Uļjanovs Vladimirs Iļjičs

Lenins Raksti-29

V. I. ĻEŅINS

29 SĒJUMS 1919 marts — augusts

Daži īpaši lasītāji (iespējams, pārliecināti partijnieki un komūnisti - tomēr ticamāk - vienkārši karjeristi aiz vēlēšanās nodemonstrēt kādi viņi lojāli "gudrinieki") savā laikā aizrautīgi lasījuši un ķēpājušies pa lielāko daļu no šīm grāmatām, pasvītrojot atsevišķas, pēc viņu domām svarīgas, teksta vietas,  šo tekstu saķēpājot un ar to pārējiem lasītājiem izdarot smagu "pakalpojumu" (lāča), jo teksts sabojāts. Vispār šāda te teksta pasvītrošana grāmatā nav īsti saprotama - nu ja patīk tas teksts, var izrakstīt to uz atsevišķas lapiņas un nēsāt kabatā tuvu pie sirds - kāpēc tad jāķēpājas grāmatā? Vēl jo vairāk, ja tā ir paņemta no bibliotēkas?! Svītrojumus izdzēst no grāmatām nav iespējams, jo tie izdarīti ar lodīšu pildspalvu. Tāpēc fb2 failos ļoti daudz kļūdaini atpazītu vārdu, kas radušies gan šo svītrojumu, gan teksta sarežģītības dēļ. Visu to ķēpu un kļūdas labot datorā nav nekādas patikas, kam ir vēlēšanās, lai labo. Pietiek jau ar to, ka patērētas pāris dienas, grāmatas skanējot un apstrādājot. Tāpēc grāmatas saglabātas gan kā fb2 gan kā PDF faili. Pdf failos teksts redzams tieši tā, kā grāmatā, ar visiem sasvītrojumiem un ķēpām, toties izlasāms bez lielām problēmām. Piedevām pēc atsevišķas <a href="https://cloud.mail.ru/public/4Z5D/2h9LHcPgQ"  target="_blank">saites</a> var lejupielādēt grāmatu skanus un par jaunu apstrādāt ar datorprogrammām.

PRIEKŠVĀRDS

Divdesmit devītajā sējumā ietilpst V. I. Ļeņina darbi, kas attiecas uz periodu no 1919. gada marta līdz augustam. Materiāli par ,,KK(b)P programas projektu" sarakstīti 1919. gada februārī un martā; sējumā tie ievietoti pirms KK(b)P VIII kongresa dokumentiem, ar kuriem tie tieši saistīti.

Sējumā ietilpstošo darbu lielākā daļa ir Ļeņina referāti un runas kongresos, konferencēs, sapulcēs un mītiņos. Šajos darbos atspoguļojas V. I. Ļeņina kā valstsvīra darbība un tiek apgaismoti komunistiskās partijas un Padomju varas politikas svarīgākie jautājumi tanī periodā: sociālistiskās tēvijas aizsardzība, attiecības pret vidējo zemniecību un cīņa ar saimnieciskajām grūtībām.

Ievērojamu sējuma daļu aizņem Ļeņina referāti un runas KK(b)P VIII kongresā — Centrālās Komitejas pārskats, referāts un galavārds par partijas programu, referāts par darbu uz laukiem un citi.

Daudzi darbi: „Referāts par Padomju republikas ārējo un iekšējo stāvokli" Maskavas Padomes plēnuma Ārkārtējā sēdē 1919. g. 3. aprilī, „Vēstule Petrogradas strādniekiem par palīdzību Austrumu frontei", ,,KK(b)P CK tezes sakarā ar Austrumu frontes stāvokli", „Referāts par arodbiedrību uzdevumiem sakarā ar mobilizāciju Austrumu frontei" VACP plēnumā 1919. g. ". aprilī, „Runa par cīņu pret Kolčaku Maskavas fabriku un rūpnīcu komiteju un arodbiedrību konferencē" 1919. g. 17. aprilī un citi veltīti strādnieku .šķiras un darba ļaužu masu mobilizācijai cīņā pret Kolčaku.

„Vēstulē strādniekiem un zemniekiem sakarā ar uzvaru pār Kolčaku" Ļeņins formulē pamatuzdevumus Padomju republikas aizsardzības spēju nostiprināšanā, kādi izriet no pieredzes, kas gūta ar uzvaru vainagotajā cīņā pret Kolčaku.

Referātā „Par Padomju varas pašreizējo stāvokli un tuvākajiem uzdevumiem" VCIK, Maskavas strādnieku un sarkanarmiešu deputātu Padomes, Viskrievijas arodbiedrību padomes un Maskavas fabriku un rūpnīcu komiteju pārstāvju apvienotajā sēdē 1919. g. 4. jūlijā, „Referātā par republikas iekšējo un ārējo stāvokli KK(b)P Maskavas konferencē" 1919. g. 12. jūlijā, „Runā par pārtikas un militāro stāvokli fabriku un rūpnīcu komiteju, arodbiedrību un Maskavas centrālā strādnieku kooperativa pilnvaroto Maskavas konferencē" 1919. g. 30. jūlijā un citos Ļeņins aicina masas sasprindzināt visus spēkus cīņai pret Deņikinu. Šajos, kā arī cilos sējumā ievietotajos darbos Ļeņins izskaidro padomju pārtikas politikas pamatus un nosprauž pasākumus pārtikas stāvokļa uzlabošanai mūsu zemē.

Rakstos „Trešā Internacionāle un tās vieta vēsturē", „Par III Internacionāles uzdevumiem" un citos- Ļeņins parāda III, Komunistiskās Internacionāles pasaulvēsturisko nozīmi un noteic tās uzdevumus.

„Runā par tautas krāpšanu ar brīvības un vienlīdzības lozungiem" Viskrievijas I ārpusskolas izglītības darbinieku kongresā 1919. g. 19. maijā un „Runā Viskrievijas I izglītības un sociālistiskās kultūras darbinieku kongresā" 1919. g. 31. jūlijā Ļeņins attīsta marksistisko teoriju par proletariātu diktatūru, atsedz pretstatu starp proletārisko un buržuāzisko demokrātiju.

Lekcijā „Par valsti", kas nolasīta Sverdlova universitātē, iztirzāti marksistiski jeņiniskās mācības pamati par valsti — par tās izcelšanos, būtību un vēsturiskajām formām.

Sējumā ietilpst Ļeņina pazīstamais darbs „Lielā ierosme", kurā viņš novērtē pirmo komunistisko sestdienas talku lomu un parāda augsta darba ražīguma izšķirošo nozīmi komunisma uzvarā.

Sējumā publicēti 15 jauni dokumenti, kuri agrāk neietilpa V. I. Ļeņina Rakstos. Darbā „Atbilde uz zīmītēm" Petrogradas Padomes 1919. g. 12. marta sēdē Ļeņins rak sluro Tautas Komisāru Padomes darbību.

Rakstos pirmoreiz tiek iespiesti: četras telegramas

J. V. Staļinam (1919. gada maijā un jūnijā), ,,KK(b)P CK lēmuma projekts par Petrogradas fronti", V. I. Ļeņina un J. V. Sla|ina telegrama Ukrainas Tautas Komisāru Padomei, kā arī Ļeņina un Staļina parakstītais „СК direklivas projekts par militāro vienību". Šajos dokumentos atspoguļojas Ļeņina un Staļina kopīgā darbība Padomju valsts nostiprināšanā un zemes aizsardzības vadībā.

Uzsaukumā „Sargieties no spiegiem!" Ļeņins aicina kāpināt revolucionāro modrību cīņai pret kontrrevolūciju.

KK (boļševiku) Partijas CK vēstulē „Visi cīņā pret Deņikinu!" Ļeņins sprauž uzdevumu pārkārtot visas iestādes pēc kara laika prasībām un pārvērst zemi par vienotu kara nometni, lai organizētu uzvaru pār Deņikinu.

Dokumentā „Papildinājums uzsaukuma projektam Vācijas strādniekiem un cila darbu neeksplualējošiem zemniekiem" Ļeņins norāda, ka pieaug visas pasaules darba ļaužu simpātijās pret Padomju varu, un raksturo II Internacionāles liderus kā sociālismā nodevējus un buržuāzijas noziegumu līdzdalībniekus.

Sējumā pirmoreiz publicēta telegrama Ukrainas Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājam (1919. gada apriļa beigās).

,,KK(b)P programas projektā" ietilpināti jauni dokumenti: „ККР programas projekta uzmetums melnrakstā" publicēts pēc mašīnraksta kopijas un rokrakstiem, ietilpinot visus programas nodalījumus. Pirmoreiz pilnigi publicēts programas projekta uzmetuma melnraksta nodalījums „Proletariāta diktatūras pamatuzdevumi Krievijā". Ietilpināti arī „Iespraudums programas punkta par nacionālo jautājumu galīgajā projektā" un „КК (boļševiku) Partijas programas projekts", kas ir programas projekta pirmo nodalījumu turpmākais Ļeņina izdarītais rediģējums.

PETROGRADAS PADOMES SEDE 1919. G. 12. MARTA

l

REFERĀTS PAR TAUTAS KOMISĀRU PADOMES AREJO UN IEKŠEJO POLITIKU

īss avīzes pārskats

(Biedra Ļeņina parādīšanos tribīnē pavada vētrainas ovācijās. Visi pieceļas.) Šī zāle man atgādina manu pirmo uzstāšanos Petrogradas Padomē, kurā toreiz vēl valdīja meņšcviki un eseri. Mēs esam pārāk ātri aizmirsuši neseno pagātni. Bet tagad revo-lucijas attīstības gaita citās zemēs atsvaidzina mūsu atmiņā to, ko mēs nesen pārdzīvojām. Domāja, ka Rietumos, kur šķiru pretrunas attīstītas stiprāk, atbilstoši vairāk attīstītam kapitālismam, revolūcija noritēs mazliet citādi nekā pie mums un vara uzreiz pāries no buržuāzijas rokām proletariāta rokās. Tomēr tas, kas pašlaik notiek Vācijā, liecina pretējo. Apvienojusies, lai pretotos proletariāta masām, kas pacēlušas galvu, Vācijas buržuāzijā smeļ savu spēku Rietumu buržuāzijas lielajā pieredzē un ved sistemātisku cīņu pret proletariātu. Bet Vācijas revolucionārajām masām vēl nav pietiekamas pieredzes, kuru tās iegūs tikai cīņas procesā. Visi atceras 1905. gada revolūciju, kad Krievijas proletariats uzsāka cīņu bez jebkādas pieredzes. Turpretī tagadējā revolūcijā mēs esam ņēmuši vērā un izmantojuši pieredzi, ko mums deva 1905. gada revolūcija.

Tālāk Ļeņins apskata Tautas Komisāru Padomes darbību. Viņš atgādina revolūcijas pirmo periodu, kad masas vēl nezināja, ko darīt, un kad tām nebija pietiekami autoritatīvu un stipru vadošo centru.

Mums bija labi zināms, — saka Ļeņins, — ka, lai gūtu panākumus uzsāktajā cīņā, bija nepieciešams iespējami ciešāk saliedēt visas mūsu zemes ekspluatētās masas un visus darba ļaužu elementus, un tāpēc mūsu priekšā neizbēgami izvirzījās jautājums par organizācijas formām. Un mēs, ļoti labi atcerēdamies Padomju lomu 1905. gadā, atdzīvinājām tās kā visnoderīgāko ieroci darba ļaužu apvienošanā un viņu cīņā pret ekspluatatoriem. Pirms revolūcijas Vācijā mēs vienmēr teicām, ka Padomes ir vispiemērotākie orgāni Krievijai. Mēs toreiz nevarējām apgalvot, ka tās tikpat lielā mērā būs piemērotas arī Rietumiem, bet dzīve parādīja cilu. Mēs redzam, ka Padomes Rietumos iegūst arvien lielāku un lielāku popularitāti un ka par tām cīnās ne tikai Eiropā, bet arī Amerikā. Visur tiek dibinātas Padomes, kas agri vai vēlu saņems varu savās rokās.

Interesantu momentu pašlaik pārdzīvo Amerika, kur tiek dibinātas Padomes. Iespējams, ka tur kustība neies tos ceļus, kādus tā iet pie mums, bet svarīgi ir tas, ka arī tur organizācijas padomju forma iekarojusi sev plašu popularitāti. Šī organizācija pašlaik aizstājusi visas citas proletārisko organizāciju formas. Anarchisli, kas bija varas pretinieki vispār, pēc iepazīšanās ar varas padomju formu atzinuši Padomju varu. Līdz ar to viņi nav atstājuši akmeni uz akmens anarchisma teorijā, kura noliedz jebkādu varu. Pirms diviem gadiem Padomēs plauka izlīgšanas ideja par sadarbību ar buržuāziju. Vajadzēja pārdzīvot zināmu laiku, lai no masu apziņas izmēztu šīs vpcās grabažas, kas neļāva tām izprast notiekošo. To varēja panākt tikai ar Padomju praktisku darbu valsts dzīves celtniecībā. Tagad tādā pašā stāvoklī atrodas arī Vācijas strādnieku masas, no kuru apziņas nepieciešams izmest tās pašas grabažas, bet tur šis process norit daudz asākās, daudz nesaudzīgākās un asiņainākās formās nekā pie mums.

Es esmu mazliet novirzījies no temata, kādu man uzdeva Petrogradas Padomes prezidijs, bet tas bija nepieciešams.

Tautas Komisāru Padomes darbību pagājušā gadā mēs varam saprast, tikai novērtējot Padomju lomu pasaules revolūcijas mērogā. Bieži vien ikdienišķie pārvaldes sīkumi un celtniecības darbā neizbēgamās detaļas novirza mūs

sāņus un liek aizmirst lielo pasaules revolūcijas lietu. Un, likai novērtējot Padomju lomu pasaules mērogā, mēs varēsim pareizi izprast mūsu iekšējās dzīves sīkumus un savlaicīgi tos regulēt. Slavenie revidenti no Bernes^1 runā par mums kā par vardarbības taktikas piekritējiem, bet, runādami par to, viņi pilnīgi liekas neredzam, ko pie viņiem dara buržuāzijā, kas pārvalda vienīgi ar varmācību.

lekāms mēs pārgājām uz padomju pārvaldes formu, mēs nodzīvojām dažus mēnešus, kuros masas tika sagatavotas jaunai, vēl neredzētai valsts pārvaldes formai. Mēs saārdījām Kerenska valdību pa diedziņam, mēs piespiedām Pagaidu valdību nospēlēt ministru kukuriņu spēli pa labi un pa kreisi, uz augšu un uz leju, un tas masām galīgi pierādīja, ka vecā buržuāziskā izlīdzēju kliķe, kas toreiz pretendēja uz varu, nav spējīga pārvaldīt zemi, — un tikai pēc tam mēs saņēmām varu savās rokās.

Lieta ir daudz sarežģītāka pasaules mērogā. Šai gadījumā ar revolucionāro vardarbību vien nepietiek, un revolucionārā vardarbība jāievada ar tādu pašu sagatavošanas darbu kā pie mums, bet, dabiski, mazliet ilgāku. Savā laikā lielu spriedelēšanu izsauca Brestas miers, bet daži kungi nolēma izmantot šo Padomju varas soli savos demagoģiskajos nolūkos, nosaucot to par izlīgšanu. Bet, ja to nosauc par izlīgšanu, tad jārunā tāpat arī par izlīgšanu ar caru, kad mēs gājām Valsts domē, lai uzspridzinātu to no iekšienes. Mēs noslēdzām Brestas mieru, gaidot to nepieciešamo iekšējo apstākļu iestāšanos Vācijā, kuri radīja Vilhelma gāšanu, un tas rāda, cik pareizi bija apsvērts mūsu solis.

Antantes zemēs pašlaik vērojama masu atmoda, ko viņu valdības visādi cenšas apslāpēt. Šai nolūkā visa vēl neapzinīgo masu uzmanība liek vērsta uz „patriotismu". Masas baro ar solījumiem un kārdina ar uzvaru vainagota miera labumiem, tām sola neskaitāmus labumus pēc miera noslēgšanas. Tās baro ar ilūzijām. Bet, cik pamatotas ir cerības uz šo iluziju realizēšanos, var spriest pēc sarunas, kas man nesen bija ar kādu lietišķīgi, komerciāli noskaņotu amerikāņu tirgotāju, kuram svešas mūsu intereses. Francijas stāvokli viņš raksturo šādi: Francijas valdība sola masām zelta kalnus, kurus it kā dabūšot no vāciešiem, bet

vajadzīgs, lai vāciešiem bulu no kā maksāt, jo no parādnieka, kuram nekā nav, nav arī ko ņemt, un visas šīs ilūzijas, kas dibinātas uz izdevīga miera noslēgšanu ar Vāciju, cietīs krachu, jo noslēgtais miers būs kracha miers. To jūt pat revolūcijas ienaidnieki, kuri no radušās situācijās neatrod nekādu citu izeju kā vien kapitālisma gāšanu. Šai ziņā pašlaik raksturīgs ir noskaņojums Parizes pūlī. kas ir visjūtīgākais un atsaucīgākais. Kamēr pašlaik tas nejauj atvērt muti tam, kas runā pret boļševikiem, pirms pusgada tas uzklausīja tos, kas boļševikus visādi zākāja. Buržuāzijā izdarījusi mums lielu pakalpojumu mūsu ideju propagandā. Ar saviem uzbrukumiem tā piespiedusi masas sākt domāt un spriest, un rezultātā Parizes patstāvīgi domājošās masas nonākušas pie slēdziena: ja buržuāzijā tā neieredz boļševikus, tad tas nozīmē, ka viņi prot pret to cīnīties. Antante pašlaik savu uzmanību pievērsusi mums, tā grib no mūsu kabatas samaksāt par lai iesniegtajiem rēķiniem. Mums jārēķinās ar spēcīgu ienaidnieku, kas pārspēj mūs militārā ziņā, bet tas nav uz ilgu laiku: iestāsies vilšanās par uzvaru, un rezultāts būs „sabiedroto^1* visu kombināciju pilnīgs kraehs, ja viņi jau pirms tam nesaplēsīsies savā starpā. Pašlaik visas zemes cieš badu, un nekādas uzvaras nepalīdzēs to novērst. Mēs stāvam sarežģītu uzdevumu priekšā, kādus mums izvirzījusi ārpolitika. Šai gadījumā mums ir Brestas miera — Tautas Komisāru Padomes ārpolitikas visbūtiskākā soļa — pieredze. Brestas miers tika noslēgts ar spēcīgu ienaidnieku, kas pārspēja mūs militārā ziņā, un tas radīja domstarpības pat mūsu vidū, bet tādam vajadzēja būt pirmajam solim, ko spēra proletāriskā valsts, kuru no visām pusēm ielenca imperiālistiskie plēsoņas. Brestas miers satricināja mūsu spēcīgo un vareno ienaidnieku. Vācija, kas uzspieda mums savus laupītāju noteikumus, krita visīsākā laikā, un tas pats jāgaida arī citās zemēs jo vairāk tādēļ, ka visur novērojama armiju demoralizēšanās.

Jāatceras tas laiks, kad mūsu armijas demoralizēšanos izskaidroja ar krievu nepacietību, bet, kā izrādījās, tas ir visu zemju liktenis, kuras stājas uz revolūcijas ceļa. Atklātā laupīšana, ar ko pašlaik Parīzē nodarbojas „demokratis-kās“ valdības, atver masām acis jo vairāk lādēļ, ka viņu

nesaskaņas, dalot laupījumu, kuras bieži vien pārvēršas par nopietnu strīdu, nav vairs noslēpums^2. Neraugoties uz visiem nelabvēlīgajiem apstākļiem, kādos nākas dzīvot Padomju Krievijai, mums ir viens pluss, kuru pasvītro ari buržuāziskā avīze ,,Taims“ 3. Militārā apskata autora rakstā tā atzīmē to strauji attīstošos demoralizaciju visu zemju armijās, kādu nepazīst Krievija. Tikai Krievijā, pēc avīzes ,,Taims“ vārdiem, armija nevis demoralizējas, bet tiek celta. Tā ir viena no mūsu celtniecības būtiskajām daļām pagājušā gadā. No visām pusēm ienaidnieku ielenkti, mēs aizstāvamies, atkarojot katru Padomju Krievijas zemes pēdu, un katrs mūsu cīņas mēnesis arvien vairāk un vairāk mūs tuvina pasaules revolūcijai. Visā pasaulē mēs pirmie saņēmām varu, un tagad pie mums valda darba ļaužu Padomes. Vai mēs spēsim noturēt varu? Ja ne, tad varas iekarošana ir bijusi vēsturiski nepamatota. Bet jau tagad mēs varam lepoties ar to, ka šo pārbaudījumu mēs esam izturējuši, un darba ļaužu varu mēs, neraugoties uz neskaitāmām mokām, esam nosargājuši.

Tālāk Ļeņins pakavējas pie jautājuma par speciālistiem.

Daži no mūsu biedriem, — saka Ļeņins, — ir sašutuši par to, ka Sarkanās Armijas priekšgalā atrodas cara kalpi un vecie oficieri. Dabiski, ka, organizējot Sarkano Armiju, šis jautājums iegūst īpašu nozīmi, un tā pareiza nostādne noteiks armijas organizācijas panākumus. Jautājums par speciālistiem jānostāda plašāk. Mums tie jāizmanto visās celtniecības nozarēs, kur mēs, dabiski, paši saviem spēkiem netiksim galā, jo mums trūkst veco, buržuāzisko speciālistu pieredzes un zinātniskās sagatavotības. Mēs neesam utopisti, kas domā, ka sociālistiskās Krievijas celtniecību var veikt kaut kādi jauni cilvēki, mēs izmantojam to materiālu, ko mums atstājusi vecā, kapitālistiskā pasaule. Vecos cilvēkus mēs liekam jaunos apstākļos, attiecīgi kontrolējam viņus, pakļaujam modrai proletariātu uzraudzībai un piespiežam veikt mums nepieciešamo darbu. Tikai tā arī var celt. Ja jūs nevarat uzcelt ēku no materiala, ko mums atstājusi buržuāziskā pasaule, tad jūs vispār to neuzcelsit un jūs neesat komunisti, bet tukši balamutes. Sociālistiskā celtniecībā nepieciešams pilnīgi izmantot zinātni, lechniku

un vispār visu, ko mums atstājusi kapitālistiskā Krievija. Protams, šai ceļā mēs sastapsimies ar lielām grūtībām. Neizbēgamas ir kļūdas. Visur ir pārbēdzēji un ļaunprātīgi sabolētāji. Te vispirms bija nepieciešama vardarbība. Bet pēc tās mums jāizmanto proletariāta morāliskā autoritāte, stipra organizācija un disciplina. Nav gluži nekādas vajadzības izsviest mums derīgos speciālistus. Bet viņi jānostāda noteiktos apstākļos, kas proletariātam dotu iespēju viņus kontrolēt. Viņiem jāuzdod darbs, bet līdz ar to viņi modri jāuzmana, ieceļot pār viņiem komisārus un izjaucot viņu konlrrevolucionaros nodomus. Tai pašā laikā nepieciešams no viņiem mācīties. Neraugoties uz visu to — ne mazākās politiskās piekāpšanās šo kungu priekšā, izmantojot viņu darbu visur, kur vien iespējams. Pa daļai mēs to esam jau panākuši. No kapitālistu apspiešanas mēs esam pārgājuši uz viņu izmantošanu, un tas, jāatzīst, ir vissvarīgākais iekarojums, ko mēs esam sasnieguši iekšējās celtniecības gadā.

Viens no mūsu kultūras celtniecības nopietnajiem jautājumiem ir jautājums par laukiem. Padomju vara paredz darba ļaužu visplašāko atbalstu. Tāda bija visa mūsu politika attiecībā uz laukiem visā šinī laikā. Bija nepieciešams saistīt pilsētas proletāriešus ar trūcīgajiem lauku ļaudīm, un to mēs izdarījām. Pašlaik ar tūkstošiem nemanāmu pavedienu ir nodibināti visciešākie sakari. Tāpat kā visur, šeit mēs sastopamies ar lielām grūtībām, jo zemnieki pieraduši justies par patstāvīgiem saimniekiem. Viņi pieraduši brīvi pārdot savu labību, un katrs zemnieks uzskatīja to par savu neatņemamu tiesību. Tagad jāveic kolosāls darbs, lai viņus galīgi pārliecinātu, ka ar to postu, kādu mums atstājis karš, var tikt galā, tikai komunistiski organizējot saimniecību. Te jau jārīkojas ne vairs ar vardarbību, bet tikai ar pārliecināšanu. Protams, arī zemniecības vidū mums ir atklāti ienaidnieki — kulaki, bet lielākā daļa trūcīgo zemnieku un vidējo zemnieku, kas tiem pieslienas, iet kopā ar mums. Bet pret kulakiem kā pret mūsu nelabojamiem ienaidniekiem mums ir tikai viens ierocis — tā ir vardarbība. Kad mēs sākām realizēt savu pārtikas politiku pēc principa, ka pārpalikumi jānodod bada cietējiem, radās tādi, kas zemniekam sāka kliegt:

„Tevi aplaupa!“ Tie ir meņševiku, kreiso eseru vai vēl kādos cilos klauna koslimos tērpli zemnieku, strādnieku un komunisma nelabojami ienaidnieki, un mēs ar viņiem turpmāk rīkosimies lāpāt, kā jau rīkojāmies.

..Severnaja Kommuna", 5H. nr., 1919. g. U. martā

Iespiests pēc avizes ,.Severnaja Киштшш" teksta

2

ATBILDE UZ ZĪMĪTĒM

Biedri, es gribu tagad atbildēt uz zīmītēm, no kurām divas nav visai skaidras. Tomēr vienā no tām acīm redzot ir divas pamatdomas. Pirmkārt, zīmītes autors nav apmierināts ar boļševikiem, kuri it kā esot zaudējuši mēra sajūtu, un simpatizē meņševikiem par pakāpenību. Otrkārt, uzdod jautājumu par zemnieku sacelšanās gadījumiem.

Kas attiecas uz pirmo jautājumu, tad man jāsaka, — ja lādu apsūdzību izvirza pret boļševikiem, tad vajadzēja norādīt, kādā lietā viņi ir zaudējuši mēra sajūtu un ar ko ir laba pakāpenība. Galvenais, kas mūs šķīra no meņševikiem, bija tas, ka mēs pieprasījām visas varas, nodošanu Padomēm un zaudējām mēra sajūtu tiktāl, ka aizpagā-jušā gada oktobrī saņēmām varu. Bet meņševiki, nevēlēdamies šo varas nodošanu, prasīja pakāpenību. Un. piemēram, pazīstamais socialists Kautskis, kas simpatizē meņševikiem, 1918. g. augustā brošūrā rakstīja, ka boļševikiem neesot jāņem vara, jo viņi nevarēšot noturēties un iešot bojā, un ar to iznīcināšot veselu partiju. Es domāju, ka notikumu gaiļa ir šo uzskatu atspēkojusi, tā ka pie tā nav vērts kavēties, it sevišķi ja nav skaidru iebildumu. Vācijā Kautskis uzstāja par demokrātiju, par Satversmes sapulci. Padomēm varu nedrīkst dot — to teica šejienes un vācu meņševiki. Vācijā Satversmes sapulce sasaukta, un tur janvārī un martā notika vairākas milzīgas strādnieku sacelšanās, pilsoņu karš, kura rezultātā vācu meņševiki ar Iīilfer-dingu priekšgalā pēdējos rakstos ieteica Satversmes sapulcei un Padomēm apvienoties tādējādi, lai Padomju centrālā-jai komitejai dotu tiesības apturēt Satversmes sapulces lēmumus un nodol jautājumu visas tautas nobalsošanai. Tas rāda, ka vācu meņševiki un pat labākie no tiem ir pilnīgi sapinušies. Savienot Satversmes sapulci ar Padomēm, savienot buržuāzijas diktatūru ar proletariāta diktatūra — šī ideja pelna tikai izsmieklu.

