ne aiz atriebības jūtām, bet aiz nelokāmas apņēmības nodibināt sociālu kārtību, kur muižnieku un kapitālistu nebūs. Lūk, kādēļ tika nesti šie upuri, tikai ar šiem nedzirdētajiem upuriem, turklāt apzinīgiem, brīvprātīgiem, ar Sarkanās Armijas disciplinu nostiprinātiem, kura neķērās pie vecās disciplinas līdzekļiem, tikai ar šiem vislielākajiem upuriem avangarda strādnieki noturēja savu diktatūru un iekaroja sev tiesību uz visas pasaules strādnieku cieņu. Tiem, kas sevišķi apmelo boļševikus, nevajag aizmirst, ka diktatūra nozīmēja visvairāk upuru, visvairāk bada pašiem strādniekiem, kuri diktatūru realizēja. īva-novo-Vozņesenskas, Petrogradas un Maskavas strādnieki šajos divos gados ir pārcietuši tik daudz, cik nekad neviens cits nav pārcietis cīņā sarkanajās frontēs.

Tas visvairāk un vispirms jāņem vērā un vislabāk jāiegaumē biedriem, kas strādā ogļrūpniecībā. Jūs esat priekšpulks. Mēs turpinām karu — ne asins karu — to mēs, par laimi, esam beiguši, tagad neviens neuzdrošināsies mesties virsū Padomju Krievijai, tāpēc ka viņi zina. ka viņi tiks sakauti, jo apzinīgos strādniekus nevar sūtīt pret mums: viņi tāpat uzspridzinās ostas, kā uzspridzināja Archangeļskā angļiem, kā uzspridzināja Odesā. Tas ir pierādīts, to mēs esam sev atkarojuši, bet mēs karu turpinām, tomēr turpinām, — ekonomisko karu. Maišelnieki, neliels strādnieku skaits, kurus sagandējis vecais kapitālisms, kuri domā, ka „man vajag algu paaugstināt, bet uz pārējo man nospļauties", lūk, pret ko mēs tilgad cīnāmies. „Dod man divkāršu algu, dod man 2—3 mārciņas maizes dienā", bet par to, ka viņi strādā strādnieku un zemnieku aizsardzībai, par to, ka viņi iet iekarot kapitālistus, par to viņi nedomā. Pret tiem ir jācīnās ar biedrisku audzināšanu, ar biedrisku ietekmi, un te to neviens cits nevarēs izdarīt kā vienīgi arodbiedrības. Tādiem strādniekiem jāizskaidro, ka gadījumā, ja viņi ies maišelnieku un spekulantu pusē, to bagāto zemnieku pusē, kuri saka, ka, „jo vairāk man labības, jo es vairāk iedzīvošos", ka „katrs par sevi, dievs par visiem", — ka tā spriež kapitālistu kungi un visi, kas glabā vecās, kapitālistiskās paražas, bet tos, kas spriež pa vecam, mēs uzskatām par nodevējiem un viltniekiem, kuri strādnieku šķirai jānosoda un jāliek pie kauna staba. Mūs ielenc kapitālistisko valstu vairākums, visā pasaulē tās savienojas pret mums, tās savienojas ar mūsu maišelniekiem, tās grib gāzt mūs ar spēku, tās domājas esam stiprākas par mums. Mēs joprojām esam aplenkts cietoksnis, uz kuru raugās visas pasaules strādnieki, zinādami, ka no šejienes viņiem nāk brīvība, un šajā aplenktajā cietoksnī mums jārīkojas ar militāru nesaudzīgumu, ar militāru dis-ciplinu un pašuzupurēšanos. Pašlabuma meklētājus, kas savas grupas intereses negrib saskaņot ar visu strādnieku un zemnieku interesēm, mēs strādnieku vidū nedrīkstam ciest.

Ar arodbiedrības palīdzību jārada tāda biedriska disciplīna, kāda mums bija Sarkanajā Armijā, kādu pie mums izstrādā katra labākā arodbiedrība, kādu, es esmu pārliecināts, radīsit arī jūs, nodibinot tagad kalnraču arodbiedrību.

Jūsu arodbiedrība būs viena no vispriekšzīmīgākajām arodbiedrībām, saņēmusi šai nolūkā visu valsts varas palīdzību, kādu vien mēs varēsim dot. Un es esmu pārliecināts, ka tādus pašus upurus nesīsit arī jūs, lai radītu stingru darba disciplinu, lai paceltu darba ražīgumu un ogļrūpnic-cības strādnieku pašuzupurēšanos, kuru darbs ir varbūt pats smagākais, pats netīrākais, pats mokošākais darbs, ko cilvēku technika cenšas vispār iznīcināt.

liet, lai glābtu Padomju varu tūlīt, ir nepieciešams dot rūpniecībai maizi, t. i., ogles. Bez tā nevar saimniecību atjaunot, nevar laist darbā dzelzceļus, bez tā nevar laist darbā fabrikas un dot zemniekiem priekšmetus apmaiņā pret labību, jo zemnieki, protams, nevar apmierināties ar krāsainiem papīriņiem vien, viņi mums aizdod, jo viņu pienākums ir aizdot izsalkušajiem strādniekiem. Bet mūsu pienākums ir atdot šo aizdevumu, un tāpēc jāpalielina ražošana desmitkārt un jālaiž darbā visas fabrikas.

Lūk, biedri, tas milzīgais uzdevums, kas gulstas uz visiem apzinīgiem strādniekiem, kas gulstas uz strādniekiem, kuri saprot, ka runa ir par to, lai noturētu un nostiprinātu Padomju varu un sociālismu, lai visas nākošās paaudzes uz visiem laikiem paglābtu no muižnieku un kapitālistu jūga. Tas, kas to negrib saprast, ir jāpadzen no

strādnieku vidus, bet, kas to nepietiekami saprot, to ietekmēs arodbiedrības ar savu apmācību, savu ietekmi un propagandu, ar savām vislielākajām rūpēm par ražošanu un disciplinu. Šajā ceļā mūs gaida strādnieku un zemnieku varas nostiprināšanās, un ar šo kaut ari lēno, tomēr pašu svarīgāko darbu jūs gūsit ain jums vajag gūt daudz svarīgākas uzvaras nekā mūsu Sarkanās Armijas uzvaras frontē.

zolūcijas un lēmumi", Maskavā

Iespiests pēc broštiras teksta

Iespiests 19W. (j. brošūrā: „Viskrievijas l kalnraču koristi tuēšanās kongresa re

RUNA VISKRIEVIJAS III ARODBIEDRĪBU KONGRESA ,M 1920. G. 7. APRĪLĪ

(Vētraini, ilgstoši aplausi, kas pāriet ovācijās.) Biedri, atļaujiet man vispirms apsveikt Viskrievijas Trešo kongresu Tautas Komisāru Padomes vārdā. (Aplausi.) Biedri, Padom ju varai tieši tagad nākas pārdzīvot sevišķi svarīgu brīdi, kas daudzējādā ziņā izvirza mūsu priekšā ļoti sarežģītus un ļoti interesantus lūzuma perioda uzdevumus. Un tieši šā brīža īpatnība uzliek arodbiedrībām arī īpašus uzdevumus un īpašu atbildību sociālismā celtniecībā.

Lūk, kāpēc man gribētos tagad pakavēties ne tik daudz pie partijas kongresa, kas nupat beidzies, atsevišķiem lēmumiem (par to jums būs pamatīgāks referāts). Man gribētos pakavēties pie tām pārgrozībām padomju politikas apstākļos, kuras visus sociālistiskās celtniecības uzdevumus saista ar arodbiedrību darbību. Mūsu pārdzīvojamā momenta galvenā īpatnība ir pāreja no kara uzdevumiem, kas līdz šim pilnīgi saistīja Padomju varas uzmanību un pūles, uz mierīgas saimnieciskas celtniecības uzdevumiem. Un vispirms jāatzīmē, ka te Padomju varai un Padomju republikai ne pirmoreiz nākas pārdzīvot tādu brīdi. Pie šā jautājuma atrisināšanas mēs atgriežamies otro reizi, — otro reizi proletariāta diktatūras periodā vēsture izvirza pirmajā vietā mierīgās celtniecības uzdevumus.

Pirmoreiz tas bija 1918. gada sākumā, kad pēc laika ziņā īsā, bet trieciena ziņā ļoti spēcīgā Vācijas imperiālismā uzbrukuma vecās, kapitālistiskās armijas pilnīga sabrukuma apstākļos, apstākļos, kad mums savas armijas nebija un mēs to nevarējām radīt īsā laikā, Vācijas imperiālismā plēsoņas uzspieda mums Brestas mieru. Šķita, ka kara uzdevumi sakarā ar Padomju varas vājo reālo spēku ir aizvirzījušies otrā vietā. Šķita, ka mēs varēsim pāriet pie mierīgās celtniecības uzdevumiem. Man arī toreiz bija jālasa referāts VCIK 1918. gada 29. aprill, gandrīz pirms diviem gadiem, CK pieņēma vairākas tēzēs, kas bija saistītas ar manu referātu un iespiestas. Es atgādinu jums to, jo jau toreiz tēzēs lika minēti vairāki darba disciplinas jautājumi u. tml., kuri izvirzīti šā kongresa dienas kārtībā. Toreizējais moments bija līdzīgs momentam, ko mēs pašreiz pārdzīvojam. Es apgalvoju, ka arī tagad mūsu uzmanība ir koncentrēta uz tiem strīdiem un domstarpībām, kādi arodkustībā bija pirms diviem gadiem. Ļoti maldīgi būtu runāt par to, ka KKP IX kongresa lēmumi ir tagadējo strīdu rezultāts. Tāds apgalvojums var sagrozīt notikumu īsto gailu. Un tāpēc, lai pareizi saprastu jautājuma būtību un pareizi pieietu atrisinājumam, ir derīgi salīdzināt un padomāt par to, kāds bija stāvoklis 1918. gada sākumā un kāds tas ir tagad.

Toreiz, pēc īsa pārtraukuma karā pret Vācijas imperiālismu, mūsu priekšā pirmajā vietā izvirzījās mierīgās celtniecības uzdevumi. Likās, ka mums varētu būt ilgstošs mierīgas celtniecības periods. Pilsoņu karš vēl nebija sācies. Krasnovs, izmantodams vācu palīdzību, tikko parādījās pie Donas. Uralos un ziemeļos nebija nekādu cīņu. Padomju republikas rokās bija milzīga teritorija, izņemot to, ko lai bija atņēmis Brestas miers. Stāvoklis bija tāds. ka varēja cerēt uz ilgstošu mierīga darba periodu. Un, lūk. šajos apstākļos pirmais, ko Komunistiskā partija izvirzīja darba kārtībā un ko pasvītroja vairākās rezolūcijās, konkrēti 1918. gada 29. aprija rezolūcijā, bija plašas propagandas nepieciešamība, pastiprināta prasība nodibināt darba disciplīnu.

Diktatoriska vara un vienvadība nav pretrunā ar sociālistisko demokrātismu. Tas tagad jāatceras tāpēc, lai saprastu lēmumus, kurus pieņēmis notikušais partijas kongress. Tā nepavisam nav atbilde uz jautājumiem, kas ierosināti tikai tagad, bet gan saistās ar pašiem pārdzīvojamā laikmeta apstākļiem. Un, kas par to šaubās, lai salīdzina ar stāvokli, kāds bija pirms diviem gadiem, un lai saprot.

ka pārdzīvojamais brīdis visu uzmanību pievērš darba disciplinas jautājumiem, darba armiju jautājumiem, lai gan pirms diviem gadiem par darba armijām nebija ne runas. Tikai salīdzinot tagadējo jautājuma nostādni ar toreizējo, mes varam nonākt pie pareiza secinājuma, atmest sīko, atsevišķo un izvirzīt vispārējo un galveno. Visa komunistu partijas un Padomju varas uzmanība koncentrējas uz mierīgās saimnieciskās celtniecības jautājumu, uz diktatūras jautājumiem, uz vienvadības jautājumiem. Ne tikai pieredze vien, ko mēs esam guvuši sīvā pilsoņu kara divos gados, noved mūs pie tādas šo jautājumu atrisināšanas.

Kad mēs tos tikai pirmoreiz izvirzījām 1918. gadā, mums nebija nekāda pilsoņu kara un ne par kādu pieredzi nevarēja būt ne runas.

Tātad ne tikai Sarkanās Armijas un ar uzvarām vainagotā pilsoņu kara pieredze, bet kaut kas daudz dziļāks, kas saistīts ar strādnieku šķiras diktatūras uzdevumiem vispār, ir piespiedis mūs tagad, tāpat kā pirms 2 gadiem, koncentrēt visu uzmanību uz darba disciplinas jautājumiem, kura ir visas sociālismā saimnieciskās celtniecības kodols, kura ir mūsu proletariāta diktatūras izpratnes pamats. Pēc kapitālisma gāšanas katra mūsu revolūcijas diena radikāli šķir mūs no tās izpratnes, par kuru klaigāja vecie, caur un cauri sīkburžuaziskie internacionalisti, kas domāja, ka vairākuma lēmums — saglabājot privātīpašumu uz zemi, uz ražošanas līdzekļiem un kapitālu — buržuāziskā parlamentārisma demokrātiskajās iestādēs var būt jautājuma atrisinājums, kad patiesībā vienīgais atrisinājums ir tikai nesaudzīga šķiru cīņa. Proletariāta diktatūras nozīme, tās paliesie praktiskie nosacījumi izvērsās mūsu priekšā līdz ar to, kad, atrisinājuši varas iekarošanas jautājumu, mēs praktiski stājāmies pie tās realizēšanas; mēs ieraudzījām, ka šķiru cīņa pēc tam nebeidzas, ka uzvara pār kapitālistiem, muižniekiem nav iznīcinājusi šīs šķiras, ka tā ir viņas tikai iedragājusi, bet nav galīgi iznīcinājusi. Pietiek atsaukties uz kapitala starptautiskajiem sakariem, kas ir daudz ilgstošāk un stingrāk nostiprināti nekā strādnieku šķiras sakari pašreizējā momentā.

Kapitāls, ja to ņem starptautiskā mērogā, arī tagad ne tikai militārā, bet arī ekonomiskā ziņā joprojām ir stiprāks par Padomju varu un padomju iekārtu. Uz šā galvenā atzinuma vajag balstīties un to nekad nevajag aizmirst. Pret kapitālu vērstās cīņas formas mainās, šīs formas iegīīst gan atklātu starptautisku raksturu, gan koncentrējas vienā zemē. Šīs formas mainās. Lai tas būtu militārais, saimnieciskais stāvoklis vai kāds cits sociālās iekārtas moments, cīņa turpinās, un šķiru cīņas pamatlikumu apstiprina mūsu revolūcija. Jo vairāk proletariats saliedējas, gāzdams buržuāzijas šķiras, jo vairāk tas mācās. Revolūcija attīstās pašas cīņas gailā. Arī pēc kapitālistu nogāšanas cīņa nebeidzas. 'Tikai pēc tam, kad šī nogāšana ir vienā zemē nostiprināta, tā iegūst praktisku nozīmi visā pasaulē. Oktobra apvērsuma sākumā taču kapitālisti mūsu revolūciju uzskatīja par kuriozu: vai nomalēs, sak, ir mazums visādu dīvainību.

Lai proletariāta diktatūrai būtu pasaules mēroga nozīme, vajadzēja, lai tā praktiski nostiprinātos kādā zemē. Tikai tad kapitālisti, ne tikai Krievijas kapitālisti, kas uzreiz metās pēc palīdzības pie citiem kapitālistiem, bet arī visu citu zemju kapitālisti, pārliecinājās, ka nostāja šai jautājumā iegūst starptautisku nozīmi. Tikai tad starptautiskā mērogā kapitālistu pretestība sasniedza to spēku, kāds tai bija. Tikai tad Krievijā izvērtās pilsoņu karš, un visas uzvarējušās zemes pilnīgi pievērsās tam, lai šajā pilsoņu karā palīdzētu Krievijas kapitālistiem un muižniekiem.

Šķiru cīņa Krievijā pilnīgi izveidojās 1900. gadā, kamēr sociālistiskās revolūcijas uzvara realizējās 1917. gadā. Nogāztās šķiras pretestība pēc tās nogāšanas ne tikai attīstījās, bet tā guva arī jaunu spēka avotu no proletariāta un zemniecības savstarpējām attiecībām. To zina katrs, kas kaut cik studējis marksismu, kas strādnieku šķiras starptautiskās kustības pamatā licis sociālismu kā vienīgo tās zinātnisko pamatu. Visi zina, ka marksisms ir šķiru iznīcināšanas teorētiskais pamatojums. Ko tas nozīmē? Lai socialisms uzvarētu, nepietiek nomest kapitālistus, bet nepieciešams iznīcināt starpību starp proletariātu un zemniecību. Zemnieki ir nonākuši tādā stāvoklī, ka tie, no vienas puses, ir darba ļaužu šķira, kurus gadu desmitiem un gadsimtiem apspieduši muižnieki, kapitālisti, un tāpēc viņi jo ilgi nevares aizmirst, ka no šā jūga viņus atbrīvojuši tikai strādnieki. Par to var strīdēties gadu desmitiem ilgi, par šo jautājumu ir aprakstīts kaudzēm papīra, un šai jautājumā ir radies daudz frakcionaru grupējumu, bet tagad mēs redzam, kā šīs domstarpības ir nobālējušas dzīves faktu priekšā. Zemnieki kā darba cilvēki to gadiem ilgi neaizmirsis, un faktiski tas bija tā, ka no muižniekiem viņus atbrīvoja tikai strādnieki. Pret to nenākas strīdēties, bet viņi joprojām ir īpašnieki preču saimniecības apstākļos. Katrs labības pārdošanas gadījums brīvajā tirgū, maišelniecība un spekulācijā ir preču saimniecības un tātad arī kapitālisma atjaunošana. Kad mēs gāzām kapitālistus, tad ar to pašu mēs atbrīvojām zemniecību, šķiru, kas vecajā Krievijā neapšaubāmi bija iedzīvotāju vairākums. Zemniecība joprojām palika īpašniece savā ražošanā, un tā radīja un rada pēc buržuāzijas gāšanas jaunas kapitālistiskas attiecības. Lūk, mūsu ekonomiskā stāvokļa galvenās līnijas. Lūk, no kurienes nāk tādas aplamas runas, kuras mēs dzirdam no tiem, kas nesaprot stāvokli. Runas par vienlīdzību, brīvību un demokrātiju tagadējos apstākļos ir blēņas. Mēs vedam šķiru cīņu, un mūsu mērķis ir iznīcināt šķiras. Kamēr paliek strādnieki un zemnieki, tikmēr socialisms paliek nerealizēts. Arī praksē ik uz soļa norisinās nesamierināma cīņa. Vajag padomāt, kā un ar kādiem noteikumiem proletariats, kura rokās ir tik spēcīgs piespiešanas aparats kā valsts vara, var piesaistīt zemnieku kā darba cilvēku un uzvarēt vai neitralizēt, padarīt nekaitīgu viņa kā īpašnieka pretestību.

Te šķiru cīņa turpinās, un mūsu priekšā proletariāta diktatūras nozīme parādās jaunā gaismā. Te tā parādās ne tikai un pat ne tik daudz kā visa valsts varas aparata piespiešanas līdzekļu lietošana eksplualatoru pretestības apspiešanai. Protams, ir taisnība, kad saka, ka mēs esot daudz padarījuši, balstoties arī uz to, bet mums turklāt paliek arī cita metode, kur proletariats darbojas kā organizators, kā tāds, kas izgājis kapitālistiskās fabrikas darba skolu, apmācības skolu, disciplīnu. Mums jāprot organizēt saimniecību- uz jaunas, daudz pilnīgākas bāzes, utilizējot un ņemot vērā visus kapitālisma iekarojumus. Bez tā mēs nekādu sociālismu un komunismu nevarēsim uzcelt. Sis uzdevums ir daudz grūtāks par kara uzdevumu. Kara uzdevumu mēs daudzējādā ziņā varam vieglāk atrisināt. To var atrisināt ar enerģijas kāpinājumu, ar pašuzupurēšanos.

Zemniecībai bija vieglāk un saprotamāk, kad tā gaja pret mūžseno ienaidnieku — muižnieku. Viņai nevajadzēja saprast sakaru starp strādnieku varu un nepieciešamību uzvarēt brīvo tirdzniecību. Krievijas baltgvardus, muižniekus un kapitālistus, ar visiem viņu palīgiem meņševiku personā bija vieglāk uzvarēt, bet šī uzvara maksās mums dārgāk gan laika ziņā, gan spēka ziņā.

Saimnieciskajos uzdevumos nevar uzvarēt tā kā militārajos. Brīvo tirdzniecību nevar uzvarēt ar entuziasmu un pašuzupurēšanos. Te vajadzīgs ilgstošs darbs, te jāieņem pēda pēc pēdas, te vajadzīgi proletariāta organizējošie spēki, te var uzvarēt tikai tai gadījumā, ja proletariats realizēs savu diktatūru kā vislielāko organizēto, organizatorisko un morālo spēku visiem darba ļaudīm un tai skaitā ari nepro-lctarisko masu darba ļaudīm. Ciktāl mēs esam sekmīgi atrisinājuši un tikpat sekmīgi atrisināsim arī turpmāk pirmo un vienkāršāko uzdevumu — apspiest ekspluatatorus, kas tieši mēģina izdzīt Padomju varu, tiktāl izvirzās vairāk sarežģītais otrais uzdevums — organizēt proletariāta spēkus, iemācīties būt par labu organizatoru. Darbs jāorganizē pa jaunam, jārada jaunas formas iesaistīšanai darbā, pakļaušanai darba disciplinai. Šo uzdevumu pat kapitālisms atrisināja gadu desmitiem ilgi. Te visnotaļ tiek izdarītas visrupjākās kļūdas. Mūsu pretinieku skaitā ir daudz tādu, kuri šai jautājumā parāda pilnīgu neizpratni. Viņi pasludināja mūs par utopistiem, kad mēs teicām, ka varu var paņemt. No otras puses, viņi prasa no mums, lai mēs dažos mēnešos veiklu darba organizēšanu ar vairāku gadu rezultātiem. Tās ir blēņas. Varu var noturēt zināmos politiskā momenta apstākļos ar strādnieku entuziasmu varbūt par spīli visai pasaulei. Un mēs to esam pierādījuši. Bet radīt sabiedriskās disciplīnas jaunas formas — tas ir gadu desmitu darbs. Pat kapitālismam vajadzēja daudzus gadu desmitus, lai veco organizāciju pārtaisītu par jauno. Kad no mums gaida un kad strādniekiem un zemniekiem iestāsta, ka mēs varot īsā laikā pārtaisīt darba organizāciju, tad teorētiski tās ir pilnīgas blēņas.