Kas atliecas uz zemnieku sacelšanās gadījumiem, tad jautājums par šo tematu te lika uzstādīts. Protams, mēs esam pārdzīvojuši un pārdzīvojam vairākas kulaku sacelšanās. Pagājušā gada vasarā notika vesela rinda kulaku sacelšanos. Kulaks ir mūsu nesamierināms ienaidnieks. Un ne uz ko citu te nav ko cerēt kā vienīgi uz viņa apspiešanu. Cila lieta ir vidējais zemnieks, tas nav mūsu ienaidnieks. Ka Krievijā būtu nolikušas zemnieku sacelšanās, kas būtu aptvērušas ievērojamu skaitu zemnieku, bet ne kulaku, tas nav tiesa. Kulakiem pievienojas atsevišķs ciems, pagasts, bet zemnieku sacelšanās, kas būtu aptvērušas visus zemniekus Krievijā, Padomju varas laikā nav bijušas. Kulaku sacelšanās ir bijušas un tās būs, pastāvot tādai valdībai, kas uzstāj, ka katrs labības pārpalikums par cietām cenām jānodod izsalkušajiem. Tādas sacelšanās ir neizbēgamas, jo kulaks, kam ir lieli labības krājumi, viņš tos var pārdot par dažiem simtiem rubļu pudā, un mēs visi zinām, par kādām cenām maišelnieki pārdod. Ja kulakiem dotu tādu brīvību, tad bagātais, kam ir slepeni papīriņu, kerenku krājumi, būs paēdis, bet vairākums, kas neko neslēpj, cietīs badu. Tādēļ mēs labi redzam to, ka kulaku sacelšanās pret Padomju varu ir neizbēgamas. Kad pastāvēja kapitālistu vara, neizbēgamas bija strādnieku sacelšanās pret viņiem, zemnieku sacelšanās pret muižniekiem. Kad muižnieks un kapitālists ir salauzts, arvien retāk un retāk notiks kulaku sacelšanās. Jāizvēlas. Bet, ja kāds grib, lai viss noritētu bez jebkādiem sacelšanās gadījumiem un .lai bagātie uz šķīvīša pasniegtu atzīšanos mīlestībā un solījumu mierīgi atdot visus pārpalikumus, es domāju, — tādu cilvēku mēs neņemsim nopietni.

Otra neskaidrā zīmīte ir šāda satura: kā rīkoties tādos gadījumos, kad strādnieki, eseru aicinājuma apstulboti, pārtikas apgādes grūtību dēļ nestrādā, streiko un iet pret Padomju varu. Protams, es nevaru cerēt, ka bez izņēmuma visi strādnieki ir par Padomju varu. Kad Parizē 1871. gadā notika Parizes strādnieku sacelšanās, ne mazums citu pilsētu strādnieku cīnījās pret viņiem baltgvardu karaspēkā un apspieda Parizes strādniekus. Apzinīgos sociālistus tas netraucēja apgalvot, ka Parizes komunari ir viss proletariats, t. i., viss labākais, godīgākais, bet baltgvardu karaspēkā bija atpalikušie strādnieku slāņi. Arī pie mums ir neapzinīgi, atpalikuši strādnieki, kuri līdz šim laikam nav sapratuši Padomju varu; mēs tiecamies pēc tā, lai viņus izglītotu. Neviena valdība strādnieku pastāvīgām masu sapulcēm nav devusi tik daudz, cik Padomes, kuras katram rūpnīcas pārstāvim dod vielu valsts iestādē. Mēs pēc iespējas iesaistām strādniekus, lai viņi paši veidotu valsts politiku; kapitālisma apstākļos un pat republikās strādniekus no tā dzina prom, turpretim Padomju vara visiem spēkiem iesaista strādniekus, bet vēl diezgan ilgi daži tieksies pēc vecā.

Starp jums nav daudz tādu cilvēku, varbūt pat ir tikai daži atsevišķi, kas atceras dzimtbūšanu, to var atcerēties tikai sirmgalvji, bet cilvēki, kuri atceras to, kas notika pirms 30—40 gadiem, tomēr atradīsies. Kas bijis uz laukiem, tas zina, ka pirms gadiem 30 uz laukiem varēja atrast ne mazumu sirmgalvju, kuri teica: „Tomēr dzimtbūšanas laikos bija labāk, bija vairāk kārtības, bija stingrība, sievas grezni neģērba". Ja tagad palasa IJspenski, kuram mēs ceļam pieminekli kā vienam no labākajiem rakstniekiem, kas aprakstījis zemnieku dzīvi, tad par 80. un 90. gadu laikiem var atrast aprakstus, cik sirsnīgi godīgi zemnieku veči un dažkārt pat vienkārši cilvēki pusmūža gados teikuši, ka dzimtbūšanas laikos bijis labāk. Kad iznīcina veco sabiedrisko kārtību, iznīcināt to uzreiz visu cilvēku apziņā nevar, paliek vēl neliels skaits, kas tiecas pēc vecā.

Daži strādnieki, kā, piemēram, poligrāfisti, saka, ka kapitālisma laikā bijis labi, avīžu bijis daudz, bet tagad maz, tad es pieklājīgi nopelnīju, un nekādu sociālismu es negribu. Tādu rūpniecības nozaru, kuras bija atkarīgas no bagātajām šķirām vai kuras pastāvēja, ražojot greznuma priekšmetus, bija ne mazums. Ne mazums strādnieku lielās pilsētās kapitālisma laikā dzīvoja no tā, ka ražoja

"

greznuma priekšmetus. Padomju republikā mums uz kādu laiku būs šie strādnieki jāatslāj bez darba. Mēs teiksim: „Ķerieties pie cita derīga darba“. Viņš teiks: „Es strādāju smalku darbu, es biju juvelieris, darbs bija tīrs, es strādāju labiem kungiem, bet tagad atnākuši muziķi, labie kungi padzīti, es gribu atpakaļ pie kapitālisma". Tādi cilvēki sludinās, lai ietu atpakaļ uz kapitālismu jeb, kā saka meņševikij lai ielu uz priekšu uz veselīgu kapitālismu un veselīgu demokrātiju. Atradīsies daži simti strādnieku, kas teiks: „Mēs dzīvojām labi veselīga kapitālisma laikā". Tādu cilvēku, kas kapitālisma laikā dzīvoja labi, bija ārkārtīgi niecīgs mazākums, bet mēs aizstāvam vairākuma intereses, kuram kapitālisma laikā klājās slikti. (A p 1 a u s i.) Veselīgais kapitālisms noveda pie pasaules slaktiņa visbrīvākajās zemēs. V'eseligs kapitālisms nevar būt, bet ir tikai tāds kapitālisms, kas visbrīvākajā republikā, tādā kā Amerikas republikā, kulturālā, bagātā, teclīniski attīstītā, šis demokrātiskais kapitālisms, visrepublikāniskākais kapitālisms noveda pie vistrakākā pasaules slaktiņa, lai aplaupītu visu pasauli. Uz 15 miljoniem strādnieku jūs atradīsit visā zemē dažus tūkstošus, kas kapitālisma laikā dzīvoja ļoti labi. Bet bagātajās zemēs tādu strādnieku ir vairāk, jo viņi strādāja lielākam skaitam miljonāru un miljardieru. Viņi apkalpoja šīs saujiņas un saņēma no tām sevišķi augstu algu. Ja jūs ņemsit simtus angļu miljonāru, viņi iedzīvojās miljardos, jo aplaupīja Indiju un daudzas kolonijas. Viņiem neko nenozīmēja atmest 10—20 tūkstošiem strādnieku žēlastības dāvanu, maksāt divreiz lielāku vai vēl augstāku darba algu, lai tie speciāli viņiem labi strādātu. Es reiz lasīju stāstu par amerikāņu friziera atmiņām, kuram kāds miljardieris maksājis dolāru dienā par bārdas skūšanu. Un šis frizieris sarakstījis veselu grāmatiņu, kurā cildina miljardieri un viņa ievērojamo dzīvi. Par vienu stundu ilgu rīta viziti pie viņa finanču majestātes viņš saņēmis dolāru dienā, bijis apmierināts un neko citu kā kapitālismu nav gribējis. Pret lādu argumentu jā būt modram. Strādnieku milzīgais vairākums tādā stāvoklī nebija. Mēs, visas pasaules komunisti, aizstāvam darba ļaužu milzīgā vairākuma intereses, bet darba ļaužu niecīgu mazākumu kapitālisti uzpirka ar augstu

algu un padarīja tos par uzticamiem kapitala kalpiem. Kā dzimtbūšanas laikā bija cilvēki, zemnieki, kas muižniekiem teica: „Mēs esam jūsu vergi (tas pēc brīvības), mēs no jums neaiziesim”. Vai viņu bija daudz? Niecīgs skaits. Vai var, atsaucoties uz viņiem, noraidīt ciņu pret dzimtbūšanu? Protams, nevar. Tā arī tagad, atsaucoties uz strādnieku mazākumu, kuri ļoti labi nopelnīja, strādājot buržuāzisko avīžu izdošanā, ražojot greznuma priekšmetus, izdarot personīgus pakalpojumus miljardieriem, komunismu atspēkot nevar.

Tagad es pievērsīšos skaidri izteiktajiem jautājumiem, pirmkārt, jautājumam par koncesijām vispār un it sevišķi par Lielā ziemeļu ceļa koncesiju^4. Saka, ka tas nozīmējot atdot plēsoņām izlaupīšanai tautas bagātību. Uz to es atbildēšu, ka te jautājums ievērojamā mērā ir saistīts ar buržuāziskajiem speciālistiem un ar jautājumu par pasaules imperiālismu. Vai mēs varam pašlaik salauzt pasaules imperiālismu? Ja mēs to varētu izdarīt, mūsu pienākums būtu to izdarīt, bet jūs zināt, ka pašlaik mēs to izdarīt nevaram, tāpat kā 1917. gada martā nevarējām gāzt Kerenski; mums vajadzēja nogaidīt padomju organizāciju attīstīšanos, strādāt pie tā, bet nevis nekavējoties sacelties pret Kerenski. Gluži tāpat arī tagad, vai ir iespējams uzbrukuma karš pret vispasaules imperiālismu? Protams, nē. Ja mēs būtu stiprāki, rīt dabūtu daudz labības, ja mums būtu techniskas ierīces un tā joprojām, mēs neļautu Šeidemaņiem pļaut spartakiešus, bet nogāztu šos Šeidemaņus. Bet pašlaik tā ir fantazija nevietā, pašlaik, kamēr citas zemes pārdzīvo periodu, kad padomju vairākuma nav, kad daudzās zemēs Padomes tikko sāk rasties, mūsu zeme viena pati nogāzt vispasaules imperiālismu nevar, tāpēc nākas piekāpties imperiālistu priekšā. Pašlaik lielā mērogā būvēt dzelzceļus mēs nevaram, lai dievs dod likt galā ar esoša jiem. Mums trūkst labības, kurināmā, trūkst lokomolivju, mums vairāki miljoni pudu labības atrodas uz Volgas-Buguļmas ceļa, un mēs nevaram lo izvest. Tautas Komisāru Padomē mēs šinīs dienās nolēmām sūtīt pilnvarotos ar plašām tiesībām, lai šo labību izvestu. Tauta cieš badu Petro-gradā un Maskavā, bet tur sabērti miljoni pudu labības, un mēs nevaram izvest tāpēc, ka trūkst lokomolivju, niiv kurināmā. Un mēs sakām, ka labāk samaksāt meslus ārzemju kapitālistiem, bet dzelzceļus uzbūvēt. So meslu dēļ mēs neaiziesim bojā, bet, ja netiksim galā ar dzelzceļu kustību, tad mēs varam aiziet bojā, tāpēc ka tauta cieš badu; lai cik izturīgs ir krievu strādnieks, bet izturībai ir robežas. Tāpēc mūsu pienākums ir uzlabot dzelzceļu kustību, kaut vai maksājot meslus kapitālismam. Vai tas ir labi vai slikti, bet pagaidām citas izvēles nav. Kamēr mēs nebūsim galīgi gāzuši pasaules kapitālismu, ar to, ka mēs samaksāsim meslus, mēs Padomju varu nepazudināsim. Vācu imperiālistiem mēs samaksājām zeltu, pēc Brestas miera noteikumiem mums tas bija jādara, tagad Anlantes valstis viņiem Šo zeltu atņem — uzvarētājs laupītājs atņem uzvarētajam laupītājam. Mēs pašlaik sakām, ka lik ilgi, kamēr proletariāta vispasaules kustība nenovedīs pie uzvaras, mēs vai nu karosim, vai atpirksimies no šiem laupītājiem ar mesliem, un nekā slikta mēs te neredzam. Kamēr mēs atpirkāmies no vācu laupītājiem, atdevām viņiem dažus simtus miljonu, pa to laiku mēs nostiprinājām savu Sarkano Armiju, bet vācu laupītājiem tagad nav palicis nekas. Tā būs arī ar citiem imperiālistiskajiem laupītājiem. (A p 1 a u s i.)

Biedrs tālāk raksta, ka viņu uz četrām dienām apcietinājuši par to, ka viņš ir pret vidējo zemnieku izputināšanu, un jautā, kas ir vidējais zemnieks, un atsaucas uz vairākiem zemnieku sacelšanās gadījumiem. Protams, ja biedrs apcietināts par to, ka viņš protestējis pret vidējo zemnieku izputināšanu, tad tas bijis nepareizi, un, spriežot pēc tā, ka viņu drīz vien atbrīvoja, es domāju, ka kāds — pats apcietinātājs vai cits Padomju varas pārstāvis—ņēmis vērā, ka apcietināšana ir nepareiza. Tagad dažus vārdus par vidējo zemnieku. Viņš atšķiras no kulaka ar to, ka neeksplualē svešu darbu. Kulaks laupa svešu naudu, svešu darbu. Trūcīgā zemniecība, pusproletarieši — tie ir tie, kurus pašus ekspluatē; liet vidējais zemnieks ir tas, kas neeksplualē citus, kas pārtiek no savas saimniecības, kam maizes apmēram pieliek, kas nav kulaks, bet kas nepieder arī pie trūcīgās zemniecības. Tādi zemnieki svārstās starp mums un kulakiem. Neliels viņu skaits, ja veicas, var kļūt par kulakiem, tāpēc viņi tiecas pie kulakiem, bet lielākā daļa par

" kulakiem kļūt nevar. Un, ja sociālisti un komunisti saprātīgi prot runāt ar vidējo zemnieku, tad viņi pierādīs tam, ka Padomju vara ir izdevīgāka par katru citu varu, jo cila vara nomāc un apspiež vidējo zemnieku. Bet vidējais zemnieks svārstās. Šodien viņš ir par mums, bet rīt par citu varu; daļa par mums, bet daļa par buržuāziju. Un programā, kuru mēs pieņemsim pēc dažām dienām, mēs esam pret katru vardarbību attiecībā uz vidējo zemnieku. To mūsu partija paziņo. Ja notiek apcietināšanas, mēs tās nosodām un izlabosim. Attiecībā uz kulaku — par vardarbību, attiecībā uz vidējo zemnieku — pret vardarbību. Viņam mēs sakām: ja tu nostājies par Padomju varu, komūnās mēs tevi ar varu vest negribam, mēs nekad neesam ar varu dzinuši zemniekus komūnās, un tāda dekrela nav. Ja tas reizēm notiek uz vietām — tā ir ļaunprātība, par ko amatpersonas atceļ un nodod tiesai. Tas ir svarīgs jautājums. Vidējais zemnieks stāv starp divām nometnēm. Bet, biedri, politika te ir pilnīgi skaidra: mēs esam pret vardarbību attiecībā uz vidējiem zemniekiem, mēs esam par vienošanos ar viņiem, par piekāpšanos. Lēnā ceļā vidējais zemnieks var nonākt pie komunisma un nonāks. Visbrīvākajā kapitālistiskajā republikā vidējo zemnieku apdraud kapitāls, kas viņu tā vai citādi apspiež un nomāc.

Tālāk jautā, kādas ir manas domas par Baltijas floti. Jautājumu par Baltijas floti es neesmu iztirzājis un pašlaik atbildēt nevaru, varbūt tas ir izsmelts runā, ko teica biedrs no flotes.

Tālāk jautājums veltīts tam, ka uz vietām daudz pelējuma, birokrātismā un sūnu saaudzis un pret lo jācīnās. Tas ir pilnīgi pareizi. Kad Oktobra revolūcija nogāza vecos birokrātus, tā izdarīja to tāpēc, ka radīja Padomes. Vecos tiesnešus tā padzina un liesu padarīja par lautas tiesu. Bet tiesu izveidot bija vieglāk, nevajadzēja zināt vecos likumus, bet vienkārši vadīties no taisnīguma sajūtas. Tiesās birokrātismu bija viegli iznīcināt. Citās nozarēs lo izdarīt bija daudz grūtāk. Mēs padzinām vecos birokrātus, bet viņi atnāca atkal, viņi dēvē sevi par ,,kamunisliem“, ja nevar pateikt komunists, viņi piesprauž sarkanu lentīti, viņi lien siltās vietiņās. Ko te darīt? Atkal un atkal cīnīties pret šiem nešķīsteņiem, atkal un atkal, ja šie nešķīsteņi ir iespraukušies, tīrīt, izdzīt, uzraudzīt un skatīties ar strādnieku komunistu, ar zemnieku palīdzību, kuri pazīstami ne tikai mēnešus un ne gadu. Tad te "vēl bija otrs jautājums — zīmīte, kurā teikts, ka dot priekšroku partijas biedriem esot jaunums, jo tad piesmērēšoties blēži. Pret to, biedri, tiek vesta un tiks vesta cīņa, pašlaik mēs nolēmām nelaist uz partijas kongresu delegatus, kuri sastāv partijā mazāk par gadu, tādus soļus mēs spersim arī turpmāk. Kad partija atrodas pie varas, tad sākumā esam spiesti dot priekšroku partijniekiem — pieņemsim, atnāk divi cilvēki, viens izņem partijas biedra karti un saka, ka viņš esot komunists, bet otrs ir bez biedra kartes, un abus vienādi nepazīst, tad, dabiski, priekšroka dodama partijniekam, kuram ir biedra karte. Kā atšķirt, vai cilvēks partijā ir tiešām aiz pārliecības vai ir tikai piesmērējies? Partijas biedra kartē jāraksta, kādā datumā iestājies partijā, nevajag izsniegt partijas biedra karti, kamēr cilvēks nav izturējis pārbaudījumu, nav izgājis skolu utt.

Tad ir zīmīte par revolucionāro nodokli^6, ka tas gulstoties uz vidējiem zemniekiem. Par to bija speciālā sēde, bija daudz sūdzību, un, lai pārbaudītu, izdarīja tā: mums ir Centrālā statistikas pārvalde, kurā iesaistīti Krievijas labākie statistikas speciālisti, šo speciālistu vairākums ir labējie eseri, meņševiki un pat kadeti; komunistu, boļševiku, ir maz — viņi vairāk nodarbojās ar cīņu pret carismu nekā ar praktiskiem darbiem. Šie speciālisti, cik es varēju novērot, strādā apmierinoši, protams, tas nenozīmē, ka pret atsevišķām personām nenākas cīnīties. Mēs uzdevām sīki izpētīt dažus pagastus, kā zemnieki sadalījuši revolucionāro nodokli. Sūdzību ļoti daudz; protams, ja iedomājas, ka tūkstotis sūdzību ienāk no visas Krievijas, tad visai Krievijai las ir niecīgs skaits, — ja uz vairākiem miljoniem sētu ir tūkstotis sūdzību, tad tie ir sīkumi; ja Centrālajā Izpildu Komitejā katru dienu ieradīsies pa trīs cilvēkiem, tad mēneša laikā būs 90 sūdzību, bet tas rada iespaidu, ka mēs esam sūdzībām apkrauti. Lai pārbaudītu, mēs nolēmām izpētīt dažus pagastus un saņēmām precizu atbildi Popova ziņojumā, kuru atkārtojām Centrālās Izpildu Komitejas sēdē strādnieku klātbūtnē. Šis ziņojums parādīja, ka zemnieki nodokli lielāko tiesu sadala taisnīgi. Padomju

vara prasa, lai trūcīgie zemnieki nemaksātu neko, vidējie mēreni un bagātie daudz, protams, precizi noteikt, kas ir bagāts, kas trūcīgs, — nevar, kļūdas gadās, bet zemnieki nodokli lielāko tiesu sadala pareizi. Tā arī vajag. (Apļa u s i.) Protams, kļūdas bija. Tā, piemēram, sīks dzelzceļa kalpotājs sūdzējās, ka mājas komiteja viņam netaisni uzlikusi nodokli. Viņš par to paziņoja Padomju varai. Tad teica: izkratiet viņu, viņš spekulē. Pie viņa atrada dažus maisus ar miljonu kerenku. Kamēr mēs neesam atraduši veidu, kā aizstāt visus vecos papīriņus ar jauniem, tas notiks. Kad mēs šos papīriņus aizstāsim ar jauniem, tad katrs spekulants tiks atmaskots. Visiem būs jāapmaina vecie papīriņi pret jauniem. (Vētraini aplausi.) Ja tu uzrādi nelielu daudzumu naudas, kas strādnieka cilvēkam vajadzīga, mēs dosim viņam rubli pret rubli, ja uzrādi 1—2 tūkstošus, tad rubli pret rubli. Bet, ja uzrādi vairāk, mēs daļu dosim skaidrā naudā — papīriņos, bet pārējo pierakstīsim grāmatiņā — pagaidīsi. (Aplausi.) Lai šādu lietu izdarītu, jāsagatavo jauni papīriņi. Veco mums ir apmēram par 60 miljardiem. Lai apmainītu pret jauniem, tik liels daudzums nav vajadzīgs, bet speciālisti sprieda, ka vajadzīgs ne mazāk par 20 miljardiem jauno. 17 miljardu mums jau ir. (Aplausi.) Un Tautas Komisāru Padomē ir izvirzīts jautājums par to, lai drīzā laikā galīgi sagatavotu šo pasākumu, kas būs trieciens spekulantiem. Šis pasākums atmaskos tos, kas slēpj kerenkas. Tā realizācija prasa lielu organizāciju, tas nav viegls pasākums.

Tad jautājums veltīts tam, kā ir ar sēju, ka grūti apse-lies. Tas, protams, pareizi. Nodibināta vSējas platības komiteja Te, pie Zemkopības komisariāta, ar vienu no Padomju varas dekretiem nodibināta Strādnieku komiteja 7, kuru noorganizēs pēc vienošanās ar arodbiedrībām. Tās uzdevums būs raudzīties, lai zeme nepaliktu neapstrādāta, lai tur, kur ir neapstrādāta muižnieku zeme, to atdotu strādniekiem. Ir lēmums, — ja zemnieks neaizņems zemi, valsts cenlīsies to izlietot. Protams, trūkst sēklu. Te vajadzīgs, lai trūcīgie zemnieki izvilktu dienas gaismā tos kulakus, kuri labības pārpalikumus noslēpuši un nav devuši sēklai. Kulakam ir svarīgi noslēpi šo pārpalikumu, tāpēc ka bada mēnešos viņš par katru pudu paņems pa tūkstoš rubļiem, bet par to, ka labība nebūs iesēta, ka ar to viņš iinclims ļaunumu tūkstošiem strādnieku, viņam nav daļas. Tas ir tautas ienaidnieks, viņu vajag atmaskot.

Tālāk nāk jautājums par algu likmēm: speciālistam jūs dodat pa 3 tūkstošiem, viņš staigā no vienas vietas uz otru. nu noķert viņu ir grūti. Par speciālistiem es saku, ka tie и cilvēki, kuri pārzina buržuāzisko zinātni un techniku lādos apmēros, kādos visu strādnieku un zemnieku milzīgais vairākums to nezina* tādi speciālisti ir vajadzīgi, un mēs sakām, ka pašreiz mēs nevaram ievest pilnīgu algas > ienlīdzību un esam par to, lai maksātu pāri par trīs tūk-slošiem. Ja mēs izmaksāsim pat dažus miljonus gadā, — las nav dārgi, ja mēs ar viņu palīdzību iemācīsimies labi strādāt. Cita līdzekļa, kā noorganizēt darbu, lai viņi strādātu nevis spaidu kārtā, mēs neredzam, un, kamēr speciālistu ir maz, mēs esam spiesti neatteikties no augstām algu likmēm. Nesen par šo jautājumu mēs runājām ar darba komisāru Šmitu, un viņš piekrīt mūsu politikai un saka, ka agrāk, kapitālisma laikā, nekvalificēta strādnieka darba alga bijusi 25 rubļi mēnesī, laba speciālistā izpeļņa ne mazāka par 500 rubļiem mēnesī — starpība 1—20, tagad mazākā izpeļņa 000 rubļu, bet speciālisti saņem 3 tūkstošus, starpība 1—5. Tādējādi, lai izlīdzinātu zemākās un augstā kās algu likmes, mēs esam izdarījuši daudz un turpināsim lo tālāk, liet pašlaik izlīdzināt algas mēs nevaram, kamēr speciālistu ir maz, mēs neatsakāmies no algas paaugsi ināšanas viņiem. Mēs sakām, ka labāk atdosim lieku miljonu vai miljardu gadā. lai tikai izmantotu visus speciālistus, kādi ir, — viņi strādniekiem un zemniekiem iemācīs vairāk, nekā ir vērts šis miljards.

Tālāk nāk jautājums par lauksaimniecības komūnām, vai var tanīs atstāt bijušos muižniekus? Tas ir atkarīgs no tā, kāds ir muižnieks. Tāda dekrela nav bijis, lai muižniekus nelaistu. Protams, muižnieks iedveš neuzticību, jo viņš gadsimtiem ilgi apspiedis zemniekus, kuri viņu neieredz, bet. ja ir lādi, kurus zemnieki pazīst kā kārtīgus cilvēkus, tad viņus ne tikai var laist, bet arī vajag Jņisl. Mums jāizmanlo lādi speciālisti, viņi ir pieraduši organizēt lielsaimniecības. un viņi daudz ko var iemācīt zemniekiem mi laukstrādniekiem.

2 2tt. sej*

Tālāk jautā: vai pielaist vidējos zemniekus sabiedriskā zemes aparšanā? Protams, jā. Pēdējā laikā veseli apriņķi nolēmuši pāriet uz sabiedrisku zemes aparšanu, ciktāl tas tiks izpildīts — nezinu, te svarīgi iesaistīt tieši vidējos zemniekus, jo trūcīgie zemnieki piekrīt mums, bet vidējie zemnieki ne vienmēr un viņus vajag iesaistīt. Mēs esam par vardarbību pret kapitālistiem, pret muižniekiem un ne tikai par vardarbību, bet par pilnīgu visa tā ekspropriāciju, ko viņi uzkrājuši, mēs esam par vardarbību pret kulaku, bet ne par viņa pilnīgu ekspropriāciju, jo viņš saimnieko uz zemes un daļu viņš sakrājis ar savu darbu. Lūk, šī atšķirība stingri jāiegaumē. Attiecībā uz muižnieku un kapitālistu — pilnīga ekspropriācijā; turpretī kulakam visu īpašumu atņemt nevar, tāda lēmuma nav bijis; vidējo zemnieku mēs gribam pārliecināt, iesaistīt ar,piemēru, ar pierunāšanu. Lūk, mūsu programa. Ja uz vielām novirzās, tad tie ir Padomju varas lēmuma pārkāpēji, — vai nu cilvēki, kas negrib realizēt mūsu lēmumu, vai ari viņi to nav sapratuši.

Tālāk jautājums par to, lai paskubinātu dzelzceļniekus, un vēl jautā par dzelzceļu kustības pārtraukšanu. Tautas Komisāru Padomē šis jautājums tika apspriests sevišķi cītīgi, un daudz kas ir darīts. Tas ir pamatjautājums. Miljoni pudu labības atrodas uz Volgas-Buguļmas ceļa un var aiziet bojā, jo labība dažkārt guļ sniegā, sāksies pavasara plūdi, un labība aizies bojā. Tā jau tagad ir ļoti milra (tai ir līdz 20% mitruma). Šī labība jāizved, citādi tā aizies bojā. Galvenais ir tas, ka dzelzceļniekiem pašiem ļoti vajadzīga maize. Šai nolūkā jāpārtrauc pasažieru kustība no 18. marta līdz 10. aprilim, kā aprēķinājuši mūsu biedri Satiksmes ceļu komisariātā. Šī pasažieru kustības pārtraukšana var dot trīsarpus miljonus pudu labības, kuru var pievest kaut vai ar vājām pasažieru lokomotīvēm. Ja šajos vilcienos vestu maišelnieki, viņi pievestu vislielākais pusmiljona pudu labības. Tie, kas sūdzas par pasažieru kustības pārtraukšanu, dara nepareizi. Maišelnieki labākajā gadījumā pievedīs pusmiljonu, bet mēs pievedīsim, ja pilnīgi piepildīsim vagonus ar labību, ja dzelzceļnieki mums palīdzēs, trīsarpus miljonus pudu un ar to uzlabosim pārliku. Lūk, kādēļ mēs sacījām un sakām, ka visiem attīstīta-kicm, organizētākiem biedriem jāiel militārā un pārtikas sagādes darbā. Dodiet un dodiet cilvēkus, lai cik grūti tas nebūtu. Mēs ļoti labi zinām, ka Petrograda Krievijai devusi vairāk nekā citas pilsētas, tāpēc ka Petrograda ir visorganizētākie, visattīstītākie strādnieki. Bet šis pusgads ir smags. 15)18. gada pirmais pusgads deva 27 miljonus pudu, otrajā pusgadā mums bija 67 miljoni pudu.' Mēs esam iegājuši bada pusgadā. Marts, aprilis, maijs, jūnijs būs smagi mēneši. Lai to novērstu, jāsasprindzina visi spēki. Katrā fabrikā, katrā pulciņā jāizvirza jautājums — vai nav vīrieša, kuru var likt darbā dzelzceļa darbnīcā, aizstāt ar sievieti, bet viņu likt šai darbā. Katrā pulciņā, katrā grupā, katrā organizācijā par to jādomā, jādod jauni strādnieki, tad mēs ar šo smago pusgadu tiksim galā. (Aplausi.)

Iespiests pirmoreiz, pēc stenopramus

PETROGRADAS GUBERŅAS LAUKSTRĀDNIEKU 1 KONGRESA^8 SĒDE 191». G. 13. MARTA

1

RUNA PAR LAUKSTRĀDNIEKU ARODBIEDRĪBAS ORGANIZĒŠANU

Biedri, es ļoli priecājos, ka man ir iespēja Tautas Komi- • saru Padomes vārdā apsveikt laukstrādnieku kongresu, kura uzdevums ir nodibināt laukstrādnieku arodbiedrību.

Biedri, partijas Centrālajā Komitejā un Viskrievijas arodbiedrību padomē mēs ne vienreiz vien jau esam rīkojuši apspriedes kopīgi ar Darba tautas komisāru )>. Šnritu un Viskrievijas arodbiedrību padomes locekļiem un ciliem jautājumā par to, kā stāties pie laukstrādnieku organizēšanas. Nekur pasaulē, pat visattīstītākajās kapitālistiskajās zemēs, kuras jau ne tikai gadu desmitiem, hei pat gadsimtiem pazīst arodbiedrību dibināšanas vēsturi, laukstrādniekiem nav izdevies nodibināt kaut cik pastāvīgu arodbiedrību, .īfls zināt, kāds šķērslis te ir zemnieku, laukstrādnieku dzīves apstākli, kāds milzīgs šķērslis ir tas, ka laukstrādnieki ir izmētāti, izkliedēti, tādēļ viņiem saliedēties arodbiedrībā ir neizmērojami grūtāk nekā pilsētas strādniekiem.

Tanī pašā laikā strādnieku un zemnieku vara uz visas līnijas ir stājusies pie komunistiskās sabiedrības celšanas. Tā spraudusi sev uzdevumu ne tikai galīgi likvidēt muižniekus un kapitālistus, — šo darbu mēs esam jau gandrīz veikuši,— bet uzcelt lādu sabiedrību, kurā ne muižnieks, ne kapitālists nevarētu no jauna iek|ūt. Revolūcijās ne vienreiz vien gadījies, ka muižniekus un kapitālistus izdevies likvidēt, bet no kulakiem, no bagātajiem zemniekiem, no spekulantiem diezgan īsā laikā radušies jauni kapitālisti, kuri. gadījās, vēl vairāk apspieda strādniekus nekā vecie muižnieki un

kapitālisti. Lūk, uzdevums, kas mums jāatrisina: izdarīt tā, lai ne tikai vecie kapitālisti būtu likvidēti, bet lai nevarētu rasties arī jauni, lai vara tiklu nostiprināta pilnīgi, pilnos apmēros, vienīgi tiem, kas strādā, kas dzīvo no sava darba. Kā to izdarīt? Te ir viens ceļš — lauku strādnieku, proletāriešu organizācijas ceļš; šai organizācijai jābūt pastāvīgai; tikai pastāvīgā masu organizācijā laukstrādnieki varēs iemācīties paši savu lauku lielsaimniecību pārvaldīšanu, jo, ja viņi paši neiemācīsies, tad, — kā visi sen dzirdējuši dziesmā „Internacionāle”, — neviens te palīgā nākt nevarēs. Vislielākais, ko var izdarīt vara, kas atrodas Padom ju rokās, Padomju vara, — tas ir sniegt šādai organizācijai visādu palīdzību. Kapitālistiskās organizācijas visiem spēkiem, ar visiem likumīgiem līdzekļiem, dažādiem trikiem, policejiskiem viltīgiem paņēmieniem, piesiešanos, visādiem godīgiem un negodīgiem līdzekļiem likušas tam šķēršļus. Eiropas visattīstītākajā zemē — Vācijā — līdz šim laikam laukstrādniekiem nav biedrošanās brīvības; tur līdz šim laikam palicis likums par saimes ļaudīm un lauku strādnieki joprojām dzīvo uz saimes ļaužu dzīves noteikumiem. Vēl nesen man gadījās sarunā-lies ar kādu ievērojamu angli, kurš atbraucis uz Krieviju kara laikā. Agrāk viņš bijis kapitālisma piekritējs, bet pēc tam, mūsu revolūcijas laikā, viņš lieliski attīstījies, sākumā līdz meņševikam, bet tagad arī līdz boļševikam. Un, lūk, kad man gadījās sarunāties ar viņu par darba apstākļiem Anglijā, — bet Anglijā zemnieku nav, ir tikai lielkapitālisti un strādnieki zemkopji, — viņš teica: „Es neskolos uz lo rožaini, jo mūsu lauku strādnieki dzīvo l'eodalisma, bet ne kapitālisma apstākļos, — tik lielā mērā viņi ir nospiesti, notrulināti, darba nomākti, tik grūti viņiem ir apvienoties". Un tas — visattīstītākajā zemē, kurā kāds angļu lauku strādnieks jau pirms pusgadsimta mēģināja nodibināt lauku strādnieku arodbiedrību. Lūk, kāds ir progress brīvajās kapitālistiskajās zemēs! Pie mums valsts vara no paša sākuma nolēma sniegt palīdzību lauku strādnieku un citu strādnieku organizēšanā. Mums jāsniedz visāda palīdzība. Man sevišķi patīkami redzēt, ka šeit, Petrogradā, kur ir tik daudz ļoti skaistu ēku, piļu, kurām bija pilnīgi nepareizs uzdevums, biedri ir rīkojušies pareizi,

alņeinol šīs pilis un pārvēršot tās tieši par to iedzīvotāju šķiru sapulču, kongresu un apspriežu vietām, kuras šīm pilīm ir strādājušas un gadsimtos šīs pilis cēlušas un kuras par versti nelaida šīm pilīm tuvumāl (Aplausi.) Es domāju, biedri, ka tagad, kad gandrīz visas Petrogradas pilis pārvērstas par sapulču un savienību namiem pilsētas strādniekiem vispirms un lauku strādniekiem, zemniecības strādājošai daļai, — es domāju, ka te mums ir pamats saskatīt pirmo soli uz to, ka iedzīvotāju strādājošā, ekspluatētā daļa gūs iespēju organizēties. Atkārtoju, Padomju vara visu, kas ir tās spēkos, nekavējoties un neapšaubāmi darīs, lai šādai organizācijai palīdzētu pārveidot lauku dzīvi, lai nepaliktu vieta kulakam, lai nevarētu nolikt spekulācijā, lai biedrisks, kopīgs darbs uz laukiem kļūtu par vispārēju likumu. Lūk, uzdevums, kādu mēs visi sev spraužam. Jūs ļoti labi saprotat, cik grūts ir šis uzdevums, ka pārveidot visus lauku dzīves apstākļus ne ar dekretiem, ne ar likumiem, ne ar ukaziem nevar. Ar ukaziem un dekrētiem varēja nogāzt muižniekus, kapitālistus, var savaldīt kulakus, bet, ja nebūs miljonu lauku strādnieku pašu organizācijas, ja viņi soli pa solim neiemācīsies šinī organizācijā paši izlemt visas savas lietas, ne tikai politiskās, bet arī saimnieciskās, — un saimnieciskās ir vissvarīgākās, — ja neiemācīsies pārvaldīt lielās muižas, ja nepārvērtīs tās — ja tās pašlaik atrodas labākos apstākļos nekā citas muižas — no ekspluatācijas paraugiem, kur agrāk no strādniekiem spieda asinis un sviedrus, par biedrisku saimniecību paraugiem, tad tā būs pašu darba ļaužu vaina. Bet atjaunot vecās saimniecības tagad vairs nav iespējams; panākt, lai mums uz 100 desetinām (ja ņem pa 10 desetinām uz 10 sīksaimniecībām) būtu pa 10 labiem zirgiem', pa 10 labiem arkliem, to panākt nevar. Ne tāda daudzuma zirgu, ne arklu mums nav palicis. Bet, ja lielsaimniecībā uz tām pašām 100 desetinām strādātu, zemi aparot biedriski jeb sabiedriski vai brīvprātīgi dibinot lauksaimniecības komūnas, tad varbūt uz tām pašām 100 desetinām būs vajadzīgi nevis 10 zirgi, nevis 10 arkli, bet būs vajadzīgi 3 zirgi, 3 arkli. Lūk, kā var ietaupīt cilvēka darbu un gūt labākus rezultātus. Bet uz to ved tikai viens ceļš — pilsētas un lauku strādnieku savienības ceļš. Pilsētas strādnieki saņēmuši savās rokās varu pilsētā; visu, kas pilsētā radīts labākais pilu, telpu nozīmē, kultūras nozīmē, visu to pilsētas strādnieki nes uz laukiem, zinot, ka pilsētas strādnieku vara nevar būt stipra, ja nebūs stingras savienības ar laukstrādniekiem. Tikai tāda savienība, kam jūs te liekat pamatus, var novest pie stabilas pārveidošanas. Šinī savienībā brīvprātīgi iestāsies arī vidējie zemnieki. Protams, būs jāpieliek daudz pūļu — uzreiz izdarīt neko nevar. Ja jūsu savienība būs nodibināta, augs, attīstīsies, izplatīsies visā Krievijā, ja tā atradīsies visciešākā vienībā ar pilsētas strādnieku savienību, tad ar kopīgām pūlēm, ar miljoniem organizēto laukstrādnieku un pilsētas strādnieku pūlēm, mēs šo grūto uzdevumu atrisināsim un mēs izkļūsim no tā posta, kādā četrus gadus ilgais karš iegrūdis visas lautas un mūs; mēs izkļūsim, bet izkļūsim nevis uz veco atsevišķo, izklaidu saimniecību, — tāda saimniecība nolemj cilvēkus tumsībai, nabadzībai, izkliedēlībai, — bet mēs izkļūsim uz kopīgu, biedrisku lielsaimniecību. Tad visam, ko iekarojusi cilvēku zinātne, cilvēku technika, visiem uzlabojumiem, visām speciālistu zināšanām — visam jākalpo apvienotajam strādniekam. Strādniekiem jākļūst par visa saimniekiem, viņiem jāiemācās pārvaldīt pašiem un pārvaldīt tos, kas līdz šim, kā, piemēram, daudzi agronomi, rīkojās kā kapitālistu rokaspuiši pret strādniekiem. Šis uzdevums nav viegls, bet pilsētās šā uzdevuma atrisināšanai izdarīts ļoti daudz. Pirmos soļus tagad sperat jūs, lai atrisinātu šo uzdevumu uz laukiem. Es atļaujos beigt, vēlreiz apsveicot Tautas Komisāru Padomes vārdā, izsakot stingru pārliecību, ka jūsu arodbiedrība, kurai jūs te liekat pamatus, tuvākā nākotnē pārvērtīsies par vienotu Viskrievijas laukstrādnieku arodbiedrību. Tā būs īsts Padomju varas balsts uz laukiem, tā būs balsts, avangarda armija visas lauku dzīves pārveidošanai tā, lai nekāda ekspluatācija, nekāda bagāto kundzība pār trūcīgajiem nevarētu atdzimt uz kopīgā, apvienotā, biedriskā darba pamatiem. Lūk, mani novēlējumi, biedri! (Aplausi.)

fss pārskats publicēts 1919. g. ti. martā avīzes „Severnaja Кот-

типа" 58. nr-ā Iespiests pēc stenogramas, kas salī-

lirmoreiz pilnīgi iespiests 1928. g. drino/a ar znrnala tekstu

žurnālā ,,Rabotņik Zcmļi i Ļesa“ i.—5. nr-ā

2

ATBILDE UZ ZĪMĪTĒM

Te iesniegtas divas zīmītes, kuras abas veltītas jautājumam par to, vai padomju saimniecībās atļauts turēt sīklopus, atsevišķus sakņu dārzus un putnus. Es nupat pieprasīju likuma tekstu, kuru mēs nesen apspriedām Tautas Komisāru Padomē un kurš apstiprināts Centrālajā Izpildu Komitejā; šis likums saucas „Nolikums par sociālistisko zemes ierīcību un par pasākumiem pārejai uz sociālistisko zemkopību^1'. Es nezinu, vai te ir šī likuma teksts. Es piedalījos tiī izstrādāšanā, biju referents komisijā, kuru nodibināja Centrālā Izpildu Komiteja. Ja mani atmiņa neviļ,— likumu mums ir daudz, tā ka visus neinformējoties nevar atminēties, mums daudz kopš tā laika iznācis likumu, — šinī likumā ir specials pants, kurā teikts, ka padomju saimniecībās padomju saimniecību darbiniekiem turēt atsevišķus lopus un ierīkot atsevišķus sakņu dārzus aizliegts. Es lūgšu sameklēt šo likumu un ievākt ziņas. (Ļeņinam pasniedz likuma tekstu.) Es te redzu 40. panta tekstu: „Nevienam no strādniekiem un kalpotājiem nav tiesības turēt saimniecībās pašam savus lopus, putnus un ierīkot savus sakņu dārzus". Tādējādi ir iznācis, ka ne visi no jums ir bijuši informēti par šo likumu. Kā man teica biedrs no prezidija, arī jums kongresa laikā tieši šai jautājumā notikuši lieli strīdi. Tas man nav pilnīgi skaidrs. Man nupat iedeva avīzes „Izvestija" numuru, kurā šis likums — „Nolikums par sociālistisko zemes ierīcību un par pasākumiem pārejai uz sociālistisko zemkopību" — iespiests. Kāpēc šis pants ieiet likumā? Lai radītu kopīgu darbu kopīgā saimniecībā. Bet, ja no jauna ierīko atsevišķus sakņu dārzus, iegādājas atsevišķus lopus, putnus utt., tad droši vien viss atgriezīsies pie sīksaimniecības, kā bija arī līdz šim. Tādā gadījumā vai ir vērts pūlēties? Vai ir vērts ierīkot padomju saimniecību? Protams, ja jūs apspriedīsit šo jautājumu, labi pārzinot darba apstākļus Petrogradas guberņā, — man teica, ka jūsu .kongress sanācis tikai no Petrogradas guberņas pārstāvjiem, — ja jūs, pamatojoties uz Petrogradas guberņas darba pieredzi, kuru jūs labi zināt, neraugoties uz visiem apsvērumiem, kas runā par labu kopīgai saimniecībai, secināsit, ka, pieņemsim, Petrogradas guberņai jāpieļauj pagaidu izņēmums, tad mēs šo jautājumu izskatīsim otrreiz. Bet tikai jums jāpacenšas mums pierādīt, ka šis izņēmums tiešām ir nepieciešams, ka Petrogradas guberņā ir lādas īpatnības, kādu cilās vietās nav, — citādi arī pārējie lūgs to pašu. Tālāk jāpaskaidro, ka šo pasākumu jūs ieteicat valdībai vai prasāt no valdības, uzskatot to par pagaidu pasākumu, jo šai ziņā nez vai var būt strīds, ka padomju saimniecības, kas pelna padomju saimniecības nosaukumu, jāceļ uz kopīga darba pamatiem. Tādu darbu, kad zemnieks strādāja uz sava zemes gabala, savā sētā, ar saviem lopiem, putniem, ecēšām, spīļu arklu un pārējo, — mēs redzējām daudzus gadus, daudzus gadsimtus; mēs ļoti labi zinām, ka Krievijā un citās zemēs no tā iznāk tikai zemnieku tumsība, nabadzība, bagāto kundzība pār trūcīgajiem, jo katrs atsevišķi veikt tos uzdevumus, kādi slāv lauksaimniecības priekšā, — nevar. Var atkal iegūt tikai veco nabadzību, no kuras tikai viens no simta vai varbūt pieci no simta kļūst bagāti, bet pārējie dzīvo nabadzībā. Lūk, kādēļ pašreiz mūsu uzdevums — pāreja uz zemes sabiedrisku apstrādāšanu, pāreja uz lielu, kopīgu saimniecību. Bet nekādas piespiešanas no Padomju varas puses nedrīkst būt; nekāds likums uz to nespiež. Lauksaimniecības komūna dibināma brīvprātīgi, pāreja uz zemes sabiedrisku apstrādāšanu drīkst būt vienīgi brīvprātīga, ne mazākās piespiešanas šajā ziņā no strādnieku un zemnieku valdības puses nedrīkst būt, un likums to nepieļauj. Ja kāds no jums šādu piespiešanu ir novērojis, lad jums jāzina, ka tā ir ļaunprātība, ka tā ir likuma pārkāpšana, ko mēs visiem spēkiem cenšamies labot un ari labosim. Organizētajiem laukslrādniekiem ir jābūt mūsu

palīgiem; tikai pastāvot viņu pašu organizācijai, varēs panākt, lai tādu ļaunprātību nebūtu. Bet cila lieta ir padomju saimniecības. Tās ir tādas saimniecības, kas nav bijušas atsevišķu sīksaimnieku rokās; tās Padomju vara ņem un saka: mēs sūtīsim turp agronomus, kādi ir, visu, kas palicis no lauksaimniecības darba rīkiem, dosim šīm saimniecībām. Ja izdosies izbeigt karu un noslēgt mieru ar Ameriku, tad mēs dabūsim no turienes uzlabotu darba rīku transportu un dosim tos padomju saimniecībām, lai lielsaimniecībās kopīgā darbā ražotu labāk nekā agrāk, lētāk nekā agrāk un vairāk nekā agrāk. Padomju saimniecība par savu uzdevumu sprauž pakāpeniski iemācīt lauku iedzīvotājus patstāvīgi izstrādāt jaunu kārtību, kopīga darba kārtību, kādai pastāvot nevar no jauna dzimt saujiņa bagātnieku un apspiest trūcīgo masu, kā tas bijis vienmēr un ne tikai sādžās pie mums, bet arī visbrīvākajās republikās. Jūs ļoti labi zināt, ka pie mums sādžās palicis daudz spekulantu zemnieku, kuri kara laikā iedzīvojušies simtiem tūkstošos rubļu, kuri taupa šīs kerenkas, lai atkal laistu tās apgrozībā un apspiestu trūcīgo zemnieku. Kāds cīņas līdzeklis te var būt? Nekāds cits, izņemot pāreju uz kopīgu saimniecību. Lauksaimniecības komūna dibināma brīvprātīgi, nekādas piespiešanas nedrīkst būt; tas pats arī attiecībā uz zemes sabiedrisko apstrādāšanu. Padomju saimniecībai zeme ir kā visas tautas zeme, — jūs zināt, ka katrs īpašums uz zemi tika atcelts 1017. g. 26. oktobrī pēc zemnieku milzīgā vairākuma prasības, pirmajā naktī pēc mūsu padomju revolūcijas. Šī visas tautas zeme, kuru nodod lielsaimniecību ierīkošanai, saucas par padomju saimniecībām. Vai padomju saimniecībās var atkal attīstīties vecā, sīkā zemkopību? Es domāju, jūs visi piekritīsit, ka tas nevar būt, nedrīkst būt. Ja saimniecības apstākļu dēļ Petrogradas guberņā, tās praktisko apstākļu dēļ, kurus jūs ļoti labi zināt un kurus mēs, protams, nevarējām ņemt vērā, varējām tos arī nezināt, —ja šo apstākļu dēļ, uzmanīgi, vispusīgi apspriežot šo jautājumu, jūs secināsit, ka Petrogradas guberņai var pieļaut izņēmumu, uz zināmu laiku pieļaut izņēmumu, — tad, lai mēs grozītu savu lēmumu, pacentieties dot iespējami precizākus pierādījumus par šo nepieciešamību, un es varu noteikti solīt, ka mēs vēlreiz izskati-

sim šo jautājumu Tautas Komisāru Padomē sakarā, ar jūsu kongresa lēmumu un pēc tam vēlreiz izskatīsim to Centrālajā Izpildu Komitejā. Mēs apspriedīsim, vai no 46. panta, kas aizliedz ierīkot savus sakņu dārzus, kas aizliedz turēt sīklopus, putnus utt., uz zināmu īsu laiku, pastāvot zināmiem apstākļiem, nav jāpieļauj izņēmums Petrogradas guberņai. Ja mēs piekritīsim tam, ka jāpāriel uz kopīgu saimniecību, ja viss darbs būs virzīts šādā nozīmē, tad pēc to cilvēku norādījumiem, kuri labi pazīst praksi, mēs tomēr pieļausim vienus vai otrus izņēmumus, — mēs no tā neatsakāmies, jo dažkārt pieļaut izņēmumus ir nepieciešams. Mēs ceram, ka, tā strādājot, darbs veiksies saskaņoti un mums izdosies likt pamatus īstai sociālistiskai zemkopībai. (Aplausi.)

Pirmoreiz iespiests 1926. (/.

Iespiests pec stenoyramas

RUNA MĪTIŅĀ

TAUTAS NAMA PETROGRADĀ 1919. G. 13. MARTA

AVĪZES I’ARSKATS

Galvenais jautājums, kas interesē lielāko daļu no jums, ir jautājums par to, kāds ir stāvoklis ar pārtiku un ko šai lietā darī jusi Tautas Komisāru Padome. Es atļaušos jums īsumā pastāstīt par šiem pasākumiem. Mēs esam iegājuši grūtā pusgadā, bada pusgadā, kad visi mūsu ārējie un iekšējie ienaidnieki, tai skaitā labējie un kreisie eseri un meņševiki, zinādami, cik grūti klājas iedzīvotājiem, mēģina izmantot to, mēģina gāzt Padomju varu un līdz ar to apzinīgi vai neapzinīgi varu atdot atpakaļ muižniekiem un kapitālistiem. Mēs esam iegājuši tādā laika periodā, kad labības sagāde ir aizsteigusies priekšā tās piegādei, un Padomju varas nodibināšanās Ukrainā dod iespēju cerēt uz to, ka nākamajā pusgadā mēs liksim ar pārtikas lietu galā labāk nekā pagājušā gadā, kaut gan mums nāksies pārdzīvot vēl grūtāku pusgadu nekā tikko pagājušais. Liels pluss mums ir zemnieku masu ievērojamas daļas pagrieziens par labu Padomju varai. Tur, kur pabijuši čechoslovaki, aiz Volgas un Ufas guberņā, pat turīgo zemnieku noskaņojums krasi mainījies par labu Padomju varai, jo čechoslovaki deva viņiem bargu uzskatāmu mācību. Tikai pirms dažām dienām pie manis ieradās zemnieku delegācijā no 5 Sara-pulas apriņķa pagastiem, — no tiem pašiem pagastiem, kuri pašā pēdējā laikā pratuši nosūtīt Maskavai un IVtro-gradai pa 40 tūkstoš pudiem labības. Kad es jautāju šai delegācijai par zemnieku izturēšanos pret Padomju varu, depulacija man atbildēja: „Jā, čechoslovaki mūs izmācīja, un tagad neviens mūs nenovirzīs no Padomju varas". Bet кi i citās vietās, Priekšuralos, kur, starp citu, ir milzīgi labilais krājumi, zemnieki tagad ir par Padomju varu. Bija laiks, kad meņševiku un kreiso eseru ietekmē, — kā zināms, kreisais esers • Muravjevs gandrīz atvēra čechoslo-vakiem mūsu fronti, — šo apvidu zemnieki bija pret Padomēm. Bet čechoslovaku armijas oficieru nekrietnības, nežēlība pret iedzīvotājiem, cenšanās pilnīgi atjaunot cara un muižnieku laiku kārtību, — viss tas zemniekus izmācīja. Pašlaik visās šajās guberņās kūsā tāds padomju darbs, par ko te nav ne priekšstata, — jo te, lielajos centros, tauta ir jau nogurusi no ilgā bada, bet tur, kur ir samērā lieli labības krājumi, vēdera jautājumi atkāpjas pēdējā vietā.

Pievēršos detaļām. Ufas guberņā labības krājumi sasniedz 60 miljonus pudu un labības sagāde norit ātri. Bet te inēs sadūrāmies ar kolosālām grūtībām transportā. Uz dzelzceļa līnijām: Kazaņa-Sarapula un Volga-Buguļma ir līdz 10 miljonu pudu jau sagādātas labības. Bet mēs nevaram to izvest, jo trūkst lokomolivju, vagonu, kurināmā un pārmērīgi novājināts ir lokomotivju dienests. Lai pastiprinātu mūsu dzelzceļu preču pārvadāšanas spēju, mums nācās ķerties pie ļoti radikala līdzekļa: no 1N. marta līdz 10. aprilim visā Krievijā liks pārtraukta pasažieru vilcienu kustība, ļekām izšķirties par šādu līdzekli, mēs trīsreiz apspriedām to ar biedriem dzelzceļniekiem un ar izciliem dzelzceļu speciālistiem. Tikai vispusīgi apsprieduši šo līdzekli un iepriekš aprēķinājuši iespējamos rezultātus, mēs izšķīrāmies par šo pasākumu. Izdarītais aprēķins parādīja, ka pasažieru kustības pārtraukšana atbrīvos 220 lokomo-tives, kaul arī vājas, bet tomēr spējīgas piegādāt 3'/a miljona pudu labības. Bet, ja mēs izskatīsim datus, kā labību pieved maišelnieki, — bija nedēļas, kad nācās atļaut brīvu pievešanu, — tad izrādīsies, ka tajās pašās 3 nedēļās maišelnieki var atvest ne vairāk par 200 tūkstoš pudiem. Šis aprēķins jautājumu izšķīra. Protams, atradīsies kulaki, spekulanti un pat atsevišķi strādnieki, kas sakarā ar to sacels brēku un teiks, ka viņiem atņem pēdējo iespēju alvest pal pudiņu labības; mēs zinām, ka radīsies eseri un meņšoviki, kuri mēģinās izmantot badu un sacelt iedzīvotājus pret Padomju varu. Bet te, tāpat kā visos grūtos gadījumos, mēs paļaujamies tikai uz pirmrindas strādnieku masu apzinīgumu. Labāk izšķirties par trūkumu, labāk sastapties ar eseru un meņševiku naidīgo aģitāciju, bet jāskalās briesmām tieši acīs un atklāti jāpaziņo: „Mēs neizkļūsim no pārtikas grūtībām, ja neķersimies pie visradikalākiem līdzekļiem, ja nesasprindzināsim visus spēkus labības izvešanai". Daudzās vietās izvešanai paredzētā labība salikta pie stacijām, tieši uz zemes, un pavasara plūdos to aizskalos un aiznesīs. Jāsteidzas ат tās iekraušanu un izvešanu. Ķeroties pie šāda radikala līdzekļa, mēs ņēmām vērā visus blakus apstākļus. Mēs zinām, ka pirms lieldienām strādnieku kustība pa dzelzceļiem pastiprinās, un tāpēc līdz lieldienām kustība tiks atjaunota. Mēs zinām, ka piepilsētas kustība strādniekiem absolūti nepieciešama, un tāpēc tā turpināsies arī tagad. Mēs nosūtījām uz vietām visenerģiskākos un pieredzes bagātākos biedrus; pārtikas tautas komisārā vietnieks b. Brjuchanovs, kurš ļoti labi pazīst Uf'as guberņu, komandēts uz turieni. Viņam palīdzēs biedri no kara resora, jo netālu no turienes atrodas fronte. Uz otru dzelzceļa līniju Kazaņa-Sarapula tāpat komandēti biedri no kara resora. Viņiem uzdots mobilizēt vietējo zemniecību un sasprindzināt visus spēkus labības izvešanai kaut vai līdz Kazaņai, ar to mēs izglābsim labību un nodrošināsim tās pievešanu galvaspilsētām un nezem-kopības apvidiem. Lūk, uz ko mēs pamatojam savas cerības uzvarēt badu. Meņševiku un eseru nodomi izmantot tautas postu tiks vēlreiz satriekti.