Un ne tikai blēņas, bet arī vislielākais ļaunums, tāpēc ka tas traucē strādniekus skaidri izprast jauno uzdevumu atšķirību no vecajiem uzdevumiem. Jaunais uzdevums ir organizēt rūpniecību un vispirms savus spēkus, bet mēs organizācijas lietās esam vāji, vājāki par visām attīstītajām tautām. Organizēšanas prasme atlīstās no mašinizētās Iiel-industrijas. Un nekādas citas materiālas vēsturiskas bāzes nav. Miljoni cilvēku ražo pēc iepriekš sastādīta plāna ar mašinizētās lielindustrijas līdzekļiem — nekādas citas bāzes nav. Un te proletariāta un zemnieku intereses nesa krīt. Te sākas grūts cīņas periods — cīņas pret zemniecību, liet, no otras puses, mums zemniecībai jāpierāda, ka tai nav izejas, vai nu viņai jāiet kopā. ar strādniekiem, jāpalīdz proletariātam, vai arī atkal jānonāk muižnieku varā. Vidusceļa nav, vidusceļš ir meņševikiem, tas ir pilnīgi satrunējis, tas it visur sabrūk, tas sabrūk arī Vācijā. Zemnieku masas nevar to saprast no teorijas un vērojot II un III Internacionāli. Zemnieku masas — desmiti miljoni cilvēku — var to saprast tikai no savas prakses, no ikdienas dzīves. Zemniecība varēja saprast uzvaru pār Kolčaku un Deņikinu. Kol Čakam un Deņikinam tā uzskatāmi nostādīja pretī strādnieku šķiras diktatūru, lietu, ar ko meņševiki un eseri visvairāk biedēja un vēl tagad mēģina biedēt zemniecību. Bet ar teoriju zemniecība faktiski nav varējusi un nevar nodarboties. Zemnieku masas redz, ka meņševiki un eseri joprojām melo, un zemniecība redz cīņu, ko mēs vedam pret spekulāciju. Jāatzīstas, ka meņševiki, pamācījušies no mūsu armijas politdaļām, ari aģitācijā guvuši zināmus panākumus. Zemnieki redzēja karogu, uz kura bija rakstīts nevis proletariāta diktatūra, bet Satversmes sapulce, tautvaldība, viņi vārdu „diktatūra" nebija redzējuši, vārdu „diktatūra" viņi nesaprata. Bet viņi no pieredzes saprata, ka Padomju vara ir izrādījusies vislabākā vara.

Un tagad, lūk, mūsu priekšā ir otrs uzdevums — morālā ietekme uz zemniecību. Un mūsu vardarbības līdzekļi attiecībā uz zemniecību lietai maz palīdzēs. Te tiek izšķirts ekonomiskās nevienlīdzības jautājums zemniecības vidū. Strādnieki cīņā, pēc kapitālistu nogāšanas, divus gadus ilgajā pilsoņu karā ir saliedējušies, viņi ir vienoti. Bet zemniecība jo lālāk, jo vairāk sašķeļas. Zemnieki nevar aizmirst muižniekus un kapitālistus, viņi tos atceras. No otras puses, tagadējā zemniecība nav vienota, vienas daļas intereses atšķiras no otras daļas interesēm. Zemniecība nav saliedēta. Jo ne jau

30 30. sēj.

katram zemniekam ir pārpalikumi pārtikas ziņā. Te nekādas vienlīdzības nav. Tās ir tukšas valodas. Lai sašķeltu zemniecību un saistītu savā pusē nekulaku elementus, vajadzēs daudz laika. Tā būs ilgstoša cīņa, un tajā mēs izlietosim visus savus spēkus, visus savus līdzekļus. Bet ne tikai ar spēku vien var uzvarēt, jāizlieto arī morālie līdzekļi. Un te, lūk, uzpeld visi jautājumi par diktatorisko varu un par vienvadību, kuri daudziem, katrā gadījumā var droši teikt — dažiem šķiet uzpeldējuši tikai no mūsu vakardienas strīdiem. Bet tā ir kļūda. Salīdziniet ar 1918. gadu. Nekādu strīdu nebija.

Tiklīdz pēc vācu miera mūsu priekšā izvirzījās jautājums: uz ko tad dibināt varu, mēs, komunisti, atbildējām: vajag izskaidrot, ka Padomju varas demokrātisms nerunā pretī diktatūrai. Daudziem vecās Internacionāles vadoņiem tas nepatika. Mani lamāja arī Kautskis.

Zemnieki ir pa pusei darba cilvēki, pa pusei īpašnieki, un, lai viņus saistītu savā pusē, nepieciešama vienota griba, vajag, lai katrā praktiskā jautājumā visi rīkotos kā viens. Vienota griba nevar būt frāze, simbols. Mēs prasām, lai tā būtu praksē. Karā vienotā griba izpaudās tā, ka gadījumā, ja kāds savas paša intereses, sava ciema, grupas intereses izvirzīja augstāk par vispārējām interesēm, viņu nosodīja kā pašlabuma meklētāju, viņu nošāva, un šo nošaušanu attaisnoja strādnieku šķiras morālā apziņa, ka lai jāvirzās uz uzvaru. Par šim nošaušanām mēs runājām atklāti, mēs teicām, ka vardarbību mēs neslēpjam, tāpēc ka apzināmies, ka no vecās sabiedrības mēs nevarēsim izkļūt, nepiespiežot proletariāta atpalikušo daļu. Lūk, kur izpaudās vienotā griba. Un praksē šī vienotā griba realizējās katra dezertiera sodīšanā, katrā kaujā, karagājienā, kad komunisti gāja priekšgalā, rādot piemēru. Tagad uzdevums ir — pamēģināt lietot šo vienoto gribu rūpniecībā, zemkopībā. Mums ir tūkstošiem verstu liela telpa, bezgalīgi daudz fabriku. Te jūs sapratīsit, ka mēs to nevarēsim realizēt ar vardarbību vien, te jūs sapratīsit, kāds milzīgs uzdevums stāv mums priekšā, jūs sapratīsit, ko nozīmē šī vienotā griba. Tas nav tikai lozungs vien. To vajag apdomāt, apsvērt ar prātu. Šis lozungs prasa no mums ilgstošu ikdienas darbu. Ņemiet 1918. gadu, kad nebija šo strīdu un kad es jau toreiz norādīju, ka nepieciešama vienvadība, ka nepieciešams atzīt vienas personas diktatoriskās pilnvaras no padomju idejas realizēšanas viedokļa. Visas frāzes par vienlīdzību tiesībās ir blēņas. Šķiru cīņu mēs nevedam uz tiesību vienlīdzības pamata. Tikai tā proletariats var uzvarēt. Viņš var uzvarēt, tāpēc ka te ir simti tūkstoši disciplinētu cilvēku, kas pauž vienu gribu, un viņš var pārvarēt zemniecības ekonomisko sadrumstalotību, — zemniecībai nav kopējās bāzes, kas proletariātu saliedē fabrikā, rūpnīcā, pilsētās. Zemnieki ir ekonomiski izkliedēti. Tie ir pa daļai īpašnieki, pa daļai darba cilvēki. īpašums velk tos uz kapitālismu. „Jo izdevīgāk es pārdošu, — jo labāk“. „Ja ir bads — toties dārgāk es pārdošu". Bet zemnieks darba cilvēks zina, ka no muižnieka viņš pieredzēja spaidus, no kuriem viņu atbrīvoja strādnieks. Te notiek divu dvēseļu ciņa, kas izriet no zemniecības ekonomiskā stāvokļa. Šīs divas dvēseles jāšķiro. Un tikai tad mēs uzvarēsim, kad ieturēsim stingru līniju. Visi darba ļaudis mums vienmēr būs darba ļaudis. Bet zemnieki īpašnieki — ar tiem jācīnās. Viņi ne tikai plēšas savā starpā, viņi ir arī vēl tumši ļaudis. Kungi „Tautu savienībā", paldies dievam, nav tumši, viņi droši vien ir izglītotāki par mūsu meņševikiem un eseriem, bet kas tur notiek? Japana slavina „Tautu savienību", bet pati aizšauj kāju priekšā Amerikai utt.

Viņi visi plēšas, bet mēs esam vienoti, un tāpēc visu zemju strādnieki pārnāk mūsu pusē. Ja tādus mācītus kungus kā starptautiskās politikas vadītājus, tik pieredzējušus, bagātus, kam lielgabalu un drednaulu ir simtreiz vairāk nekā mums, ja tādus mēs esam sakāvuši, tad būtu smieklīgi domāt, ka zemnieku jautājumu mēs neatrisināsim. Te uzvarēs disciplīna, uzticība, vienota griba. Simtu un desmitu tūkstošu griba var izpausties vienā personā. Šī sarežģītā griba izveidojas padomju ceļā. Tik daudz zemnieku un strādnieku kongresu, cik bijis pie mums, nav bijis nevienā valstī pasaulē. Tādā ceļā mēs attīstām apziņu. To, ko dod Padomju konstitūcija, 200 gados nav varējusi dot neviena valsts. (Aplausi.) Ja ņem vienkārši kongresu skaitu, — neviena valsts demokrātismā simt gados nav tik daudz sasaukusi, bet tieši tādā ceļā mēs izstrādājam kopējos lēmumus un kaldinām kopējo gribu.

30*

Uz šās visplašākās bāzes ir saprotama mūsu Padomju konstitūcija, mūsu Padomju vara. Tā dod to, ka Padomju varas lēmumiem ir pasaulē vēl neredzēts autoritātes spēks, strādnieku un zemnieku spēks. Bet ar to mums nepietiek. Mēs esam materiālisti, un ar autoritātes spēku mūs nepabarosi. Nē, pacentieties to realizēt dzīvē. Un mēs redzam, ka te vecā, buržuāziskā stiehija ņem virsroku, tā ir spēcīgāka par mums, — tas mums atklāti jāatzīst. Vecās, sīkburžuaziskās paražas saimniekot pa vienam un stiprināt brīvo tirdzniecību, — viss tas ir spēcīgāks par mums.

Arodbiedrības radās no kapitālisma kā jaunās šķiras attīstības līdzeklis. Šķira ir jēdziens, kas izveidojas cīņā un attīstībā. Vienu šķiru no otras neatdala siena. Strādniekus un zemniekus nešķir i,viņas mūris. Kā cilvēks mācījās apvienoties? Sākumā caur cechu, vēlāk pēc aroda. Kad proletariats pārvērtās šķirā, tad viņš kļuva tik stiprs, ka paņēma savās rokās visu valsts mašinu, pieteica karu visai pasaulei un guva te uzvaru. Tad jau cechi un arodi kļūst atpalikuši. Arī kapitālisma apstākļos bija laiks, kad proletāriešu apvienošanās notika pa cechiem un arodiem. Toreiz tā bija pro-gresiva parādība. Citādi proletariats nevarēja apvienoties. Teikt, ka proletariats esot varējis uzreiz apvienoties šķirā, ir absurds. Tāda apvienošanās var notikt gadu desmitiem ilgi. Neviens nav tā cīnījies pret tādiem sektantiskiem, tuvredzīgiem uzskatiem kā Markss. Šķira aug kapitālisma apstākļos, bet, kad rodas piemērots moments revolūcijai, tā ņem savās rokās valsts varu. Un tad visi cechi un arodi kļūst novecojuši, tiem ir jau atpalicēju loma, tie velk atpakaļ, ne tāpēc, ka tur sēdētu kādi slikti ļaudis, bet sliktie ļaudis un komunisma pretinieki rod šeit augsni savai propagandai. Mās ielenc sīkburžuazija, kas atjauno brīvo tirdzniecību un kapitālismu. Kārlis Markss ir visvairāk cīnījies pret veco, utopisko sociālismu, prasīdams zinātnisku uzskatu, kas norāda, ka uz šķiru cīņas pamatiem šķira aug un ka tai jāpalīdz nobriest. Tas pats Markss cīnījās pret tiem strādnieku šķiras vadoņiem, kuri iestiga kļūdās. 1872. gadā federālajā padomē pieņēma rezolūciju, kurā nosodīja Marksu par to, ka viņš teicis, ka angļu vadoņus nopirkusi buržuāzijā. Protams,

Markss saprata to ne tādā nozīmē, ka tādi un tādi cilvēki ir nodevēji. Tās ir blēņas. Viņš runāja par zināmas strādnieku daļas bloku ar buržuāziju. Buržuāzijā atbalsta šo strādnieku daļu tieši un netieši. Te tad arī izpaužas viņas kukuļošana.

Iedabūt pārstāvjus parlamentos — šai ziņā Anglijas buržuāzijā darīja brīnumus, viņa gāja citu priekšgalā. No 1852. līdz 1892. gadam, četrdesmit gadus ilgi, Markss un Engelss atmaskoja buržuāziju, bet buržuāzijā taču tā rīkojas visās zemēs. Visur pasaulē arodbiedrību pāreja no vergu lomas uz cēlāju lomu ir lūzums. Mēs pastāvam divus gadus, un ar ko tad tas ir saistīts? Pašreiz tas nozīmē lielu badu strādnieku šķirai. 1918. un 1919. gadā valsts rūpniecības strādnieki dabūja tikai pa 7 pudiem labības, bet ar labību bagāto guberņu zemnieki — 17 pudu. Cara laikā zemniekam labākā gadījumā bija lfi pudu, bet mūsu varas apstākļos viņam ir 17 pudu. To pierāda statistika. Divus gadus proletariats cieta badu, bet šajā badā izpaudās tas, ka strādnieks var upurēt ne tikai savas cecha intereses, bet arī savu dzīvību. Divus gadus ilgi proletariats prata paciest badu, tāpēc ka viņam bija visu darba ļaužu morālais atbalsts, un viņš uzņēmās šo pašuzupurēšanos strādnieku un zemnieku varas uzvaras labā. Tiesa, joprojām pastāv strādnieku sadalīšanās pēc arodiem, un no šiem arodiem daudz ir tādu, kuri bija vajadzīgi kapitālistiem, bet kuri nav vajadzīgi mums. Un mēs zinām, ka šo arodu strādnieki cieš badu smagāk par citiem. Citādi nevar būt. Kapitālisms ir salauzts, bet socialisms vēl nav uzcelts, un to cels vēl ilgi. Te mēs saduramies ar visiem pārpratumiem, kas nav nejauši, bet ir tās vēsturiskās lomas rezultāts, kāda ir arodbiedrībām kā ieročiem strādnieku apvienošanai pa cechiem kapitālismu apstākļos un apvienošanai šķirā, kad tie saņēmuši valsts varu savās rokās. Tādi strādnieki ir gatavi visu upurēt, rada disciplīnu, kas liek runāt un nojaust, ka šķiras intereses stāv augstāk par cechu interesēm. Tos strādniekus, kas neprot nest tādus upurus, tos mēs uzskatām par pašlabuma meklētājiem un izmetam tos no proletariāta saimes.

Cūk, tas pamatjautājums par darba disciplīnu, par vienvadību vispārējā, nostādnē, ar ko nodarbojās partijas kongress. Lūk, partijas kongresa lēmumu būlība, kurus jūs visi zināt un par kuriem sīkāk pastāstīs speciāli referenti. Būtība ir tā, ka strādnieku šķira ir izaugusi un kļuvusi vīrišķīga; tā saņēmusi varu savās rokās, un tā cīnās pret visu buržuāzisko pasauli, un cīņa kļūst arvien smagāka un smagāka. Karā bija vieglāk cīnīties. Pašreizējā brīdī vajadzīgs organizēšanas darbs, morālās audzināšanas darbs. Pašreiz Krievijā proletariāta skaits nav tik liels. Kara laikā tā rindas kļuvušas retākas. Pateicoties mūsu uzvarām, mums kļuvis grūtāk pārvaldīt zemi. Tas jāsaprot kā arodbiedrību darbiniekiem, tā arī strādnieku masām. Kad mēs runājam par diktatūru — tā nav cent-ralistu kaprise. Apgabali, kurus mēs iekarojām, ir ievērojami paplašinājuši Padomju Krievijas teritoriju. Mēs uzvarējām Sibiriju, Donu, Kubaņu. Tur proletariāta procentuāli ir niecīgs daudzums, mazāk nekā te pie mums. Mūsu pienākums ir tieši iet pie strādnieka un atklāti viņam pateikt, ka darba apstākļi kļuvuši sarežģītāki. Vajag vairāk disciplinas, vairāk vienvadības un vairāk diktatūras. Bez tā nevar pat sapņot par lielāku uzvaru. Mums ir trīs miljonu cilvēku liela organizēta armija. 600 000 komunistiem, partijas biedriem, jābūt tās avangardam.

Bet vajag saprast, ka mums nav cilas armijas, lai gūtu uzvaru, kā 600 000 komunistu un 3 000 000 arodbiedrību biedru. Tas, ka ir pievienotas teritorijas, kur iedzīvotāji ir zemnieki-kulaki, prasa proletariāta spēku jaunu sasprindzinājumu. Mēs stāvam proletārisko un neproletarisko masu. viņu sociālo un šķirisko interešu jauna samēra priekšā. Ar vardarbību vien te nekā nepadarīsi. Vajadzīga vienīgi organizācija un morālā autoritāte. No tā izriet mūsu absolūtā pārliecība, ko mēs guvām partijas kongresā un ko aizstāvēt es uzskatu par savu pienākumu. Mūsu galvenais lozungs ir — vairāk un tuvāk pie vienvadības, vairāk darba disciplinas, saņemties, strādāt ar militāru apņēmību, stingrību, pašuzupurēšanos, atmetot grupu, ccclīu intereses, upurējot visas privātās intereses! Bez tā mēs nevaram uzvarēt. Bet, ja mēs šo partijas lēmumu realizēsim dzīvē, realizēsim to kā viens vīrs, kopā ar trīs miljoniem strādnieku, bet pēc tam

ar desmitiem miljonu zemnieku, kas jutīs to cilvēku morālo autoritāti, spēku, kuri upurējuši sevi sociālismā uzvarai, tad mēs būsim absolūti un galīgi neuzvarami. (Vētraini ap ļaus i.)

„Viskrievijas III arodbiedrību kongresa biļetens”, 2. nr., 1920. g. H. aprīli

Iespiests pēc grāmatas: ,,Viskrievijas trešais arodbiedrību kongress. Stenogra-fisks pārskats”, 1921. — teksta, kas

satidzināts ar „Biļetena” tekstu

NO MŪŽSENAS IERAKTAS GRAUŠANAS UZ JAUNAS VEIDOŠANU

Mūsu avīze^104 veltīta jautājumam par komunistisko darbu.

Tas ir svarīgākais sociālismā celtniecības jautājums. Un vajag vispirms labi jo labi izprast, ka šo jautājumu varēja praktiski izvirzīt tikai pēc tam, kad proletariats bija iekarojis politisko varu, tikai pēc muižnieku un kapitālistu ekspropriācijās, tikai pēc valsts varu iekarojušā proletariāta izšķirošām uzvarām pār ekspluatatoriem, kuri organizēja niknu pretošanos, kontrrevolucionaras sacelšanās un pilsoņu karu.

1918. gada sākumā likās, ka šis laiks bija pienācis un tas tiešām pienāca pēc Vācijas imperiālismā februāra (1918. g.) karagājiena uz Krieviju. Bet toreiz šis laiks bija ļoti īss, jauns un spēcīgāks kontrrevolucionaro sacelšanos un iebrukumu vilnis uzbrāzās tik ātri, ka Padomju varai nebija iespējas kaut cik uzmanīgāk un neatlaidīgāk pievērsties mierīgas celtniecības jautājumiem.

Tagad mēs esam pārdzīvojuši divus nedzirdētu un neticamu grūtību, bada, trūkuma, posta gadus, bet līdz ar to nedzirdētu Sarkanās .Armijas uzvaru gadus pār starptautiskās kapitālistiskās reakcijas ordām.

Tagad ir nopietnas izredzes cerēt (ja vien franču kapitālisti nesarīdīs Poliju uz karu), ka mēs dabūsim stabilāku, ilgstošāku mieru.

Zināma uz sociālismā pamatotas celtniecības divu gadu pieredze mums jau ir. Tāpēc jautājumu par komunistisko darbu var un vajag izvirzīt pavisam konkrēti, — pareizāk tomēr būs teikt: nevis par komunistisko, bet par sociālistisko darbu, jo runa ir nevis par augstāko, bet par zemāko,

par jaunās, no kapitālisma izaugošās sabiedriskās iekārtas attīstības sākotnējo pakāpi.

Komunistiskais darbs šā vārda šaurākā un noteiktākā : nozīmē ir bezmaksas darbs sabiedrības labā, darbs, kuru veic, nevis lai izpildītu noteiktu klausību, nevis lai iegūtu tiesību uz zināmiem produktiem, nevis pēc iepriekš noteiktām un ar likumu apstiprinātām normām, bet labprātīgs darbs, darbs ārpus normām, darbs, ko dara bez aprēķina — saņemt atalgojumu, bez noteikuma par atalgojumu, darbs aiz paraduma strādāt vispārības labā un aiz apzinīgas (par paradumu kļuvušas) attiecības pret nepieciešamību strādāt vispārības labā, — darbs kā veselīga > organisma prasība.

Katram skaidrs, ka no tāda darba plašas, patiesi masveida lietošanas mēs, t. i., mūsu sabiedrība, mūsu sabiedriskā iekārta, vēl esam ļoti ļoti tālu.

Bet solis uz priekšu pa šo ceļu ir jau arī tas, ka šis jautājums ir izvirzīts, ka to izvirzījis tiklab viss apzinīgais proletariats (komunistiskā partija un arodbiedrības), kā arī valsts vara.

Lai nonāktu pie lielākā, jāsāk ar mazāko.

Un, no otras puses, pēc „lielākā", pēc valsts apvērsuma, kas nogāzis kapitālistu īpašumu un nodevis varu proletariātam, — saimnieciskās dzīves celtniecību uz jauna pamata var sākt tikai ar mazāko.

Sestdienas talkas, darba armijas, darba klausība — lūk, sociālistiskā un komunistiskā darba praktiskā realizācija dažādās formās.

Šai realizēšanā vēl ir ļoti daudz trūkumu. Atkratīties ar smiekliem (vai dusmām) no tiem var tikai ļaudis, kas pavisam neprot domāt, ja nerunājam par kapitālisma aizstāvjiem.

Trūkumi, kļūdas, neveiksmes tādā jaunā, tādā grūtā, tādā lielā darbā ir neizbēgami. Kas baidās grūtību sociālismā celtniecībā, kas ļaujas no tām iebiedēties, kas krīt izmisumā vai mazdūšīgā apjukumā, tas nav socialists.