Atšķirībā no pagājušā gada, kad mums uzbruka čecho slovaki, kuri atņēma mums visauglīgākās vietas, tagad mums ir divi jauni labības avoti, uz kuriem mūsu pārtikas sagādes darbinieki nevarēja cerēt pagājušā gada rudenī, kad viņi sastādīja savu sagādes plānu visam gadam, — tā ir Ukraina un Dona. Pagājušā gada rudenī vācieši vēl turēja Ukrainu savā varā. Vācu imperiālisti solīja piegādāt Vācijai no Ukrainas 60 miljonus pudu labības un ar šo pārtikas pievedumu iznīcināt Vācijā boļševisma dīgli tautas masās. Bet praksē iznāca pavisam kas cits: vācieši atveda no Ukrainas nevis 60 miljonus pudu labības, bet tikai 0 miljonus pudu. Un līdz ar šo labību viņi ieveda Vācijā to boļševismu, kas tur tik kupli uzzēla. Tagad Vācijā boj-ševisms BeTlines ielās cinās pret socialnodevējiem, kuri Bcrlini pārplūdina ar strādnieku asinīm. Mēs zinām, ka vācu socialnodevējus uzvarēs tāpat, kā pie mums uzvarēja Kerenski. (Aplausi.)

Bet bez Ukrainas mums ir vēl arī Dona. Krasnova kazaki visu laiku turējās ar ārzemju zelta palīdzību: sākumā ar vācu, pēc tam ar angļu un franču zelta palīdzību. Bet tas viņiem nelīdzēja. Mūsu uzvara pār kazakiem ir nodrošināta. Pašlaik mēs turam savās rokās līniju Caricina-I,ichaja, to līniju, kas savieno labības krājumus un ogļu krājumus. Tātad mums ir divi krājumu avoti — Ukraina un Dona. Ukrainā mums ir darīšana ar brālīgu Padomju republiku, ar kuru mēs atrodamies vislabākajās attiecībās. Šī republika izlemj jautājumu par palīdzību mums nevis kā veikalnieks, nevis kā spekulants, bet vadoties vienīgi no dedzīgas vēlēšanās palīdzēt ziemeļiem, kas cieš badu. Katra Ukrainas pilsoņa pirmais sociālistiskais pienākums — palīdzēt ziemeļiem. Bet arī Ukrainā sastopamas milzīgas grūtības. Tautas Komisāru Padome ne vienreiz vien izsaukusi uz sarunām b. Rakovski un sūtījusi uz Ukrainu biedrus no militārām aprindām. Izrādās, ka organizatoriskā ziņā Ukrainā stāvoklis tagad ir vēl sliktāks nekā pie mums pēc Oktobra revolūcijas. Toreiz mēs no Kerenska mantojām zināmu pārtikas sagādes aparatu. Protams, pārtikas sagādes ierēdņi sabotēja un ieradās Smoļnijā nevis tādēļ, lai strādātu kopā ar mums, bet lai tirgotos. Bet mēs lauzām šo grupu pretestību un rezultātā tomēr piespiedām tos strādāt. Ukrainā nemaz nav nekāda pārtikas sagādes aparata. Vācieši tur nodarbojās tikai ar laupīšanu, — laupīja, kamēr spēks bija viņu rokās, un, protams, nekāda organizācija, nekāds aparats pēc viņiem nav palicis. Ukrainā nav pārtikas sagādes darbinieku un to lielo strādnieku centru, no kuriem varētu dabūt tādus darbiniekus. Doņecas baseins ir tā izpostīts, ka mums par to nav pat priekšstata. Vēl tagad Doņecas baseina dziļumā klejo kazaku bandas, kuras nesaudzīgi aplaupa vietējos iedzīvotājus. No visiem Ukrainas apvidiem atskan sauciens: dodiet strādniekus! Mēs nodibinājām Ukrainā pārtikas biroju no arodkustības pārstāvjiem. Pieredzes bagātākos pārtikas sagādes darbiniekus no Voroņežas un Tambovas guberņām mēs pārceļam uz

Ukrainu un iesaistām pārtikas sagādes organizācijās attīstītākos jrilsētas proletāriešus. Bet ar visu to Ukrainā nav atbērtas labības, nav iepirkšanas orgānu, zemniekos novērojama neuzticība pret naudas zīmēm, bet preces apmaiņā mēs nevaram dot. Neraugoties uz visiem šiem nelabvēlīgajiem apstākļiem, mēs ukraiņu biedriem uzdevām līdz 1919. gada 1. jūnijam izvest uz Krieviju 50 miljonus pudu labības. Es domāju, ka pilnīgi šis uzdevums netiks izpildīts, bet, ja piegādās kaut tikai pusi vai divas trešdaļas, — arī tas būs labi.

Tālāk Ļeņins norāda uz to, ka mūsu uzvaras pie Donas kļuva iespējamas, vienīgi pateicoties partijas darba un kultūrizglītības darba pastiprināšanai Sarkanās Armijas rindās. — Tas radīja psicholoģisku pagriezienu, un rezultātā mūsu Sarkanā Armija iekaroja mums Donu. (V ē t -r a i n i a p 1 a u s i.)

Vispār mūsu Sarkanā Armija kļūst stiprāka ar katru dienu. Pat buržuāziskie militārie speciālisti atzīst, ka imperiālistiskajās zemēs armijas demoralizējas, kamēr mūsu armija veidojas, kļūst spēcīgāka un nostiprinās. Donas apgabalā arī ir lieli labības krājumi. Tur arī nav pārtikas sagādes aparata, bet tur atrodas mūsu disciplinētā armija, un tas jau ir aparats, ar kura palīdzību mēs dabūsim labību ar mazākiem izdevumiem un lielākiem rezultātiem.

Man jāatzīmē, ka čechoslovaki un kazaki turpina savu taktiku — posta, ko var. Uzspridzinājuši dzelzceļa tiltu pār Volgu, viņi pēc tam iznīcināja visus tiltus un padarīja pilnīgi nelietojamas visas Aizvolgas dzelzceļu maģistrāles. Tautas Komisāru Padomē mēs ilgi apspriedāmies par to, kā atjaunot kaut vai divas dzelzceļa līnijas: Ļiski-Rostova un Ļichaja-Caricina. Tika sperti enerģiski soļi, un pēdējā Aizsardzības Padomes sēdē, kas notika pirmdien, 10. martā, noskaidrojās, ka visi instrumenti un materiāli šīm līnijām jau pievesti un līdz pavasara šķīdoņa iestāšanās laikam tās būs atjaunotas.

Vēlreiz norādījis uz to palīdzību, kādu mums sniegs Dona un Ukraina, piegādājot pārtiku, Ļeņins izsaucas: „Šis pusgads ir pēdējais grūtais pusgads!" (Aplausi.)

Starptautiskais stāvoklis, kaut vēl arvien grūts, tomēr uzlabojas. Jūs visi redzējāt un dzirdējāt "1 Internaciona-

Ies® ārzemju delegatus, kuri savos referātos un ziņojumos pasvītro, ka tas ceļš, uz kura mēs esam nostājušies, ir pareizais un īstais cejš. Bojševisms ieguvis vispasaules nozīmi. Tas redzams no tā, ka visprogresīvākās buržuāziskās demokrātijās, kuras tā lepojas ar savu brīvību, ķeras pie represijām pret boļševikiem. Visbagātākā buržuāziskā republika — Amerikas Savienotās Valstis ar tās simts miljoniem iedzīvotāju steidz izsūtīt no savas teritorijas dažus simtus krievu boļševiku, kuru lielākā daļa pat neprot angļu valodu. No kurienes tad rodas šīs šausmas no boļševisma? Kā ziņo avīzes, Parizē strādnieku sapulcēs pat boļševikiem nesimpatizējošie strādnieki neļaujot teikt ne vārda tiem runātājiem, kuri noskaņoti naidīgi pret boļševismu. (Aplausi.) Neraugoties uz visiem meliem, uz tiem netīrajiem apmelojumiem, kādus Rietumeiropas buržuāziskā prese katru dienu gāž virsū boļševikiem, tauta tomēr sapratusi patiesību un pievērsusies boļševikiem. — Lai franču buržuāziskā prese raksta, ka boļševiki esot cilvēces izdzimteņi, ka viņi rijot zīdaiņus, — franču strādnieki šai presei netic.

Mēs esam panākuši to, ka vārds ,,Sovet“ kļuvis saprotams visās valodās. Masas sapratušas, ka viņu glābiņš ir strādnieku un zemnieku vara, Padomes. Lūk, kādēļ Maskavā, "1 Internacionāles kongresā, mums bija tik viegli panākt vienošanos. Visnomaļākajos kaktos, kaut kādā itāliešu Pošechoņā, sapulcējas kalpi un strādnieki un paziņo: „Mēs apsveicam vācu spartakiešus un krievu sovetistus un prasām, lai viņu programa kļūtu par visas pasaules strādnieku programu“. Es te atkārtoju to, ko jau teicu Maskavā 10. Tas rāda, ka uzvara ir mūsu, un nekādu šaubu par to nevar būt. Neraugoties uz visiem buržuāziskās preses meliem, strādnieku simpātijās mēs esam iekarojuši. Tanī pašā laikā imperiālisti miera konferencē nevar vienoties un ir gatavi viens otram brukt virsū. Boļševisma sērga jau ir izplatījusies visās Eiropas un Amerikas zemēs. Nekādas boļševiku izsūtīšanas nelīdzēs. Ja Rietumeiropa norobežotos no mums ar Ķinas mūri, pat ja visi krievu boļševiki kaut vai ellē iekristu, — tas neatvieglotu rietumu imperiālistu stāvokli. Tautas masas ir sapratušas, ka ar parlamenta palīdzību tās nepanāks sava stāvokļa uzlabošanu. Ir vajadzīga strādnieku vara, vajadzīgas Padomes. Karš radījis milzīgus

3 29. sēj.

parādus, bet imperiālisti ir tik neprātīgi, ka prasa no tautām maksājumus par kara aizņēmumiem. Viņi saka tautām: „Maksājiet mums miljardus par to, ka mēs bijām tik žēlsirdīgi un atļāvām noslepkavot 10 miljonus cilvēku, lai izlemtu jautājumu par mūsu peļņu“. Visās zemēs imperialisms noripos tanī pašā bezdibenī, kādā tas noripoja Vācijā. (Vētraini aplausi.)

,,Severnaia Коншшла", 58. nr., Iespiests pēc auizes „Severnaja

1919. и. 1Ь. marlā Копитша“ teksla

PADOMJU VARAS PANĀKUMI UN GRŪTĪBAS

Iespiests nutria un теки un Padomes i Pēcvārds

atsevišķā brošūrā 1919. p. apriti Pctrogradas slrād-sarkanar miešu deputātu

brošūras teksta rokraksta

r“* Iespiests pcc

pirmoreiz iespiests 1922. o. Pēcvārds pēc

Tieši tagad, kad mums ir izdevies atjaunot revolucionāro Internacionāli, Komunistisko Internacionāli, tieši tagad, kad kustības padomju forma pali no sevis kļuvusi gan par teorētisko, gan par praktisko programu visai III Internacionālei, kad tas izdarīts, — tieši tagad ir vietā atcerēties Padomju vispārējo attīstību. Kas ir Padomes? kāda nozīme ir šai formai, kuru radījušas masas un kura nav neviena izdomāta?

Man šķiet, tikai no šā viedokļa var pareizi novērtēt gan tos uzdevumus, kādi mums — proletariāta iekarotajai varai — jau sprausti, gan to šo uzdevumu izpildīšanu, kādu mēs pēdējā gadā, kad mums Krievijā jau bija proletariāta diktatūra, mēģinājām dot un devām.

Tikai no Padomju vispārējās lomas, no viņu vispārējās nozīmes viedokļa, no tā, kādu vietu viņas ieņem vispasaules vēsturiskajā attīstībā, var saprast, kādā stāvoklī mēs bijām nonākuši, kāpēc mums bija jārīkojas tā un nevis citādi un ar ko, atskatoties atpakaļ, jāpārbauda mūsu soļu pareizība vai nepareizība.

Bet tāds vispārīgāks, plašāks vai tālāk ejošs skals mums pašlaik divkārt nepieciešams, jo partijas cilvēkiem Krievijā tagad dažreiz nākas ciest un redzēt sava darba nepilnības, trūkumus un nepietiekamību tāpēc, ka to neatliekamo, pašreizējo, kārtējo, aklualo pārvaldes uzdevumu praktiskā izpildīšana, kuri uz Padomju varu gulās un gulstas, bieži novērš, piesārņo uzmanību, piespiež mūs pretēji visām mūsu pūlēm, — te pret darbības apstākļiem neko nevar darīt, — pārāk daudz uzmanības veltīt maznozīmīgiem pārvaldīšanas sīkumiem un aizmirst visas proletariāta diktatūras vispārējo attīstības gailu pasaules mērogā, tās attīstību caur Padomju varu, pareizāk sakot, caur padomju kustību, caur proletariāta masu maldīšanos Padomju iekšienē — to, ko mēs visi esam pārdzīvojuši un aizmirsuši, — un caur mēģinājumu Padomju iekšienē realizēt diktatūru.

Lūk, kādas grūtības mūs nospiež un, lūk, kādiem vispārējiem uzdevumiem, pēc manām domām, jācenšas pievērst uzmanību, lai paši sevi pēc iespējas mazliet atbrīvotu no pārvaldīšanas sīkumiem, kas gulstas uz katru cilvēku, kurš aizņemts praktiskā padomju darbā, un lai saprastu, cik liels darbs mums vēl jāveic — mums kā vispasaules proletariāta armijas pulkam.

Pilnīgi, galīgi uzvarēt pasaules mērogā vienā pašā Krievijā vien nevar, bet var tikai tad, kad visās, vismaz attīstītākajās zemēs vai arī kaut vai dažās no lielākajām attīstītākajām zemēm uzvarēs proletariats. Tikai tad mēs varēsim ar pilnīgu pārliecību teikt, ka proletariāta lieta ir uzvarējusi, ka mūsu pirmais mērķis — kapitālisma gāšana — ir sasniegts.

To mēs esam realizējuši vienā zemē, un tas izvirzīja mums otru uzdevumu, .la Padomju vara ir nodibināta, ja buržuāzijā ir gāzta vienā zemē, otrs uzdevums ir cīņa starptautiskā mērogā, cīņa citā plāksnē, proletāriskās valsts cīņa kapitālistisko valstu vidū.

Stāvoklis ir ārkārtīgi jauns un grūts.

Bet, no otras puses, ja buržuāzijas vara ir gāzta, par galveno uzdevumu kļūst uzdevums organizēt celtniecību.

Dzeltenie sociālisti, kuri tagad, sapulcējušies Bernē, gatavojas aplaimot mūs ar slavenu ārzemnieku viziti, vairāk par visu mīl mētāties ar šai līdzīgām frāzēm: „Boļševiki tic vardarbības visvarenībai". Sī l'raze tikai rāda, ka to lieto cilvēki, kuri revolucionārās cīņas karstumā, kad viņus pilnīgi nospiež buržuāzijas varmācība, — skatieties, kas notiek Vācijā, — neprot iemācīt savam proletariātam nepieciešamās vardarbības taktiku.

Ir apstākļi, kuros vardarbība ir gan nepieciešama, gan derīga, un ir apstākļi, kuros vardarbība nevar dot nekādus rezultātus. Tomēr ir bijuši gadījumi, kad šo atšķirību nav iegaumējuši visi, un par to runāt vajag. Oktobrī, kad

Padomju vara gāza buržuāziju, likvidēja veco valdību, vardarbība, revolucionārā vardarbība, deva spīdošus panākumus. i

Kāpēc? Pirmkārt, lāpēc, ka masas bija organizētas Padomēs, un, otrkārt, tāpēc, ka ilgais politiskais periods no februāra līdz oktobrim bija satricinājis, iedragājis, salauzījis ienaidnieku — buržuāziju — gluži kā pavasara ūdens ledus gabalu, un tas jau iekšēji bija padarīts pilnīgi bezspēcīgs. Un kustība Oktobrī, salīdzinot kaut vai ar tagadējo revolucionāro kustību Vācijā, tik viegli deva mums revolucionārās vardarbības pilnīgu, spīdošu uzvaru.

Vai var domāt, ka tādu ceju, tādu cīņas formu, revolucionārās vardarbības vieglu uzvaru var realizēt bez šiem apstākļiem? '

Tā domāt būtu vislielākā kļūda. Un, jo lielākas ir revolucionārās uzvaras, kuras gūst zināmos apstākļos, jo biežāk rodas briesmas, ka mēs ļausimies savaldzināties no šīm uzvarām, neapdomājot aukstasinīgi, mierīgi un rūpīgi to, kādos apstākļos tās bija iespējamas.

Kad mēs, var teikt, saārdījām pa diedziņam vien Keren-ska valdību, Miļukova koalicijas valdību, izmēģinājām, kā sēdināt viņus ministru vietās visās kombinācijās, piespiedām viņus nospēlēt ministru kukuriņu spēli no labās puses uz kreiso un no kreisās uz labo, no apakšas uz augšu un no augšas uz apakšu, tad izrādījās, — lai kā viņi arī sēdās, par muzikantiem viņi nederēja, un tad viņi aizlidoja kā pūciņas.

Vai šim stāvoklim līdzinās tas, kas tagad nostājies mūsu praktiskā uzdevuma priekšā attiecībā uz vispasaules imperiālismu? Protams, nē.

Lūk, kādēļ ārpolitikā jautājums par Brestas mieru sagādāja tādas grūtības. Kustības masveida raksturs palīdzēja tās pārvarēt.

Bet kur ir to kļūdu avots, kuras lika daļai biedru domāt, ka mēs izdarām nedzirdētu noziegumu? Arī tagad ir tādi atsevišķi savādnieki starp cilvēkiem, kuri prot rakstīt un iedomājas, ka viņi personīgi kaut kas ir, ka viņiem ir pieredze, ka viņi var mācīt u. tml., un kuri arī tagad apgalvo, ka tā esot bijusi izlīgšana ar Vācijas imperiālismu.

Jā, tāda izlīgšana bija, kad mēs „izlīgām" ar caru, piedaloties riebīgajā reakcionārajā Domē un uzspridzinot to no iekšienes.

Vai varēja cerēt, ka var gāzt vispasaules imperiālismu, lietojot tikai vardarbību, bez proletariāta attiecīgas attīstības šajās imperiālistiskajās zemēs?

Ja tā izvirza uzdevumu, — bet mēs kā marksisti visu laiku esam mācījuši, ka tas jāizvirza tā un tikai tā, — tad te lielot vardarbības politiku bulu viena vienīga nejēdzība un blēņas un pilnīga to apstākļu nesaprašana, kādos vardarbības politikai ir panākumi.

Tagad mēs lo redzam. Mēs esam kļuvuši pieredzes bagātāki.

Kamēr mums Breslas miera periodā vajadzēja krāt spēkus un ar moku pilnām grūtībām likt pamatus jaunai armijai, Sarkanajai Armijai, zemē, kuru karš izpostījis un nomocījis tā kā nevienu citu zemi pasaulē, kamēr mēs 1918. gada pirmajā pusē un otrās puses sākumā akmentiņu pa akmentiņam likām pamatu īstai sociālistiskai Sarkanai Armijai, — tikmēr citu zemju imperiālismu satricināja un novājināja iekšējā demoralizacija un pieaugošais protests.

Un revolucionārā vardarbība guva uzvaru Vācijā tad, kad cīņas daudzus mēnešus ilgā attīstība bija satricinājusi šinī zemē imperiālismu, un tas pats līdz zināmai pakāpei — līdz zināmai pakāpei, bet ne pilnīgi — tagad atkārtojas Antantes valstīs.

Kāds amerikānis, kas notikumus Rietumeiropas zemēs novērojis ļoti uzmanīgi, tieši, pilnīgi bez aizspriedumiem, nesen man teica: „Franciju, bez šaubām, sagaida vislielākā vilšanās, iluziju kraehs; frančus baro ar solījumiem — sak, jūs esat uzvarējuši". Visas franču tautas vecās patriotiskās jūtas, niknumu par to, ka viņus satrieca 70. gadā, ārkārtīgo sašutumu par to, ka zeme četros kara gados ir kļuvusi tukša no cilvēkiem, noasiņojusi, zaudē spēkus, — visu to buržuāzijā izmanto, lai ievirzītu šovinisma gultnē: „Mēs esam uzvarējuši vāciešus, mums būs pilnas kabatas, un mēs atpūtīsimies". Bet lietišķais amerikānis, kas uz lietām raugās kā tirgonis, saka: „Vācietis nesamaksās, jo viņam nav ar ko maksāt".

Tāpēc arī franču tautu baro ar solījumiem un pasakām, ka kuru katru brīdi iestāsies miers, galīga uzvara. Bet miers — tas ir kraehs visām cerībām, ka no ši asiņainā purva varētu izkļūt kaut cik dzīvi, ar salauztām rokām un kājām, bet dzīvi. Izkļūt no šīs pasaules, pastāvot vecajam kapitālismam, nevar, jo visā kapitālistiskajā pasaulē ir sakrājusies tāda kapitālistisko parādu lavina, tik milzīgs ir kara nodarītais posts, ka no tā izkļūt nevar, nenogāžot pašu lāviņu.

Pat tie, kas nav revolucionāri un revolūcijai netic, kas baidās no revolūcijas, teorētiski to tomēr apspriež, un notikumu gaita, imperiālistiskā kara sekas piespiedīs viņus pārliecināties, ka citas izejas, izņemot revolūciju, nav.

Atkārtoju, mani sevišķi pārsteidza tas, kā stāvokli novērtēja amerikānis no tirgoņa viedokļa, kurš, protams, ar šķiru cīņas teoriju nenodarbojas un nešaubīdamies uzskata to par blēņām, bet kurš interesējas par miljoniem un miljardiem un, mācēdams rēķināt, jautā: samaksās vai nesamaksās? — un atbild, atkal no pilnīgi lietišķa komerciālā aprēķina viedokļa: „Nav ar ko samaksāt! Un pat 20 kapeikas par rubli nedabūsi!"

Lūk, stāvoklis, kādam pastāvot mēs visās Antantes valstīs redzam milzīgu un vispārēju rūgšanu, kuras pamatā ir strādnieku simpātijās padomju formai.

Piemēram, Parizē pūlis, — varbūt visjūtīgākais no visām citu zemju lautas sapulcēm, jo Parizē tas guvis lielu mācību, izdarījis vairākas revolūcijas, — tur pūlis, visatsaucīgākais, kas runātājam neļaus uzņemt nepareizu toni, tagad pārtrauc tos, kas uzdrošinās runāt pret boļševismu; bet vēl tikai pirms dažiem mēnešiem Parizes pūļa priekšā nevarēja ne ieminēties boļševisma labā, nesastopot tā paša pūļa zobgalīgas atbildes.

Bet buržuāzijā Parizē laiž darbā pret boļševismu visu savu melu, apmelojumu un krāpšanas sistēmu. Bet mēs jau zinām, ko tas nozīmē, kad 1917. gadā mēs, boļševiki, pārdzīvojām visas buržuāziskās preses rīdīšanu. Pie mums buržuju kungi mazliet pārrēķinājās un pārsālīja, domādami, ka viņi ievelk boļševikus melu un apmelojumu tīklos; un tā pārsālīja, pārspīlēja savus uzbrukumus, ka sagādāja mums bezmaksas reklāmu un lika visatpaliktākajiem strādniekiem domāt: „Ja boļševikus tā lamā kapitālisti, tad tas nozīmē, ka šie boļševiki prot pret kapitālistiem cīnīties!"

Līīk, kādēļ izrādījās, ka tā politika, kādu mums nācās piekopt Brestas miera, visnežēlīgākā, varmācīgākā, pazemojošākā miera, laikā, bija vienīgi pareizā politika.

Un es domāju, ka ir derīgi atcerēties šo politiku vēlreiz tagad, kad stāvoklis Antantes valstīs kļūst līdzīgs, kad tās joprojām tikpat neprātīgi vēlas uzvelt Krievijai savus parādus, nabadzību, postu, aplaupīt, nožņaugt Krieviju, lai novērstu no sevis savu darba ļaužu masu augošo sašutumu.

Lietišķi vērtējot stāvokli, mēs esam spiesti pilnīgi skaidri sev sacīt, ja mēs negribam jaukt prātus sev un citiem, — un revolucionārām tā ir kaitīga nodarbošanās, — mums jāsaka, ka no militārā spēka viedokļa Antante ir stiprāka par mums. Bet, ja mēs aplūkosim lielu tās attīstībā, tad tāpat teiksim pilnīgi skaidri un ar pārliecību, kas dibināta ne tikai uz mūsu revolucionārajiem uzskatiem, bet arī uz pieredzes, ka šī Antantes valstu varenība nav uz ilgu laiku; tās atrodas savu masu noskaņojuma milzīga lūzuma priekšvakarā.

Gan franču, gan angļu strādniekus tās baro ar solījumiem; „Mēs pilnīgi aplaupīsim visu pasauli, un tad tu būsi paēdis". Lūk, ko kliedz visa buržuāziskā prese, iekaļot visu to neattīstīto masu galvās.

Pieņemsim, ka pēc dažiem mēnešiem tās noslēgs mieru, ja vien turpat nesaplēsīsies savā starpā, uz ko norāda daudzas ļoti nopietnas pazīmes. Bet, ja tām izdosies, ne-ieķeroties viena otrai matos un rīklē, noslēgt mieru, tad šis miers būs tūlītēja kracha sākums, tāpēc ka samaksāt šos nedzirdētos parādus un palīdzēt ārkārtīgajam postam, kad kviešu raža Francijā samazinājusies vairāk nekā divkārtīgi, bet bads klauvē visur un ražošanas spēki ir izpostīti, — te palīdzēt tās nespēj.

Lietišķi vērtējot stāvokli, jāatzīst, ka tas stāvokļa vērtēšanas veids, kas deva rokās tik pareizu mērauklu, novērtējot Krievijas revolūciju, ar katru dienu dod arī apstiprinājumu pasaules revolūcijai. Mēs zinām, ka strauti, kas sagrābs šos Antantes ledus blāķus — Antantes, kapitālisma, imperiālismā ledus blāķus, — ar katru dienu kļūst stiprāki.

No vienas puses, Antantes valstis ir stiprākas par mums, no otras puses — to iekšējā stāvokļa dēļ viņas nekādā gadījumā nenoturēsies uz kaut cik ilgāku laiku.