Celt jaunu darba disciplinu, celt jaunas sabiedrisko sakaru formas starp cilvēkiem, celt jaunas formas un paņēmienus cilvēku iesaistīšanai darbā, tas ir daudzu gadu un gadu desmitu darbs.

Tas ir pateicīgākais un cildenākais darbs.

Tā ir mūsu laime, ka, nogāzuši buržuāziju un apspieduši tās pretestību, mēs varējām iekarot sev pamatu, uz kura tāds darbs kļuva iespējams.

Un mēs ķersimies pie šā darba ar visu enerģiju. Izturība, neatlaidība, gatavība, apņēmība un prasme simtiem reižu mēģināt, simtiem reižu pārlabot un sasniegt mēcķi, neraugoties ne uz ko, — šīs īpašības proletariats izkopa sevī 10, 15, 20 gadu pirms Oktobra revolūcijas, viņš tās izkopa sevī divu gadu gaitā pēc šās revolūcijas, panesdams neredzētu trūkumu, badu, postu, nelaimes. Sīs proletariāta īpašības ir ķīla tam, ka proletariats uzvarēs.

1920. g. 8. aprilī

„Kommuņističeskii Subboiņik1920. o.

It. apriti Iespiests pēc avīzes „Kommnņisti-

Paraksts: N. Ļeņins českij Subbotņik'1 teksta

KUNA VISKRIEVIJAS III TEKSTILRŪPNIECĪBAS STRĀDNIEKU KONGRESA^105 1920. G. 19. APRĪLĪ

(Vētraini aplausi, kas pāriet ovācijās.) Biedri, atļaujiet man reizē ar pateicību par apsveikumu nodot arī jums apsveikumu Tautas Komisāru Padomes vārdā.

Visi mēs tagad atrodamies partijas kongresa, kas beidzies, un tā pieņemto rezolūciju svaigā iespaidā. Visiem ir arī zināms, cik svarīgus uzdevumus partijas kongress izvirzījis Padomju republikas strādniekiem, zemniecībai, visām darba ļaužu masām. Šo uzdevumu būtība ir radīt vienotu darba fronti.

Tagad, kad mēs Krievijas proletariāta laimes un labklājības labā esam veiksmīgi pabeiguši pilsoņu karu, kad palikuši draudi tikai no Polijas puses, ko virza Rietumeiropas imperiālistu pūliņi, tagad stāv priekšā ārkārtīgi grūta pāreja uz iekšējās dzīves nokārtošanu.

Lai izskaidrotu to milzīgo lūzumu, tās grūtības, kas tagad stāv priekšā strādnieku šķirai, es atļaušos attēlot visas tās attīstības paniatstadijas, caur kurām Krievijas proletariats ir gājis uz komunistisko iekārtu.

Tumšie, neapzinīgie zemnieki, pirmoreiz nonākuši labi ierīkotā, ar jaunākās technikas brīnumiem apgādātā fabrikā, apmulsa, jutās fabrikas neparastās greznības nomākti. Zemnieka neizglītotā dvēsele saskatīja fabrikantā savu labdari, maizes devēju, kas dod darbu, bez kā strādniekam neiztikt. Nevarīgais strādnieks no pamestās, nomaļās lauku dzīves, nokļuvis fabrikas mutuļojošajā katlā, kur viņš guva ciešamākus eksistences apstākļus un iespēju kaut kā pārtikt, nonāca kapitālistiskās ekspluatācijas smagajā jūgā. Visiem ir labi zināms, kā Krievijas un citu zemju strādnieki pārdzīvoja šos grūtos laikus. Bet, lūk, mēs redzam, kā strādnieks pamazām atbrīvojas no savas zemnieciskās atpalicības un nomāktības un sāk pacelties uz augstākas attīstības pakāpes, kā rodas pirmie mēģinājumi cīnīties pret apspiedējiem — streiki, izkliedēto proletārisko masu mēģinājumi organizēties arodbiedrībās, kā strādniekā kļūst jūtams cits spēks, kā ikviens streiks ar visiem tā niecīgajiem rezultātiem devis kaut ko nenovērtējamu, jaunu, svarīgu, saturīgu. Streiks mācīja strādniekam apzināties, ka tikai vienībā ar citiem strādniekiem ir spēks, varens spēks, kas spēj apturēt mašinas, pārvērst vergu par brīvu cilvēku un baudīt tos labumus, kuri likumīgi pieder to ražotājam. Visiem ir zināma streiku kustības attīstības aina pēdējos gadu desmitos, tās pakāpeniskā pāreja no sīkajiem, izkliedētajiem streikiem uz plašiem, organizētiem streikiem. 1905. gadā streiku kustība kā varens vilnis vēlās pāri visai Krievijai. Reizē ar to, kā pieaug pret kapitālistiem organizētā cīņa streiku veidā, strādnieks gūst agrāk neredzētu spēku. Te viena no pirmajām vietām pieder arodorganizācijām. Strādnieks gūst apziņu, ka visi lechnikas izgudrojumi, visas mašinas un ražošanas rīki, ko kapitālisti izlieto savās interesēs par ļaunu proletariāta interesēm, viss tas var kļūt un tam jākļūst par proletariāta ieguvumu. Šī jaunā fāze, fāze, kad strādnieki ar arodbiedrību palīdzību dod organizētu pretsparu kapitālistiem, ir jauns solis uz priekšu proletariāta apziņas attīstības vēsturē. Strādnieks jau vairs nav gļēvs, nevarīgs rīks apspiedēju rokās. Visa apkārtējā dzīve pārliecina viņu par to, ka nepieciešama nepārtraukta, nenogurstoša un neatlaidīga cīņa. Strādnieks cenšas panākt zināmu uzlabojumu savā ekonomiskajā stāvoklī, darba algas palielinājumu, darba dienas samazinājumu. Šajā arodbiedrību kustības pakāpē sapņi, cerības vērsti uz to, lai panāktu kaut cik ciešamu dzīvi.

Bet pienāca laiki, kad arī šī proletariāta šķiras apziņas pakāpe, kura savā laikā bija milzīgs solis uz priekšu, izrādījās nepietiekama. Dzīve virzīja tālāk.

Visu zemju kapitālisti, kļuvuši nekaunīgi un apspieduši strādnieku masas, nomāca tās galīgi ar pasaules karu, kas tika organizēts tiklab tādēļ, lai arī turpmāk apspiestu proletariātu, kurš atbrīvojas, kā arī lai Iaitpītu viens otram teritorijas. Līdz zobiem apbruņotie imperiālistiskie plēsoņas metās cīņā. Strādniekam iestāstīja, ka šis karš tiekot vests kaut kādu cilvēces atbrīvošanas diženo ideju vārdā. Bet strādnieka aklums nebija ilgstošs. Brestas, Versajas miera notikumi, las, ka Anglija un Francija sagrāba visas kolonijas, — pietiekami atdarīja strādniekam acis, lai viņš redzētu lietu patieso stāvokli. Noskaidrojās, ka pasaules kara laikā bija gājuši bojā 10 milj. cilvēku, sakropļoti 20 milj., un viss tas tikai tādēļ, lai plēsoņas kļūtu vēl bagātāki.

Un, kļuvis redzīgs, strādnieks saceļas pret kapitala jūgu. uzliesmo sociālā revolūcija, kuras sākumu iezīmēja oktobra notikumi. Mūsu uzdevumi ir tagad ne tikai būt savu arodorganizāciju biedriem — ar to nepietiek. Strādniekam jāpaceļas vēl augstāk, lai no apspiestās šķiras kļūtu par valdošo šķiru. Uz zemniecību pagaidām nav ko cerēt. Tā ir izkliedēta, nevarīga un ne tik drīz izkļūs no tumsības. No neziņas tumsas zemniecību var izvest tikai tā šķira, kas pati nākusi no zemniecības, iemācījusies saprast, kur ir organizācijas spēks, un pratusi panākt labākus dzīves apstākļus ne tikai kapitālismu iekārtā, jo to jau bija panākuši arī Rietumeiropas strādnieki, kas tomēr neizglāba viņus no kara. Strādniekam jāsaprot, ka viņa priekšā ir jauns, nesalīdzināmi grūtāks uzdevums — ņemt visu valsts pārvaldīšanu savās rokās. Strādniekam sev jāsaka: kamēr ir privātīpašums, kamēr nav salauzts kapitālisms, nevienam, kas dzīvo uz cita rēķina, nedrīkst piederēt vara.

Lūk, to arī cenšas panākt Padomju vara, kas neparasti ātri iemanto visas pasaules proletariātu simpātijās. Nodibinājusi jaunu, proletārisku valsti, strādnieku šķira ir uzņēmusies nedzirdētu nastu. Iznīcināt ekspluatējošās šķiras un nodibināt sociālismu strādnieks var, tikai soļojot roku rokā ar zemniecību. Bet zemnieki joprojām saimnieko individuāli, pārdodot pārpalikumus brīvajā tirgū, ar to padarot plēsoņu saujiņu vēl bagātāku. Zemnieki to nedara apzinīgi, jo viņi dzīvo pavisam citādos apstākļos nekā strādnieks. Bel brīvā tirdzniecība ir atgriešanās pie kapitālistiskās verdzības. Lai no tā izbēgtu, vajag darbu organizēt pa jaunam, bel to var izdarīt vienīgi proletariats.

Tagadējā laikā strādnieks ir ne tikai savas arodorganizācijas biedrs. Šis viedoklis nozīmē atgriešanos pie veca. Cīņa pret kapitālu vēl nav beigusies. Kapitālisms Padomju varas pasākumus līdz šim laikam bremzē ar maišelniecīhu, Sucharevku u. tml. Šim spēkam var stāties pretī tikai strādnieku organizāciju spēks, kuras celtas uz jauniem principiem, ne savu ražošanas interešu šaurajos ietvaros, bet visas valsts interesēs. Tikai tad, ja visa strādnieku šķira, neatkarīgi no tās arodiem nodibinājusi vienotu darba armiju, pratīs apvienoties valdošā šķirā, tikai tad tā iegūs visas pasaules cieņu.

Un jau tagad zemniecība, pārliecinājusies, ka ar proletariāta spēku sakauts Kolēaks un Deņikins, ir sajutusi laba saimnieka stingro roku. Bet tikai tad viņa galīgi ticēs proletariātam, kad jebkāds mēģinājums atjaunot kapitālismu būs neiespējams. Tikai tail zemnieks sapratīs, ka proletāriskā zemē nav vietas kulakiem un parazitiem. Bet pagaidām zemniekam nav vēl pilnīgas ticības, ka proletariats tiks galā ar savu lielo uzdevumu.

Divu pēdējo gadu nedzirdētās grūtības, kuras apzinīgi uzņēmās Krievijas proletariats Sarkanās Armijas pirmajās rindās, nav vēl beigušās. Priekšā stāv jaunas grūtības, jauni uzdevumi, toties smagāki, jo vairāk Sarkanajā frontē gūts uzvaru. Ir iekaroti plaši apgabali Sibirijā un Ukrainā, kur nav tāda proletariāta kā Maskavas, Petrogradas un Iva-novo-Vozņesenskas proletariats, kas ar darbiem pierādījis, ka revolūcijas iekarojumus viņš neatdos ne par kādu cenu. Vajag, lai apzinīgie strādnieki prastu iekļūt visās valsts varas porās, prastu pieiet zemniecībai, organizējot viņu tās šķiras interesēs, kura nometusi no sevis muižnieku jūgu un ceļ valsti bez kapitālistiem. Nepieciešama pašuzupurēšanās, dzelzs disciplina. Nepieciešams, lai viss proletariats kā viens vīrs parādītu darba frontē tādus pašus nedzirdētus brīnumus, kādus tas parādījis asiņainajā frontē. Sākumā daudzi domāja, ka revolūcijas lieta ir bez cerībām. Pilnīgs armijas sabrukums, masveida bēgšana no frontes, municijas trūkums, — lūk, kādu mantojumu mēs saņēmām no Kerenska. Krievijas proletariats ir pratis nostiprināt, saliedēt izkliedētos spēkus, nodibinādams vienotu, stingru Sarkano Armiju. Sarkanā Armija parādīja brīnumus, satriekdama kapitālistu spiedienu, kuriem palīdzēja visas pasaules kapitālisti. Darba frontes uzdevumi ir vēl nesalīdzināmi grūtāki. Bet, ja Sarkanajai Armijai bija vajadzīgi tikai vīrieši, tad tagad darba frontē jāraida visi mūsu zemes darbaspējīgie spēki, gan vīrieši, gan sievietes, pat pusaudži. Nepieciešama dzelzs disciplina, — tā mums, krieviem, ir vājā puse. Jāparāda neatlaidība, konsekvence, izturība, vienprātība. Neapstāties nekādu šķēršļu priekšā. Visu un visus strādnieku un zemnieku varas un komunisma glābšanai.

Karš nav beidzies, tas turpinās bezasiņu frontē. Te ienaidnieki vēl ir stiprāki par mums, tas jāatzīst. Tiem sīksaimnieķeļiem, kuri savu produkciju pārdod brīvajā tirgū, nāk palīgā pasaules kapitāls, kas vienā rokā nes gatavību atjaunot tirdznieciskos sakarus, bet ar otru ir gatavs nožņaugt proletariātu un Padomju Krieviju.

Vajag, lai visa 4 miljonus lielā proletariāta masa sagatavotos jauniem upuriem, jaunam trūkumam un postam, ne mazākam kā karā. Un tikai tad var cerēt satriekt ienaidnieku galīgi. Zemnieks, kas vēl nogaida, svārstās, galīgi noticēs proletariāta spēkam. Zemnieks vēl labi atceras muižniekus, Deņikinu, Kolčaku, bet viņš redz arī slinkošanu, slaislīšanos un saka: „Tas jau varbūt būtu labi, bet kur nu mumsl“

Vajag, lai zemniecība ieraudzītu kaut ko citu. Lai strādnieku šķira noorganizē ražošanu, kā tā noorganizēja Sarkano Armiju. Lai katrā strādniekā iespiežas apziņa, ka viņš pārvalda valsti. Jo mūsu ir mazāk — jo vairāk no mums prasa. Vajag, lai Krievija pārvērstos milzīgā darba armijā ar varonīgu apziņu, ka viss jāupurē kopējai lietai darba ļaužu atbrīvošanai.

Visiem ir zināms, ka tekstilrūpniecība pārdzīvo vislielāko sabrukumu, tāpēc ka kokvilnas, ko ieveda no ārzemēm, tagad nav, jo arī Rietumeiropā jūtams ass izejvielu trūkums. Vienīgais avots ir Turkestana, kura tikai nesen atkarota baltgvardiem, bet transports nav noorganizēts.

Viens no glābšanās līdzekļiem pašreizējā momentā ir ātri iegūt un izstrādāt kūdru, kas dos iespēju strādāt pilnā gaitā visām elektrostacijām un atbrīvoties no pilnīgas atkarības no Centrālai Krievijai tālajiem ogļu rajoniem.

Uz malku tagadējā sabrukuma apstākļos nav ko cerēt. Kūdras atradnes ir galvenokārt tekstilrajonos. Un viens no galvenajiem tekstilrūpniecības proletariāta uzdevumiem ir organizēt kūdras ražošanu. Es labi zinu, ka šis darbs ir ārkārtīgi grūts, jāslāv līdz ceļiem ūdenī, kad nav ne apavu, ne dzīvokļu — tās ir neaprakstāmas grūtības. Bet vai tad Sarkanajai Armijai bija viss nepieciešamais?! Cik upuru nenesa, cik grūtību nepārcieta sarkanarmieši, kuri līdz jostas vietai ūdenī gāja uz priekšu divus mēnešus ilgi, atkarodami angļiem viņu tankus. Kapitālisti cer uz to, ka strādnieki ir novārguši, izsalkuši un nevarēs noturēties. Kapitālisti uzglūn strādnieku varai, un visas viņu cerības ir uz to, ka proletariats, netikdams galā ar savu vienotās darba frontes uzdevumu, atdos viņiem atkal varu.

Es nepavisam nedomāju, ka priekšā stāvošais darbs ir viegls, bet visas grūtības vajag un var pārvarēt. Vajag, lai katrs strādnieks palīdzētu organizēt darbu, lai zemniecība saskatītu viņā organizatoru, lai pret darbu izturētos kā pret vienīgo līdzekli, kā saglabāt strādnieku un zemnieku varu. Kad jau Kerenska laikā fabrikanti pārliecinājās, ka fabrikās viņiem nav vairs palikšanas, viņi bojāja ražošanas ierīces, noslēdza ar citu zemju kapitālistiem līgumus par Krievijas rūpniecības iznīcināšanu, lai tikai to neatdotu strādnieku rokās, novājināja proletariātu pilsoņu karā.

Strādnieku šķirai stāv priekšā vislielākais pārbaudījums, kad katram strādniekam, katrai strādniecei vajag darīt vēl lielākus brīnumus nekā sarkanarmiešiem frontē. Nesalīdzināmi grūtāka ir uzvara darba frontē, pašuzupurēšanās ikdienas netīrajos apstākļos, bet simtkārt vērtīgāka nekā dzīvības upurēšana.

Nost ar veco noslēgtību! Tikai tas strādnieks ir cienīgs būt par arodbiedrības biedru, kas sevi parādījis kā Sarkanās darba armijas locekli. Lai ir simtiem kļūdu, tūkstošiem sakāvju, mēs tās nebīstamies. Jāsaka sev, ka tikai ar neatlaidīgu proletariāta spiedienu mēs gūsim uzvaru.

Divus gadus proletariats aizstāv strādnieku un zemnieku varu. Visā pasaulē nobriest sociālā revolūcija. Lai pierādītu, ka mēs visi esam mums uzliktā uzdevuma augstumos, mums vajag ar visu enerģiju un pārliecību, lai cik smags būtu stāvoklis, saglabāt sevī visu proletārisko entuziasmu un mierīgā darba frontē gūt tādus pašus brīnumus, kādus Sarkanā Armija guva asiņainajā frontē cīņā pret imperiālistiem un viņu rokaspuišiem. (Vētraini aplausi.)

Praitda“ 83. nr., 1920. ff. Iespiests pēc brošūras: „Viskrievijas

20. apriti 3. tckslilstrādnieku arodbiedrības kon

gresa protokoliMaskavā, 1920. — teksta, kas salīdzināts ar slenoQramu

" П. .s6)

RUNA KK(h)P MASKAVAS KOMITEJAS ORGANIZĒTAJĀ

SAPULCĒ PAR GODU V.I.ĻEĶINA 50. DZIMŠANAS DIENAI u’°,

1920. G. 23. APRĪLĪ

(Vētraini aplausi.) Biedri! Man vispirms, dabiski, jāpateicas jums par divām lietām: pirmkārt, par tiem apsveikumiem, kas šodien tika man sūtīti, un, otrkārt, vēl vairāk par to, ka mani atbrīvoja no jubilejas runu noklausīšanās. (А p 1 a u s i.) Es domāju, ka tādā veidā mēs varbūt pamazām, ne uzreiz, protams, nodibināsim vairāk piemērotu veidu jubilejām nekā tas, kādu praktizēja līdz šim un kas reizēm deva ierosmi apbrīnojami labām karikatūrām. Lūk, viena tāda karikatūra, ko zīmējis izcils mākslinieks un kas veltīta tamlīdzīgai jubilejai. Es to saņēmu šodien kopā ar ļoli draudzīgu vēstuli, un, tā kā biedri bija tik laipni, ka atbrīvoja mani no jubilejas runām, es nododu šo karikatūru visu apskatīšanai nolūkā, lai turpmāk mūs vispār atbrīvotu no tamlīdzīgām jubileju svinībām.

Tad man gribējās teikt dažus vārdus sakarā ar boļševiku partijas tagadējo stāvokli. Šādas domas manī ierosināja kāda rakstnieka rindas, ko viņš uzrakstījis pirms 18 gadiem, 1902. gadā. Šis rakstnieks ir Kārlis Kautskis, no kura mums tagad nācās ārkārtīgi krasi norobežoties un pret kuru jācīnās, bet kurš agrāk cīņā pret vācu oportunismu bija viens no proletāriskās partijas vadoņiem, ar kuru mēs kādreiz sadarbojāmies. Toreiz boļševiku nebija, bet visi nākošie boļševiki, kas ar viņu sadarbojās, viņu augsti vērtēja. Lūk, ko šis rakstnieks rakstīja toreiz, 1902. gadā: „Tagad" (pretstatā 1848. gadam) „var domāt, ka slāvi ne tikai iestājušies revolucionāro tautu rindās, bet ka arī revolucionārās domas un revolucionārā darba smaguma centrs pārvietojas arvien vairāk un vairāk uz slavu pusi. Revo-

lucijas centrs virzās no rietumiem uz austrumiem. XIX gadsimta pirmajā pusē tas atradās Francijā, laiku pa laikam Anglijā. 1848. gadā arī Vācija iestājās revolucionāro nāciju rindās ... Jaunais gadsimts sākas ar tādiem notikumiem, kas liek domāt, ka mēs ejam pretī revolūcijas centra tālākajai pārvietošanās kustībai, proti: tā pārvietošanās kustībai uz Krieviju... Krievija, kas sevī uzņēmusi tik daudz revolucionārās iniciatīvas no Rietumiem, tagad varbūt ir gatava pati kalpot tiem kā revolucionārās enerģijas avots. Krievijas uzliesmojošā revolucionārā kustība varbūt izrādīsies pats varenākais līdzeklis, lai izskaustu to gļēvās filistrības un šauri praktiskā politikanisma garu, kas sāk izplatīties mūsu rindās, un lai piespiestu atkal iedegties gaišās liesmās cīņas alkām un kvēlai uzticībai mūsu lielajiem ideāliem. Krievija jau sen vairs nav vienkāršs reakcijas un absolūtisma balsts Rietumeiropai. Stāvoklis tagad, jāatzīst, ir tieši pretējs. Rietumeiropa kļūst par reakcijas un absolūtisma balstu Krievijā ... Ar caru Krievijas revolucionāri varbūt jau sen būtu tikuši galā, ja viņiem nebūtu nācies vienlaikus cīnīties arī pret tā sabiedroto— Eiropas kapitālu. Cerēsim, ka šoreiz viņiem izdosies tikt galā ar abiem ienaidniekiem un ka jaunā „svētā savienība" sabruks ātrāk nekā tās priekšteči. Bet, lai kā beigtos tagadējā cīņa Krievijā, nebūs veltīgas to mocekļu asinis un upuri, kurus tā prasīs, diemžēl. vairāk nekā pietiekami. Tie apaugļos sociālā apvērsuma asnus visā civilizētā pasaulē, liks tiem augt krāšņāk nu ātrāk. 1848. gadā slāvi bija kā sprakstošs sals, kas nokoda tautas pavasara ziedus. Var būt, ka tagad viņiem lemts būt par to vētru, kas salauzīs reakcijas ledu un neatvairāmi atnesīs tautām jaunu, laimīgu pavasari". (K.Kautskis, ..Slāvi un revolūcija", ,,Iskra“ 1902. g., 18. nr., 10. martā.)

Lūk, kā pirms 18 gadiem rakstīja par revolucionāro kustību Krievijā izcils socialists, ar kuru mums tagad nācies tik noteikti saraut sakarus. Šie vārdi ierosina manī domu, ka mūsu partija var tagad, varbūt, nokļūt ļoti bīs-lamā stāvoklī, — proti, tāda cilvēka stāvoklī, kas kļuvis iedomīgs. Tas ir diezgan muļķīgs, apkaunojošs un smieklīgs stāvoklis. Ir zināms, ka politisko partiju neveiksmēm un panīkumam bieži vien kā priekštecis bija tāds stāvoklis, kad šīm partijām bija iespēja kļūt iedomīgām. Patiesi, tās

cerības uz Krievijas revolūciju, kuras es minēju ar mūsu tagadējā Jaunākā ienaidnieka vārdiem, šīs cerības ir pārmērīgi lielas. Spožie panākumi un spožās uzvaras, kādas mums līdz šim bija, — tās taču notika tādos apstākļos, kad galvenās grūtības mēs vēl nevarējām atrisināt. Tās notika apstākļos, kad uz mums gulās kara uzdevumi, visdziļākās, visdzīvākās cīņas uzdevumi pret muižnieku un caru, ģenerāļu reakciju; tādējādi uzdevumus, kas izveido sociālistiskā apvērsuma būtību, attālināja no mums uzdevumi organizēt cīņu pret sīkburžuaziskās stichijas, sadrumstalotības, iz-kliedētības ikdienišķīgo, parasto izpausmi, t. i., pret visa tā izpausmi, kas velk atpakaļ uz kapitālismu. Šie uzdevumi tika no mums attālināti tiklab ekonomiskā, kā arī politiskā nozīmē: mums nebija iespējas pienācīgi ķerties pie tiem. Tāpēc visiem boļševikiem, tiklab katram atsevišķi, kā arī boļševikiem kā veselai politiskai partijai, jāpievērš sevišķa uzmanība tām briesmām, kuras mums atgādina minētie vārdi. Mums jāsaprot, ka mūsu partijas pēdējā kongresa lēmumi jārealizē dzīvē par katru cenu, bet tas nozīmē, ka mums slāv priekšā milzīgs darbs un ka tas prasīs daudz lielākus pūliņus nekā līdz šim.

Atļaujiet man nobeigt ar novēlējumu, lai mēs nekādā ziņā neļautu mūsu partijai nokļūt iedomīgas partijas stāvoklī. (A p 1 a u s i.)

7ss pārskats publicēts 1920. g.

24. apriti ,JJnuntu" #7. nr-ā

Iespiests nesaīsināti Iif20. p. oktobri

brošūrā: „Vladimira Hfiēa l'tianova- Iespiests pēc brošūras teksta

Ļeņina 50. dzimšanas diena (1370. —

23. apriti — №0.y'

PIEZĪMES

1 Sibīrijas valdība — kontrrevolucionara baltgvardu valdība, kas

1918. gada vasarā nodibinājās Omskā. — 4.

a Anglijas militārās misijas pārstāvja Igaunijā priekšlikumam par Igaunijas buržuāziskās valdības gāšanu bija provokatorisks raksturs. — 7.

Par Bernes Internacionāli saucās socialSovinistisko un centra partiju apvienība, kuru 1919. gada februārī nodibināja Bernes konferencē II Internacionāles atjaunošanas nolūkā. Bernes Internacionāles kritiku V. I. Ļeņins sniedz rakstā „Par III Internacionāles uzdevumiem" (Sk. Bakstu 4. izd., 29. sēj., "3.—4G0. Ipp.) un citos darbos. — ,9.

* Amerikas komunistiskā parlija nodibinājās 1919. gada septembrī. Tās galvenais kodols bija Amerikas Sociālistiskās partijas kreisais spārns, kas izveidojās Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas ietekmē. — 16.

'■ Internacionālo sakaru atjaunošanas komiteju nodibināja franču infernacionalisli 1916. gada janvarī. 1919. gada maijā Internacionālo sakaru atjaunošanas komiteja pārveidojās par "1 Internacionāles Komiteju, kura attīstīja aģitāciju par pievienošanos Komunistiskajai Internacionālei. 1920. gada beigās tā iekļāvās nodibinātajā Francijas Komunistiskajā partijā.

Sindikātus aizsardzības komiteju 1916. gada rudenī nodibināja sindikalistu grupa, kuri izstājās no Internacionālo sakaru atjaunošanas komitejas sakarā ar to, ka noliedza parlamenta darbību.

1919. gada maijā Sindikalās aizsardzības komiteja nolēma pievienoties Komunistiskajai Internacionālei; visrevolucionārākie komitejas elementi pievienojās III Internacionāles Komitejai. — 16.

" „Internacionāle" (,,LTnternationale“) — franēu sindikalistu dienas avīze, Sindikalās aizsardzības komitejas organs; iznāca 1919. gadā Parizē. — 16-

'■ Britamjas sociālistiskā partija (British Socialist Party) tika nodibināta 19". gadā Mančeslerā. Brilanijas sociālistiskā partija propagandēja un aģitēja marksistiskā garā un bija „neoportunistiska, no liberāļiem patiesi neatkarīga" (Ļeņins) partija. Partijas nelielais

biedru skaits un atrautība no masām piešķīra tai zināmu sektantisku raksturu.

Pasaules imperiālistiskā kara periodā (19".—1918.) partijā iezīmējās divi virzieni: viens — atklāti social šovinistisks ar llaind-mani priekšgalā un otrs — inlernacionalislisks ar A. tnkpinu u. c. priekšgalā. 1916. gada aprilī partijā nolika šķelšanās. Izrādījās, ka llaindmanis un tā piekritēji bija mazākumā, un viņi no partijas izstājas. Kopš šā laika Brilanijas sociālistiskās partijas priekšgalā nostājās inlernacionalistiskie elementi. Brilanijas sociālistiskā partija bija Lielbritānijas Komunistiskās partijas nodibināšanas iniciatore. Šī partija noformējās 1920. gadā. — 16.

8 Fabriku vecāko komitejas (Shop Stewards Committees) — vēlētas strādnieku organizācijas, kas pastāvēja daudzās Anglijas rūpnīcās kopš pirmā pasaules kara. Pēc Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaras, pret Padomju varu vērstās ārzemju militārās intervencijas periodā, fabriku vecāko komitejas aktivi cīnījās par Padomju Krievijas atbalstīšanu. Vairāki fabriku vecāko komiteju darbinieki (V. Galachers un citi) iestājās Anglijas Komunistiskajā partijā. — 16.

" Šveices sociālistiskā partija nodibinājās 1888. gadā. Partijā bija stipra ietekme oporlunisliem, kuri pirmā pasaules kara periodā kļuva par socialšovinistiem. 1916. gada rudenī labējie atšķēlās no partijas un nodibināja savu organizāciju. Partijas vairākums ar It. Grimu priekšgalā ieņēma ccntrislisku, socialpacifistisku pozīciju. Partijas kreisais spārns ieņēma internacionalistisku pozi-ciju. Ļeņins 19".—1917. gadā, atrazdamies Šveicē, uzturēja sakarus ar Šveices sociālistiskās partijas kreiso pārstāvjiem; kritizēdams viņu kļūdas, Ļeņins tai pašā laikā palīdzēja tiem ieņeml pareizu pozīciju. Krievijas Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas ietekmē sociālistiskās partijas kreisais spārns pastiprinājās. 1920. gada decembrī kreisie no sociālistiskās partijas izstājās un 1921. gadā apvienojās ar Šveices Komunistisko partiju, kura nodibinājās 1919. gadā. — 16.

10 Itālijas sociālistiskā partija dibināta 1892. gadā kā „Itālijas strādnieku partija"; 1893. gadā tā pieņēma „Itālijas sociālistiskās partijas" nosaukumu. Pēc Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaras Krievijā Itālijas sociālistiskās partijas rindās pastiprinājās kreisais spārns. 1921. gada janvārī partijas kongresā Livorno pilsētā kreisie sarāva sakarus ar Sociālistisko partiju, noorganizēja savu kongresu un nodibināja Itālijas Komunistisko partiju.

Fašistiskās diktatūras periodā Itālijā Sociālistiskajā partijā atkal izveidojās ietekmīgs kreisais spārns. 1934. gadā Itālijas sociālistiskā partija noslēdza vienošanos ar Itālijas Komunistisko partiju par vienotu rīcību. Šī vienošanās bija bāze abu partiju sadarbībai otrā pasaules kara laikā un pēckara periodā. 1947. gada janvarl no Itālijas sociālistiskās partijas rindām izstājās grupa labējo ar amerikāņu imperiālismā aģentu Saragalu priekšgalā un nodibināja tā saucamo „Itālijas darba ļaužu sociālistisko partiju". — 16.

" SpartakieSi — savienības „Spartaks" biedri, kura izveidojās pirmā pasaules kara laikā, 1916. gada janvarl. Kara sākumā Vācijas kreisie sociāldemokrāti izveidoja grupu „Internacionāle", kuru vadīja K. Libknechls, R. Luksemburga, F. Mcrings, K. Colkina u. c.; vēlāk šī grupa sāka saukties par savienību „Spartaks". SpartakieSi veda revolucionāru propagandu masās pret imperiālistisko karu, atmaskoja Vācijas imperiālismā laupīšanas politiku un sociāldemokrātijas vadoņu nodevību. Bet sparlakieši neatbrīvojās no pus-meņševisliskām k|ūdām teorijas un politikas svarīgākajos jautājumos. Vācijas kreiso kļūdas V'. I. Ļeņins kritizē darbos: „Par Juniusa brošuru", „Par marksisma karikatūru un par „imperiālistisko ekonomismu" “ (sk. Bakstu 4. izd., 22. sēj., 281.—294. lpp., un 23. sēj., 16.—64. lpp.) u. c. un J. V. Staļins vēstulē žurnālā „Pro-ļelarskaja Revoļucija" („Proletāriskā Revolūcija") redakcijai „Par dažiem boļševisma vēstures jautājumiem" (sk. J. V. Staļina „Ļeņinisma jautājumus", ". izd., VAPP, 1945., "5.—128. lpp.).

1917. gada aprilī sparlakieši iestājās Vācijas centristiskajā Neatkarīgajā sociāldemokrātiskajā partijā, saglabājot tajā savu organizatorisko patstāvību. Pēc 1918. gada novembra revolūcijas Vācijā sparlakieši sarāva sakarus ar „neatkarīgajiem" un tā paša gada decembrī nodibināja Vācijas Komunistisko partiju. -— /6.

" „La Feuille“ („Lapiņa") — avīze, kas no 1917. gada augusta iznāca Zenevā Iranēu valodā. Formāli nebūdama kādas partijas organs, avīze faktiski atradās II Internacionāles oportunistiskajās .pozīcijās. — 17.

,я Ļeņins le domā iepriekšējas sarunas, kas tika vestas 1919. gada martā ar Butitu, kuru Anglijas un ASV valdības bija sūtījušas uz Padomju Krieviju, lai noskaidrotu, ar kādiem nosacījumiem Padomju valdība ir ar mieru sākt miera sarunas. Drīz pēc Bulita aizbraukšanas no Padomju Krievijas Kolčakam izdevās gūt zināmus panākumus Austrumu frontē, un Anglijas un ASV imperiālistiskās valdības, cerēdamas uz Padomju Krievijas sakāvi, atsacījās vest ar to sarunas. Pēc otrā pasaules kara Bulils uzstājas kā nikns ienaidnieks un kara kurinātājs pret PSRS. — 31.

" Ļeņins te domā Itālijas sociālistiskās partijas XVI kongresa lēmumus, kurš notika 1919. gadā no 5. līdz 8. oktobrim Boloņā. — 33-

15 „Sarkanais Karogs“ („Die Bole Fnhne") — dienas avīze, Vācijas Komunistiskās partijas Centrālais organs; to nodibināja K. I.ib-knecbls un B. Luksemburga kā savienības „Spartaks" Centrālo orgānu. Avīze iznāca no 1918. gada 9. novembra Berlīnē; Seidcmaņa un Noslies valdība vairākkārt to represēja un aizliedza; fašistiem pie varas nākot 1933. gadā, avīzi slēdza, bel tā turpināja iznākt nelegāli. 1935. gada avīzes izdošanu pārcēla uz Prāgu (Cechoslo-vakijā); no 1936. gada oktobra līdz 1939. gada rudenim avīze „Die Bole Fabnc" lika izdota Briselē (Beļģijā). — 34.

10 „Freiheit“ („Brīvība") — dienas avīze, Vācijas centristiskās Neatkarīgās s.-d. partijas organs; iznāca no 1918. gada novembra līdz 1922. gada oktobrim Berlinē. — 35.

17 Partijas nedēja sarīkoja sakarā ar KK(b)P VIII kongresa lēmumu par partijas skaitliskā sastāva paplašināšanu ar strādniekiem un strādnieku un zemnieku jaunatni. Pirmoreiz partijas nedēļu sarīkoja Petrogradas organizācija 1919. gadā no 10. līdz 17. augustam; Maskavas guberņas organizācija partijas nedēļu sarīkoja no 20. līdz 28. septembrim; Maskavas pilsētas organizācijā partijas nedēļa nolika no 8. līdz 15. oktobrim. Partijas Centrālās Komitejas plenums 1919. gada 20. septembrī pieņēma lēmumu par partijas nedēļas sarīkošanu arī citās pilsētās, uz laukiem un armijā. Partijā tika uzņemti vairāk nekā 200 tūkstoš jaunu biedru. —

18 Partijas biedru pārreģistrēšana uz KK(b)P VIII kongresa lēmuma pamata tika veikta laikā no 1919. gada maija līdz septembra beigām. Pārreģistrēšana faktiski bija pirmā partijas rindu tīrīšana. — ".

PPS — Poļu sociālistiskā partija — sīkburžuaziska nacionālistiska partija, dibināta 1892. gada. Krievijas pirmās revolūcijas ietekmē PPS 1900. gadā sašķēlās divās frakcijās: PPS „kreisajos" un PPS „labējos". Pirmā pasaules kara gados lielākā daļa „kreiso" nostājās inlernacionalistiskā pozicijā un tuvinājās Polijas s.-d. par tijai; 1918. gada decembri tās kopā izveidoja Polijas Komunistisko strādnieku partiju.

„Labējie", kuru priekšgalā atradās Pilsudskis, turpināja nacio-nalšovinisma politiku; vēlāk no tiem atjaunojās PPS. Kopš Polijas buržuāziskās valsts nodibināšanās 1918. gadā PPS, kļuvusi par valdības partiju, ieturēja pret padomju politiku. Otrā pasaules kara laikā PPS sašķēlās divās grupās. PPS reakcionāri šovinistiskā daļa nostājās uz sadarbības ceļa ar fašistiem. Otrā daļa, kas saucās „Poļu sociālistu strādnieku partija", Polijas strādnieku partijas ietekmēta, stājās vienotā frontē pret hitleriskiem okupantiem un cīnījās par Polijas atbrīvošanu no fašistiskās verdzības un par draudzīgu sakaru nodibināšanu ar PSUS. 1948. gada decembrī, pēc tam kad PPS bija iztīrīta no labējiem elementiem. PPR un PPS apvienojās uz marksismn-ļeņinisma bāzes un izveidoja Polijas apvienoto strādnieku partiju (PZPR). Emigrējusī labējo pepeesoviešu banda ir angļu un amerikāņu izlūkošanas aģentūra, un tā piekopj graujošu darbību pret Polijas lautas demokrātiju. — 59.

™ Ļeņins te domā franču social izlīdzēju, kuru priekšgalā bija Zans Longē, Merhcims, Zuo un citi, nodevīgo rīcību sakarā av starptautisko polilisko*slreiku, kas bija noteikts uz 1919. gada 21. jūliju un kura lozungi aicināja atbalstīt Krievijas un Ungārijas revolūcijas un prasīja imperiālistu neiejaukšanos krievu un ungāru lielās. Žuo, Merhcims un citi Ģenerālās darba konfederācijas vadītāji strādnieku apmānīšanas nolūkā sākumā izsacījās par streiku, bet pēc tam, streika sākšanās priekšvakarā, lika priekšā to atcelt, šās nodevības rezultātā starptautiskais streiks tika izjaukts, un ar to lika atbalstītas imperiālistiskās valdības viņu uzsāktajā intervencijā pret Padomju Krieviju un Ungāriju. — 65.

21 Vācijas Komunistiskās partijns sašķelšanās notika tās II kongresā, kas nelegāli sanāca 1919. gadā no 20. līdz 23. oktobrim. Kongresā uzstājās „kreiso" grupa, kuri aizstāvēja anarehosindikalistiskos uzskatus — boikotēja parlamentu, noliedza politisku cīņu, atteicās piedalīties reakcionārās arodbiedrībās u. tml. „Kreisie" palika mazākumā, un tos izslēdza no partijas rindām. Viņi nodibināja savu organizāciju — tā saucamo Vācijas Komunistisko strādnieku partiju (VKSP), kas vēlāk izvirta par kontrrevolucionaru anareho-sindikalistisku grupeli. — 67.

22 Ļeņins te domā K. Marksa 1852. gada 5. martā I. Veidemeijeram rakstīto vēstuli (sk. K. Marksa un F. Engelsa Vēstuļu izlasi, 1947., 63. lpp.). — 75.

" Ļeņins te domā K. Marksa 1870. gada 13. decembrī L. Kugelma-nim rakstīto vēstuli (sk. K. Marksa un F. Engelsa Vēstuļu izlasi, 1947., 253. lpp.). — 77.

24 Sk. K. Marksa un F. Engelsa „Komunistiskās partijas manifestu", Latv. Valsts izd., 1951., 29. lpp. — 77.

25 Ļeņins te domā F. Engelsa 1875. gadā no 18. līdz 28. martam A. Bebclim rakstīto vēstuli (sk. K. Marksa un F. Engelsa Vēstuļu izlasi, 1947., 293. lpp.). — 78.

2i> Ļeņins te domā F. Engelsa 1875. gadā no 18. līdz 28. martam A. Bebelim rakstīto vēstuli (sk. K. Marksa un F. Engelsa Vēstuļu izlasi, 1947., 296. lpp.). — 79.

21 Sk. F. Engelsa „Anti-Diringu", 1950., 100. un 101. lpp. — 79.

-* Sk. F. Engelsa „Ģimenes, privātīpašuma un valsts izcelšanos" (K. Marksa un F. Engelsa Darbu izlase divos sējumos, " sēj., Latv. Valsts izd., 1950., 301. un 302. lpp.). — 80.

Ļeņins te domā Marksa un Engelsa izteicienus periodā no 1852. līdz 1892. gadam sakarā ar to, ka strādnieku šķiras virsotnes kļuva buržuāziskās. Viens no Engelsa pirmajiem izteicieniem šai jautājumā atrodas viņa 1852. gada 24. septembrī Marksam rakstītā vēstulē (sk. K. Marksa un F. Engelsa Vēstules, 1931., 70. lpp.). Pie visvēlākajiem Engelsa izteicieniem aplūkojamā jautājuma pieskaitāms Engelsa priekšvārds viņa grāmatas „Strādnieku šķiras stāvoklis Anglijā" otrajam vācu izdevumam, kurš sarakstīts 1892. gadā (sk. K. Marksa un F. Engelsa Darbu izlasi divos sējumos, II sēj., Latv. Valsts izd., 1950., 381.—396. lpp.).

Ievērojamu daļu šo izteicienu Ļeņins citē savā rakstā „Imperialisms un sociālismā sašķelšanās" (sk. Kakslu 4. izd., 23. sēj., 97.—100. Ipp.). — 82.

3I> Ļeņins te domā Marksa 1872. gada septembrī I Internacionāles kongresā Magā teikto runu, kurā viņš paziņoja, ka angļu strādnieku vadoņi ir pērkami. Par šo Marksa runu Engclss ziņoja Zorgem 1872. gada 21. septembrī un 5. oktobrī rakstītās vēstulēs (sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XXVI sēj., 1935., 288. un 292. Ipp.). — 82.

31 2.4. paragrafs KSk'PH Konstitūcijā, kura izstrādāta VCIK komisijā ar J. V. Staļinu un .1. M. Sverdlovu priekšgalā un pieņemta 1918. gada 10. jūlijā Viskrievijas V Padomju kongresā, skan: „Vadoties no strādnieku šķiras interesēm visumā, Krievijas Sociālistiskā Federalivā Padomju Republika alņeui atsevišķām personām un atsevišķām grupām tiesības, kuras tie izmanto, lai kaitētu sociālistiskās revolūcijas interesēm". — 8i.

32 Sk. F. Engelsa ,,Anti-Diringu“, 1950., 100. un 101. Ipp. — 96.

33 Raksts palicis nepabeigts. — 00.

31 „Bednola" („Trūcīgie") — dienas avīze zemniekiem; sāka iznākt no I918. gada 27. marta pēc KK(b)P (IK lēmuma avīžu: „Dere-venskaja Bednola" („Lauku Trūcīgie"), „Dcrcvcnskaja Pravda" („Lauku Taisnība") un „Soldatskaja Pravda" („Zaldalu Taisnība") vielā. Avīze „Bednola" tika izdota līdz 1931. gada 31. janvārim, pēc tam tā apvienojās ar avīzi „Sociaļisliēeskoje Zemļedjeļije" („Sociālistiskā Zemkopība"), kura iznāk līdz šim laikam. — 103.

m Ļeņins te domā Dzelzceļnieku arodbiedrības Viskrievijas izpildu komiteju (Vikžclu), kura lielum lielā'vairākumā sastāvēja no eseriem un meņševikiem. Pirmajās dienās pēc Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaras Vikžcls, maskodamies ar neitralitātes karogu, īstenībā bija viens no kontrrevolūcijas centriem. Vikžela rokās atradās dzelzceļu pārvaldes aparats. Pēc dzelzceļu kalpotāju, meistaru un strādnieku Viskrievijas ārkārtējā kongresa lēmuma

1918. gada janvarī Vikžclu likvidēja. — 109.

M Vēstuli „Biedriem Tiirkestanas komunistiem“ Ļeņins uzrakstīja sakarā ar VCIK un Tautas Komisāru Padomes Turkeslanas lietu komisijas nosūtīšanu uz Turkestanu 1919. gada oktobrī. Komisijas mērķis bija izlabot kļūdas, kuras vietējie darbinieki bija pielaiduši, realizējot Turkeslanā nacionālo politiku.