No tā izriet sarežģīti starptautiskās politikas uzdevumi — uzdevumi, kuri mums varbūt un pat droši vien būs jāatrisina tuvākajās dienās un par kuriem es neesmu pietiekami konkrēti informēts, bet par kuriem es gribētu runāt visvairāk, — tieši tādēļ, lai Tautas Komisāru Padomes darbības pieredze, ārpolitikas pieredze būtu jums, biedri, redzama skaidrā un aizraujošā formā.

Mūsu vissvarīgākā pieredze ir Brestas miers. Lūk, kas ir visbūtiskākais Tautas Komisāru Padomes ārpolitikas rezultātā. Mums vajadzēja nogaidīt, atkāpties, laipot, parakstīt vispazemojošāko mieru, iegūstot ar to iespēju likt jaunu pamalu jaunai, sociālistiskai armijai. Un pamatu mēs ielikām, bet mūsu kādreiz varenais un visspēcīgais pretinieks izrādījās jau bezspēcīgs.

Uz to virzās stāvoklis arī visā pasaulē, un tā ir galvenā un pamatmācība, kas jāiegaumē cik vien iespējams pamatīgāk un jācenšas saprast cik vien iespējams skaidrāk, lai neizdarītu kļūdu ļoti komplicētos, ļoti grūtos, ļoti sarežģītos ārpolitikas jautājumos, kuri ja ne šodien, tad rīt izvirzīsies Tautas Komisāru Padomes priekšā, Centrālās Izpildu Komitejas priekšā, vispār visas Padomju varas priekšā.

Ar to es arī izbeigšu jautājumu par ārpolitiku, lai pievērstos dažiem citiem ļoti svarīgiem jautājumiem.

Biedri, kas attiecas uz militāro darbību, tad 1918. g. februārī un martā — pirms gada — mums nebija nekādas armijas. Mums bija varbūt 10 miljoni apbruņotu strādnieku un zemnieku, kas sastādīja veco armiju, kura bija pilnīgi demoralizējusies, noteiktas apņēmības pārņemta un gatava par katru cenu aiziet, aizbēgt un visu pamest.

So parādību toreiz uzskatīja vienīgi par krievu parādību. Domāja, ka krievi ar krieviem raksturīgo nepacietību vai nepietiekamo organizētību neizturēs, bet vācieši izturēs.

Tā mums teica. Bet mēs tagad redzam, ka pagājuši daži mēneši — un ar vācu armijas organizāciju, kura bija neizmērojami augstāka par mūsējo kultūras, technikas, disciplīnas ziņā, cilvēcisko apstākļu ziņā slimajiem un ievainotiem, atvaļinājumu ziņā utt., ka arī tur ar tās organizāciju

" noticis tas pals. Slaktiņu, daudzus gadus ilgo slaktiņu viskulturālākās un disciplinētākās masas neizturēja, iestājās absolūtas demoralizacijas periods, kad neizturēja arī modernā vācu armija.

Acīm redzot ne tikai Krievijai, bet visām zemēm ir robeža. Dažādām zemēm dažāda robeža, bet ir robeža, par kuru tālāk vest каш kapitālistu interešu labā nevar. Lūk, tas, ko mēs tagad novērojam.

Vācu imperialisms līdz galam atmaskoja sevi, ka tas ir bijis plēsoņa. Vissvarīgākais ir tas, ka gan Amerikā, gan Francijā, šajās izdaudzinātajās demokrātijās (par demokrātijām pļāpā sociālismā nodevēji, meņševiki un eseri, šie nelaimīgie cilvēki, kuri sauc sevi par sociālistiem), šajās pasaules attīstītajās demokrātijās, šajās republikās, imperialisms ar katru dienu kļūst arvien nekaunīgāks un atklājas plēsīgi zvēri, plēsoņas, kā nekur. Viņi aplaupa pasauli, plēšas savā starpā un bruņojas viens pret otru. Ilgi slēpt to nevar. To varēja noslēpt kara skurbumā. Skurbums pāriet, tuvojas miers, un masas, neraugoties uz visiem meliem, tieši šajās demokrātijās redz, ka karš novedis pie jaunas laupīšanas. Visdemokrātiskākā republika nav nekas cils kā tāda viszvēriskākā, visciniskākā plēsoņas tērps, kurš ir gatavs izputināt simtiem miljonus cilvēku, lai samaksātu parādus, t. i., samaksātu imperiālistu, kapitālistu kungiem par to, ka viņi žēlīgi atļāvuši strādniekiem pārgriezt viens otram rīkli. Masām ar katru dienu tas kļūst skaidrāks.

Lūk, stāvoklis, kādam pastāvot kļūst iespējama tāda politiska uzstāšanās kā kāda militārā komentētāja raksts visbagātākās un politiski visvairāk pieredzējušās buržuāzijas avīzē — angļu avīzē ,,Taims“, kas notikumus novērtē šādos izteicienos: „Visā pasaulē armijas demoralizējas, bet ir tikai viena zeme, kur armija tiek celta, un šī zeme ir Krievija".

Lūk, fakts, kuru spiesta atzīt buržuāzijā, kas militārā ziņā ir daudz stiprāka nekā padomju boļševisms. Un ar šo faktu mēs pieejam tā novērtēšanai, ko mēs esam veikuši šajā padomju darba gadā.

Mums ir izdevies panākt lūzumu, kad desmit miljonu armijas vietā, kura visgarām bēga, neizturēdama kara šausmas un saprazdama, ka šis karš ir noziedzīgs, sāka veidoties, simllūkstolis pēc simttūkstošā, sociālistiskā armija, kas zina, par ko tā cīnās, un kas ir gatava nest lielākus upurus un paciest lielāku trūkumu, nekā bija carisma laikā, jo tā zina, ka aizstāv savu lietu, savu zemi, savu varu fabrikā, aizstāv darba ļaužu varu, bet darba ļaudis cilās zemēs, kaut grūti un smagi, tomēr mostas.

Tāds ir stāvoklis, kas raksturo Padomju varas vienu gadu ilgo pieredzi.

Karš ir ārkārtīgi grūts Padomju Krievijai, karš ir ārkārtīgi grūts tautai, kas četrus gadus cietusi imperiālistiskā kara šausmas. Karš Padomju Krievijai ir ārkārtīgi grūts. Bet pašreiz pat stiprie ienaidnieki atzīst, ka viņu armijas demoralizējas, bet mūsu veidojas. Tāpēc ka pirmoreiz vēsturē armija veidojas uz Padomju un armijas tuvības, nesaraujamas tuvības, var teikt — uz nesaraujamas saliedētības pamatiem. Padomes apvieno visus darba ļaudis un ekspluatētos — un armija veidojas pēc sociālistiskās aizsardzības un apzinīguma principiem.

Kāds Prūsijas monarchs XVIII gadsimtā sacījis gudru frāzi: „Ja mūsu zaldati saprastu, kādēļ mēs karojam, tad nevarētu vest nevienu karu“. Vecais Prūsijas monarchs nebija muļķis. Bet mēs tagad esam gatavi teikt, salīdzinot savu stāvokli ar šā monarcha stāvokli: mēs varam vest karu tāpēc, ka masas zina, par ko karo, un grib karot, neraugoties uz nedzirdētām grūtībām, — atkārtoju, kara grūtības tagad ir lielākas nekā carisma laikā, — zinot, ka nes ārkārtīgi lielus, nepanesami smagus upurus, aizstāvot savu sociālistisko lietu, cīnoties līdzās ar tiem strādniekiem citās zemēs, kuri „demoralizējas" un ir sākuši saprast mūsu stāvokli.

Ir tādi muļķīgi cilvēki, kas kliedz par sarkano militārismu; tie ir poliliski blēži, kas izliekas, it kā viņi šai muļķībai ticētu, un mētājas ar šādiem apvainojumiem pa labi un pa kreisi, izmantojot šim nolūkam savu advokata prasmi sacerēt neīstus argumentus un kaisīt masām smiltis acīs Gan meņševiki, gan eseri kliedz: „Skatieties, sociālismā vietā jums dod sarkano militārismu!"

Tiešām, „.šausmīgs" noziegums! Visas pasaules imperiālisti uzbruka Krievijas republikai, lai to nožņaugtu,

bet mēs sākām radīt armiju, kas pirmoreiz vēsturē zina, par ko tā cīnās un par ko nes upurus, un sekmīgi pretojas skaitliski daudz pārākam ienaidniekam, ar katru pretošanās mēnesi vēl līdz šim neredzētā mērogā tuvinot vispasaules revolūciju, — un to nosoda kā sarkano militārismu!

Atkārtoju — vai nu tie ir muļķi, kurus politiski nekādi nevar novērtēt, vai arī tie ir politiski blēži.

Visiem zināms, ka šis karš mums ir uzspiests; 1918. gada sākumā mēs veco karu izbeidzām un jaunu nesākām; visi zina, ka baltgvardi vērsās pret mums rietumos, dienvidos, austrumos, tikai pateicoties Anlantes palīdzībai, kas svaidīja miljonus pa labi un pa kreisi, pie kam attīstītākās zemes savāca un nodeva kā palīdzību baltgvardiem milzīgus kara mantu un ieroču krājumus, kas bija palikuši pāri pēc imperiālistiskā kara, jo šie miljonāru un miljardieru kungi zina, ka te izšķiras viņu liktenis, ka te viņi ies bojā, ja nekavējoties mūs nesatrieks.

Sociālistiskā republika pieliek nedzirdētas pūles, nes upurus un gūst uzvaras; un, ja tagad, pilsoņu kara viena gada rezultātā, palūkojas uz karti: kas bija Padomju Krievija 1918. gada martā, par ko viņa kļuva līdz 1918. gada jūlijam, kad rietumos uz Brestas miera līnijas stāvēja vācu imperiālisti, Ukraina atradās vācu imperiālistu jūgā, austrumos līdz Kazaņai un Simbirskai valdīja franču un angļu uzpirktie čechoslovaki, un, ja apskatīsim karti tagad, tad mēs redzēsim, ka esam nedzirdēti paplašinājuši teritoriju, esam guvuši milzīgas uzvaras.

Lūk, stāvoklis, kādā teikt stiprus vārdus, apvainojot mūs sarkanā militārismā, var tikai visnetīrākie un zemiskākie politiskie blēži.

Tādu revolūciju, kuras pēc iekarošanas var ieliki kabatā un dusēt uz lauricm, vēsturē nav bi jis. Kas domā, ka tādas revolūcijas ir iespējamas, tas ne tikai nav revolucionārs, bet ir vissliktākais strādnieku šķiras ienaidnieks. Nav bijis nevienas tādas revolūcijas, pat maznozīmīgas, pat buržuāziskās, kad runa bija tikai par to, lai varu no viena mantīgā mazākuma rokām nodotu citam mazākumam. Mēs zinām piemērus! Francijas revolūcija, pret kuru XIX gadsimta sākumā uzsāka cīņu vecās lielvalstis, lai to satriektu, saucas par lielo revolūciju tieši tādēļ, ka tā prata sacelt savu iekarojumu aizstāvēšanai plašas tautas masas, kas deva pretsitienu visai pasaulei; tas ari ir viens no tās lielajiem nopelniem.

Revolūcija visnopietnāk tiek pārbaudīta darbos, cīņā, ugunī. Ja tu esi apspiests, tevi ekspluatē un tu domā par ekspluataloru varas gāšanu, ja tu esi nolēmis novest gāšanu līdz galam, tad tev jāzina, ka tev nāksies izturēt visas pasaules ekspluatatoTU uzbrukumu; un, ja tu esi gatavs šim uzbrukumam dot pretsitienu un nest jaunus upurus, lai cīņā noturētos, tad tu esi revolucionārs; pretējā gadījumā tevi satrieks.

Lūk, kā visu revolūciju vēsture nostādījusi jautājumu.

īsts pārbaudījums mūsu revolūcijai ir tas, ka mēs atpalikušā zemē. agrāk nekā citi pratām saņemt varu, iekarot pārvaldīšanas padomju formu, darba ļaužu un ekspluatēto varu. Vai mēs pratīsim to arī noturēt, kaut vai līdz tam laikam, kamēr sakustēsies citu zemju masas? Lin, ja mēs nepratīsim nest jaunus upurus un noturēties, tad teiks: izrādījās, ka revolūcija bija vēsturiski nepamatota. Līdz zobiem apbruņotie civilizēto zemju demokrāti tomēr baidās no kaut kādu simts boļševiku parādīšanās kādā simts miljonu iedzīvotāju lielā brīvā republikā, tādā kā Amerika; tā ir tāda sērga! Un izrādās, ka cīņa pret simts izceļotājiem no bada nomocītās, izpostītās Krievijas, kuri sāks runāt par boļševismu, demokrātiem nav pa spēkam! Masu simpātijās ir mūsu pusē! Buržujiem ir viens glābiņš: kamēr zobens nav izkritis viņiem no rokām, kamēr lielgabali ir viņu rokās, vērst šos lielgabalus pret Padomju Krieviju un satriekt to dažos mēnešos, tāpēc ka vēlāk to ne ar ko nevarēs satriekt. Lūk, kādā stāvoklī mēs atrodamies, lūk, kas noteic Tautas Komisāru Padomes kara politiku šinī gadā un, lūk, kādēļ mums, norādot uz faktiem, uz rezultātiem, ir tiesības teikt, ka mēs pārbaudījumu izturam tikai tāpēc, ka strādnieki un zemnieki, kara nedzirdēti nogurdināti, rada jaunu armiju vēl mokpilnākos apstākļos, izrādot jaunu varonību.

Tas ir īss Padomju varas politikas rezumējums militārajā laukā. Es te atļaušos pateikt vēl dažus vārdus vienā jautājumā, kur politika kara jautājumā savienojas ar politiku citos jautājumos, ar saimniecisko politiku, — es runāju par kara speciālistiem.

Jūs droši vien zināt, kādus strīdus izraisījis šis jautājums, cik bieži biedri, kas pieder pie visuzticamākiem un pārliecinātākiem boļševikiem komunistiem, dedzīgi protestējuši pret to, ka Sarkanās sociālistiskās armijas izveidošanā mēs izmantojām vecos kara speciālistus, cara ģenerāļus un oficierus, kas aptraipījuši sevi ar kalpošanu carismam, bet dažkārt ari ar asiņainu izrēķināšanos ar strādniekiem un zemniekiem.

Pretruna duras acīs, sašutums te rodas, var teikt, pats no sevis. Kā veidot sociālistisko armiju ar carisma speciālistu palīdzību?!

Izrādījās, ka mēs izveidojām to tikai tā. Un, ja mēs padomāsim par uzdevumu, kāds mums bija jāveic, tad nav grūti saprast, ka tikai tā ari varēja izveidot. Tas nav tikai militārs jautājums, šis uzdevums izvirzījies mūsu priekšā visās tautas dzīves un tautas saimniecības nozarēs.

Vecie sociālisti utopisti iedomājās, ka sociālismu var uzcelt ar citiem cilvēkiem, ka viņi vispirms izaudzinās labus, tīrus, lieliski apmācītus cilvēkus un cels ar tiem sociālismu. Mēs vienmēr esam smējušies un teikuši, ka tā ir leļļu spēle, ka tā ir sociālismā mietpilsonisku jaunkundzīšu rotaļa, bet ne nopietna politika.

Mēs gribam uzcelt sociālismu no tiem cilvēkiem, kurus izaudzinājis kapitālisms, kurus tas sabojājis, samaitājis, bet kurus tas toties arī norūdījis cīņai. Ir proletārieši, kuri tā norūdīti, ka spējīgi pārciest tūkstošreiz lielākus upurus nekā jebkura armija; ir desmitiem miljoni apspiesto zemnieku, tumšu, izkliedētu, bet spējīgu, ja proletariātam būs prasmīga taktika, apvienoties ap to cīņā. Un tad ir zinātnes, technikas speciālisti, visi caur un cauri buržuāziskā pasaules uzskata piesātināti, ir kara speciālisti, kas audzināti buržuāziskos apstākļos, — un labi vēl, ja buržuāziskos, bet ir arī tādi, kas audzināti muižnieciskos, rungas, dzimlbūtnieciskos apstākļos. Kas attiecas uz lautas saimniecību tad visi agronomi, inženieri, skolotāji — visi viņi nākuši no mantīgās šķiras; ne jau no gaisa viņi nokritušiI Nemantīgais fabrikas proletārietis un vienkāršais zemnieks mācīties universitātē nevarēja ne cara Nikolaja laikā, ne

Г

republikāniskā prezidenta Vilsona laikā. Zinātne un technika — bagātajiem, mantīgajiem; kapitālisms dod kulturu tikai mazākumam. Hei mums no šis kultūras jāuzceļ socialisms. (lita materiala mums nav. Mēs gribam nekavējoties celt sociālismu no tā materiala, kuru kapitālisms mums atstājis no vakardienas uz šodienu, tūlīt pat, bet nevis no tiem cilvēkiem, kurus sagatavo siltumnīcās, ja uzjautrinās ar šo pasaciņu. Mums ir buržuāziskie speciālisti un vairāk nekā nav. Mums nav citu ķieģeļu, mums nav no kā celt. Sociālismam jāuzvar, un mums, sociālistiem un komunistiem, darbos jāpierāda, ka mēs esam spējīgi u/celt sociālismu no šiem ķieģeļiem, no šā materiala, uzcelt sociālistisko sabiedrību no proletāriešiem, kuri kulturu baudīja niecīgā daudzumā, un no buržuāziskajiem speciālistiem.

Гп, ja jūs neuzcelsit komunistisko sabiedrību no šī materiala, tad jūs esat tukši balamutes, pļāpas.

Lūk. kā jautājumu nostādījis pasaules kapitālisma vēsturiskais mantojums! Lūk, tās grūtības, kas konkrēti izvirzījās mūsu priekšā, kad mēs saņēmām varu, kad mēs ieguvām padomju aparntu!

Tā ir uzdevuma viena puse, un tā ir uzdevuma lielākā puse. Padomju aparats nozīmē, ka darba ļaudis apvienoti tā. lai ar savas masu apvienības spēku satriektu kapitālismu. Viņi to arī satrieca. Hei no satriektā kapitālisma paēdis nebūsi. Jāņem visa kultura, kuru kapitālisms atstājis, un no tās jāuzceļ socialisms. Jāņem visa zinātne, technika. visas zināšanas, māksla. Bez tā mēs nevaram uzcelt komunistiskās sabiedrības dzīvi. Bet šī zinātne, technika. māksla ir speciālistu rokās un viņu galvās.

Tā nostādīts uzdevums visās nozarēs — uzdevums ir pretrunīgs, tāpat kā pretrunīgs ir viss kapitālisms, ļoti grūts, bet izpildāms. Ne tādēļ, ka pēc gadiem divdesmit mēs būsim izaudzinājuši tīrus komunistiskus speciālistus: pirmo komunistu paaudzi boz traipa un pārmetuma; nē. atvainojiet, mums viss jāiekārto tagad, ne pēc divdesmit gadiem, bet pēc diviem mēnešiem, lai cīnītos pret buržuāziju. pret visas pasaules buržuāzisko zinātni un technikn. Te mums jāuzvar. Ar savu masveidīgo svaru piespiest

I 2<». sr'*j.

buržuāziskos speciālistus kalpot mums ir grūti, bet to var; un, ja mēs to izdarīsim, mēs uzvarēsim.

Kad b. Trockis man nesen paziņoja, ka kara resorā oficieru skaits mums ir vairāki desmiti tūkstošu, tad es guvu konkrētu priekšstatu, kur slēpjas mūsu ienaidnieka izmantošanas noslēpums: kā piespiest celt komunismu tos, kas bija tā pretinieki, celt komunismu no ķieģeļiem, kurus kapitālisms savācis pret mums! Cilu ķieģeļu mums nav! Un, lūk. mums jāpiespiež buržuāziskie speciālisti proletariāta vadībā no šiem ķieģeļiem celt mūsu ēku. Lūk, kas ir grūti un, lūk, kur ir uzvaras ķīla!

Protams, šai ceļā kā jaunā un grūtā ceļā izdarīts ne mazums kļūdu, šai ceļā mūs gaidīja ne mazums neveiksmju; visi zina, ka zināms skaits speciālistu sistemātiski nodeva mūs: starp speciālistiem rūpnīcās, agronomijā, pārvaldīšanā mēs uz katra soļa sastapāmies un sastopamies ar ļaunprātīgu izturēšanos pret darbu, ar ļaunprātīgu sabotāžu.

Mēs zinām, ka tās ir milzīgas grūtības un ka ar vardarbību vien tās nevar uzvarēt... \Iēs, protams, neesam pret vardarbību; par tiem, kas noliedz proletariāta diktatūru, mēs smejamies un sakām, ka tie ir muļķīgi cilvēki, kas nevar saprast, ka jābūt vai nu proletariāta diktatūrai, vai buržuāzijas diktatūrai. Kas saka citādi, tas ir vai nu idiots, vai tāds politisks analfabēts, ka viņu ne tikai uz tribines, bet arī vienkārši sapulcē laist ir kauns. Var būt vai nu varmācība pret Libknechtu un Luksemburgu, strādnieku labāko vadoņu apkaušana, vai arī ekspluatatoru apspiešana ar varu, bet, kas sapņo par vidusceļu, tas ir mūsu kaitīgākais un bīstamākais pretinieks. Tāds pašreiz ir jautājums. Tātad, kad mēs runājam par speciālistu izmantošanu, tad jāņem vērā padomju politikas viena gada mācība; šī gada laikā mēs salauzām un uzvarējām ekspluatatorus, bet tagad mums jāatrisina uzdevums, kā izmantot buržuāziskos speciālistus. Atkārtoju, ar vardarbību vien te neko nevar izdarīt. Te papildus vardarbībai, pēc uzvaru vainagotās vardarbības vajadzīga uzvarējušā proletariāta organizētība, disciplīna un morāliskais spēks, proletariāta, kas pakļauj sev un iesaista savā darbā visus buržuāziskos speciālistus!

Sacīs: vardarbības vietā Ļeņins ieteic morālisku ietekmi! Bet ir muļķīgi iedomāties, ka ar vardarbību vien varētu

atrisināt jautājumu par jaunas zinātnes un technikas organizēšanu komunistiskās sabiedrības celtniecībā. Blēņas! Mēs kā partija, kā cilvēki, kas šinī padomju darba gadā esam kaut ko iemācījušies, šo muļķību neizdarīsim un brīdināsim masas no tās. Izmantot visu buržuāziskās, kapitālistiskās sabiedrības aparatu — tāds uzdevums prasa ne tikai uzvaru vainagotu vardarbību, tas prasa bez tam organizāciju, disciplinu, biedrisku disciplinu masās, prasa organizēt proletārisku ietekmi uz visiem pārējiem iedzīvotājiem, radīt jaunu masu situāciju, kurai pastāvot buržuāziskais specialists redz, ka viņam nav izejas, ka atgriezties pie vecās sabiedrības nevar un ka savu darbu viņš var darīt tikai kopā ar komunistiem, kuri stāv blakus, vada masas, bauda masu absolūtu uzticību un tiecas pēc tā, lai buržuāziskās zinātnes, technikas augļi, civilizācijās tūkstoš gadu attīstības augli tiktu nevis cilvēku saujiņai, kas to izmanto, lai izceltos un kļūtu bagātāki, bet tiklu bez izņēmuma visiem darba ļaudīm.

Uzdevums ir ārkārtīgi grūts, un tā veikšanai, lai to pilnīgi atrisinātu, vajadzīgi gadu desmiti! Bet. lai to atrisinātu, jārada tāds spēks, tāda disciplinu, biedriska dis-eiplina, padomju disciplīna, proletāriskā disciplīna, kas ne tikai fiziski satriektu buržuāzijas kontrrevolucionarus, bet arī pilnīgi aptvertu tos, pakļautu sev, piespiestu iet pa mūsu sliedēm, kalpot mūsu lietai.

Atkārtoju, ka gan militārās celtniecības un saimnieciskās celtniecības darbā, gan katras tautas saimniecības padomes darbā, gan katras rūpnīcas komitejas, katras nacionalizētās fabrikas darbā mēs katru dienu sastopamies ar šo uzdevumu. Nez vai ir bijusi kaut viena nedēļa, kad Tautas Komisāru Padomē šai gadā tā vai citādi, vienā vai otrā formā nebūtu bijis izvirzīts šāds jautājums un mēs nebūtu par to lēmuši. Un es esmu pārliecināts, ka Krievijā nav bijis nevienas rūpnīcas komitejas, nevienas lauksaimniecības komūnas, nevienas padomju saimniecības, nevienas apriņķa zemes nodaļas, kas padomju darba gada laikā desmitām reižu nebūtu sastapusies ar šo jautājumu.

Lūk, kur ir uzdevuma grūtības, bet, lūk, kur ir arī īsts, pateicīgs uzdevums, lūk, kas mums jāizdara tagad, otrā dienā pēc tam, kad proletāriskās sacelšanās spēks satriecis r

eksplualatorus. Mēs satriecām vii.ni pretestību, - las bija jāizdara, — taču bija jāizdara ne tikai tas, bet ar jaunas organizācijas, darba ļaužu biedriskas organizācijas, spēku jāpiespiež viņi kalpot mums, jāizārstē viņi no vecajiem netikumiem, jāaizliedz viņiem atgriezties pie savas eksplua-latoriskās prakses. Viņi ir palikuši vecie buržuji un sēž oficieru vietās un mūsu armijas Stabos, viņi, inženieri un agronomi, šie vecie buržuji, kas sauc sevi par meņševikiem un eseriem. Nosaukums vēl nekā nemaina, bet pēc sava pasaules uzskata un paradumiem viņi ir caur un cauri buržuji. no galvas līdz papēžiem.

Nu ko, vai tad mēs izsviedīsim viņus? Simtiem tūkstošus nevar izsviest! Un, ja arī mēs izsviestu, tad ar to nodarītu paši sev ļaunumu. Mums nav nekā cila, no kā celt komunismu. kā vien tas, ko radījis kapitālisms. Vajag nevis izsviest, bet salauzt pretestību, novērojot viņus uz katra soļa. nedarot nekādu politisku piekāpšanos, uz ko bezrakstura cilvēki katru minūti ir gatavi. Kulturāli cilvēki ļaujas buržuāzijas politikai un ietekmei tāpēc, ka viņi visu savu kulturu uzņēmuši no buržuāziskajiem apstākļiem un caur tiem. Lūk. kāpēc viņi uz katra soļa klūp un politiski piekāpjas konlrrevolucionarās buržuāzijas priekšā.

Komunists, kurš saka. ka nedrīkst nonākt tādā stāvoklī, lai sasmērētu rokas, ka viņa rokām jābūt tīrām komunista rokām, ka viņš ar tīrām komunista rokām cels komunistisko sabiedrību, neizmantojot nicināmos kontrrevolucio-naros buržuāziskos kooperatorus,, — ir tukšs balamute, jo. gluži otrādi, nedrīkst neizmantot viņus.

Praktiski uzdevums tagad ir tāds, lai tos, kurus kapitālisms izaudzinājis pret mums, pievērstu kalpošanai mums. katru dienu uzraudzītu viņus, komunistiskās organizācijas apstākļos ieceltu pār viņiem strādnieku komisārus, katru dienu paralizētu viņu kontrrevolucionaras tieksmes un tanī pašā laikā mācītos no viņiem.

Mums labākajā gadījumā ir aģitatora, propagandista zi nāšanas, zināšanas, kādas ir cilvēkam, kuru norūdījis tab-rikas strādnieka vai izsalkuša zemnieka velnišķīgi smagais liktenis, — zināšanas, kas māca ilgi turēties, izrādīt neatlaidību cīņā, un tas mūs līdz šim arī ir glābis; viss las ir nepieciešams: bet tas ir maz, ar to vien uzvarēt nevar; lai

uzvara bulu pilnīga un galīga, jāņeni vēl viss tas, kas kapitālismā ir vērlīgs, jāņem sev visa zinātne un kultūra.

No kurienes tad to lai ņem? No viņiem, no mūsu ienaidniekiem, jāpamācās mūsu progresīvajiem zemniekiem, apzinīgajiem strādniekiem savās fabrikās, apriņķa zemes nodaļā no buržuāziskā agronoma, inženiera u. I. jpr.. lai apgūtu viņu kultūras augļus.

Šai ziņā tā cīņa. kas izcēlās mūsu partiju pagājušā gadā. bija ārkārtīgi auglīga; tā radīja ne mazumu asu sadursmju, bet cīņa jau arī nemēdz būt bez asām sadursmēm: mēs turpretim ieguvām praktisku pieredzi jautājumā, kāds mūsu priekšā agrāk nekad neizvirzījās, bet bez kura realizēt komunismu neizdosies. Uzdevums — kā savienot uzvarošo proletārisko revolūciju ar buržuāzisko kulturu. ar buržuāzisko zinātni un techniku, kas līdz šim bija nedaudzu īpašums, uzdevums, leikšu vēlreiz, ir grūts. Te viss atkarīgs no darba ļaužu masu apzinīgā slāņa organizācijas, disciplīnas. Ja Krievijā miljoniem nomāktu, tumšu zemnieku priekšgalā, kuri ir pilnīgi nespējīgi patstāvīgi veikt celtniecību, kurus gadsimtiem ilgi apspieda muižnieki, ja viņiem blakus nebūtu apzinīgs pilsētas strādnieku slānis, kuri viņiem ir saprotami, tuvi, kuri baudu viņu uzticību, kuriem zemnieks noticēs kā saviem strādnieka cilvēkiem, ja nebūtu šīs organizācijas, kas spējīga saliedēt darba laužu masas un iedvest tām, izskaidrot, pārliecināt tas. cik svarīgs ir uzdevums paņemt visu buržuāzisko kulturu sev, — tad komunisma lieta būtu bez cerībām.

Saku to ne no abstrakta viedokļa, bet no veselu gadu ilgas ikdienas pieredzes viedokļa. Ja šajā pieredzē ir daudz sīkumu, dažkārt garlaicīgu, nepatīkamu, tad aiz visiem šiem sīkumiem vajag saskatīt kaut ko dziļāku, vajag saprast, ka šajos darba sīkumos, sadursmēs starp rūpnīcas komiteju un inženieri, tādu un lādu sarkanarmieti un tādu un tādu buržuāzisko oficieri, tādu un tādu zemnieku un buržuāzisko agronomu, — ka šajos konfliktos, nesaskaņās, sīkumos ir neizmērojami dziļāks saturs. Mēs uzvarējām aizspriedumu, ka šie buržuāziskie speciālisti esot jāizmet ārā. Mēs paņēmām šo inašiuu, tā vēl darbojas slikti. -neradīsim ilūzijas: uz kaira soļa lā klūp, uz katra soļa izdara kļūdas, uz kaira soļa gāžas grāvī, un mēs no jauna

velkam to ārā, — bet tā iet, un mēs vedīsim to pa pareizo ceļu. Tā, tikai tā mēs izkļūsim no tā sabrukuma, briesmīgo grūtību, posta, mežonības, nabadzības, bada muklāja, kurā mūs ievilcis karš un kurā visu zemju imperiālisti cenšas mūs iegrūst un piespiest tur iestigt.

Un mēs sākām līst ārā. Tie ir pirmie soļi.

Padomju darba gads iemācījis mums skaidri saprast šo uzdevumu katrā atsevišķā rūpnīcu prakses un zemnieku darba prakses gadījumā un apgūt šo darbu. Tas ir milzīgs Padomju varas iekarojums gada laikā. Šim nolūkam zaudēt gadu nebija žēl. Mēs nespriedīsim teorētiski vispār kā vecos laikos par buržuāzisko speciālistu nozīmi un par proletārisko organizāciju nozīmi, katru mūsu pieredzes soli jebkurā rūpnīcas komitejā un jebkurā zemkopības organizācijā mēs izmantosim. Ja mēs esam likuši pamatu Sarkanajai Armijai, ja mums ir neliels pamats, ja ir tādi nacionalizēti uzņēmumi, kuros strādnieki savus uzdevumus ir sapratuši un sākuši celt darba ražīgumu ar to buržuāzisko speciālistu palīdzību, kuri uz katra soļa mēģina atgriezties atpakaļ, bet strādnieku masu organizācijas piespiež viņus iet uz priekšu kopsolī ar Padomju varu, — tas ir vislielākais Padomju varas iekarojums. Šis darbs nekrīt acīs, tajā nav nekā spilgta, ir grūti novērtēt visu tā nozīmi, bet tieši te arī izpaužas mūsu kustības solis uz priekšu, ka mēs no vienkāršā uzdevuma vienkārši apspiest ekspluatatorus esam nonākuši pie uzdevuma iemācīt pašiem sev, iemācīt masām celt komunismu no kapitālistiskiem ķieģeļiem, piespiest kapitālistiskos buržuāziskos speciālistus strādāt mūsu labā. Tikai šādā ceļā mēs panāksim uzvaru. Un tagad mēs zinām, ka, ejot tā, kā mēs esam gājuši līdz šim, mēs šo uzvaru tiešām panāksim.

Biedri, es pievērsīšos tagad pēdējam jautājumam, kuru es gribētu kaut īsumā apgaismot sakarā ar to, ka es savu runu esmu pārāk ieildzinājis, — jautājumam par attiecībām pret laukiem.

Ja es līdz šim runāju par militāro darbu, par diktatūru, par buržuāzisko speciālistu izmantošanu, tad te ir jaunas milzīgas komunistiskās celtniecības grūtības.

Ko darīt, ja vara pārgājusi proletariāta rokās zemē, kurā

pilsētas proletariats ir mazākumā, bet vairākums ir zemnieki, kas pieraduši saimniekot atsevišķi, kas caur un cauri ir piesātināti ar šiem sadrumstalotās saimniekošanas paradumiem?

Tomēr muižnieku un kapitālistu jūgs šo zemnieku lielāko daļu ir tā izputinājis, iegrūdis nabadzībā un nomocījis, ka viņi labprāt iet palīgā proletāriešiem. Ja pilsētas strādnieks kaut cik saprātīgi, taktiski, cilvēciski, bet ne ar vēlēšanos komandēt, kas rada pamatotu naidu, — ja pilsētas strādnieks kaut cik cilvēciski izturas pret zemnieku, viņš sastop zemniekā visbiedriskāko uzticību un pilnīgu atbalstu. To mēs zinām. IJz šī pamata Padomju vara turas uz laukiem. Tā varēja noturēties tikai ar darba ļaužu vairākuma vispatiesākā atbalsta palīdzību. So atbalstu mēs ieguvām tāpēc, ka pilsētas strādnieki pa tūkstoš ceļiem, kādus mēs pat neiedomājamies, nonākuši sakaros ar trūcīgajiem lauku ļaudīm.

Valsts vara, kas agrāk to traucēja, tagad dara visu, lai tam palīdzētu. Tikai pateicoties tam, Padomju vara turas, tikai te ir uzvaras ķīla.

Milzīgās grūtības, kuras es tikko minēju, ir tādas, ka zemnieks pieradis strādāt atsevišķi, brīvi tirgoties ar labību un viņam šķiet, ka tas ir likumīgi. Kā tad tā, man, — spriež viņš, — kas esmu pūlējies, lai iegūtu labību, kura man maksājusi tik daudz sviedru un asiņu, un man nav tiesības to brīvi pārdot? Zemniekam tā šķiet pārestība.

Bet no visas Krievijas attīstības pieredzes mēs zinām, ka brīvi tirgoties — tas nozīmē brīvi ieviest kapitālistus; bet brīvi tirgoties zemē, kuru nomocījis bads, kur izsalcis cilvēks par maizes gabalu ir gatavs atdot visu, ko vien vēlaties, pat sevi verdzībā, brīvi tirgoties, kad zeme cieš badu, — tas nozīmē brīvi darīt bagātu mazākumu un izputināt vairākumu.

Mums jāpierāda, ka zemē, kuru nomocījis bads, pirmais uzdevums ir palīdzēt zemniecībai; bet palīdzēt var, tikai apvienojot tās rīcību, apvienojot masas, jo zemnieki ir izkliedēti, sadrumstaloti, pieraduši dzīvot un strādāt atsevišķi.

Arēju šķēršļu šā grūtā uzdevuma realizēšanai nav; tas, ko vajadzēja izdarīt ar vardarbību, te ir izdarīts; no

vardarbības mēs neatsakāmies; mēs zinām, ka starp zemniekiem ir kulaki, kas aktivi pretojas mums, tieši rīkojot baltgvardu sacelšanos; uz visu zemnieku masu tas neatliecas. Kulaku ir mazākums; un te — ciņa un ciņa, viņus vajag apspiest, un mēs tos ari apspiežam, bet pēc tam. kad ar uzvaru atrisināts ekspluatatoru apspiešanas uzdevums, uz laukiem izvirzās jautājums, kuru ar vardarbību atrisināt nevar; šai laukā, tāpat kā visos pārējos, mūsu uzdevumu var atrisināt tikai ar masu organizāciju, ar pilsētas proletariātu ilgstošu audzinošu ietekmi uz zemniecību.

Vai mēs realizēsim šo uzdevumu? — .1 ā, to mēs zinām no pieredzes; un tikai tāpēc, ka zemnieku lielu "1 lielais vairākums uzticas strādnieku varai, uz šīs pieredzes par uzticību strādniekiem var celt pamtatu, kas jau sākts, un tas jāceļ tālāk, bet jāceļ ar biedriskas ietekmes un disciplīnas palīdzību.

Lūk, uzdevums, kas praktiski izvirzījies mūsu priekšā.

Kad mēs dibinājām trūcīgo zemnieku komitejas", kad centāmies panākt preču apmaiņu ar laukiem, mēs liecāmies ne pēc tā, lai bagātais saņemtu preces, bet lai tās nedaudzās preces, kuras pilsēta varēja dol, pirmā kārtā saņemtu trūcīgais, lai, palīdzot trūcīgajiem, mēs varētu ar viņu palīdzību uzvarēt kulaku un paņemt no lā labības pārpalikumus.

Atrisināt uzdevumu par iedzīvotāju apgādāšanu ar maizi milzīgā zemē ar sliktiem satiksmes līdzekļiem, ar savstarpēji neapvienotu zemniecību bija ārkārtīgi grūti, un šis uzdevums visvairāk sagādāja mums rūpes. Atceroties visas Tautas Komisāru Padomes sēdes, teikšu: nebija neviena uzdevuma, pie kura Padomju vara būtu strādājusi tik neatlaidīgi kā pie šī uzdevuma. Zemnieki pie mums ir ārkārtīgi izkliedēti, sadrumstaloti, uz laukiem ir visvairāk tumsības, pieradumu atsevišķi saimniekot, tur aizliegumu brīvi tirgoties ar labību uzskata par pārestību, bet te, protams, islā brīdī rodas politiski blēži, visādi eseri un meņševiki, kas kūda zemniekus un saka viņiem: ...Ifis aplaupa!"

Ir taču tādi nelieši, kas pēc pirmā padomju darba gada, kad. starp citu. pārtikas sagādes darbinieki pierādījuši, ka mēs pēdējos mēnešos esam devuši laukiem 42 tūkstošus vagonu ar produktiem, bet pretī saņēmuši tikai .'>ū tūksto-

sus vagonu ar Iul>ibu. — ir lādi nelieši, kas tomēr kliedz:

Zemnieki, Padomju vara jūs aplaupa!"

Kamēr strādnieki pilsētās strādā pārmērīgi, un nekur nav tik mokošu bada kā pilsētās un tajos Krievijas apgabalos, kur zemkopība mazattīstīta, — kamēr zemnieki saņēmuši visu muižnieku zemi un saņēmuši sev labibu. kamēr zemnieku vairākums, mēs to zinām, Padomju varas pirmajā gadā strādāja savā, bel ne kunga un ne tirgoņa labā un uzlaboja savu uzturu, tādā laikā, kad pilsētās un apvidos, kur zemkopība maz attīstīta, mūsu zemi moka bads. kad visi kapitālisti pūlas graut mūs ar badu, — šinī laikā rodas meņševiku un eseru vai citos klauna tērpos pārģērbti cilvēki un uzdrošinās pastāvīgi atkārtot: „Jūs aplaupa!" Tie ir kapitālisma aģenti, un mums pret viņiem jāizturas tikai kā pret kapitālisma aģentiem, un tikai tā mēs arī izturēsimies!

Tādā laikā, kad Padomju vara pašas galvenās grūtības saskata jautājumā par badu, katra padomju pilsoņa pienākums ir visus labības pārpalikumus atdot izsalkušajam.

Tas ir tik skaidri acīm redzams, tas ir tik saprotams katram darba cilvēkam, ka pret to nevar iebilst. Te vajadzīga krāpšana, politiska blēdība, lai vienkāršo, skaidro, acīm redzamo patiesību aptumšotu, padarītu to nesaprotamu vai sagrozītu to!

Uz šo patiesību balstās pilsētas strādnieks. Pateicoties tam, ka šī patiesība ir acīm redzama, viņš dara savu loti grūto darbu. Līdz šim viņš teica trūcīgajiem zemniekiem: mēs kopā ar jums esam īstais Padomju varas balsts. Šim nolūkam lika dibinātas trūcīgo zemnieku komitejas, preču apmaiņas organizācijas, obligāti tika iesaistīti kooperatīvi, lai tie apvienotu visus iedzīvotājus. Visus par zemkopību izdotos dekrētus caurstrāvo šī pamatdoma, visos uzsaukumos pilsētas strādniekiem teikts: apvienojieties ar trūcīgajiem lauku ļaudīm,- bez tā jūs neatrisināsit pašu svarīgāko un grūtāko jautājumu — jautājumu par maizi. Bet zemniekam mēs teicām: vai nu tu apvienosies ar pilsētas strādnieku, un tad mēs uzvarēsim, vai arī tu ļausies ietekmēties no kapitālistu un viņu rokaspuišu un sulaiņu, kas tērpti meņ-ševiku drēbēs, pierunāšanas un pamācībām, kuri iedveš tev: „Neļauj pilsētai sevi aplaupīt, tirgojies brīvi: kas ir

bagāts, tas arī iedzīvojas, bet, ja citi aiz bada mirs, kas tev par daļu", — un tad tu gan pats aiziesi bojā, kļūsi kapitālista vergs, gan Padomju Krieviju izpostīsi. Tikai kapitālisma laikā sprieda tā: „Es tirgojos, es iedzīvojos, katrs par sevi, bet dievs par visiem*1. Tā sprieda kapitālisms un radīja karu; un, lūk, kāpēc strādnieki un zemnieki bija nabagi, bet niecīgs mazākums — miljardieri.

Uzdevums ir tāds, kā praktiskā darbā pieiet zemniekiem, kā organizēt trūcīgos un vidējos zemniekus, lai uz katra soļa cīnitos pret viņu tieksmi pēc vecā, pret viņu mēģinājumu atgriezties atpakaļ pie brīvās tirdzniecības, pret viņu pastāvīgo tieksmi ,,brīvi“ saimniekot. Vārds „brīvība" ir labs vārds; uz katra soļa „brīvība": brīvība tirgoties, pārdot, pārdoties utt. Un atrodas meņševiki un eseri, blēži, kuri šo skaisto vārdu „brīvība" loka un piemin katrā avīzē un runā; bet tie itin visi ir krāpnieki, kapitālisma prostitūtas, kas velk tautu atpakaļ.

Beidzot, Tautas Komisāru Padomes, tāpat kā Aizsardzības Padomes, galvenais rūpju objekts un rīcības mērķis pēdējā laikā, pēdējos mēnešos un nedēļās, bija cīņa pret badu.

Milzīgs ļaunums mums ir bads tieši tagad, pavasara priekšvakarā; bet pavasarī mums sagaidāms visgrūtākais periods. Kā pagājušā gadā ziemas beigas, pavasaris un vasaras sākums bija visgrūtākais laiks, tā arī šai gadā mēs tieši tagad ieejam smagā periodā. Tagad no jauna pastiprinās baltgvardu, muižnieku un kapitālistu cerības uz to, ka viņi, nebūdami spējīgi salauzt Padomju varu atklātā cīņā, varbūt vēlreiz varēs izmantot savās interesēs badu.

Un arī cilvēki, kas sauc sevi par meņševikiem un ese-riem, labējiem un kreisajiem, kas grimst tik zemu, ka vārdos pasludina sevi par darba lautas piekritējiem, bet, kad pārtikas stāvoklis saasinās, kad tuvojas bads, mēģina izmantot to un rīda tautas masas pret strādnieku un zemnieku varu, nesaprot, ka, tāpat kā kreisā esera Murav-jeva nodevība pagājušā gadā Austrumu frontē maksāja dzīvību desmitiem tūkstošiem strādnieku un zemnieku karā pret baltgvardiem, tā arī tagad katra tāda veida politika, katra aģitacija un bada izmantošana, ko kreisie eseri it kā darot strādnieku labā, nav nekas cits kā tieša pālī-

dzība baltgvardiem. Katra tāda aģitacija maksā tūkstošiem lieku upuru karā pret baltgvardiem. Pagājušā gadā, kad Muravjevs izdarija nodevību, viņš tikko neatvēra visu fronti un radīja daudzas smagas sakāves.

Tādēļ es gribētu vispirms un visvairāk visīsākā veidā skart galvenos faktus.

Ja mūsu stāvoklis tagad atkal, tāpat kā pagājušā gada pavasarī, pārtikas ziņā ir pasliktinājies, tad mums tagad ir nopietnas cerības ne tikai uz to, ka mēs uzvarēsim šīs grūtības, bet arī ka mēs izkļūsim no tām labāk nekā. pagājušā gadā. Cerības dibinātas uz to, ka austrumos un dienvidos stāvoklis ir daudz labāks, bet auslrumi un dienvidi ir Krievijas galvenās maizes klētis. Daudzās Aizsardzības Padomes un Tautas Komisāru Padomes apspriedēs pēdējās dienās mēs precizi noskaidrojām, ka uz ceļiem no Kazaņas līdz Saratovai un uz Volgas-Buguļmas ceļa, no Samaras uz austrumiem, aiz Volgas, savākts līdz 9 miljoniem pudu sabērtas gatavas labības.

Visas milzīgās grūtības, visas lielās briesmas ir tās, ka mūsu transports ir tik vājš un lokomotivju trūkums tik liels, ka mēs neesam pārliecināti, vai mēs šo labību izvedīsim. Tādas bija galvenās rūpes mūsu darbībā pēdējā laikā, un, lūk, kāpēc mēs izšķīrāmies par tādu pasākumu kā pasažieru kustības pārtraukšana, pilnīga apturēšana no 18. marta līdz 10. aprilim.

Mēs zinām, ka tas ir grūti. Radīsies aģitatori, kas palīdz baltgvardiem, viņi sāks kliegt: „Skatieties, tauta cieš badu, bet tai atņēma pasažieru vilcienus, lai nevarētu vest maizi“. Šie aģitatori ir. Bet mēs sev sakām: neraugoties uz visām grūtībām, mēs paļaujamies uz godīgo strādnieku apzinīgumu, un viņi būs par mums.

Kustības apturēšana, kā mums ziņoja speciālisti, atbrīvos 220 lokomotives. Sīs pasažieru lokomotīves ir vājākas par preču lokomotīvēm, to pārvadāšanas spēja ir mazāka, bet mēs aprēķinājām, ka šai laikā tās spēj dot līdz trīsarpus miljona pudu. Bet, ja šai laikā labību vestu atsevišķi mai-šelnieki, izsalkuši cilvēki, kuri metas, kur nu kurais, tad viņi izvestu vislabākajā gadījumā pusmiljona pudu. Šo patiesību apstiprinās katrs pieredzējis dzelzceļa strādnieks, katrs, kas bijis uz Aizvolgas ceļa un redzējis, ka labība

dažkārt sagāzta tieši sniegā. Maisi ar labību var aiziet bojā. labība jau tā ir mitra; it sevišķi slikti būs, kad sāksies pavasara plūdi. Bet mēs izšķīrāmies par šo grūto pasākumu, pārliecināti, ka patiesību milzīgai strādnieku masai nevar noslēpt, ka kreiso eseru aģitatori viņus no pareizā ee|a nenovirzīs un ka šī patiesība uzvarēs.

Un tāds grūts pasākums kā pasažieru kustības apturēšana spēj dot dažus miljonus pudu labības. Atmetot sāņus melus, apmelojumus un pasaciņas, it kā pārtraukt pasažieru kustību esot kaitīgi, mums jāsaka, ka tas dos pieliekami daudz labības ar Petrogradas, Maskavas un Ivanovo Vozņesenskas strādnieku palīdzību, kuri dosies pēc tās uz dienvidiem. Starp citu pieminēšu, ka neviena pilsēta nav devusi tik daudz spēku pārtikas apgādes organizēšanai kā Petrograda; visi tās labākie spēki jau norīkoti darbā, un tā avangarda pilsētu strādniekiem arī ir jārīkojas.

Sociālistisko revolūciju nevar izdarīt bez strādnieku šķiras; to nevar izdarīt, ja strādnieku šķirā nav uzkrāts tik daudz spēku, lai vadītu desmitiem miljonus kapitālisma nomāktu, nomocītu, izkliedētu, lasīt un rakstīt nepratēju lauku ļaužu. Bet vadīt viņus var tikai apzinīgie strādnieki. Taču labākie spēki jau ir izsmelti, tie ir pārpūlējušies un noguruši. Viņi jāaizstāj, izvirzot vidēju spēju cilvēkus, jaunatni. Iespējams, ka tie izdarīs kļūdas. — nav nelaime; lai tikai būtu uzticīgi strādnieku lietai, izaudzināti proletāriskās cīņas apstākļos.

Mēs esam jau gādājuši, lai uz Volgas-Buguļinas ceļu nosūtītu labākos spēkus. Līdz ar strādnieku grupu turp aizbrauca b. Brjuchanovs. Arī uz citieņi ceļiem nosūtītas karaspēka nodaļas un kopā ar tām strādnieki, un, atkārtoju, ir nopietnas cerības, ka labība mums būs. Būs grūts pusgads, bet pēdējais grūtais pusgads, jo ienaidnieka vietā, kurš kļūst stiprāks, mums ir ienaidnieks, kurš demoralizējas, jo padomju kustība visās zemēs aug.

Tādi ir būtiskie apstākļi, uz kurieni pamatojoties, apspriežot uzmanīgi un daudzreiz pārbaudot aprēķinus, mēs paziņojām, ka pasažieru kustības pārtraukšana dos iespēju atvest dažus miljonus pudu labības un izmantot austrumu un dienvidu ļoti bagātās maizes klētis. Šinī grūtajā pusgadā mēs uzvarēsim mūsu galveno ienaidnieku, badu. un

bez tam mēs tagad atrodamies labākos apstākļos nekā pagājušā gadā, jo mums ir krājumi.

Pagājušā gadā čechoslovaki aizgāja līdz Kazaņai un Simbirskai, Ukraina atradās zem vāciešu papēža, Krasnovs par vācu naudu pulcēja karaspēku pie Donas, un dienvidi bija no mums atgriezti; toties tagad Ukraina atbrīvojas no vācu imperiālistiem, kuri gribēja izvest no Ukrainas <50 miljonus pudu labības, bet izveda tikai 9 miljonus un piedevām izveda tādu lietu, kādu viņiem nesagremot, — izsēda bojševismu. Ar to ari nolauza sev kaklu vācu imperiālisti, ar to lauzīs sev kaklu gan franču, gan ang|u imperiālisti, ja viņi gūs iespēju virzīties dziļāk Krievijas iekšienē.

Mums tagad ir Padomju Ukraina. Bet Ukrainas Padomju valdība, kad izvirzīsies jautājums par labību, cenu mums noteiks ne kā veikalnieks, ne tā, kā noteic spekulants un tas zemnieks, kas saka: „Izsalkušais dos arī tūkstoti par pudu. es uzspļauju valsts monopolam, man vajag tikai iedzīvoties, bet, ja tauta cieš badu, jo labāk, — vairāk dos“. Tā spriež lauku buržuāzijā, tā spriež kulaki, spekulanti, un viņiem palīdz visi. kas kliedz pret labības monopolu, kas aizstāv tirdzniecības „brīvību", t. i.. aizstāv bagātā zemnieka iedzīvošanās brīvību un brīvību galīgi nomirt badā strādniekam, kurš nesaņems neko. Un Ukrainas valdība ir teikusi: „Pirmais uzdevums ir palīdzēt bada cietējiem ziemeļiem. Ukraina nevar noturēties, ja nenoturēsies bada nomocītie ziemeli: Ukraina katrā ziņā noturēsies un uzvarēs, ja lā palīdzēs bada cietējiem ziemeļiem".

Labības krājumi Ukrainā ir milzīgi. Visu uzreiz paņemt nevar. Mēs nosūtījām uz Ukrainu savus labakos padomju spēkus un jau esam saņēmuši šādu vienprātīgu paziņojumu: „Labības krājumi ir milzīgi, bet visu uzreiz izvest nevar, nav aparata". Vācieši tik lielā mērā izpostījuši Ukrainu, ka tur tikai sāk izveidoties kaut kāds aparals; tur ir pilnīgs chaoss. Ļaunākie laiki, kad mēs sēdējām Smoļnijā pirmajās nedēļās pēc Oktobra revolūcijas un cīnījāmies pret sabrukumu, nav nekas, salīdzinot ar tām grūtībām, kādas pašlaik pārdzīvo Ukraina. Ukraiņu biedri vaimanā. ka neesot cilvēku, ka neesot kam celt Padomju varu. ka neesot nekāda aparata, ka neesot tāda proletārisku

centra kā Petrograda vai Maskava, bet ukraiņu proletāriskie centri — ienaidnieka rokās. Kijeva nav proletārisks centrs, bada nomocītais Doņecas baseins nav atbrīvots no kazakiem. „Palīgā mums, ziemeļu strādnieki!*1

Un tāpēc ukraiņu biedru vārdā mēs sakām Petrogradas strādniekiem, zinādami, ka viņi devuši vairāk nekā jebkura cita pilsēta: „Dodiet vēl, sasprindziniet vēl savus spēkus!" Mēs tagad varam un mums jāpalīdz ukraiņu biedriem, jo viņiem jāceļ Padomju varas aparats tādā vietā, ko ciešanas tā iztukšojušas un nopostījušas, kā nekur nav cietuši un nav mocījušies!

Mēs, mūsu partijas Centrālajā Komitejā, apsprieduši šo stāvokli, devām uzdevumu — vispirms izdarīt visu, lai izveidotu aparatu Ukrainā, un ķerties pie darba, kad būs rokās ieroci un būs aparats, bet uz 1. juniju saņemt par to 50 miljonus pudu labības.

Es it nemaz negribu jums apgalvot, ka šis uzdevums tiks izpildīls. Mēs visi zinām, — lai cik uzdevumus mēs uzņēmāmies, mēs nevarējām tos norādītā termiņā izpildīt. Lai arī tiktu izpildīta tikai daļa šā uzdevuma. Bet tomēr ziniet noteikti, ka nebaltām dienām, kad bads pie mums arvien saasināsies un kad austrumos un dienvidos pilnā sparā darbosies viss pārtikas aparats, ir iespēja dabūt steidzīgu palīdzību no dienvidiem un uzlabot mūsu stāvokli.

Bez Ukrainas mums vēl ir avots — Donas apgabals. Tur Sarkanās Armijas uzvaras jau izdarījušas brīnumus. Pirms dažām nedēļām pie Donas karā ar Krasnovu, ar galveno ienaidnieku, ar oficieriem, ar kazakiem, kurus sākumā ar miljoniem uzpirka vācieši, bet pēc tam angļi un franči, kas arī tagad turpina viņiem palīdzēt — pirms dažām nedēļām mūsu stāvoklis bija grūts; bet tagad milzīgi ātri mēs esam iekarojuši apgabala teritoriju ne tikai līdz Caricinai, bet pavirzījušies vēl uz dienvidiem no Caricinas. Krasnova un Donas kontrrevolucionari ir salauzti, un nekāda imperiālistu palīdzība viņiem nelīdzēja.