Jau pirms komisijas sūtīšanas KK(b)P Centrālā Komiteja deva norādījumus Turkeslanas vadošajiem darbiniekiem, ka nepieciešams izlabot viņu pielaistās kļūdas. Telegramā^ ko ar .1. V. Staļina parakstu 1918. gada āprilī nosūtīja Vidusāzijas Ārkārtējam komisāram, bija norādīts, ka Turkeslanas novadam piešķirta autonomija un ka jāielur tuvināšanās politika starp Turkeslanas lautu darba ļaužu slāņiem un Padomju varas orgāniem. Jautājums par vietējo

iedzīvotāju iesaistīšanu valsis darbā bija sevišķi uzsvēris KK(b)P CK 1919. gada 12. jūlija radiogramā, kas adresēta Turkestanas valdībai.

Ļeņina vēstule tika apspriesta Turkestanas Komunistiskas partijas V visas partijas novada konferencē 1920. gada janvarl. Konference griezās pie Ļeņina ar vēstuli, kurā solījās izlabot pielaistās kjūdas, strādājot kopīgi ar VCIK un TKP komisiju. — "6.

37 Aizsardzības Padome (Strādnieku un Zemnieku Aizsardzības Padome) tika nodibināta ar VCIK 1918. gada 30. novembra lēmumu, lai vadītu Padomju republikas aizsardzību. Sis lēmums uzlika Aizsardzības Padomei uzdevumu — realizēt VCIK 1918. gada 2. septembra dekrelu, kurā Padomju republika bija pasludināta par kara nometni, un ievest pārtikas un transporta lietās, kā arī kara rūpniecības nozarē, kara režimu. Aizsardzības Padomei bija piešķirtas pilnīgas tiesības mobilizēt mūsu zemes spēkus un līdzekļus aizsardzības interesēs. Aizsardzības Padome vadīja frontes apgādāšanu ar papildspēkiem, bruņojumu, pārtiku, ietērpu.

Aizsardzības Padomes priekšgalā bija V. 1. Ļeņins; faktiskais viņa vietnieks bija Л. V. Staļins, kuru VCIK izraudzīja par savu pārstāvi Aizsardzības Padomē. Saskaņā ar Aizsardzības Padomes lēmumu tās nodibināmo komisiju lēmumiem, ja tos parakstīja V. t. Ļeņins un J. V. Staļins, bija Aizsardzības Padomes lēmumu spēks.

Pēc galveno fronšu likvidēšanas Aizsardzības Padome 1920. gada aprīļa sākumā tika pārveidota par Darba un Aizsardzības Padomi (DAP). Pēc pilsoņu kara beigām, saskaņā ar Viskrievijas Vili Padomju kongresa 1920. gada 29. decembra lēmumu. Darba un Aizsardzības Padome pastāvēja ar Tautas Komisāru Padomes komisijas tiesībām līdz 1936. gada beigām. — "6.

3S Viskrievijas 1 apspriede p<ir partijas darbu uz laukiem nolika Maskavā 1919. gadā no 16. līdz 19. novembrim. Apspriedē piedalījās 99 delegāti no guberņu, apriņķu un pagastu partijas komitejām. Ļeņins teica runu apspriedes trešajā dienā; savas runas sākumā Ļeņins apsveica delegātus sakarā ar Kurskas pils. atbrīvošanu, ko bija veicis Sarkanās Armijas karaspēks. — 121.

39 Viskrievijas II Austrumu tautu komunistisko organizāciju kongress notika Maskavā 1919. gadā no 22. novembra līdz 3. decembrim. Kongresa priekšvakarā, 21. novembrī, notika partijas CK locekļu un kongresa delegātu grupas iepriekšēja apspriede, kuru vadīja Ļeņins, piedaloties Staļinam. Kongresā piedalījās apmēram 80 delegātu — Turkestanas, Azerbaidžāņus, Chivas, llucharas. Kirgīzijas, Talarijas, Cuvašijas, līaškirijas, Kaukazijas u. c. musulmaņu komunistisko organizāciju pārstāvji. KKļbjP CK uzdevumā kongresu atklāja J. V. Staļins, teikdams atklāšanas runu pat kongresa uzdevumiem (sk. .1. V. Staļina Hakstu 4. sēj., 1918., 253. un 251. Ipp.Ļ V. I. Ļeņins kongresa pirmajā dienā noln sija referātu par pašreizējo momentu.

Kongress noklausījās un apsprieda pārskatu par Austrumu taulu komunistisko organizāciju Centrālā biroja darbu, ievēlēja jaunu biroju un nosprauda parlijas un padomju darba uzdevumus Austrumos. — /29.

40 ,,KK(b)P CK rezolūcijas projekts par Padomju varu Ukrainā", ko sarakstīja Ļeņins, KK(b)P CK Politbiroja sēdē 1919. gada 21. novembrī tika pieņemts par pamalu un nodots galīgai rediģēšanai komisijā. Ar komisijas redakcionāliem labojumiem un pievienoto

2. punktu, kuru iesniedza Ļeņins, rezolūcijas projektu pieņēma KK(b)P CK plenums 1919. gada 29. novembrī, un tas tika publicēts. CK rezolūciju apstiprināja KK(b)P VIII Viskrievijas konference

1919. gada 3. decembrī. — 1M.

" /9/9. gada 1S. maija rezolūcija par militāro spēku apvienošanu tika pieņemta Ukrainas PSR Centrālās Izpildu Komitejas sēdē. Rezolūcijā bija nosprausts uzdevums — apvienot visus Padomju republiku spēkus bruņotai cīņai pret Padomju varas ienaidniekiem un koncentrēt visus tam nepieciešamos materiālos līdzekļus vienota centra rokās; analoģiskus priekšlikumus iesniedza Latvijas, Lietuvas un Baltkrievijas Padomju valdības.

Saskaņā ar šiem priekšlikumiem 1919. gada 1. jūnijā tika izdots VCIK dekrets „Par Krievijas, Ukrainas, Latvijas, Lietuvas, Baltkrievijas Padomju republiku apvienošanos ciņai pret pasaules imperiālismullekrelā bija norādīts, ka nepieciešama visu minēto republiku militārā savienība pretsitienam Padomju varas ienaidniekiem. VCIK atzina par nepieciešamu izdarīt Padomju republiku militārās organizācijas un kara vadības apvienošanu, kā arī koncentrēt tautas saimniecības galveno nozaru vadību vienotu vadošo orgānu rokās. — lit.

4- KK(b)P VIII Viskrievijas konference notika 1919. gadā no 2. līdz 4. decembrim Maskavā. Konferencē piedalījās 45 delegāti ar lēmēja balsstiesībām un 73 — ar padomdevēja balsstiesībām. Konferences dienas kārtība: 1. CK pārskats (politiskais un organizatoriskais); 2. Ziņojums par starptautisko stāvokli; 3. Viskrievijas VII Padomju kongresa dienas kārtības jautājumi; 4. Par Padomju varu Ukrainā; 5. Par partijas statūtiem; 6. Par jaunajiem partijas biedriem. — H5.

Konferenci atklāja V. I. Ļeņins ar ievadrunu. Otrajā sēdē Ļeņins nolasīja CK politisko pārskatu un pēc pārskata teica galavārdu. Ļeņins sagatavoja rezolūcijas projektu starptautiskās politikas jautājumā (sk. šā sējuma 108. un 109. tpp.). Trešajā un ceturtajā sēdē Ļeņins teica runu par Padomju varu Ukrainā un teica galavārdu šai jautājumā. Konferencē saskaņā ar KK(b)P VIII kongresa lēmumu lika pieņemti jauni parlijas statūti. — liū.

,,L'lInmanite“ („Cilvēce") — dienas avīze, ko nodibināja 7.. Žoress 1001. gadā kā Francijas sociālistiskās partijas orgānu. Pasaules imperiālistisku kara gados (191-1.—1918.) avīze atradās Francijas sociālistiskās partijas galēji labējā spārna rokās un ieņēma socinl-šovinistisku poziciju. Drīz vien pēc sociālistiskās partijas sašķelšanās kongresā 1920. gada decembrī un Francijas Komunistiskās partijas nodibināšanās avīze kļuva par tās orgānu; iznāk Parizē arī tagad kā Francijas Komunistiskās partijas Centrālais organs. — 150.

” Projektu ,,Instrukcijai К К Purtijas guberņu, apriņķu un pagastu komitejām par darbu uz laukiem“ izstrādāja KK(b)P Centrālās Komitejas nodaļa, kas pārzināja darbu uz laukiem. Projekts ar nelieliem labojumiem tika pieņemts Viskrievijas I apspriedē par partijas darbu uz laukiem. — 166.

45 So rezolūcijas projektu jautājumā par starptautisko politiku Ļeņins sastādīja KK(b)P VIII Viskrievijas konferences sēdē

1919. gada 2. decembrī. Rezolūcijas projektu ar nelieliem labojumiem konference pieņēma, un pēc tam Ļeņins to nolasīja savā referātā Viskrievijas VII Padomju kongresā 5. decembrī (sk. šā sējuma 20G. lpp.), un kongress to vienbalsīgi pieņēma kā miera priekšlikumu Anfanles valstīm. Kongresa rezolūcija tika publicēta presē 1919. gada 6. decembrī.

Kongresa miera priekšlikumu nosūtīja Antanles lielvalstu pārstāvjiem 1919. gada 10. decembrī. Anglijas, Francijas, ASV un Itālijas valdības atteicās šo priekšlikumu caurskatīt. — 168.

*" Borotjbisti — ukraiņu kreisie eseri, kas 1918. gada maijā nodibināja patstāvīgu partiju. Viņi saucās par borotjbisticm pēc savas parlijas centrālā organa — avīzes ,,Rorotjba“ (,,Cīņa“) nosaukuma.

1920. gada martā sakarā ar boļševiku ietekmes pieaugumu Ukrainas zemnieku masās borotjbisti bija spiesti pieļaut savas partijas likvidāciju un pievienoties Ukrainas Komunistiskajai (boļševiku) partijai. UK(b)P IV konference nolēma uzņemt boroljbislus partijā, pie kam visi no jauna uzņemtie bija pakļauti pārreģistrācijai. Nākamajos gados noskaidrojās, ka daudzi borotjbisti bija apslēpti tautas ienaidnieki, divkoši. Viņi nostājās kontrrevolucio-naro, buržuāziski nacionālistisko elementu pretpadomju cīņas priekšgalā Ukrainā un tika atmaskoti kā ļaunākie tautas ienaidnieki. — 170.

57 Zemkopības komimu un lauksaimniecības arteļu l kongresu sasauca Zemkopības Tautas Komisariāts, un tas notika 1919. gadā no 3. līdz 10. decembrim Maskavā. Kongresā piedalījās "0 delegātu, no tiem 93 komunisti. Ļeņins teica runu kongresa otrajā darba dienā. Kongress pieņēma Viskrievijas lauksaimniecības ražošanas darba kolektīvu (komūnu un arteļu) savienības slalutus, kurus pēc tam apstiprināja Zemkopības Tautas Komisārs. — 172.

Miljardu lielo fondu nodibināja saskaņā ar Tautas Komisāru Padomes 1918. gada 2. novembra dekrētu ,.nolūkā uzlabot un attīstīt lauksaimniecību un drīzākā laikā pārkārtot to pēc. sociālistiskiem principiem". Pabalstus un aizdevumus no šā fonda izsniedza lauksaimniecības komūnām, darba sabiedrībām un lauku biedrībām vai grupām ar nosacījumu, ka 1ās pāriet uz koleklivu zemes apstrādāšanu. — 172.

4I> „Nolikumu par sociālistisko zemes ierīcību un pur pasākumiem pārejai uz sociālistisko zemkopību“ pieņēma VCIK 1919. gada februārī. Ļeņins tieši piedalījās nolikuma izstrādāšanā un lā rediģēšanā. Ar „Nolikumu" lika iezīmēti vairāki praktiski pasākumi lauksaimniecības pārkārtošanai pēc sociālistiskiem principiem, lauksaimniecības ražīguma celšanai un sējas plalības paplašināšanai. — 172.

50 Viskrievijas VII Padomju kongress nolika 1919. gadā no 5. līdz 9. decembrim Maskavā. Kongresā piedalījās 1 366 delegāti, no liem 1 278 komunisti. Kongresa dienas kārtībā bija jaulājumi: 1. VCIK un Tautas Komisāru Padomes ziņojums; 2. Militārais stāvoklis;

3. Par Komunistisko Internacionāli; 4. Pārtikas stāvoklis; 5. Kurināmā jautājums; 6. Padomju celtniecība centrā.un uz vietām; 7. VCIK vēlēšanas.

Ļeņins kongresa atklāšanas dienā nolasīja VCIK un Tautas Komisāru Padomes ziņojumu; nākošajā dienā teica galavārdu ziņojumam; 8. decembrī — teica runu kongresa organizatoriskā sekcijā un kongresa slēgšanas dienā — teica noslēguma runu. — 181.

"1 Vācijas valdība pārtrauca diplomātiskos sakarus ar KSFPR. 1918. gada 5. novembrī un izraidīja padomju sūtniecību no Berlīnes melīga iemesla dēļ, il kā oficiālie padomju pārstāvji esot piekopuši aģitāciju prel Vācijas valsis iestādēm. Diplomātiskie sakari starp Vāciju un KSFPR atjaunojās tikai 1922. gadā. — 187.

62 Ļeņins le domā lielo konlrrevolucionaro sazvērestību, ko alklāja Pelrogradā 1919. gada novembrī. Sazvērestības priekšgalā slavēja baltgvardu organizācija, kas bija saistīta ar .ludeņiču un ko subsidēja Anlante. Tās sastāvā bija cara augstmaņi, cara armijas ģenerāli un admirāli, konlrrevolucionari, kas bija ielavījušies Sarkanajā Armijā zem kara speciālistu maskas, kadetu partijas biedri un baltgvardu spiegu organizācijas „Nacionālais centrs" locekli, kā arī eseru un meņševiku partijām tuvas personas. Sās konlrrevolucionarās organizācijas mērķis bija sagatavot Pelrogradā sacelšanos brīdī, kad tai tuvosies Judcņičs. Sazvērestību atklāja un likvidēja. — 209.

63 Organizatorisko sekciju jeb padomju celtniecības sekciju nodibināja Viskrievijas Vil Padomju kongresā, lai apskatītu pārmaiņas, kas radušās padomju celtniecības praksē kopš KSFPR Konstitūcijas pieņemšanas V Padomju kongresā 1918. gada jūnijā. Pēc Ļeņina runas sekcijas sēdē par pamatu rezolūcijai padomju celtniecības jautājumā pieņēma jau agrāk KKlbjP VIII Viskrievijas konferencē pieņemto rezolūciju. — 217.

-■* Ļeņins te domā K. Marksa vārdus viņa L. Kugebnanim 1,870. gada 13. decembrī rakstītā vēstulē (sk. K. Marksa un F Fugelsa Vēstuļu izlasi, 1947., 253. Ipp.). — 233.

•',3 Sk. К. Marksa „Lilija Ronapurla astoņpadsmito brimcru“ un „Pilsoņu karu Francijā*1 (K. Marks» un F. Engclsa Darim izlase divos sējumos, I sēj., l.atv. Valsts izd., 1950., 294.—290. un "0.— "8. Ipp.). — 237.

68 Domāta proletāriskās revolūcijas apspiešana Somijā. Revolūci ju bija-sākusies 1918. gada janvarī rūpnieciskajā zemes dienvidu da|ā, un to apspieda somu buržuāzijā. Buržuāziskā valdība, kurai izdevās pārvērst Somijas ziemeļus ar kulakiem un turīgo zemniecību par kontrrevolūcijas placdarmu un radīt balto armiju, pati izraisīja pilsoņu karu, izdarīdama dažādās vielās zemē uzbrukumus Sarkanās gvardes vienībām. Somijas strādnieki un viņu nodibinātā Sarkanā gvarde varonīgi cīnījās, taču Somijas sociāldemokrātijas nodevīgā taktika vājināja viņu pretošanās spēku, bet revolucionārās proletāriskās partijas Somijā toreiz vēl nebija. Somijas baltgvardu un Vācijas karaspēka apvienotie spēki 1918. gada aprilī un maijā proletārisko revolūciju nežēlīgi apspieda. Somijā sāka valdīt baltais terors; tika nošauti desmitiem tūkstošu revolucionāro strādnieku. — 245.

17 Apsveikums, ko Ļeņins adresējis „Mūsu maiņai", bija nosūtīts Pelrogradas guberņas jaunatnei sakarā ar Pelrogradas komjaunatnes organizācijas sarīkoto „jaunatnes nedēļu". — 248.

68 KK(b)P Maskavas pilsētas konference nolika 1919. gada 20. un 21. decembri. Konferencē apsprieda jautājumus: 1. Par Viskrievijas

parlijas konferenci; 2. Par kurināmo; 3. Par sestdienas talkām;

4. Par izsitumu tifa epidēmiju un cīņas līdzekļiem pret to; o. Par pārtikas stāvokli Maskavā; (*>. Par vispārējo militāro apmācību (Vsevobuč) un īpašu uzdevumu nodaļām. Pēc Ļeņina ziņojuma par sestdienas talkām lika pieņemta rezolucija, kurā bija uzsvērta milzīgā nozīme, kāda bija sestdienas talkām kā pirmajiem soļiem komunisma praktiskā realizēšanā. — 254.

,,u Rakstiņu „Par krievu valodas tīrīšanu" Ļeņins uzrakstījis 1919. vai 1920. gadā. — 2«9.

uu Runa ir par direktīvu, ko pēc Ļeņina priekšlikuma pieņēma KK(b)l* C.K Politbirojs 1920. gada 23. janvarī jautājumā par Strādnieku un zemnieku inspekcijas nodibināšanu. Uz CK direktīvas pamata un pēc Ļeņina norādī jumiem, kuri izteikti šai J. V. Staļinam rakstītajā vēstulē, tika izstrādāts „Nolikums par Strādnieku un zemnieku inspekciju", ko pēc tam pieņēma VCIK VII sasaukuma pirmajā g,sesijā 1920. gada 7. februāri. — 27/.

81 „Lēmumu projektus un direktīvas par kooperāciju“ Ļeņins uzrakstīja laikā, kad notika apspriede par kooperācijas jautājumu. Apspriede notika 1920. gada 20. janvarī Ļeņina vadība, piedaloties J. V'. Staļinam, F. E. Dzcržinskim n. c. IJz Ļeņina direktīvu pamala

apspriede pieņē..... lēmumu, kas kļuva par pamalu Tautas Komisāru

Padomes 1920. gada 27. janvara dekrētam par visu veidu kooperatīvo 32 30. sēj.

organizāciju apvienošanu un par pamalu Tautas Komisāru Padomes la paša datuma lēmumam par kooperalivu kongresu Padomes likvidēšanu. — 278.

8- Viskrievijas III lautas saimniecības padomju kongress nolika Maskavā 192". gadā no 23. līdz 29. janvārim. Kongresa dienas kārtībā bija šādi jautājumi: Padomju Krievijas ekonomiskais stāvoklis; kara rūpniecība un Sarkanās Armijas apgāde; saimnieciskās dzīves pārvaldes organizēšana; darba organizāciju; vispārējā darba klausība; pašreizējais transporta stāvoklis; par kurināmo u. c. Ļeņins teica runu kongresa plenārsēdē 27. janvārī. — 280.

1,3 VCIK VII sasaukuma pirmā sesija nolika 1920. gadā no 2. līdz 7. februārim. Sesija pieņēma lēmumus: par vispārējās darba klausības kārtību, par Krievijas elektrifikaciju, par vispārēju iedzīvotāju skaitīšanu, par Strādnieku un zemnieku inspekciju un cilus. Sesija pieņēma lēmumu par īpašas komisijas nodibināšanu pie VCIK Prezidija KSFPR federativās iekārtas jautājumu izstrādāšanai; komisijas sastāvā iecēla J. V. Staļinu, kas tai laika atradās Dienvidrietumu frontē. VCIK sesija apstiprināja aicinājumu poļu tautai un pieņēma lēmumu par miera Ilguma ratificēšanu ar Igauniju. — 286.

88 Ļeņins nolasīja centrālajās avīzēs 1920. gada 18. janvarī publicēto paziņojumu, ka Antanles valstu valdības nolēmušas atcelt Padomju Krievijas blokādi un atļaut tirdzniecību ar Krieviju. Paziņojumā bija uzsvērts, ka šis lēmums „nekādā gadījumā nenozīmē, ka sabiedrotie būtu grozījuši politiku attiecībā pret Padomju valdību". — 2S7.

85 Dokumenti, par kuriem runāja Ļeņins, bija saņemti no baltgvardu oficiera Oļeiņikova, kas bija pārnācis Padomju varas pusē. Šos dokumentus viņš veda Judeņiēam no S. D. Sazonova caur Zviedriju no Parizes.

Dokumentos minētie: Sazonovs ir cara valdības ārlietu ministrs un Kolčaka un Deņikinn pārstāvis Parizē; Guļkcviēs — Kolčaka sūtnis Zviedrijā; Baclunetjevs—Kolčaka vēstnieks Vašingtonā; Su-kins — Kolčaka ārlietu ministrs Omskā; Sabļins — Kolčaka lietu pilnvarotais Londonā; Nokss — ģenerālis, Anglijas valdības pārstāvis pie Kolčaka. — 291.

0" Buna ir par sarunām, kuras veda Sarkanā Krusta Biedrība par gūstekņu apmaiņu, bēgļu atgriešanos u. lini. — 294.

87 Ļeņins te domā KSFPR Tautas Komisāru Padomes paziņojumu, kas adresēts Polijas valdībai un poļu tautai un publicēts 1920. gada 30. janvarī centrālajās avīzēs. Kā papildinājumu tam VCIK VII sasaukuma pirmās sesijas sēdē 2. februārī pieņēma VCIK aicinājumu poļu tautai. Aicinājumā tika atmaskoti imperiālistisko valstu apmelojumi par Padomju Krievijas it kā agresiviem nolūkiem attiecībā pret Poliju un uzsvērta Padomju valdības nelokāmā liekšanās pēc miera un pēc draudzīgu, labu kaimiņu attiecību nodibināšanas ar neatkarīgo Poliju — 294.

“ Autonomā Baškirijas Padomju republika tika nodibināta centrālās Padomju varas un Baškirijas valdības vienošanās rezultātā par Padomju Autonomo Baškiriju. Vienošanos parakstīja Ļeņins un ■Staļins, un to publicēja presē 1919. gada 23. martā. Saskaņā ar šo vienošanos Baškirijas republika uz fedcrativiem principiem ietilpa KSFPR sastāvā. — 295.

*" Autonomo Tatarijas Padomju republiku nodibināja 1920. gada 27. maijā. VCIK un Tautas Komisāru Padomes dekretu par republikas nodibināšanu parakstīja Ļeņins un Kaļiņins. — 295.

Ļeņins Ic domā vairākus valdības lēmumus, kuru uzdevums bija cīnīties pret saimniecisko sabrukumu un atjaunot tautas saimniecību. Lēmumu par "1 armijas, kura bija pārdēvēta par I Revolucionāro darba armiju, izmantošanu darbam Uralos pieņēma 'lautas Komisāru Padome 1920. gada 13. janvarī. Nolikumu par Ukrainas darba armijas padomi pieņēma KSFPR Tautas Komisāru Padome, vienojoties ar Visukrainas Revolucionāro komiteju, 1920. gada 20. janvarī; par Ukrainas darba armijas padomes priekšsēdētāju iecēla .1. V. Staļinu. Lēmumu par republikas Rezerves armijas spēku un līdzekļu izmantošanu dzelzceļa transporta uzlabošanai Maskavas-Kazaņas dzelzceļa rajonā pieņēma Aizsardzības Padome 1920. gada 23. janvarī. Lēmumu par vispārējās darba klausības kārtību un nolikumu par vispārējās darba klausības komitejām pieņēma Tautas Komisāru Padome 1920. gada 29. janvarī. — 303.

71 „ККР atbildes projektu (jeb iezes) uz Vācijas Neatkarīgās s.-d. partijas vēstuli“ Ļeņins uzrakstīja kā atbildi uz Vācijas Neatkarīgās s.-d. partijas priekšlikumu uzsākt sarunas par iestāšanās nosacījumiem Komunistiskajā Internacionālē. — 306.

7- Ļeņins te domā VCIK VII sasaukuma pirmajā sesijā pieņemto nolikumu par Strādnieku un zemnieku inspekciju. — 319.

73 ,,Lc Populaire“ („Tautas Avīze") franēu sociālisti eeulristi nodibināja 1916. gadā; sākumā tā iznāca Liniožā; no 1917. gada jūlija — Parīzē. Pēc Francijas sociālistiskās partijas sašķelšanās Turas kongresā 1920. gada decembrī un Francijas Komunistiskās partijas nodibināšanās avīze ,.1.e Populaire" kopš 1921. gada kļuva par oporlunistiskās Francijas sociālistiskās partijas oficiālo orgānu. Tagad avīze atrodas labējo sociālistu — Francijas buržuāzijas reakcionāro aprindu un ASV imperiālistu aģentūras rokās. — 320.

’■* „Internacionāles atjaunošanas komiteju“ 1919. gada beigās nodibināja Francijas sociālistiskās partijas centristiskie elementi ar Ž. I.ongē un P. Foru priekšgalā. — 320.

7r’ „La Vie Ouuriire“ („.Strādnieku Dzīve") — avīze, Francijas revolucionāro sindikalistu nedēļas organs; iznāca Parizē no 1919. gada apriļa līdz 1939. gadam, pēc tam to slēdza. Avīzes izdošanu atjaunoja 19". gadā. Tagad avīze ,,1.a Vie Ouvriēre" ir Vispārējās darba

konfederācijas — Francijas strādnieku šķiras arodorganizācijas — organs. — 320.

7“ „Komunistisku Internacionāle“ — žurnāls, Komunistiskas Internacionāles Izpildu Komitejas organs; iznāca no 1919. gada 1. maija līdz 1913. gada jūnijam. — 320.

77 ,,Avanlil“ (,,L'z priekšu!") — dienas avīze, Itālijas sociālistiskās partijas centrālais organs; nodibināta 1896. gada decembrī. Avīzi izdeva vienlaikus Romā, Milānā un Turinā. Pasaules imperiālistiskā kara gados (19".—1918.) avīze „Avantil" ieņēma nekonsekventi intcrnacionalislisku pozīciju un nesarāva sakarus ar reformistiem. Tagad avīze iznāk kā Itālijas sociālistiskās partijas centrālais organs. — 320.

73 Ungārijas padomju republika pastāvēja 1919. gadā no 2t. marta līdz augustam. — 322.

79 „Die Hole Fahne“ („Sarkanais Karogs") — avīze, Austri jas Komunistiskās partijas Centrālais organs; tika izdota Vine no 1918. gada novembra. Sākumā to izdeva ar nosaukumu „Der Weckrut" („Sauciens"); no 1919. gada janvara ar nosaukumu „Die Soziale Revolution" („Sociālā Revolūcija"); no 1919. gada jūlija ar nosaukumu „Die Role Fahne". 1933. gadā avīze „Die Role Fahne" bija spiesta pāriet nelegālā stāvoklī. Kopš 1945. gada augusta Austrijas Komunistiskās partijas Centrālais organs iznāk ar nosaukumu „Osterroichische Volkssliminc" („Austrijas Tautas Balss"). — 322.

88 „La Hat aili e“ („Kauja") —avīze, frenču anarchosindiknlistu organs; sāka iznākt l’arizē no 1915. gada novembra. Pirmā pasaules kara periodā un pēckara periodā avīze ieņēma šovinistisku pozi-ciju. — 323.

81 Ļeņins te domā Vāgnerā vārdus Cēlos traģēdijā „Fausts":

„Ak, Mftādi ir uzņemt, uzsūkt sevī

Ik dējumu pēc sējuma, ik lappusi pēc lappuses!"

(Slc. Gētes Kopotu Rakstu V sēj., 1947., 87. lpp.) — 32S.

89 Jautājumus pārraidīja Ļeņinam pa radio amerikāņu buržuāziskās avīzes „New York livening Journal" („Ņujorkas Vakara Avīze") Bcrlines pārstāvis. Ļeņina atbildes leksiu ar radiogramu paziņoja uz Berlin!, no kurienes to pārraidīja uz. Ņujorku 1920. gada 21. februārī. Tai pašā vakarā Ļeņina atbilde tika iespiesta avīzē „New York Evening Journal". Ļeņina radiogramu pārdrukāja arī Vācijas komunistiskā un sociālistiskā prese. — 332.

83 Londonas konservatīvās avīzes „Daily Express" („Dienas Ekspresis"; speciālkorespondents, kurš atradās Kopenhāgenā, griezās pie Ļeņina ar lūgumu atbildēt uz četriem jautājumiem. Ļeņina atbilde lika saņemta Kopenhāgenā 22. februārī un nākošā dienā iespiesta avīzē „Daily Express". —• 335.

Ļeņins le domā A. Bogdanova им citu nnlimarksistiskos uzskatos; viņi zem „proletāriskās kultūras" maskas izplatīja reakcionārus buržuāziskus uzskatus filozofijā (maehismu) un sabojātu gaumi mākslā (fulurismuļ. Bogdanovs un viņa piekritēji noliedza komunistiskās partijas un Padomju valsts vadošo lomu kultūras celtniecībā un atrāva padomju kultūras attīstību no vispārējiem sociālistiskās celtniecības uzdevumiem; viņi noliedza to, ka proletariātam nepieciešams izmantot pagātnes kultūras mantojuma labākos sasniegumus. Ļeņins kategoriski uzstājās pret mēģinājumiem ieviest „Prolelkulta" organizācijās Bogdanova anlimarksistiskās, buržuāziskās teorijiņas; KK(b)P Centrālā Komiteja vēstulē „Par prolct-kultiem", kas publicēta „Pravdā" 1920. gada I. decembrī, nosodīja šis kaitīgās teorijiņas. No 1922. gada ..Prolelkulta" organizācijas sāka izirt. — 345.

“ Ļeņins le domā Viskrievijas II strādnieku un zaldatu deputātu Padomju kongresā 1917. gada 2(5. oktobrī (8. novembrī) pieņemto dekrētu par mieru (sk. Bakstu 4. izd., 26. sēj., 213.—215. lpp.).—34!l

K“ Ļeņins le domā avīzes, kuras KK(b)P ārzemju grupas izdeva 1918. un 1919. gadā ang|u, vācu un frančn valodā izplatīšanai intervenlu karaspēkā un karagūslekņu vidū. Angļu valodā iznāca avīze „The Call" („Aicinājums"), kura lika izplatīta Ziemeļu frontē. Vācu valodā iznāca divi izdevumi: „Der Volkerfriede" („Tautu Miers") un „VVcIfrevolution" („Pasaules Revolūcija"). Abus izdevumus izplatīja vācu karagūslekņu vidū un Ukrainā. Franču valodā iznāca nedēļas izdevums „La Lanlerne" („Laterna"), ko izplatīja Krievijas dienvidos. — 351.

"7 Ļeņins le domā Tautas Komisāru Padomes 1917. gada 18. (31.) de tembra dekrētu par Somijas neatkarības atzīšanu. Šo dekrētu Ļeņins personīgi pasniedza Svinliuvudnm, Somijas buržuāziskās valdības galvarn. 1917. gada 22. decembrī (1918. gada 4. janvarī) dekrētu par Somijas neatkarību apstiprināja VC1K sēdē, kurā ziņojumu par šo jautājumu sniedza J. V. Staļins (sk. J. V. Staļina Rakstu 4. sēj.. Lalv. Valsts izd., 1948., 22.-24. lpp.). — 354.

8S Ļeņins te domā militāri monarehistiskā apvērsuma gatavošanu Vācijā. Šo apvērsumu, lā saucamo „Kapa puču", izdarīja Vācijas reakcionārie militāristi ar Kapu priekšgalā. Sazvērnieki gatavoja apvērsumu ar sociāldemokrātiskās Eberla valdības acīm redzamu atbalstu. 1920. gada 13. martā viņi virzīja uz Berlini karaspēka daļas un, nesaslapnši valdības pretestību, pasludināja to par gāztu imi nodibināja jaunu valdību. Bcrlincs strādnieki uz apvērsumu atbildēja ar vispārēju streiku. Zem strādnieku spiediena Kapa valdība krita 17. martā; pie varas no jauna nāca sociāldemokrāti kuri pret strādniekiem sāka piekopt represiju politiku. — 358-

*" KK(b)P IX kongresa dienas kārtība bija publicēta avīzes „Pravda' 30. nr-ā 1920. gada ". februārī. — 3(17.

»» Ļeņinu 1920. gada februāri ievēlēja par Maskavas Padomes deputātu no divām organizācijām: no Valsts konditorejas izstrādājumu fabrikas Nr. 3 (tagad fabrika „Boļševik") un no Nikolaja dzelz- -ceļa Chovrino stacijas strādniekiem un kalpotājiem. — 37i.

91 Ļeņins tc domā KK(b)P CK tezes IX partijas kongresam „Saimnieciskās celtniecības kārtējie uzdevumi". — 39t.

93 J. M. Svcrdlova nāves gadadienu atzīmēja ar svinīgu sēru sēdi Lielajā teātrī, kurā piedalījās KK(b)P CK, VCIK, VACP locekļi un citu organizāciju pārstāvji. V. I. Ļeņins KKIbļP Centrālās Komitejas vārdā teica J. M. Svcrdlova piemiņai veltītu runu. — 393.

99 Runas ,.Par darbu transportam“ un „Par darba disciplīnu“ Ļeņins teica 1920. gada marta beigās. Ļeņina runu ierakstīšanu skaņu platēs organizēja Preses centrs (VCIK centrālā aģentūra preses darbu apgādam un izplatīšanai). Triju gadu laikā (1919.—1921.) tika ierakstītas platēs 13 Ļeņina runas. — 397.

1,1 KK(b)P IX kongress nolika Maskavā 1920. gadā no 29. marta līdz 5. aprīlim. Kongresā piedalījās 554 delegāti ar lēmēja balsstiesī bām un 102 delegāti ar padomdevēja balsstiesībām, kuri pārstāvēja (ill 978 partijas biedrus. Kongress bija veltīts galvenokārt Saimnieciskās celtniecības jautājumiem. Tika pieņemta šāda dienas kārtība: 1. Centrālās Komitejas pārskats; 2. Saimnieciskās celtniecības kārtējie uzdevumi; 3. Arodkustiba; 4. Organizatoriski jautājumi; 5. Komunistiskās Internacionāles uzdevumi; 0. Attiecības pret kooperāciju; 7. Pāreja uz milicijas sistēmu; 8. Centrālās Komitejas vēlēšanas.

Kongresu ar V. 1. Ļeņina ievadrunu atklāja Lielajā teātri. Ļeņins sniedza pārskata ziņojumu par partijas Centrālās Komitejas politisko darbību un teica galavārdu ziņojumam, teica runas par saimniecisko celtniecību, par kooperāciju, teica galavārdu, kongresu slēdzot, un iesniedza priekšlikumu sakarā ar kandidātu sarakstu partijas Centrālās Komitejas locekļu vēlēšanām. IX kon gross noteica kārtējos saimnieciskos uzdevumus transportā, pār tikās un kurināmā lielās un rūpniecībā; kongress norādīja, ka nepieciešama arodbiedrību piedalīšanās saimnieciskā celtniecībā. Sevišķu uzmanību pievērsa jautājumam par vienotu saimniecības plānu; galveno vietu lajā ieņēma jautājums par visas tautas saimniecības elektrifikaciju mūsu zemē. Kongress deva izšķirošu pretsparu antiparlejiskai „demokrātiskā centralisma" grupai, (Sap-ronovs, Osinskis u. c.), kura kopā ar Rikovu un Tomski uzstājās pret uzņēmumu vadītāju vienvadību un vienpersonīgu atbildību un tiecās iedragāt rūpniecības pārvaldīšanas principus. 1927. gadā „demokrātiskā centralisma" grupu kopā ar Irockisma barvežiem К К (l>) 1* XV kongress izslēdza no partijas.

IX kongress par KK(b)F CK locekļiem ievēlēja: V. I. Ļeņinu, .1. V. Staļinu, F. 10. Dzeržinski, M. I. Kaļiņinu, А. A. Andrejevu un cilus; par CK kandidātiem: V. M. Molotovu, J. M. Jaroslavski un cilus.

Pēc kongresa nolika V. I. Ļeņina godināšana sakarā ar viņa piecdesmitās dzimšanas dienas tuvošanos. Runas teica: M. 1. Kāļi-ņins, J. M. Jaroslnvskis, F. J. Kons u. c. Tika pieņemts lēmums par V. I. Ļeņina Kopotu Rakstu izdošanu. — 401.

„Izvcstija Centraļnogo Komitela liossijskoj Kommuļiističeskoj Parliji (bojševikov)“ „Krievijas Komunistiskās (boļševiku) Partijas Centrālās Komitejas Vēstnesis") — CK informatīvs biļetens; to nodibināja pēc KK(b)P VIII kongresa lēmuma; sāka iznākt 1919. gada maijā Maskavā. 1929. gada oktobri biļetenu „Izvestija CK“ pārveidoja par žurnālu „Partijnoje .Slroiteļstvo" („Partijas Celtniecība"), kurš iznāca līdz 1940. gada jūnijam. — 421.

”* „Ekonomičeskaja Žizņ“ („Ekonomiskā Dzīve") — dienas avīze; iznāca no 1918. gada novembra kā Taulns saimniecības augstākās padomes un saimniecisko tautas komisariātu organs. Avīzi izdeva līdz 19.37. gada novembrim; pēdējā laikā tā bija PSRS Finanču tautas komisariāta, Valsts bankas un citu PSRS finanču iestāžu un banku darbinieku arodbiedrības CK organs. — 423.

„Dekrēts par diktatora varu" — tā meņševiki un eseri demagoģiski nosauca Tautas Komisāru Padomes dekretu „Par pārvaldes centralizāciju, dzelzceļu apsardzību un to pārvadāšanas spēju kāpinājumu", kas publicēts presē 1918. gada martā. — 434.

KK(b)P IX kongress izvirzīja kooperativu sekciju, kura 1920. gada 2. apriļa sēdē apskatīja vairākus kongresa apspriešanai iesniegtus tēžu variantus par kooperāciju. Sekcijas sēdē sākumā par pamatu lika pieņemtas Miļutina tezes, kurš ieteica kooperācijas pārval-stiskošanu. Pēc Ļeņina runas pret Miļutina tēzēm kongress ar lietum lietu balsu vairākumu pieņēma rezolūciju, kuru aizstāvēja Ļeņins. — 438.

Dokuments „Par kompromisiem“ ir sākums Ļeņina rakstam, kas palicis nepabeigts. Domas, kas izteiktas šai dokumentā, Ļeņins sīkāk attīstījis savā darbā „Bērnišķīgā „kreisuma" slimība komunismā". — "8.

Sk. F. Engelsa „Komūnas blankistisko emigrantu programu" (K. Marksa un F. Engelsa Raksti, XV sēj., 1935., 224.—

230. lpp.). — "9-

101 Telegramas tekstu sastādījis V. I. Ļeņins kopīgi ar ,1. V. Staļinu. — 451.

,0’ Viskrievijas• 1 kalnraču konstitnēhanās kongress nolika Maskavā 1920. gadā no 1. līdz 0. aprilim. Kongresā piedalījās 173 delegāti, kuri pārstāvēja apmēram 200 000 kalnrūpniecības strādnieku. Ļeņins kongresā teica runu starp 4. un 0. aprili. — 452.

ни Viskrievijas "1 arodbiedrību kongress notika Maskavā Arodbiedrību namā 1920. gadā no 6. līdz 13. aprilim. Kongresā piedalījās apmēram 1 000 delegātu, kuri pārstāvēja vairāk nekā 4 miljonus arodbiedrības biedru. Komunistu un viņiem simpatizējošo bija I 180. Kongresa dienas kārtībā bija šādi jautājumi: pārskats par VĀCI’ darbību; pārskats par Darba tautas komisariāta darbību; arodbiedrību uzdevumi; organizatoriskais jautājums; tarifu politika; strādnieku materiālā apgāde; arodbiedrības un tautas saimniecība; starptautiskā arodkustība: kultūras un izglītības darbs.

Ļeņins teica runu kongresa otrajā plenārsēdē. Noklausījies Ļeņina runu, kongress pieņēma rezolūciju: griezties pie Padomju Krievijas strādniekiem un visiem darba ļaudīm ar aicinājumu uzsākt enerģisku cīņu pret saimniecisko sabrukumu, panākt arodbiedrību biedru stingru darba disciplīnu un pastiprināt caur arodbiedrībām komunistiskās partijas vadībā strādnieku masu iesaistīšanu komunistiskajā celtniecībā. — 150.

Runa ir par vienas dienas avīzi „Kominuņistiēeskij Subbolņik" („Komunistiskā Sestdienas Talka"), ko sagatavoja sestdienas talkā 1020. gada 10. aprīlī Maskavas avīžu un telegrāfā aģentūras ,,ROSTA“ redakcijas un līdzstrādnieki. — 172.

Viskrievijas III tekstilrūpniecības strādnieka kongress notika Maskavā 1920. gadā no 16. lidz 20. aprīlim. Kongresā piedalījās 358 delegāti: no tiem — 190 komunisti un viņiem simpatizējošie, 156 bezpartejiskie un 3 meņševiki. Ļeņins teica runu kongresa sestajā plenārsēdē. Prezidijs visa kongresa vārdā apsveica Ļeņinu sakarā nr viņa piecdesmit gadu jubileju, delegāti Ļeņinu apsveica vētrainām ovācijām. — 175.

ни j),„. godu V. I. Ļeņina piecdesmit gadiem KK(b)P Maskavas komi leja organizēja vakaru, kurā piedalījās partijas Maskavas darbinieki. Vakarā par Ļeņinu teica runas: J. V. Staļins, A. M. Gor-kijs, A. V. Lunačarskis, M. S. Oļminskis un cili. V. I. Ļeņins, vētrainiem aplausiem dedzīgi saņemts, teica atbildes runu. — 1Л2.

V. I. ĻEŅINA DZĪVES UN DARBĪBAS DATI

(1919. gudri septembris 1920. gudri aprīlis)

191»

Septembris, 3.

Ļeņins Maskavas pils. Basmanija, Leforta, Alekseja nn Soko|ņiku rajonu strādnieku un sarkanarmiešu bezpartejiskā konferencē teic runu par pašreizējo momentu.

Septembris, 5.

Ļeņins telegrafē Baškirijas revolucionārajai komitejai, ka nepieciešams steidzīgi pārsviest haškiru karaspēka daļas Pclrogradas aizstāvēšanai; nosūta sveicienus sarkanarmiešiem liaškiriem.

Septembris, 12.

Ļeņins vada Aizsardzības Padomes sēdi, kurā tiek apspriesti jautājumi; par Piemaskavas akmeņogļu baseina darba rezultātiem; par sevišķi svarīgos aizsardzības darījos strādājošo Petrogra-das un Kronštates strādnieku apgādi ar pārtiku u. c.

V. I. Ļeņins pārsūta J. V. Staļinam Smojnija (Pet rogradā) strādnieku un kalpotāju komitejas ziņojumu, ka Pctrogradas Padomes aparals piesārņots ar neatbilstošiem cilvēkiem, un lūdz iecelt stingru revīziju ziņojumā minēto faktu izmeklēšanai.

Septembris, ".

Ļeņins raksta vēstuli S. 1. Gusevam, kurā asi kritizē Republikas Revolucionārās kara padomes militāro operāciju vadību, kritizē Trocki, kas dez organizējis darbu Dienvidu frontē.

Septembris, 18.

-20. Ļeņins raksta rakstu „Kā buržuāzijā izmanto renegatus".

Septembris, 23.

Ļeņins raksta vēstuli „Amerikas strādniekiem". Ļeņins teic runu Maskavas pilsētas IV bezparte jiskā strādnieču konferencē.

Septembri». ?f.

Ļeņins vada Aizsardzības Padomes sēdi, kurā liek apspriesti jautājumi: par rajona noteikšanu kara stāvokļa ievešanai sakarā ar Deņikina uzbrukumu un par šā rajona sagatavošanu aizsardzībai; par vispārējās militārās apmācības organizēšanu; par pārtikas sagādes armijas apgādāšanu ar ieročiem un ■••tērpu u. c.

Septembris, '16.

Ļeņins vada KK(b)P CK plēnumu. Plēnumā liek apspriesti jautājumi: par partijas nedēļas sarīkošanu, par attiecībām pret kazakiem u. c. Plenums nolemj sūtīt J. V. Staļinu uz Dienvidu fronti, lai organizētu Deņikina sagrāvi.

Septembris un oktobris

Ļeņins strādā pie plāniem un konspektiem brošūrai „Par proletariāta diktatūru".

Oktobris, 1.

Ļeņins nosūta tclegruniu Petrogradas strādniekiem, kurā apsveic viņu enerģisko darbu, izdarot mobilizāciju Dienvidu frontei.

Oktobris, ,‘i.

Ļeņins raksta rakstu „Petrogradas strādnieku piemērs".

Oktobris, 5.

Ļeņins raksta atbildi uz amerikāņu avīzes „The Chicago Daily News" korespondenta jautājumiem.

Oktobris, 6.