Ko tad tas nozīmē? Tas nozīmē, ka mēs esam piekļuvuši pie oglēm un labības, bez kuriem mēs ejam bojā, jo ogļu trūkuma dēļ apstājas dzelzceļi un fabrikas, maizes trūkuma dēļ strādnieki pilsētās un vispār nezemkopības apvidos cieš bada mokas.

Labības krājumi pie Donas, tāpat kā Ukrainā, ir milzīgi; bez tam mēs nevaram teikt, ka tur nebūtu aparata; katrā karaspēka dajā ir komunistiskā šūniņa, komisāri no strādnieku vidus, strādnieku — pārtikas sagādes darbinieku grupas; tur galvenās grūtības ir tādas, ka baltgvardi atkāpjoties uzspridzinājuši tiltus un tāpēc neviena no divām galvenām dzelzceļa līnijām nebija derīga.

Aizsardzības Padomes un Tautas Komisāru Padomes pēdējo sēdi mēs veltījām speciālistu izsaukšanai un viņu izjautāšanai par to, kā dabūt materiālu līniju izlabošanai un kā izlabot kaut vienu no tām. Aizsardzības Padomes pēdējā sēdē mēs varējām pārliecināties, ka, pateicoties milzīgam spēku sasprindzinājumam, ne tikai bija piegādāti materiāli, bet biedri no vietām arī apgalvo, ka viņi gandrīz garantējot mums abu līniju atjaunošanu līdz pavasara plūdiem. Šī transporta atjaunošana uz divām līnijām ir varbūt tikpat vērta, cik daudzas uzvaras pār kazakiem, un tas dod mums iespēju teikt: „Vajag noturēties vēl dažus grūtus mēnešus, vajag sasprindzināt spēkus, dot mums palīgā Petrogradas, Maskavas un Ivanovo-Vozņesenskas strādnie-kus“. Bez austrumiem, no kurienes grūti kaut ko pievest, bez Ukrainas, kur ir milzīgi krājumi, bet nav aparata, ir Sarkanās Armijas uzvarētā Dona. Lūk, kāpēc mēs uzmanīgi, ar skaidru aprēķinu, pārbaudījuši visu to ar daudzkārtīgiem referātiem un ziņojumiem no vietām un uzklausījuši speciālistus pārtikas sagādes un dzelzceļu lietās, sakām, ka mums ir pati nopietnākā, pamatotākā pārliecība, ka mēs ne tikai varam noturēties tā kā pagājušā gadā, bet varam arī vēl ievērojami uzlabot savu stāvokli.

Mūsu ienaidnieks demoralizējies iekšēji, nekādā ziņā ilgi nenoturēsies arī ārējais ienaidnieks. Biedri, it sevišķi par to mūs pārliecināja tas, ko mēs dzirdējām no šurp atbraukušajiem ārzemju biedriem, ar kuriem kopā mēs nesen Maskavā nodibinājām Komunistisko Internacionāli. Parizē tautas sapulcēs no tribines dzen nost runātājus, kas uzbrūk bolševismam. Jā, uzvara ir mūsu! Imperiālisti vēl var izliet tūkstošu un atkal tūkstošu strādnieku asinis, nonāvēt Rožu Luksemburgu un Kārli Libkneclīlu, un simtus Internacionāles labāko pārstāvju, var piepildīt Anglijas, Francijas, Vācijas un Itālijas cietumus ar sociālistiem, bet

l;i^ nelīdzēsi Uzvara ir mūsu! Jo, kas ir Padomes, kas ir Padomju vara, — to, neraugoties uz visiem meliem, visām melu un netīru apmelojumu straumēm, ir sapratuši visu zemju strādnieki. Un visu zemju kapitālistiem nav izejas. Atkārtoju, viņi saplūksies tani laikā, kad noslēgs mieru. Francija ir gatava mesties virsū Itālijai, viņas nevarēs sadalīt laupījumu, Japana bruņojas pret Ameriku. Viņi uzvēluši lautām nedzirdētus meslus, miljardus un atkal miljardus kara aizņēmumu. Bet karš ir nomocījis tautas visur, visur trūkst produktu, apstājas ražošana, visur ir bads. Antante, kura pa labi un pa kreisi sola palīdzēt kontrrevoluciona-riem, nevar paēdināt savas zemes. Gan Parizes, gan Londonas. gan Ņujorkas strādnieku masas pārtulkojušas vārdu ,,Sovet“ savās valodās, padarījušas šo vārdu saprotamu katram strādniekam, zinot, ka ar veco buržuāzisko republiku lietai palīdzēt nevar, ka palīdzēt var tikai strādnieku vara.

Un, ja Krievijā Padomju varas priekšā stāv milzīgas grū-libas, tad tas ir tāpēc, ka Krievijai uzbruka pašu apbruņotāko. pašu stiprāko pasaules lielvalstu militārais spēks. Neraugoties uz to, Krievijas Padomju vara pratusi iekarot visas pasaules strādnieku simpātijās, uzmanību un morālisku atbalstu. Un, pamatojoties uz šiem faktiem, it nemaz, los nepārspīlējot, neatstājot neievērotu to. ka tiklab Vācijā, ka arī cilās zemēs tiek izlietas strādnieku asinis un, zvēriski nomocīti, iel bojā daudzi labākie sociālismā vadoņi, — to mēs zinām un neatstājam to neievērotu, — mēs apgalvojam, ka uzvara, pilnīga uzvara, ir mūsu, jo citu zemju imperiālisti ir sagrīļojušies, strādnieki jau atbrīvojas no skurbuma un krāpšanas, Padom ju vara jau iekarojusi sev visas pasaules strādnieku atzinību: visur cerības tiek liktas tikai uz Padomju dibināšanu, cerību saskata tikai tanī apstāklī, ka strādnieki saņems varu savās rakās.

Hei. kad strādnieki uzzinās, ka pat neattīstītie apvienotie strādnieki atpalikušā zemē, saņēmuši varu savās rokās, varējuši radīt spēku, kas pretojas visas pasaules imperiālistiem, ka šie strādnieki pratuši atņemt kapitālistiem fabrikas un atdot muižnieku zemi zemniekiem. kad ši patiesība izplatīsies visu zemju strādnieku masās, tad ar pilnīgu pārliecību vēlreiz varēs, visiem dzirdot, pateikt, ka

uzvara mums nodrošināta pasaules mērogā, jo buržuāzijā ir sagrīļojusies, piekrāpt strādniekus tai vairs neizdosies, jo padomju kustība ir radusies visur, un mēs drīz redzēsim, tāpat kā 1917. gada 25. oktobrī mēs redzējām Padomju republikas dzimšanu, kā šinīs dienās Maskavā redzējām III, Komunistiskās Internacionāles dzimšanu, — tā mēs drīz redzēsim Starptautiskās Padomju republikas dzimšanu. (Runas laikā un to beidzot atskanēja ilgi aplausi.)

Ļoti lūdzu Petrogradas biedrus tālāk minēto iespiest kā priekšvārdu vai kā pēcvārdu manai runai, kaut vai vissīkākā petitā.

17. IV

Ļeņins

PĒCVĀRDS"

Pielikdams ne mazumu pūļu, lai izlabotu savas runas pierakstījumu, es esmu spiests griezties ar lielu lūgumu pie visiem biedriem, kuri grib pierakstīt manas runas iespiešanai.

Lūgums ir nekad nepaļauties ne uz stenografisku, ne uz kaut kādu citādu manu runu pierakstījumu, nekad necensties tās pierakstīt, nekad neiespiest manu runu pierakstījumus.

Manu runu pierakstījumu vietā, ja tas ir vajadzīgs, lai iespiež pārskatus par tām. Es esmu redzējis avīzēs tādus savu runu pārskatus, kas bija apmierinoši. Bet es nevienu reizi neesmu redzējis kaut cik apmierinošu manas runas pierakstījumu. Kāpēc tā notiek, neņemos spriest, vai nu manas runas pārmērīgā ātruma dēļ, vai tās nepareizās uzbūves vai kaut kā cita dēļ, bet fakts paliek fakts. Neviena apmierinoša savas runas pierakstījuma, ne slenogral’iska, ne kāda cita, e's vēl ne reizes neesmu redzējis.

Labāk labs pārskats par runu nekā slikts runas pierakstījums. Tāpēc es arī lūdzu: nekad nekādus manu runu pierakstījumus neiespiest.

N. Ļeņins

1919. 17. IV

5 29. sēj.

RUNA J. M. SVERDLOVA PIEMIŅAI VCIK ĀRKĀRTĒJĀ SEDE 1919. G. 18. MARTA

Biedri! Dienā, kad' visas pasaules strādnieki godina Parizcs Komūnas varonīgo rašanos un tās traģisko galu, mums nākas apbedīt Jakovu Michailoviču Sverdlovu. Biedram Sverdlovam mūsu revolūcijas gaitā, tās uzvarās izdevās pilnīgāk un viengabalaināk nekā jebkuram citam izteikt proletāriskās revolūcijas pašas galvenās un pašas būtiskākās pazīmes, un tieši šinī apstāklī vēl daudz lielākā mērā nekā viņa bezgalīgajā uzticībā revolūcijas lietai ir viņa kā proletāriskās revolūcijas vadoņa nozīme.

Biedri! Pēc to cilvēku domām, kas spriež pavirši, pēc mūsu revolūcijas daudzo ienaidnieku domām vai to domām, kas vēl līdz šim laikam svārstās starp revolūciju un tās pretiniekiem, — pēc to cilvēku domām visvairāk duras acīs tā revolūcijas pazīme, kas izpaudās enerģiskos, nesaudzīgi stingros izrēķināšanās aktos ar eksplualatoriem un darba tautas ienaidniekiem. Nav šaubu, ka bez šīs pazīmes, — bez revolucionārās vardarbības, — proletariats nebūtu varējis uzvarēt, bet nevar būt šaubu arī par to, ka revolucionārā vardarbība bija revolūcijas nepieciešams un likumīgs paņēmiens tikai tās attīstības noteiktos momentos, tikai pastāvot noteiktiem un īpašiem apstākļiem, kamēr šīs revolūcijas daudz dziļāka, pastāvīga īpašība un tās uzvaru nosacījums bija un paliek proletārisko masu organizēšana, darba ļaužu organizēšana. Lūk, šajā darba ļaužu miljonu organizēšanā tad arī ietverti revolūcijas vislabākie nosacījumi, tās uzvaru visdziļākais avots. Sī proletāriskās revolūcijas pazīme cīņas gaitā tad arī izvirzīja tādus vadoņus, kuri visvairāk iemiesoja šo revolūcijā agrāk neredzēto

67

īpatnību — masu organizēšanu. Šī proletāriskās revolūcijas pazīme izvirzīja arī tādu cilvēku kā J. M. Sverdlovu. kurš pirmkārt un galvenokārt bija organizators.

Biedri! Mums, krieviem, revolucionāriem it īpaši grūtajā laikā, grūtā, ilgstošā, dažkārt mokošā un ārkārtīgi ilgā revolūcijas sagatavošanas laikā, mums visvairāk nācies ciest no teorijas, principu un programas nesaskaņas ar praksi, mums visbiežāk nācies ciest no pārmērīgas iedziļināšanās teorijā, kas atrauta no tiešās rīcības.

Krievijas revolucionārās kustības vēsture daudzus gadu desmitus ilgi pazīst to cilvēku martiroloģiju, kuri bija uzticīgi revolūcijas lietai, bet kuriem nebija iespējams praktiski pielietot savus revolucionāros ideālus. Un šai ziņā proletāriskā revolūcija agrākajiem vienpatņiem, revolucionārās cīņas varoņiem, pirmoreiz deva īstu pamatu, īstu bāzi, īstus apstākļus, īstu auditoriju un īstu proletārisku armiju, kur šie vadoņi varēja sevi parādīt. Šai ziņā visvairāk izceļas tieši tie vadoņi, kuri kā organizatori, kas rīkojas praktiski, pratuši sev iekarot tādu sevišķi izcilu vietu, kādu sev iekaroja un kādu ar pilnīgām tiesībām ieņēma J. M. Sverdlovs.

Ja mēs uzmetīsim skatienu šā proletāriskās revolūcijas vadoņa dzīves gājumam, tad uzreiz ieraudzīsim, ka viņa izcilais organizatora talants bija izveidojies ilgās cīņas gaitā, ka šis proletāriskās revolūcijas vadonis katru no savām izcilajām liela revolucionārā īpašībām bija izkalis pats, pārdzīvodams un izjuzdams dažādus laikmetus revolucionārā darbībai vissmagākajos apstākļos. Savas darbības pirmajā periodā, vēl gluži jauneklis būdams, viņš, tikko kļuvis politiski apzinīgs, uzreiz un pilnīgi ziedojis sevi revolūcijai. Šinī laikmetā, XX gadsimta pašā sākumā, mēs redzējām b. Sverdlovu kā visizkaldinātāko profesionālā revolucionārā tipu, — tāda cilvēka tipu, kurš pilnīgi sarāvis sakarus ar ģimeni, ar visām vecās, buržuāziskās sabiedrības ērtībām un paradumiem, cilvēka, kurš pilnīgi un pašaizliedzīgi ziedojies revolūcijai un ilgajos gados, pat gadu desmitos, pāriedams no cietuma trimdā un no trimdas cietumā, izkaldinājis sevī tās īpašības, kuras norūdīja revolucionārus uz ilgiem ilgiem gadiem.

Bet šis profesionālais revolucionārs nekad, ne uz mirkli neatrāvās no masām. Ja ari carisma apstākļi spieda viņu, tāpat kā visus toreizējos revolucionārus, galvenokārt darīt pagrīdes, nelegālu darbu, tad arī šinī pagrīdes un nelegālajā darbā b. Sverdlovs vienmēr gāja plecu pie pleca un roku rokā ar apzinīgajiem strādniekiem, kuri tieši kopš XX gadsimta sākuma sāka aizslāt revolucionāru agrāko paaudzi, kura nāca no inteliģences vidus.

Tieši šinī laikā apzinīgie strādnieki desmitiem un simtiem stājās darbā un izaudzināja sevī to rūdījumu revolucionārai cīņai, bez kura, kopā ar visstiprākām saitēm ar masām, Krievijā nebūtu varējusi nolikt sekmīga proletariāta revolūcija. Tieši šis ilgais nelegālā darba ceļš ir visvairāk raksturīgs cilvēkam, kurš. pastāvīgi piedaloties cīņā, nekad neatrāvās no masām, nekad neatstāja Krieviju, vienmēr darbojās kopā ar labākajiem strādniekiem un prata, neraugoties uz tādu atrautību no dzīves, uz kādu revolucionāru nolēma vajāšanas, — prata izveidot no sevis ne tikai strādnieku iemīļotu vadoni, ne tikai vadoni, kas visplašāk un vislabāk pazina praksi, bet arī apzinīgo proletāriešu organizatoru. Un, ja daži domāja, — visbiežāk tā domāja mūsu pretinieki vai svārstīgie cilvēki, — ka šī pilnīgā nodošanās nelegālajam darbam, ka šī profesionālā revolucionārā pazīme atrauj viņu no masām, tad tieši J. M. Sverdlova revolucionārās darbības paraugs rāda mums, cik dziļi maldīgs ir šis uzskats, cik lielā mērā, gluži otrādi, tieši Jā bezgalīgā uzticība revolūcijas lietai, uzticība, kas iezīmēja daudzus cietumus un vistālākās Sibirijas trimdas izstaigājušo cilvēku dzīvi, tieši tā radīja šādus vadoņus, mūsu proletariāta ziedu. Un, ja tā apvienojās ar īpašību, ar prasmi orientēties cilvēkos, kārtot organizatorisko darbu, tad tikai tā arī izkaldināja lielus organizatorus. Caur nelegālajiem pulciņiem, caur revolucionāro pagrīdes darbu, caur nelegālo partiju, kuru neviens nciemiesoja un nepauda tik viengabalaini kā J. M. Sverdlovs, — tikai caur šo praktisko skolu, tikai tādā ceļā viņš varēja nonākt pie pirmā cilvēka posteņa pirmajā sociālistiskajā Padomju republikā, pie plašu proletariāta masu pirmā organizatora posteņa.

Biedri! Visiem, kam nācies, kā nācās man, dienu no dienas strādāt kopā ar b. Sverdlovu, tiem bi ja sevišķi skaidrs,

ka līkai šī cilvēka izcilais organizatora talants nodrošināja mums to, ar ko mēs līdz šim esam lepojušies — un lepojušies ar pilnīgām tiesībām. Viņš mums pilnīgi nodrošināja vienprātīga, lietderīga, tiešām organizēta darba iespēju, tāda darba iespēju, kas būtu organizēto proletariāta masu cienīgs un atbilstu proletāriskās revolūcijas prasībām, — tā saliedētā, organizētā darba iespēju, bez kura mums nevarētu būt nekādu panākumu, bez kura mēs nebūtu pārvarējuši nevienu no tām neskaitāmajām grūtībām, nevienu no tiem smagajiem pārbaudījumiem, caur kuriem mēs esam gājuši līdz šim un caur kuriem mēs esam spiesti iet tagad.

Tik dedzīgā cīņā, kāda ir revolūcija, tanī īpašajā postenī, kādā slāv katrs revolucionārs, ja pat nelielas kolēģijas darbs pārvēršas par prātošanu, milzīga nozīme ir lielai, cīņas gaitā iekarotai, neapšaubāmi neapstrīdamai morāliskai autoritātei, autoritātei, kas smeļ savu spēku, protams, ne abstraktā morālē, bet revolucionārā cīnītāja morālē, revolucionāro masu rindu un pulku morālē.

Ja mums vairāk nekā gadu ilgi izdevās izturēt ārkārtīgās grūtības, kuras gulās uz pašaizliedzīgo revolucionāru šaurajām aprindām, ja vadošās grupas varēja tik stingri, tik ātri, tik vienprātīgi izlemt visgrūtākos jautājumus, tad tas bija tā tikai tāpēc, ka izcilu vietu starp tām ieņēma tāds izcils talantīgs organizators kā Jakovs Michailovičs. Tikai viņam izdevās savienot sevī apbrīnojamu proletāriskās kustības vadošo darbinieku personālā sastāva pazīšanu, tikai viņam ilgajos cīņas gados, — cīņas, par kuru es te varu runāt tikai pārāk īsi, — izdevās izveidot sevī lielisku praktiķa nojautu, lielisku organizatora talantu, to absolūti neapstrīdamo autoritāti, pateicoties kurai Viskrievijas Centrālās Izpildu Komitejas vislielāko nozaru darbu, kas bija pa spēkam tikai cilvēku grupai, pilnīgi un vienīgi pārzināja Jakovs Michailovičs viens pats. Tikai viņam izdevās iekarot tādu stāvokli, ka pietika ļoti lielu un svarīgu organizatorisku praktisku jautājumu milzīgajā skaitā, pietika ar vienu viņa vārdu, lai neapstrīdami, bez jebkādām apspriedēm, bez jebkādas formālās balsošanas jautājums tiktu izlemts reizi par visām reizēm, un visi bija pilnīgi pārliecināti par to, ka jautājums izlemts, pamatojoties uz tādām praktiskām zināšanām un tādu organizatorisku

nojautu, ka ne tikai simti un tūkstoši apzinīgo strādnieku, bet arī masas uzskatīs šo lēmumu par galīgu.

Vēsture jau sen rādījusi, ka lielas revolūcijas savas cīņas gailā izvirza lielus cilvēkus un attīsta tādus talantus, kuri agrāk šķita neiespējami. Neviens nebūtu ticējis, ka no nelegālā pulciņa un pagrīdes darba skolas, no mazas, vajātas partijas un Turuchanskas cietuma skolas varētu nākt tāds organizators, kurš iekaroja sev absolūti neapstrīdamu autoritāti, visas Padomju varas organizētājs Krievijā un pēc savām zināšanām vienīgais tās partijas darba organizētājs, kura radīja šīs Padomes un praktiski realizēja Padomju varu, kas tagad veic savu smago, mokpilno, asinīm slacīto, bet ar uzvaru vainagoto gājienu pie visām tautām, pa visas pasaules zemēm.

Tādu cilvēku, kas izveidojis sevī šo izcilo organizatora talantu, mums nekad nebūs iespējams aizstāt, ja ar aizstāšanu saprot iespēju atrast vienu personu, vienu biedru, kas apvienotu sevī tādas spējas. Neviens no tiem, kas tuvu pazina, novēroja Jakova Michailoviča pastāvīgo darbu, nevar šaubīties par to, ka šai ziņā Jakovs Michailovies ir neaizstājams. Tas darbs, kuru viņš viens pats veica organizēšanā, cilvēku izvēlē, viņu iecelšanā atbildīgos amatos visdažādākās specialitātēs, — šis darbs tagad mums būs pa spēkam tikai tai gadījumā, ja katrā no tām lielajām nozarēm, kuras viens pats pārzināja b. Sverdlovs, jūs izvirzīsit veselas cilvēku grupas, kas, ejot viņa pēdās, prastu tuvoties tam, ko darīja viens cilvēks.

liet proletāriskā revolūcija ir stipra tieši ar savu avotu dziļumu. Mēs zinām, ka to cilvēku vietā, kas pašaizliedzīgi atdevuši savu dzīvību, nolikuši to šai cīņā, tā izvirza cilu cilvēku rindas, varbūt mazāk pieredzējušu, mazāk zinošu un sava ceļa sākumā mazāk sagatavotu, bet cilvēku, kuri plaši saistīti ar masām un kuri spējīgi aizgājušo pašu lielāko talantu vietā izvirzīt cilvēku grupas, kas turpina viņu darbu, iet viņu ceļu, pabeidz to, ko viņi sākuši. Un šai ziņā mēs esam dziļi pārliecināti, ka proletāriskā revolūcija Krievijā un visā pasaulē izvirzīs jaunas un atkal jaunas cilvēku grupas, izvirzīs ļoti daudzus slāņus no proletāriešiem, no darba zemniekiem, kas dos to praktisko dzīves pazīšanu, to ja ne vienpersonīgo, tad koleklivo organizatora talantu, bez kura proletāriešu miljonu armijas nevar sasniegt savu uzvaru.

Atmiņa par b. J. M. Sverdlovu būs ne tikai mūžīgs simbols revolucionārā uzticībai savai lietai, būs ne tikai paraugs tam, kā apvienot praktisku saprātu un praktisku māku, pilnīgus sakarus ar masām ar prasmi šīs masas vadīt, — bet būs arī ķīla tam, ka arvien plašākas un plašākas proletāriešu masas, vadoties no šiem piemēriem, ies uz priekšu, arvien uz priekšu uz vispasaules komunistiskās revolūcijas pilnīgu uzvaru.

„Pravrla^4', 60. nr., 1919. q. Iespiests p?c stenogramas, kas sali-

70. martā dzinuļa ar avizes „Prauda“ tckstti

RUNA J. M. SVERDLOVA BĒRĒS 1919. G. 18. MARTA

CHRONIKAS TEKSTS

Mēs nolaidām kapā proletariāta vadoni, kurš visvairāk darījis strādnieku šķiras organizēšanas, tās uzvaras labā. Tagad, kad Padomju vara visā pasaulē plešas plašumā un zibens ātrumā izplatās ideja par to, kā Padomēs organizētais proletariats cīnās par savu ideju realizāciju, mēs apbe-dam proletariāta pārstāvi, kurš ar savu piemēru parādījis, kā jācīnās par šīm idejām.

Miljoni proletāriešu atkārtos mūsu vārdus: „Mūžīga piemiņa b. Sverdlovam; pie viņa kapa mēs svinīgi zvēram vēl stiprāk cīnīties par kapitala gāšanu, par darba ļaužu pilnīgu atbrīvošanu!...“

Iespiests 1919. g. 19. martā avīzes „Večerņije hues lija Moskovskogo 5o-

oeta" 196. nr-ā Iespiests pēc avīzes teksta

KK(b)P PROGRAMAS PROJEKTS^1*

Pirmoreiz iespiests 1930. g.

Iespiests pēc rokrakstiem un mašin raksta norakstiem

Programas projekta punkti nacionālajā jautājumā pirmoreiz iespiesti 1925. g.

KKP programas projekta uzmetums melnrakstā pilnīgi tiek publicēts pirmoreiz

J

KKP PROGRAMAS PROJEKTA UZMETUMS MELNRAKSTA

Plāns: programa sastāv no šādām daļām:

1. Ievads. Proletāriskā revolūcija sākās Krievijā un strauji aug visur. Lai izprastu šo revolūciju, jāizprot kapitālisma daba un tas, ka tā attīstība neizbēgami ved uz proletariāta diktatūru. — 2. Kapitālisms un proletariāta diktatūra. Te atkārtot mūsu veco, marksistisko, Pļechanova sastādīto programu tās galvenajā daļā, lai noskaidrotu arī mūsu pasaules uzskata „vēsturiskās saknes“. — 3. Imperialisms. No programas projekta 1917. V. — 4. Trīs virzieni starptautiskajā strādnieku kustībā un jaunā Internacionāle. 1917. V projekta pārstrādāšana. — 5. Proletariāta diktatūras pamatuzdevumi Krievijā. No projekta 1917. XII — 1918. I — G. Šo uzdevumu konkretizēšana politiskajā laukā (jauns). — 7. Tas pats nacionālajā, reliģiskajā, pedagoģiskajā laukā (jauns). — 8. Tas pats ekonomiskajā laukā (jauns). — 9. Tas pats agrarajā laukā (jauns). — 10. Tas pats darba ļaužu aizsardzības laukā (raksta Šmils). — ". un 12. Papildinājumi citos laukos (nav uzrakstīts).

Šajā uzmetuma melnrakstā daudz kas nav pabeigts, sevišķi redakcionālā ziņā, un pagaidām dažkārt lietots nevis programatisks formulējums, bet gan komcntalorisks formulējums.

(1) 1917. g. 25. X (7. XI) revolūcija Krievijā realizēja proletariāta diktatūru, kurš ar trūcīgās zemniecības jeb pusproletariata atbalstu sāka celt komunistisko sabiedrību. Proletariātu revolucionārās kustības augšana visās attīstītākajās zemēs, šis kustības padomju formas, t. i., tādas formas, kas vērsta tieši uz proletariāta diktatūras realizēšanu, parādīšanās un attīstība visur, beidzot, revolūcijas sākums un attīstības gaiļa Austroungārijā un Vācijā it sevišķi, viss tas uzskatāmi parādīja, ka ir sākusies vispasaules proletāriskās, komunistiskās revolūcijas era.

(2) Šās revolūcijas cēloņu, nozīmes un mērķu pareiza izpratne prasa, pirmkārt, noskaidrot kapitālisma un buržuāziskās sabiedrības būtību, to pamatraksturu, noskaidrot, ka tie savā attīstībā neizbēgami ved uz komunismu, un, otrkārt, noskaidrot imperiālismā un imperiālistisko karu būtību, karu, kas paātrinājuši kapitālisma krachu un izvirzījuši dienas kārtībā proletārisko revolūciju.

* *

*

(3) Kapitālisma un tās buržuāziskās sabiedrības būtību, kura vēl valda civilizēto zemju lielākajā da|ā un kuras attīstība neizbēgami noved un ir novedusi pie proletariāta vispasaules komunistiskās revolūcijas, mūsu vecā marksistiskā programa raksturoja šādās tēzēs:

(4) „Tādas sabiedrības galvenā īpatnība ir preču ražošana uz kapitālistisko ražošanas attiecību pamala, kurām pastāvot ražošanas līdzekļu un preču apgrozības vissvarīgākā un visievērojamākā daļa pieder skaita ziņā nelielai personu šķirai, kamēr iedzīvotāju milzīgais vairākums sastāv no proletāriešiem un pusprolelariešicm, kas sava ekonomiskā stāvokļa dēļ spiesti pastāvīgi vai periodiski pārdot savu darba spēku, t. i., līgt pie kapitālistiem par algotiem strādniekiem, un ar savu darbu radīt sabiedrības augstāko šķiru ienākumus.