Ļeņins nosūta apsveikumu Krievijas komunistiskās jaunatnes savienības Viskrievijas II kongresam.

Oktobris, 8.

Ļeņins dod direktivu Orenburgas guberņas komitejai un guberņas,izpildu komitejai palīdzēt Dienvidu frontei ar kaujas papildspēkiem.

Oktobris. JO.

Ļeņins raksta rakslu „Sveiciens Itālijas, Francijas un Vācijas komunistiem".

Ļeņins lelegramā Ufas strādniekiem, kuri atjaunojuši tiltu pār Bclajas upi, izsaka pateicību par darbu pabeigšanu pirms termiņa.

Oktobris, ".

Ļeņins raksta rakstu „Strādnieku valsts un partijas nedēļa".

Oktobris. 13.

Ļeņins nosūta lelegramu V armijas Revolucionārajai kara padomei un Turkestanas frontes komandierim M. V. Frunzem ar CK direktivu par palīdzības sniegšanu Dienvidu frontei.

Oktobris, ".

Ļeņins telegramā Petrogradas Padomes Izpildu komitejai dod direktīvu — izdarīt padomju iestāžu darbinieku mobilizāciju frontei, atsist Jude-ņiča uzbrukumu un turpināt palīdzības sniegšanu Dienvidu frontei.

Oktobris, 15.

Ļeņins dod rīkojumu Kepublikas Revolucionārajai kara padomei steidzīgi nosūtīt uz Dienvidu fronti, pēc J. V. Staļina pieprasījuma, radiostacijas.Ļeņins dod norādījumu N. A. Semaško izstrādāt dekrēta projektu par Ievainoto palīdzības komitejas nodibināšanu pic VC.IK.

Oktobris, 16.

Ļeņins no Maskavas Padomes balkona teic apsveikuma runu Jaroslavas un Vladimirus guberņas strādnieku komunistu vienībām, kas dodas uz De-ņikina fronti.

Oktobris, П.

Ļeņins raksta uzsaukumu ,.Petrogradas strādniekiem un sarkanarmiešiem".

Oktobris, 17. un Iti.

Ļeņins pieprasa no Pārtikas lautas komisariāta ziņas par Petrogrudai nosūtīto pārliku un iesniedz šīs ziņas Petrogradas Padomei.

Oktobris, 15.

Ļeņins dod direktīvu KK(b)P Petrogradas komitejai paātrināt Judeņiča sagrāvi; paziņo par kara spēka nosūtīšanu uz Petrogradas fronti.

Oktobris, t'J.

Ļeņins raksta uzsaukumu „Biedriem sarkanarmiešiem".

Oktobris, ‘JO.

Ļeņins dod direktīvu Tulas guberņas izpildu ko mitējas priekšsēdētājam un Tulas guberņas kara komisāram — koncentrēt visus spēkus kara un kara apgādes darbam, militarizējot šeit visu darbu.

Oktobris, 21.

Ļeņins raksta rakstu „Partijas nedēļas rezultāti Maskavā un mūsu uzdevumi".

Oktobris, 22.

Ļeņins dod norādījumu Republikas Revolucionārajai kara padomei par ‘20 tūkstoš Pelrogradas strādnieku papildrnobilizaeiju Judeņiča galīgai sagrāvei.

Oktobris, 24.

Ļeņins Arodbiedrību nama Zilajā zālē teic apsveikuma runu frontei mobilizētajiem Ivanovo-Vozņc-senskus strādniekiem komunistiem.

Ļeņins teic runu J. M. Sverdiova vārdā nosauktās universitātes klausītajiem, kas dodas uz fronti.

Oktobris. ŽS.

Ļeņins Icic runu ārpusskolas izglītības kursu klausītājiem, kas dodas uz fronti.

Ļeņins raksta vēstules ārzemju komunistiem: Francijas, Itālijas komunistiem, Vācijas Komunistiskās partijas CK locekļiem un komunistu grupai, kuri atšķēlušies no Vācijas Komunistiskās partijas.

Oktobris, 30.

Ļeņins raksta rakstu „Ekonomika un politika proletariāta diktatūras laikmetā".

Novembris, 1.

Ļeņins pa tiešo vadu uz Petrogradu dod norādījumu — koncentrēt pie Petrogradas lielus spēkus Judcņiča sagrāvei.

Novembris. 5.

Ļeņins raksta rakstu „Sveiciens Petrogradas strādniekiem" sakarā ar Padomju varas otro gadadienu.

Novembris, ti.

Publicēts Ļeņina raksts „Padomju vara un sievietes stāvoklis", kas sarakstīts sakarā ar Padomju varas otro gadadienu.

V. I. Ļeņins vada KK(b)P CK Politbiroja sēdi, kurā tiek izlemts jautājums par Viskrievijas partijas konferences un Viskrievijas Padomju kongresa sasaukšanu. Pēc J. V. Staļina priekšlikuma pieņem lēmumu par papildspēkiem Dienvidu frontei.

Novembris, 7.

Publicēts Ļeņina raksts „Padomju varas divi gadi".Ļeņins VCIK, Maskavas Padomes, VACP un fabriku un rūpnīcu komiteju apvienotā sēdē teic Oktobra revolūcijas otrajai gadadienai veltītu runu.

Novembris, 10.

Publicēta Ļeņina vēstule „Biedriem Turkeslanas komunistiem".

Novembris. "

Ļeņins telegrafē Austrumu frontes īpašās pārtikas sagādes komisijas priekšsēdētājam, ka nepieciešams nokārtot Uralu strādnieku apgādāšanu ar pārtiku.

Ļeņins vada Tautas Komisāru Padomes sēdi, kurā tiek apspriesti jautājumi: par vienota mežsaimniecības organa nodibināšanu -— raksta lēmuma projektu; par padomju kalpotāju mobilizēšanu malkas sagādei; par Treljakovu galerijas, bibliotēku un cilu kultūras un izglītības iestāžu nodrošināšanu ar kurināmo; par biedriskām disciplināri ie-sām n. c.

Novembris. Vi.

Publicēta Ļeņina uzrakstītā KK(b)P Centrālās Komitejas cirkulārā vēstule partijas organizācijām „Cīņā prel kurināmā krizi“.

Novembris, IS.

Ļeņins leic runu Viskrievijas I apspriedē par par-lijas darbu uz laukiem.

Novembris, 2/.

V. I. Ļeņins, piedaloties .1. V. Staļinam, vada uz Viskrievijas " Austrumu tautu komunistisko orga nizaciju kongresu atbraukušo delegātu grupas iepriekšēju apspriedi.

Ļeņins vada Politbiroja sēdi, kurā tiek apspriests un pieņemts viņa uzrakstītais projekts rezolūcijai par Padomju varu Ukrainā.

Novembris, 22.

Ļeņins nolasa referātu Viskrievijas II Austrumu tautu komunistisko organizāciju kongresā; kongresu atklāja J. V. Staļins.

Novembris, ?/.

Ļeņins dod direktīvu TSAP prezidijam apspriest jautājumu par to, lai avīzē „Ekonomičeskaja 2izņ“ tiklu iespiesti periodiski pārskati par darba rezultātiem lautas saimniecības galveno nozaru attīstīšanā.

Novembris, 2.9,

Ļeņins vada KK(bjP CK plēnumu, kurā tiek apspriesti jautājumi: par Viskrievijas partijas konferences un Viskrievijas Padomju kongresa sagatavošanu, par Padomju varu Ukrainā u. c.

Decembris, ?.—4.

Krievijas komunistiskās (boļševiku) partijas Vili Viskrievijas konference. Ļeņins vada konferences darbu.

Decembris, 2.

Ļeņins atklāj konferenci ar ievadrunu, liek ievēlēts prezidijā un vada konferences pirmo (rīta)sēdi.

Ļeņins konferences otrajā (vakara) sēdē nolasa ziņojumu par Centrālās Komitejas politisko darbību un leic galavārdu ziņojumam.

Ļeņins raksta rezolūcijas projektu jautājumā par starptautisko politiku: projektu konference pieņem.

Decembris. .1.

Ļeņins konferences trešajā (rīta) sēdē leic runu par Padomju varu Ukrainā.

Ļeņins konferences ceturtajā (vakara) sēdē teic galavārdu jautājumā par Padomju varu Ukrainā

Decembris, i.

Ļeņins teic runu zemkopības koiuunu un lauksaimniecības arteļu I kongresā.

Decembris, b. !>.

Viskrievijas VII strādnieku, zemnieku, sarkanarmiešu un kazaku deputātu Padomju kongress. Ļeņins vada kongresa darbu.

Decembris, 5.

Ļeņinu kongresa pirmajā sēdē ievēlē prezidijā, viņš nolasa VCIK un Tautas Komisāru Padomes ziņojumu un iesniedz rezolūcijas projektu par starptautisko politiku; projektu kongress vienbalsīgi pieņem.

Decembris, 6'.

Ļeņins kongresa otrajā sēdē teic galavārdu VCIK un Tautas Komisāru Padomes ziņojumam.

Decembris, 8.

Ļeņins kongresa organizatoriskās sekcijas otrajā sēdē piedalās debatēs pēc referātā par padomju celtniecību.

Decembris, 9.

Vil Padomju kongresa piektajā sēdē V. 1. Ļeņinu un J. V. Staļinu ievēlē par VCIK locekļiem.Ļeņins teic noslēguma runu, kongresu slēdzol.

Decembris, ".

Ļeņins telegramā Orlas guberņas pārtikas komisāram uzdod izmeklēt Lavrovas pagasta zemnieku sūdzību par to, ka viņiem uzliktas augslas labības nodevas, un, ja sūdzība pamatota, — nodevas pazemina!.

Decembris, Ki.

Ļeņins raksta rakstu „Satversmes sapulces vēlēšanas un proletariāta diktatūra".

Decembris, ne agrāk par ".

Ļeņins divās zīmītēs Tieslietu tautas komisāram 1). 1. Kurskim dod norādījumus par pasākumiem, kā cīnīties pret birokrātismu.

Decembris, 18.

Avīzē ,,Smena“ iespiests Ļeņina apsveikums sakarā ar Petrogradas komjaunatnes sarīkoto „jaunatnes nedēļu".

Decembris, 19.

Ļeņins Presņas rajonā Prochorova (tagad Trech-gornajas) manufaktūras telpās teic runu mītiņā, kas veltīts Maskavas 1905. gada decembra bruņotās sacelšanās gadadienai.

Decembris, W.

Ļeņins KK(b)P Maskavas pilsētas konferencē no lasa ziņojumu par sestdienas talkām.

Decembris. ?/,

Ļeņins dod rīkojumu Austrumu frontes uu V ar mijas Revolucionārajām kara padomēm, kā ari visām Satiksmes tautas komisariala iestādēm, darīt visu iespējamo, lai steidzīgi nosūtītu uz centru ne mazāk kā divsimt lokomotīvju, kuras nepieciešamas karaspēka un pārtikas maršrutu vilcienu virzīšanai tālāk.Ļeņins nosūta direktīvu IvKl'bļP Tūtas guberņas komitejai un Tūtas guberņas izpildu komitejai par steidzīgu palīdzības organizēšanu Maskavai pārtikas ziņā.

Decembris, '>.1.

Ļeņins vada Tautas Komisāru Padomes sēdi. kurā tiek apspriesti jautājumi: par zinātnieku stāvokļa uzlabošanu; par VI Padomju kongresā pieņemto likumu nelokāmu realizēšanu dzīvē u. e.

Decembris, liti.

Ļeņins nosūta Kharkovas guberņas izpildu komitejai telegramu ar rīkojumu sasprindzināt visus spēkus ogļu nogādāšanai uz centru un pastiprinātam lokomotīvju remontam.

Decembris. !№.

Ļeņins raksta „Vēstuli Ukrainas strādniekiem un zemniekiem sakarā ar uzvarām pār Deņikinu".

Decembris.

Ļeņins raksta CK Politbiroja rezolūcijas projektu par boroljbistu partiju; izvirza jautājumu par šās partijas, kura rīkojās pret proletariāta interesēm, likvidēšanu.

Decembru otru puse.

Ļeņins sastada salīdzinošas tabulas projektu par to, kā laikā līdz imperiālistiskajam karam un pēc Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas KSPPR iedzīvotāji patērējuši uztura produktus; projektu nosūta atsauksmei Centrālajai statistikas pārvaldei.

Decembris. ill.

Ļeņins Basmanija rajonā (Labības biržas telpās) jaungada vakara teic runu par Sarkanās Armijasgūtajā.....zvarām un par priekšā stāvošo cīņupret ekonomisko sabrukumu.

Jnmmris. !>.

1920Ļeņins uzdod Pārtikas tautas komisariāta kolēģijas loceklim A. I. Svidcrskim pieņemt Balašinskas fabrikas strādnieku pārstāvjus jautājumā par strādnieku apgādi ar pārtiku un lūdz, Jai viņam paziņo pieņemto lēmumu.

Janvāris, 9.

Ļeņins vada Aizsardzības Padomes sēdi, kurā tiek apspriests jautājums par pasākumiem, kā uzlabot ogļu rūpniecību Uralos, u. c.

Junvaris, 1(1.

Ļeņins raksta apsveikuma vēstuli Pelrogradas guberņas strādnieču un zemnieču kongresam.

Junvaris, 1'J.

Ļeņins telegrainās "1 un V armijas Revolucionārajām kara padomēm apsveic "1 armiju sakarā ar tās pārveidošanu par darba armiju; zīmītē pārtikas tautas komisāram A. D. Cjurupam uzmet Tautas Komisāru Padomes lēmuma projektu šai jautājumā.Ļeņins VAĢP komunistiskās frakcijas sēdē teic runu par disciplinas nozīmi, par vienvadību un koleģialitāti saimniecisko uzņēmumu pārvaldīšanā.

Junvaris, 13.

Ļeņins runā VC1K komunistiskās frakcijas sēdē jautājumā par darba klausību.

Janvaiis, Id.

Ļeņins vēstulē Tomskim VAC Padomē asi kritizē vilcināšanos, birokrātismu un tūļīguinu, ko VACP vadītāji izrāda kvalificētu strādnieku izmantošanā transporta atjaunošanas darbā; prasa spert praktiskus soļus cīņai pret birokrātismu.

Junvaris, 17.

Ļeņins vada Tautas Komisāru Padomes sēdi, kurā tiek apspriesti jautājumi; par sējas platības palielināšanu; par pasta un telegrāfā darba stāvokli — iesniedz labojumus lēmuma projektam; par nāves soda atcelšanu; par A. I. Herccna piemiņas saglabā šanu mūžos; par pasākumiem padomju kalpotāju stāvokļa uzlabošanai u. c.Ļeņins dod direktīvu Turkestanas frontes komandierim M. V. Frunzem paātrināt Alcksandrovas-Gajas—Embas dzelzceļa būvi un naftas izvešanu uz centru.

Junvaris, 20.

V. I. Ļeņins vada Tautas Komisāru Padomes sēdi, kurā tiek apspriests J. V. Staļina iesniegtais nolikums par Ukrainas darba armijas padomi (Ukrsovtrudarm). Ar Tautas Komisāru Padomes lēmumu J. V. Staļinu ieceļ par Ukrainas darba armijas padomes priekšsēdētāju.

Junvaris, 23.

Ļeņins vada CK Politbiroja sēdi; iesniedz direkti vas projektu nolikuma izstrādāšanai par Strādnieku un zemnieku inspekciju.Ļeņins vēstulē G. M. Kržižanovskiin dod norādījumus KSFPll elektrifikacijas plāna sastādīšanai.

Janvāris. 24.

Ļeņins raksta un nosūta J. V. Staļinam piezīmes pie nolikuma par Strādnieku un zemnieku inspekciju.Ļeņins teic runu Presņas rajona strādnieku un sarkanarmiešu bezpartejiskā konferencē.

Janvāris. 2.V

V. 1. Ļeņins nosūta J. V. Staļinam atsauksmei Pārtikas sagādes armijas galvenās pārvaldes lūgumu — caurskatīt partijas CK lēmumu par pārtikas sagādes darbinieku pārcelšanām Rietumu frontē — un apspriežas ar viņu par šo jautājumu.

Janvāris. Hi.

V. 1. Ļeņins, piedaloties .1. V. Staļinam, vada apspriedi jautājumā par kooperāciju; apspriedē liek apspriesti jautājumi; par dažādu kooperācijas veidu apvienošanu un par kooperalivu kongresu Padomes likvidēšanu, kā arī par patērētāju kooperācijas lomu sagādēs; raksta lēmumu projektus un direktīvas par kooperāciju.

Jnuvnris. 27.

Ļeņins teic runu Viskrievijas III tautas saimniecības padomju kongresā.Ļeņins vada Tautas Komisāru Padomes sēdi; ierosina apspriest iesnieguma projektu Polijas valdībai sakarā ar buržuāziski muižnieciskās Polijas gatavojamo uzbrukumu Padomju Krievijai. Sēdē pieņem dekrētus par kooperāciju, kā arī apspriež jautājumus; par padomju saimniecību pārvaldīšanu. par ārējo tirdzniecību u. c.

Janvāris, .'II.

Ļeņins vada partijas CK plēnuma darbu; plenums apstiprina rezolūciju par Strādnieku un zemnieku inspekciju.

Februāris, 1.

Ļeņins raksta vēstuli Aizsardzības Padomes locekļiem, kurā norāda uz vairākiem steidzamiem pasākumiem sakarā ar dzelzceļa transporta katastrofisko stāvokli.Ļeņins raksta piezīmes sakarā ar lēmuma projektu par strādnieku un kalpotāju prēmēšanu.Ļeņins guberņu un apriņķu izpildu komiteju priekšsēdētāju apspriedē runā jautājumā par izpildu komiteju uzdevumiem.

Februāris, 2.

Ļeņins VC1K VII sasaukuma pirmajā sesijā sniedz ziņojumu par Vt'.IK un Tautas Komisāru Padomes darbību.

Februāris, 3.

Ļeņins uzdod Ņižņij-Novgorodas guberņas iepildu komitejas priekšsēdētājam veicināt Ņižņij-Novgo-rodas radiolaboratorijas darbu.

Februāris, 4.

Yr. I. Ļeņins pa tiešo vadu griežas pie J. V. Staļina ar lūgumu koncentrēt visu uzmanību un enerģiju, lai palīdzētu Kaukazijas frontei.

l.uh 5. februārim.

Ļeņins raksta ,,KKP atbildes projektu (jeb lezes) uz Vācijas neatkarīgās s.-d. partijas vēstuli".

Februāris, 5.

Ļeņins teic runu Maskavas mezgla dzelzceļnieku konferencē.

Februāris, ?.

Ļeņins raksta rakstu „Ja karš, tad kā jau karā".

Februāris, 9.

Ļeņins teic runu Blaguša-Leforla rajona strādnieku un sarkanarmiešu bezpartejiskā konferencē.

Februāris, ".

Ļeņins rakstu rakstu „Publicista piezīmes".

Februāris, 10.

V. 1. Ļeņins telegramā .1. V. Staļinam uz Charkovu atzīst par pareiziem J. V. Staļina pasākumus pērti kas reparticijas samazināšanā, kā arī to, ka daļu savāktās labības izsniedz trūcīgajiem.

Februāris, 17.

Ļeņins pa telegrāfu pieprasa G. K. Ordžonikidzem ziņas par padomju karaspēka stāvokli Kaukazijas frontē; prasa spert steidzīgus soļus tā kaujasspēju pastiprināšu nai.

Februāris, 18.

V. I. Ļeņins telegramā J. V. Staļinam uz Charkovu atzīst J. V. Staļina izdarītos pasākumus Ukrainā par pareiziem un dod norādījumus, ka Kaukazijas frontei steidzīgi jīļsūla pastiprinājumi, kā arī jā-pasliprina labības, ogļu u. c. pievedumi.Ļeņins raksta atbildes uz amerikāņu avīzes ..New York Evening Journal" („Ņujorkas Vakara Avīze") un angļu avīzes „Daily Express" („Dienas Ekspresis") korespondentu jautājumiem.

Februāris, 20.

V. I. Ļeņins pa tiešo vadu nosūta J. V. Staļinam tclegramu uz Charkovu ar lūgumu spert steidzīgus soļus, lai nekavējoties pārsviestu divas divīzijas no Dienvidrietumu frontes uz Kaukazijas fronti.Savā atbildes telegramā Л. V. Staļins apgalvo V. 1. Ļeņinam, ka viss iespējamais tiks darīts.

Februāris, 21.

Ļeņins raksta aicinājumu „Sievielēm-strādniecēin" sakarā ar Maskavas Padomes vēlēšanām.

Ļeņins <lo<J pavēli Aleksandrovas-Gajas—Emhas dzelzceļa būves vadītājiem spert enerģiskus soļus dzelzceļa būves pasteidzināšanai; Strādnieku un zemnieku inspekcijas tautas komisariātam un Republikas Revolucionārajai kara padomei uzdod nodrošināt dzelzceļa būvi ar nepieciešamiem naudaslīdzekļiem, transportu, degvielām un citiem .....terialieni.

Februāris, 22.

V. 1. Ļeņins telegrams J. V. Staļinam uz Charkovu norāda uz to, ka visās kara iestādēs nepieciešami tulki un ka nepieciešams pieņemt iesniegumus un dokumentus ukraiņu valodā.

V. I. Ļeņins telegramā ,Г. V. Staļinam uz cnarKOvu dod norādījumus trūcīgo un vidējo zemnieku organizēšanas jautājumā; uzdod darīt visu iespējamo Dcņikina sagrāves paātrināšanai.23. februāra atbildes telegramā J. V. Staļins paziņo V. I. Ļeņinam par soļiem, kādi sperti karaspēka koncentrēšanā, lai pabeigtu Dcņikina sagrāvi.

Februāris, 25.

Ļeņins teic runu Viskrievijas "1 guberņu lautas izglītības nodaļu ārpusskolas apakšnodaļu vadītājuapspriedē.

Ļeņins vēstulē Pārtikas lautas komisariātu kole ģijas locekļiem uzdod steidzīgi apspriest jau tājumu par palīdzības sniegšanu pārtikas ziņā Maskavas guberņas Uchtomskas (Ļubercckas) rūpnīcas strādniekiem.

Februāris, 2/.

Ļeņins dod norādījumus Republikas Revolucionārajai kara padomei — pievērst visu uzmanību Rietumu frontes nostiprināšanai sakarā ar to, ka nepieciešams gatavoties karam ar panu Poliju gadījumā, ja tā uzstātos prot Padomju Krieviju.

Ļeņins vēstulē Pārtikas lautas koffrtsariala kolēģijas locekļiem lūdz dot izziņu par pārtikas devas palielināšanas iespēju Tveras guberņas Vesjegonas apriņķa skolotājiem.

Februāris, 2S.

Francijas sociālistiskās partijas Slrasburgas kou gresā liek nolasīta Ļeņina atbildes vēstule 7.. l.on gē, kurā Ļeņins paziņo, ka Francijas sociālistisko partiju var uzņemt III Internacionālē tikai ar no teikumu, ja no partijas rindām izslēdz oportn nislus.

518

V. I. ĻEŅINA DZĪVES UN DARBĪBAS DATI

Februāris.

Ļeņinu ievēlē par deputātu Maskavas Padomē no Valsts konditorejas izstrādājumu fabrikas Nr. .8 (tagad fabrika „Boļševiki un no Chovrino stacijas strādniekiem un kalpotājiem.

Marts, t.

Ļeņins pieņem Glueliovas manufaktūras strādnieku delegāciju; pieprasa Pārtikas tautas komisariātam, Galvenajai tekstilrūpniecības pārvaldei un Zemkopības lautas komisariātam ziņas, kāds ir šā uzņēmuma strādnieku pārtikas stāvoklis. Ļeņins nolasa referātu Viskrievijas I darba kazaku kongresā.Ļeņins teic runu Viskrievijas " medicīnas sani-1пгй darba darbinieku kongresā.

Marts, 2.

Publicēta Ļeņina uzrakstītā Centrālās Komitejas vēstule KIv(b)P organizācijām par gatavošanos uz partijas kongresu.

Marts, 4.

Ļeņins raksta rakstu „Starptautiskajai strādniefu dienai*1.

Marts, 0.

Ļeņins teic runu Maskavas strādnieku un sarkanarmiešu deputātu Padomes sēdē.Ļeņins teic runu Maskavas Padomes svinīgajā sēdē, kas veltīta III Internacionāles dibināšanas pirmajai gadadienai.

Marts, 9.

Ļeņins dod direklivu Sibīrijas revolucionārajai komitejai nekādi nepiekāpties pret meņševikiem un eseriem sarunās par viņu piedalīšanos valdībā kura nodibinājusies Tālajos Austrumos.

Marts, JO.

Ļeņins dod rīkojumu tautas komisariātiem sasaukt apspriedi, kurai , jāizstrādā steidzīgi pasākumi Ivanovo-Vozņesenskas guberņas strādnieku pārtikas stāvokļa uzlabošanai.Ļeņins vada Aizsardzības Padomes sēdi, kurā tiek apspriesti jautājumi: par dzelzceļa transportu; par Aizsardzības Padomes rīcības sēžu organizēšanu — iesniedz papildinājumus lēmuma projektam; par Ka.širas elektrostacijas būves apgādi ar darba spēku; par Ivanovo-Vozņesenskas strādnieku apgādi ar pārtiku u. c.

Marts, II.

V. I. Ļeņins telegramā G. K. Ordžonikidzem Kauka-zijas frontē dod norādījumu, ka jāpārsviež kara spēks uz Rietumu fronti, jo ir iespējams buržua ziski muižnieciskās Polijas uzbrukums Padomju Krievijai; telegramas norakstu nosūta .1. V. Staļinam uz Dienvidrietumu fronti.

Marts, П.

Ļeņins raksla zimlli G. M. Kržižanovskim sakarā ar pirmuzmetumu programatiskam ziņojumam par GOELRO (Krievijas valsis elcktrifikacijas komisijas) darbību.Ļeņins telegrams S. M. Kirovam uz Astrachaņu prasa viņa domas jautājumā par nal'las pārvadāšanas veidu.

Marls, 16.

Ļeņins teic runu Viskrievijas III ūdenstransporta strādnieku kongresā.Ļeņins VACP komunistiskās frakcijas sēdē runā, aizstāvēdams vienvadības principu saimniecisko uzņēmumu pārvaldīšanā.

Marts, te.

Ļeņins svinīgajā sēru sēdē Lielajā teātrī teic .1. M. Sverdlova piemiņai veltītu runu.

Marls, 17.

Ļeņins nosūta tclegramu uz Kaukazijas frontes Revolucionāro kara padomi G. K. Ordžonikidzem ar direktīvu pielikt visas pūles Baku ieņemšanai.

Marts, lit

Ļeņins vada Aizsardzības Padomes sēdi, kurā tiek apspriesti jautājumi: par steidzīgiem pasākumiem Republikas robežu apsardzības pastiprināšanai; par ūdens!ransporlu; par komisijas nodibināšanu zaudējumu aprēķināšanai, kurus Padomju republikai nodarījuši imperiālistisko valstu uzbrukums un blokāde.Ļeņins telegramā A. M. Gorkijam uz Petrogradu paziņo, ka viņa lūgums par zinātnieku apgādes uzlabošanu ir izpildīts.

Marls, Гг.

Ļeņins pieņem Austrumu tautu komunistisko organizāciju Centrālā biroja pārstāvjus un apspriežas ar viņiem par Talarijas republikas organizēšanu.

Marls, 2.7

Ļeņins vada Tautas Komisāru Padomes sēdi. kurā tiek apspriesti jautājumi: projekta apstiprināšana nolikumam par Krievijas valsts elektrifi-kacijas komisiju; par uzņēmumiem, kuriem jā atrodas tiešā TSAP centrālo orgānu pārziņā, — raksla lēmuma projektu; par mežu koncesiju Igaunijai u. r.

Marls, 2■>

Ļeņinu KK(b)P Maskavas pilsētas konferencē ievēlē par delegātu KK(b)P IX Viskrievijas kongresam.

Ļeņins vada Aizsardzības Padomes un Tautas Komisāru Padomes sēdes, kurās tiek apspriesti jautājumi: par ūdenstransportu; par labības un zivju pastiprinātu izvešanu uz centru; par to, ka jānodibina Komiteja zinātnieku dzīves apstākļu uzlabošanai, u. e.

Л/ ar Irt beigas.

Ļeņins teic divas runas ierakstīšanai skaņu platēs: „Par darbu transportam" un ..Par darba discip-linu“.

Marts, 2!). aprīlis, ū.

Krievijas komunistiskās (boļševiku) partijas IX kongress. Ļeņins vada kongresa darbu.

Marts, it).

V. I. Ļeņins atklāj kongresu ar ievadrunu.V. 1. Ļeņinu un J. V. Staļinu ievēlē par kongresa prezidija locekļiem.Ļeņins sniedz pārskata ziņojumu par partijas Centrālās Komitejas politisko darbību.

Marts. ,40.

Ļeņins kongresa otrajā (rīta) sēdē teic galavārdu CK ziņojumam.

Marts, ,".

Ļeņins kongresa ceturtajā (rīta) sēdē teic runu par saimniecisko celtniecību.

Marts и,'i ii/i rills.

Ļeņins raksta rakstu „Par kompromisiem".

Aprīlis, 2.

V. 1. Ļeņins un .1. V. Staļins nosūta telegramu uz Kaukazijas frontes Revolucionāro kara padomi (i. K. Ordžonikidzem ar direktīvām, kā izturēties pret musulmaņiem. • it īpaši tad. kad ieies Page slaiiā.

Aprīlis, .4,

Ļeņins KKļbļP IX Kongresa astotajā (vakara) sēdē teic runu par kooperāciju.

1 prihs, ļ, ti.

Ļeņins teic runu Viskrievijas ! kalnraču konstiluē-šanās kongresā.

Aprilis, 5.

Kongresa desmitajā )rila) sēdē liek paziņots, ka V. I. Ļeņins un .1. V. Staļins ievēlēti KK(b)P Centrālās Komitejas sastāvā.Ļeņins teic galavārdu, kongresu slēdzot.Ļeņins teic īsu runu sakarā ar kandidātu sarakstu Centrālās Komitejas locekļu vēlēšanām

Kongresa delegāti godina V. I. Ļeņinu sakarā nr viņa piecdesmitās dzimšanas dienas tuvošanos: runas teic: M. I. Kaļiņins, J. M. Jaroslavskis, F. J. Kons u. c. Pieņem lēmumu par V. I. Ļeņina Kopotu Rakstu izdošanu.

Aprīlis, 6.

Ļeņins raksta vēstuli V'. V. Adoralskim uz Ka zaņu ar pieprasījumu, kādas viņam ir iespējas savākt materiālus pilsoņu kara vēsturei un Pa domju republikas vēsturei.

Ļeņins vada Tautas Komisāru Padomes sēdi, kurā liek apspriesti jautājumi: par grāmatu krājumu nacionalizāciju un par Maskavas un Pelrogradas grāmatu lielāku izmantošanu provinces un lauku vajadzībām.

.1 prills, 7.

Ļeņins teic runu Viskrievijas III arodbiedrību kongresā.

Aprīlis, S.

Ļeņins raksta rakstu „No mūžsenās iekārtas grau Sanas uz jaunās veidošanu*'.

Aprilis, ",

V. I. Ļeņins un J. V. Staļins iesniedz Darba un Aiz sardzības Padomes apstiprināšanai J. V. Staļina vadībā izstrādāto dekrēta projektu par Doņecas ' ogļu rūpniecības militarizaciju.

Aprilis, ".

V. I. Ļeņins vada Darba un Aizsardzības Padomes sēdi, kurā tiek apspriesti jautājumi: par pasākumiem, kā pastiprināt naftas izvešanu; par kontroles nodibināšanu pār kurināmā patēriņu uz dzelz ceļiem; par ogļu rūpniecības stāvokli Doņecas baseinā (jautājumu iesniedzis J. V. Staļins) u. c.

Aprīlis, 1!).

Ļeņins teic runu Viskrievijas III tekstilrūpniecības strādnieku kongresā.

1 pl iiis, 70.

Ļeņins telegramā Baltijas flotei uz Petrogradu dod pavēli nekavējoties savest kārtībā Pelrogradas ostu koku eksporta organizēšanai.

\/>rilis, 23.

V. 1. Ļeņins KK(b)P Maskavas Komitejas sapulcē, kas organizēta par godu viņa piecdesmit gadiem, teic runu par boļševiku partijas uzdevumiem. Sapulcē par Vi. I. Ļeņinu runāja .1. V. Staļins, Л. M. Gorkij.s и. c.

SATURS

UZRUNA SVERDLOVA UNIVERSITĀTES KLAUSĪTAJIEM,

KAS DODAS UZ FRONTI, 1919. G. 24. OKTOBRI ........................ 57—64

BIEDRAM LORIO UN VISIEM FRANČU DRAUGIEM, KAS PIEVIENOJUŠIES III INTERNACIONĀLEI ........................................ 65—06

VĒSTULE VĀCIJAS KOMUNISTISKĀS PARTIJAS CENTRĀLAJAI KOMITEJAI SAKARĀ AR ŠĶELŠANOS. Biedriem Paulam Levi, Klarai Cetkinai, ISberleinam un visiem Vācijas komunistiskās partijas ('.ēkas locekļiem ................................................ 67—68

BIEDRIEM KOMUNISTIEM, AGRĀKAJIEM KOPĒJĀS „VĀCIJAS KOMUNISTISKĀS PARTIJAS" BIEDRIEM, KAS TAGAD IZVEIDOJUŠI JAUNU PARTIJU ............................................... 69 -7(1

BIEDRAM SERATI UN ITĀLIJAS KOMUNISTIEM VISPĀR 71—72

PADOMJU VARA UN SIEVIETES STĀVOKLIS ................................ 99—1P2

PADOMJU VARAS DIVI GADI ........................................................................ 103—105

PADOMJU VARAS DIVI GADI. Runa VCIK, Maskavas str. un гетп. d. Padomes, VACP un fabriku un rūpnīcu komiteju apvienotā sēdē, kas veltīta Oktobra revolūcijas otrai gadadienai, tltPJ. g. 7. novembri .............................................................. ............................ 106—"5

BIEDRIEM TURK ĒSTA N A S KOMUNISTIEM ....................... "6

CĪŅA PRET KURINĀMA KRĪZI. Cirkulārā vēstule partijas organizācijām .......................................„ ................................................................. "7—120

RUNA VISKRIEVIJAS I APSPRIEDE PAR PARTIJAS DARBU UZ LAUKIEM 1919. G. 18. NOVEMBRI ............................ 121-128

REFERĀTS VISKRIEVIJAS II AUSTRUMU TAUTU KOMUNISTISKO ORGANIZĀCIJU KONGRESA 1919. G. 22. NOVEMBRI ...... 129—"»

KK(b)P GK REZOLŪCIJAS PROJEKTS PAR PADOMJU VARU UKRAINA -.....-............................................................................................... Ul—"3

KK(b)P VIII VISKRIEVIJAS KONFERENCE 191!). g. no

2. līdz i. decembrim ................................................................................................ "5—171

1. KONFERENCES ATKLĀŠANAS RUNA 2. DECEMBRI "7

2. CENTRĀLĀS KOMITEJAS POLITISKAIS ZIŅOJUMS

KUNA MĪTIŅA, KAS VELTĪTS 1905. GADA DECEMBRA SACELŠANĀS GADADIENAI, PRESŅAS КAJONĀ 19H). G.

19. DECEMBRI ............................................................................................................ 249 - 253

ZIŅOJUMS PAR SESTDIENAS TALKĀM KK(b)P MASKAVAS PILSĒTAS KONFERENCĒ 1919. G. 20. DECEMBRI 254—259

VĒSTULE UKRAINAS STRĀDNIEKIEM UN ZEMNIEKIEM SAKARA AR UZVARAM PAR DEŅIKINU ........................... 200—208

PAR KRIEVU VALODAS TĪRĪŠANU (Pārdomas villas brīžos.

1.1'„ klausoties runas sapulcēs) ..................................................................... 209

19 2 0. (j.

PETROGRADAS GUBERŅAS SIEVIEŠU KONGRESA BIROJAM .............................................................................................................................. 270

J. V. STAĻINAM 24. JANVARĪ........................................................................ 271—272

RUNA PRESŅAS RAJONA STRĀDNIEKU- UN SARKANARMIEŠU BEZPARTEJISKA KONFERENCĒ 1920. G.

21. JANVARI. .4vīzes pārskats ....................................................................... 273—277

LĒMUMU PROJEKTI UN DIREKTĪVAS PAR KOOPERĀCIJU ......... 278—279

RUNA VISKRIEVIJAS III TAUTAS SAIMNIECĪBAS PADOMJU KONGRESĀ 1920. G. 27. JANVARI. Avīzes pārskats 280—284

AIZSARDZĪBAS PADOMES LOCEKĻIEM ............................................ 285

ZIŅOJUMS VC1K VII SASAUKUMA PIRMAJĀ SESIJĀ PAR VCIK UN TAUTAS KOMISĀRU PADOMES DARBU 1920. G.

2. FEBRUĀRI ...................................................................................... 280—305

KKP ATBILDES PROJEKTS (JEB TEZES) UZ VĀCIJAS NEATKARĪGĀS S.-D. PARTIJAS VĒSTULI ..................................... 306—312

RUNA MASKAVAS MEZGLA DZELZCEĻNIEKU KONFERENCE 1920. G. 5. FEBRUĀRI, hs avīzes pārskats .............. 313—3"

JA KARŠ, TAD KA JAU KARĀ ................................................................ 315—310

RUNA BLAGUŠAS-LEFORTA RAJONA BEZPARTEJISKA KONFERENCĒ 1920. G. 9. FEBRUĀRI. Avīzes pārskats ........ 317—319

PUBLICISTA PIEZĪMES ...................................................................................... 320—329

TELEGRAMA J. V. STAĻINAM 16. FEBRUĀRI ............................ 330

TELEGRAMA Л. V. STAĻINAM 18. FEBRUĀRI ............................ 331

ATBILDE UZ AMERIKĀŅU AVlZES „NEW YORK EVENING JOURNAL" KORESPONDENTA JAUTĀJUMIEM ............ 332—331

ATBILDE UZ ANGĻU-'AVĪZES „DAILY EXPRESS" KORESPONDENTA JAUTĀJUMIEM ........................................................................ 335—336 ,

TELEGRAMU APMAIŅA AR J. V. STAĻINU 20. FEBRUĀRI 337

i'i

ZIŅOJUMS VISKRIEVIJĀS I DARBA KAZAKU KONGRESĀ 1920. G. 1. MARTA .................................................................................................... 346—364

'IļVjļ.

RUNA VISKRIEVIJAS " MEDICĪNAS SANITĀRĀ DARBĀ DARBINIEKU KONGRESĀ 1920. G. 1. MARTĀ. Protokols 305—366

VĒSTULE KKP ORGANIZĀCIJĀM PAR SAGATAVOŠANOS PARTIJAS KONGRESAM ........................................... 367—371

STARPTAUTISKAJAI STRĀDNIEČU DIENAI ................................... 372—373

RUNA MASKAVAS STRĀDNIEKU UN SARKANARMIEŠU DEPUTĀTU PADOMES SĒDĒ 1920. G. 6. MARTĀ ........................ 374—380

RUNA MASKAVAS PADOMES SVINĪGAJĀ SĒDĒ, KAS VELTĪTA "1 INTERNACIONĀLES GADADIENAI, 1920. G.

6. MARTĀ ............. 381—388

RUNA VISKRIEVIJAS III 0DENSTRA NSPORTA STRĀDNIEKU KONGRESA 1920. G. 15. MARTA ............................................ 389—395

Л

2. CENTRĀLĀS KOMITEJAS ZIŅOJUMS 29. MARTĀ 405

3. GALAVĀRDS centrālās komitejas ziņojumam

RUNA VISKRIEVIJAS 1 KALNRAČU KONSTITUēŠANAS KONGRESA .................................. 452—458

RUNA VISKRIEVIJAS Ш ARODBIEDRĪBU KONGRESA

1020. G. 7. APRĪLĪ .................................................................................................... 459—471

NO MŪŽSENAS IEKĀRTAS GRAUŠANAS UZ JAUNAS VEIDOŠANU ..................................................... 472—474

RUNA VISKRIEVIJAS III TEKSTILRŪPNIECĪBAS STRĀDNIEKU KONGRESA 1920. G. 19. APRĪLĪ ............................................... 475—481

RUNA KK(blP MASKAVAS KOMITEJAS ORGANIZĒTAJĀ SAPULCE PAR GODU V. I. ĻEŅINA 50. DZIMŠANAS DIENAI 1920. G. 23. APRĪLĪ ....................................................................................... 482—484

Piezīmes ........................................................................................................................... 485—504

V. I. Ļeņina dzīves un darbības dali ......................................... 505—521

I L U S T R A C IJAS

JT 30 159. Parakstīta iespiešanai 1951. gada 8. augusta. Metiens 50 000 cks. (1 20 000). Izdevniecības Nr. 4501-P107. Papīrs 52 X 82Vw = 17,25 papīra loksnes. 28,29 iespiedu loksnes un 28.58 izdevniecības loksnes. Pasūtījuma Nr. "51. Iespiesta LPRRT Paraugtipogrāfija Rīgā, Puškina ielā 12 Maksā f> rbļ. 50 кар.

1

30. sēj.

2

— „Uz priekšu". Red.

3

— Poslscriplum — pierakstījums. Red.

4

— „Uz priuksu”. Hvd.

5

— „Sarkanais Karogs". Hed.

6

((3)) Sīkburžuaz i-jas, it sevišķi z e m n i e-ci b as, „п e it r al i zē šāli a“.

7

Komunistiskais manifests (reakcionāra un revolucionārā „tiktāl, ciktāl")2^8.

K. Ka и t s к i s rakstā ,,Ag-rarfrage"" neitralizēšana — tā pati doma verball-hornl"[25].

8

— et cetera — un lā tālāk. Red.

9

((5)). ./ а и n ā s (1 i s-pli nas aud z in ā.? а n a. (a) Proletariāta diktatūra i arodbiedrības.

10

(P) 9 Prēmijas un gabal-rlta apinaķsa.

11

(T) Partijas tīrīšana un i loma.

12

3) „Komunistiskās sest-nas talkas".

13

— Jēdziena formulēšana, lied.

14

— „Uz priekšu" („Anglijas strādnieku radikali/.ēšanās 'ļ .. zināms spēks", lied.

15

" — Summa sunmiaruin — Kopiznākuins. Heil.

16

„Padomju saimniecību" un „zemkopības komunu" skaitu Padomju Krievijā aptuveni vērtē uz 3 536 un 1 961; zemkopības arteļu skaitu uz 3 696. Mūsu Centrālā statistikas pārvalde patlaban izdara precizu visu padomju saimniecību un komunu skaitīšanu. Rezultāti sāks ienākt 1919. gada novembrī.

17

— „Laiki", lied.

18

— savienību. Hed.

19

— „Tautas Politiskā Dienas Avīze". Red.

20

* [19] — Laiki". Red.

21

1917. gada novembrī 54 apgabalos tika nodots pavisam 80 262 560 balsu. Autors min ska i " i 36 257 900, kas sadalīts pa 7 apgabaliem (plus armija un flote), bet pēc atsevišķām partijām viņa minēto skaitļu kopsuma dod tieši manis uzrādīto skaitli.

Sadalījums pēc partijām ir šāds: krievu eseri dabūjuši 16,5 miljonus balsu, bet, ja pieskaita citu nāciju (ukraiņu, musulmaņu u. c.) eserus, tad 20,9 miljonus, t. i., 58%.

22

Aulors nc visai parasti sadalījis Krieviju rajonos: Ziemeļu: Archange|skas, Vologdas, Petrogradas, Novgorodas, Pleskava.s. Vidzemes. — Centrālais Rūpniecības: Vladimiras, Koslromas, Maskavas, Ņižņij-Novgorodas, Rjazaņas, Tulas, Tveras. Jaroslavas. —• Pievolgas-Melnzemes: Astrachaņas, Voroņežas, Kurskas,

Orlas, Penzas, Samaras, Saralovas, Simbirskas, Tambovas. — Rietumu: Vitebskas, Minskas, Mogilevas, Smoļenskas. — Aus-trumural u: Vjatkas, Kazaņas, Permas, Ufas. — S i b i г i ja s: Toboļskas, Tomskas, Allajas, Jeņisejas, Irkulskas, Aizliaikala, Pie-amuras. — Ukraina: Volinijas, Jekalerinoslavas, Kijevas, Pol-lavas, Taurijas, Charkovas, Chersonas, Čerņigovas.

" Skaitli iekavās, C2“/o, Svjatickis dabū, pieskaitot musulmaņu un čuvašu eserus.

"[22] Skaitli iekavās, 77°/o, dodu es, pieskaitot Ukrainas eserus.

23

Interesanti atzīmēt arī iepriekš minēto dalu uzrādīto proletariāta

24

— „Cilvēce". Red.

25

" — ii kā pārlabojot pasliktināta. Red.

Content

Uļjanovs Vladimirs Iļjičs Lenins Raksti-30

КЕ(Ъ)Р VIII VISKRIEVIJAS KONFERENCE42

VISKRIEVIJAS VII PADOMJU KONGRESS w

KK(b)P IX KONGRESS94

1