(5) Kapitālistisko ražošanas attiecību kundzības sfēra arvien vairāk un vairāk paplašinās atbilstoši tam, kā pastāvīgā technikas uzlabošanās, palielinot lieluzņēmumu saimniecisko nozīmi, izstumj sīkos patstāvīgos ražotājus, pārvēršot daļu no tiem proletāriešos, samazinot pārējo lomu sabiedriski ekonomiskā dzīvē un vietām nostādot tos vairāk vai mazāk pilnīgā, vairāk vai mazāk atklātā, vairāk vai mazāk smagā atkarībā no kapitala.

(6) Tas pats technikas progress bez tam dod uzņēmējiem iespēju arvien lielākos apmēros izlietot sieviešu un bērnu darbu preču ražošanas un apgrozības procesā. Bet, tā kā, no otras puses, tas noved pie tā, ka relativi samazinās uzņēmēju vajadzības pēc strādnieku dzīvā darba, tad pieprasījums pēc darba spēka nenovēršami atpaliek no tā piedāvājuma, kā rezultātā palielinās algotā darba atkarība no kapitala un pieaug algotā darba ekspluatācijas līmenis.

(7) Tāds stāvoklis buržuāziskajās zemēs un tas, ka pastāvīgi saasinās to savstarpējā konkurence vispasaules tirgū, padara arvien grūtāku un grūtāku pastāvīgi pieaugošos daudzumos ražoto preču realizāciju. Pārprodukcija, kas izpaužas vairāk vai mazāk asās rūpniecības krizēs, kurām seko garāki vai īsāki rūpniecības sastinguma periodi, ir buržuāziskās sabiedrības ražošanas spēku attīstības nenovēršamas sekas. Krizes un rūpniecības sastinguma periodi savukārt vēl vairāk izputina sīkražotājus, vēl vairāk palielina algotā darba atkarību no kapitala, vēl strau jāk virza uz strādnieku šķiras stāvokļa relalivu, bet reizēm arī uz absolūtu pasliktināšanos.

(8) Tādējādi technikas uzlabošana, kas nozīmē darba ražīguma palielināšanu un sabiedriskās bagātības pieaugumu, buržuāziskā sabiedrībā nosaka sabiedriskās nevienlīdzības pieaugšanu, atstatuma palielināšanos starp mantīgajiem un nemantīgajiem un eksistences nenodrošinātības, bezdarba un dažāda veida trūkuma pieaugumu arvien plašākām darba ļaužu masām.

(!M Bet atbilstoši tam, kā aug un attīstās visas šīs pretrunas, kas raksturīgas buržuāziskajai sabiedrībai, aug arī strādājošās un ekspluatētās masas neapmierinātība ar pastāvošo kārtību, aug proletāriešu skaits un saliedētība un saasinās viņu cīņa pret saviem ekspluataloriem. Tajā pašā laikā technikas uzlabošana, koncentrējot ražošanas un apgrozības līdzekļus un sabiedriskojot darba procesu kapitālistiskajos uzņēmumos, arvien straujāk un straujāk rada materiālu iespēju aizstāt kapitālistiskās ražošanas attiecības ar komunistiskām, — t. i., ar to sociālo revolūciju, kas ir visas starptautiskās komunistiskās partijas kā proletariāta šķiras kustības apzinīgās paudējas darbības galamērķis.

(10) Aizstājot privātīpašumu uz ražošanas un apgrozības līdzekļiem ar sabiedrisko īpašumu un nodibinot sabiedriskā ražošanas procesa plānveidīgu organizāciju visu sabiedrības locekļu labklājības un vispusīgas attīstības nodrošināšanai, proletariala sociālā revolūcija iznīcinās sabiedrības dalīšanos šķirās un ar to atbrīvos visu apspiesto cilvēci, jo darīs galu visiem ekspluatācijas veidiem, kādos viena sabiedrības daļa ekspluatē otru.

(") Sās sociālās revolūcijas nepieciešams nosacījums ir proletariāta diktatūra, t. i., proletariātam jāiekaro tāda politiska vara, kas tam dos iespēju apspiest katru eksplua-tatoru pretestību. Spraužot sev par uzdevumu padarīt proletariātu spējīgu veikt savu lielo vēsturisko misiju, starptautiskā komunistiskā partija organizē viņu patstāvīgā politiskā partijā, kas stāv pretī visām buržuāziskajām partijām, vada viņa šķiras cīņas visas izpausmes, atklāj tam, cik nesamierināmi pretējas ir ekspluatatoru intereses ekspluatēto interesēm, un izskaidro viņam gaidāmās sociālās revolūcijas vēsturisko nozīmi un nepieciešamos nosacījumus. Līdz ar to starptautiskā komunistiskā partija atklāj visām pārējām strādājošām un ekspluatētām masām viņu stāvokļa bezcerīgumu kapitālistiskajā sabiedrībā un sociālās revolūcijas nepieciešamību viņu pašu atbrīvošanās interesēs no kapitala jūga. Strādnieku šķiras partija, komunistiskā partija, aicina savās rindās strādājošo un ekspluatēto iedzīvotāju visus slāņus, ciktāl tie pāriet uz proletariāta viedokli“.

* *

*

(12) Vispasaules kapitālisms tagadējā laikā — apmēram kopš XX gadsimta sākuma — nonācis līdz imperiālismā pakāpei. Imperialisms jeb finanču kapitala laikmets ir tik augstu attīstīta kapitālistiskā saimniecība, kad kapitālistu monopolistiskās savienības — sindikāti, karteļi, tresti — ieguvušas noteicošo nozīmi, milzīgas koncentrācijas banku kapitāls saplūdis ar rūpniecisko, kapitala eksports uz svešām zemēm attīstījies ļoti plašos apmēros, visa pasaule jau teritoriāli sadalīta starp bagātākajām zemēm un sākusies pasaules ekonomiskā sadalīšana starp internacionālajiem trestiem.

(13) Imperiālistiskie kari, — t. i., kari kundzības dēļ pār pasauli, tirgu dēļ banku kapitalam, mazo un vājo tautību apspiešanas dēļ, — tādos apstākļos ir neizbēgami. Un tieši tāds ir 19".—1918. gada pirmais lielais imperiālistiskais karš.

(") Gan pasaules kapitālisma ārkārtīgi augstā attīstības pakāpe vispār; gan brīvās konkurences nomaiņa ar monopolistisko kapitālismu; gan tas, ka bankas un arī kapitālistu savienības sagatavo aparatu produktu ražošanas un sadalīšanas procesa sabiedriskai regulēšanai; gan tas, ka sakarā ar kapitālistisko monopolu augšanu pieaug dārdzība un sindikātu jūgs pār strādnieku šķiru, milzīgi tiek apgrūtināta tās ekonomiskā un politiskā cīņa; gan imperiālistiskā kara radītās šausmas, posts, izputēšana, mežonība, — viss tas no tagad sasniegtās kapitālisma attīstības pakāpes izveido proletāriskās, sociālistiskās revolūcijas eru.

Šī era ir sākusies.

(15) Tikai proletāriskā, sociālistiskā revolūcija var izvest cilvēci no imperiālismā un imperiālistisko karu radītā strupceļa. Lai kādas būtu revolūcijas grūtības un tās iespējamās pārejošās neveiksmes vai kontrrevolūcijas viļņi, — proletariāta galīgā uzvara ir neizbēgama.

* *

*

(16) Proletāriskās revolūcijas uzvara prasa visu attīstītāko zemju strādnieku šķiras pilnīgāko uzticību, ciešāko brālīgo savienību un iespējami lielāku revolucionārās rīcības vienību. Šie noteikumi nav iespējami, ja enerģiski, principiāli nesarauj sakarus un nesaudzīgi necīnās pret to buržuāzisko sociālismā izkropļošanu, kas guvusi uzvaru milzīga vairākuma oficiālo ,,sociāldemokrātisko" un „sociālistisko" partiju virsotnēs.

(17) Tāds izkropļojums ir, no vienas puses, oportunisma un socialšovinisma virziens, socialisms vārdos, šovinisms darbos, „savas" nacionālās buržuāzijas laupīšanas interešu aizstāvēšanas aizsegšana ar „tēvijas aizstāvēšanas" lozungu kā vispār, tā it sevišķi 19".—1918. gada imperiālistiskā kara laikā. Šo virzienu radīja tas, ka gandrīz visas attīstītākās zemes, aplaupot koloniju un vājās tautas, deva buržuāzijai iespēju ar šādas virspeļņas daļiņu uzpirkt proletariāta virsotnes, nodrošināt tām miera laikā ciešamu sīkpilsonisku eksistenci un pieņemt savā dienestā šā slāņa vadoņus. Opor-tunisti un socialšovinisti, būdami buržuāzijas kalpi, ir proletariāta šķiras tieši ienaidnieki.

(18) No otras puses, buržuāzisks sociālismā izkropļojums ir ari tikpat plašais un starptautiskais „centra" virziens, kas svārstās starp socialšovinisliem un komunistiem, aizstāvot vienību ar pirmajiem un cenšoties atdzīvināt bankrotējušo un satrunējušo " Internacionāli. Patiesi proletāriskā un revolucionārā ir tikai jaunā, "1, Komunistiskā Internacionāle, kas faktiski nodibināta, izveidojoties komunistiskajām partijām no agrākajām sociālistiskajām partijām vairākās zemēs, bet it sevišķi Vācijā, un kas iegūst arvien lielākas simpātijās visu zemju proletariāta masās.

* *

*

PROLETARIĀTA DIKTATŪRAS PAMATUZDEVUMI KRIEVIJA

Proletariats diktatūras pamatuzdevumi Krievijā tagad ir novest līdz galam, pabeigt jau sākto muižnieku un buržuāzijas ekspropriāciju, visu fabriku, rūpnīcu, dzelzceļu, banku, flotes un pārējo ražošanas un apgrozības līdzekļu nodošanu Padomju republikas īpašumā;

izmantot pilsētu strādnieku un trūcīgo zemnieku savienību, kas jau devusi privātīpašuma atcelšanu uz zemi un likumu par to pārejas formu no zemnieku sīksaimniecības uz sociālismu, kuru proletāriešu pusē nostājušās zemniecības mūslaiku ideologi nosaukuši par zemes socializaeiju, lai pakāpeniski, bet nelokāmi pārietu uz zemes kopīgu apstrādāšanu un uz sociālistiskām lielsaimniecībām zemkopībā;

nostiprināt un attīstīt tālāk Padomju federativo republiku kā demokrātijās neizmērojami augstāku un progresīvāku formu nekā buržuāziskais parlamentārisms un kā vienīgo valsts tipu, kas, pamatojoties uz 1871. gada Parizes Komūnas, kā arī uz 1905. un 1917.—1918. gada Krievijas revolūciju pieredzi, atbilst pārejas periodam no kapitālisma uz sociālismu, t. i., proletariāta diktatūras periodam;

vispusīgi un visnotaļ izmantot Krievijā aizdedzināto vispasaules sociālistiskās revolūcijas lāpu, lai, paralizējot imperiālistisko buržuāzisko valstu mēģinājumus iejaukties Krievijas iekšējās lietās vai apvienoties tiešai cīj,iai un karam pret sociālistisko Padomju republiku, pārnestu revolūciju uz vairāk attīstītām un vispār uz visām zemēm;

0 20. sēj.

ar daudziem pakāpeniskiem, bet .neatlaidīgiem pasākumiem pilnīgi iznīcināt privāto tirdzniecību, organizējot pareizu un plānveidīgu produktu apmaiņu starp vienotās saimnieciskās veselās vienības, par kādu jā,kļūst Padomju republikai, ražošanas un patērētāju komūnām.

Attīstot konkrētāk Padomju varas vispārējos uzdevumus, KKP pašlaik tos nosaka šādi:

politiskajā laukā

Ja līdz tam, kamēr proletariats iekaroja politisko varu, buržuāziskās demokrātijās un it sevišķi parlamentārisma izmantošana bija (obligati) nepieciešama strādnieku masu politiskās audzināšanas un organizēšanas nolūkos, tad tagad, pēc tam kad proletariats iekarojis politisko varu, pastāvot augstākam demokrātismā tipam, kuru realizē Padomju republikā, katrs solis atpakaļ uz buržuāzisko parlamentārismu un uz buržuāzisko demokrātiju neapšaubāmi būtu reakcionāra kalpošana ekspluatatoru, muižnieku un kapitālistu, interesēm. Tikai ekspluatatoru interesēm kalpo it kā visas tautas, visas nācijās, vispārējas, ārpus šķirām stāvošas, bet īstenībā buržuāziskās demokrātijās lozungi, un, kamēr pastāv privātīpašums uz zemi un citiem ražošanas līdzekļiem, tikmēr visdemokrātiskākā republika neizbēgami joprojām paliek buržuāzijas diktatūra, mašina, ar kuras palīdzību saujiņa kapitālistu apspiež darba ļaužu milzīgo vairākumu.

Vēsturiskais uzdevums, kurš gulstas uz Padomju republiku — jauna lipa valsti, kas ir pārejas tips uz valsts pilnīgu iznīcināšanu, — ir šāds:

1) Tadīt un attīstīt tieši kapitālisma apspiesto šķiru, proletariāta un pusproletariata, vispusīgu un masveida organizētību. Buržuāziski demokrātiskā republika labākajā gadījumā pieļāva ekspluatējamo masu organizēšanu tanī nozīmē, ka pasludināja to par brīvu, bet īstenībā vienmēr lika neskaitāmus faktiskus šķēršļus viņu organizēšanai, un šie šķēršļi nenovēršami bija saistīti ar privātīpašumu uz ražošanas līdzekļiem. Padomju vara pirmoreiz vēsturē ne tikai vispusīgi atvieglo kapitālisma apspiesto masu organizēšanos. bet arī padara to par visa valsts aparala, no apakšas līdz augšai, vietējā un centrālā, pastāvīgu un obligātu pamalu. Tikai lādā ceļā iedzīvotāju vairākumam īstenībā tiek realizēts demokrātisms, t. i., tautas milzīgā vairākuma, tieši darba ļaužu, faktiskā piedalīšanās valsts pārvaldīšanā, bet ne tā, kā tas ir visdemokrātiskākajās buržuāziskajās republikās, kad valsti faktiski pārvalda galvenokārt buržuāzisko šķiru pārstāvji.

2) Valsts padomju organizācija dod zināmu faktisku priekšrocību tieši tai darba ļaužu masu daļai, kuru visa kapitālistiskā attīstība pirms sociālismā visvairāk koncentrējusi, apvienojusi, izglītojusi un norūdījusi elpā, t. i., pilsētas rūpniecības proletariātam. Šī priekšrocība neatlaidīgi un sistemātiski jāizmanto, lai pretsvarā šaurajām cunftu un šaurajām profesionālajām interesēm, kādas kapitālisms audzināja strādnieku vidū, sašķeļot viņus savā starpā konkurējošās grupās, apzinīgos strādniekus ciešāk savienotu ar visvairāk atpalikušajām un izkliedētajām lauku proletāriešu un pusproletariešu masām, izrautu tās no lauku kulaku un lauku buržuāzijas ietekmes, organizētu un audzinātu tās komunistiskai celtniecībai.

3) Buržuāziskā demokrātijā, svinīgi proklamējot visu pilsoņu vienlīdzību, īstenībā liekulīgi maskoja ekspluata-toru kapitālistu kundzību, krāpjot masas ar domu par lo, it kā īstenībā būtu iespējama ekspluatatora vienlīdzība ar ekspluatējamiem. Valsts padomju organizācija iznīcina šo krāpšanu un šo liekulību, realizējot paliesu demokrātismu, t. i., visu darba ļaužu patiesu vienlīdzību, un izslēdzot ekspluatatorus no sabiedrības pilntiesīgo locekļu skaita. Visas pasaules vēstures pieredze, pieredze, ko devušas visas apspiesto šķiru sacelšanās pret apspiedējiem, māca, ka ir neizbēgama izmisuma pilna un ilga ekspluatatoru pretošanās cīņā. par savu privilēģiju saglabāšanu. Valsts padomju organizācija ir pielāgota šis pretestības apspiešanai, un bez lā nevar būt ne runas par uzvarošu komunistisku revolūciju.

4) Darba ļaužu masu tiešāka ietekme uz valsts iekārtu un pārvaldīšanu, l. i., demokrātismā augstāka forma, padomju lipa valstī tāpat tiek sasniegta, pirmkārt, ar lo, ka vēlēšanu procedūra un iespēja biežāk tās sarīkot, kā arī noteikumi par deputātu pārvēlēšanām un atsaukšanu pilsētas

un lauku strādniekiem ir daudz vieglāki un pieejamāki, nekā pastāvot vislabākajām buržuāziskās demokrātijās formām;

5) otrkārt, ar to, ka, pastāvot Padomju varai, vēlēšanu pamatvienība un valsts celtniecības pamatšūniņa ir nevis teritoriāls apgabals, bet ekonomiska ražošanas vienība (rūpnīca, fabrika). Šie valsis aparata ciešākie sakari ar kapitālisma apvienotajām apzinīgo proletāriešu masām, nemaz jau nerunājot par augstāka demokrātismā radīšanu, arī dod iespēju realizēt dziļus sociālistiskus pārveidojumus.

6) Padomju organizācija ļāvusi radīt tādu strādnieku un zemnieku bruņoto spēku, kas daudz ciešāk nekā agrāk saistīts ar darba ļaužu un ekspluatēto masām. Bez tā nebūtu iespējams realizēt vienu no sociālismā uzvaras pamatnosacījumiem, proti, strādnieku apbruņošanu un buržuāzijas atbruņošanu.

7) Padomju organizācija nesalīdzināmi tālāk un plašāk attīstījusi to buržuāziskā demokrātismā pusi, kura liecina par tā lielo vēsturisko progresivismu, salīdzinot ar viduslaikiem, proti, iedzīvotāju piedalīšanos amatpersonu vēlēšanās. Nevienā no visdemokrātiskākajām buržuāziskajām valstīm darba ļaužu masas nekad nav realizējušas vēlēšanu tiesības, kuras buržuāzijā viņām formāli piešķir, bet faktiski ierobežo, pat ne tuvu tik plašos apmēros, tik bieži, tik vispārēji, tik viegli un vienkārši kā Padomju varas laikā. Bet līdz ar to padomju organizācija atmetusi tās buržuāziskā demokrātismā negalivās puses, kuras sāka atcelt jau Parizes Komūna un uz kuru šaurību, aprobežotību jau sen norādīja marksisms, proti, parlamentārismu kā likumdošanas varas atdalīšanu no izpildu varas. Apvienojot abas šīs varas, Padomes tuvina valsts aparalu darba ļaužu masām un likvidē to žogu, kāds bija buržuāziskais parlaments, kas ar liekulīgām izkārtnēm krāpa masas, slēpa parlamentāro veikalnieku finanču un biržas maclīi-nacijas, nodrošināja buržuāziskā valsts pārvaldīšanas aparata neaizskaramību.

8) Tikai pateicoties valsts padomju organizācijai, proletariāta revolūci ja varēja uzreiz satriekt un līdz pamatiem sagraut veco, buržuāzisko valsts aparatu. bet, to neizdarot,

nebūtu bijis iespējams pal stāties pie sociālistiskās celtniecības. Tagad Krievijā jau pilnīgi sagrauti birokrātismā cietokšņi, kas visur un vienmēr valsts varu saistījuši ar muižnieku un kapitālistu interesēm, kā monarchijas laikā, lii arī visdemokrātiskākajā buržuāziskajā republikā. Bet ciņa pret birokrātismu pie mums vēl ne tuvu nav pabeigta. Daļu zaudēto poziciju birokrātijā mēģina sev atgūt, izmantojot, no vienas puses, iedzīvotāju masu nepietiekami augsto kultūras līmeni, no otras puses — pilsētas strādnieku visattīstītākā slāņa ārkārtīgo, gandrīz pārcilvēcisko spēku sasprindzinājumu militārā darbā. Tāpēc, lai gūtu panākumus tālākajā sociālistiskajā celtniecībā, ir absolūti un neatliekami nepieciešams turpināt cīņu pret birokrātismu.

9) Sai virzienā veicamajam darbam, kas nesaraujami saistīts ar Padomju varas galvenā vēsturiskā uzdevuma realizāciju, proti, ar pāreju uz pilnīgu valsts iznīcināšanu, jābūt, pirmkārt, tādam, lai katrs Padomes loceklis obligati veiktu zināmu valsts pārvaldīšanas darbu, otrkārt, lai šie darbi secīgi mainītos, aptverot visas lietas, kas saistītas ar valsts pārvaldīšanu, visas 1ās nozares, un, treškārt, lai ar daudziem pakāpeniski un uzmanīgi izraugāmiem, bet nelokāmi realizējamiem pasākumiem bez izņēmuma visi strādājošie iedzīvotāji tiktu iesaistīti patstāvīgā līdzdalībā valsts pārvaldīšanā.

10) Visā visumā atšķirība starp buržuāzisko demokrātiju un parlamentārismu, no vienas puses, un padomju jeb proletārisko demokrātiju, no otras puses, ir tāda, ka buržuāziskā demokrātijā smaguma centru pārnesa uz visvisādu brīvību un tiesību svinīgu un skaļu proklamēšanu, taktiski neļaujot tieši iedzīvotāju vairākumam, strādniekiem un zemniekiem, kaut cik pietiekami tās izmantot. Turpretim proletāriskā, jeb padomju demokrātijā smaguma centru pārnes nevis uz visas tautas tiesību un brīvības proklamēšanu, bet uz to, lai nodrošinātu īstenībā tieši tām darba ļaužu masām, kuras apspieda un ekspluatēja kapitāls, faktisku iespēju pārvaldīt valsti, faktisku iespēju izmantot labākās ēkas un telpas sapulcēm un kongresiem, labākās tipogrāfijās un lielākās papīra noliktavas (krājumus) to cilvēku izglītošanai, kurus kapitālisms notrulināja un nomāca, lai nodrošinātu tieši šīm masām reālu

(faktisku) iespēju pakāpeniski atbrīvoties no reliģisko aizspriedumu jūģa utt., u. tml. Tieši šai virzienā, lai darba ļaudīm un ekspluatētiem faktiski dotu iespēju īstenībā izmantot kultūras, civilizācijās un demokrātijās labumus, ir Padomju varas svarīgākais darbs, un tai nelokāmi jāturpina tas arī tālāk.

Nacionālajā jautājumā KKP politika atšķirībā no buržuāziski demokrātiski proklamētās nāciju vienlīdzības, kura imperiālismā apstākļos nav realizējama, ir nelokāmi realizēt visu nāciju proletāriešu un darba ļaužu masu tuvināšanos un apvienošanos viņu revolucionārajā cīņā par buržuāzijas gāšanu. Neuzticība pret lielkrieviem, kas mantota no cariskā un buržuāziskā lielkrievu imperiālismā laikmeta, Krievijas impērijas sastāvā ietilpstošo nāciju darba ļaužu masās ātri izzūd, izzūd, tām iepazīstoties ar Padomju Krieviju, bet ne visās nācijās un ne visos darba ļaužu masu slāņos šī neuzticība ir izzudusi pilnīgi. Tāpēc ir nepieciešama īpaša uzmanība attiecībā uz nacionālajām jūtām, nepieciešams rūpīgi realizēt īstenībā nāciju vienlīdzību un atdalīšanās brīvību, lai atņemtu pamatu šai neuzticībai un panāktu visu nāciju Padomju republiku brīvprātīgu visciešāko savienību. Palīdzība atpalikušajām un vājajām nācijām jāpastiprina, veicinot katras nācijās strādnieku un zemnieku patstāvīgu organizēšanos un izglītošanos cīņā pret viduslaiku un buržuāzijas jūgu, tāpat jāveicina arī līdz šim apspiesto vai agrāk tiesībās nevienlīdzīgo nāciju valodas un literatūras attīstība.

Reliģijas politikā proletariāta diktatūras (KKP) uzdevums ir neapmierināties ar jau dekretēto baznīcas atdalīšanu no valsts un skolas atdalīšanu no baznīcas, t. i., ar pasākumiem, kurus buržuāziskā demokrātijā solīja, bet nekur pasaulē nenoveda līdz galam, pateicoties kapitala daudzveidīgajiem faktiskajiem sakariem ar reliģisko propagandu. Proletariāta diktatūrai jānoved līdz galam sakaru iznīcināšana starp ekspluatatoru šķirām, muižniekiem un kapitālistiem, un reliģiskās propagandas kā masu tumsības atbalstīšanas organizēšanu. Proletariāta diktatūrai nelokāmi jārealizē darba ļaužu masu faktiskā atbrīvošana no reliģiskajiem aizspriedumiem, cenšoties panākt to ar propagandas palīdzību un masu apzinīguma celšanu, līdz ar io rūpīgi izvairoties no jebkādas ticīgo iedzīvotāju jūtu aizvainošanas un reliģiskā fanatisma nostiprināšanas.

Tautas izglītības laukā KKP par savu uzdevumu sprauž novest līdz galam kopš 1917. gada Oktobra revolūcijas sāklc* skolas pārvēršanu no buržuāzijas šķiras kundzības ieroča par šīs kundzības iznīcināšanas ieroci, kā arī par ieroci, ar kura palīdzību pilnīgi iznīcināt sabiedrības dalīšanos šķirās.

Proletariāta diktatūras periodā, t. i., periodā, kad tiek sagatavoti apstākļi, kas dara iespējamu komunisma pilnīgu realizāciju, skolai jābūt ne tikai par komunisma principu izplatītāju vispār, bet arī par proletariāta idejiskās, organizatoriskās, audzinošās ietekmes izplatītāju darba ļaužu masu pusprolelariskajos un neproletariskajos slāņos, lai audzinātu paaudzi, kas spēj galīgi realizēt komunismu.

Tuvākie uzdevumi šai ceļā tagad ir:

1) bezmaksas un obligātās vispārējās un politechniskās (kas teorijā un praksē iepazīstina ar visām galvenajām ražošanas nozarēm) izglītības realizēšana visiem abēja dzimuma bērniem līdz 16 gadiem.

2) Ciešu sakaru nodibināšana starp mācībām un sabiedrisko ražošanas darbu.

3) Visu skolēnu apgādāšana ar uzturu, apģērbu un mācības līdzekļiem uz valsts rēķina.

4) Aģitācijās un propagandas pastiprināšana skolotāju vidū.

5) Komunisma ideju apgarotu jaunu skolotāju kadru sagatavošana.

6) Strādājošo iedzīvotāju iesaistīšana aklivā izglītības darbā (tautas izglītības padomju attīstīšana, lasīl un rakstīt pratēju mobilizācijā uti.).

7) Padomju varas vispusīga palīdzība strādnieku un darba zemnieku pašizglītības un pašattīstības darbā (organizēt bibliotēkas, skolas pieaugušajiem, lautas universitātes, lekciju kursus, kinematogrāfus, studijas u. tml.).

8) Komunistisko ideju visplašākās propagandas attīstīšana.

Attīstot konkrelāk Padomju varas vispārējos uzdevumus, KKP tagad tos nosaka šādi:

ekonomiskajā lauka

Padomju varas uzdevums pašlaik ir šāds:

(1) nelokāmi turpināt un novest līdz galam sākto un pašos pamatos jau pabeigto buržuāzijas ekspropriāciju, ražošanas un apgrozības līdzekļu pārvēršanu par Padomju republikas īpašumu, t. i., par visu darba ļaužu kopīgu īpašumu.

(2) Sevišķi lielu uzmanību pievērsi darba ļaužu biedriskās disciplīnas attīstīšanai un nostiprināšanai un viņu pašdarbības un atbildības apziņas vispusīgai celšanai. Tas ir pats galvenais, ja ne vienīgais līdzeklis, kā galīgi pārvarēt kapitālismu un paradumus, kurus radījusi ražošanas līdzekļu privātīpašuma kundzība. Šā mērķa sasniegšana prasa neatlaidīgu, lēnu darbu masu pāraudzināšanā, un šāda pāraudzināšana tagad, kad masas īstenībā redzējušas muižnieka, kapitālista un tirgoņa likvidāciju, ir ne tikai kļuvusi iespējama, — šī pāraudzināšana tagad faktiski noris tūkstoš ceļos ar pašu strādnieku un zemnieku praktiskās pieredzes palīdzību. Ārkārtīgi svarīga nozīme šai ziņā ir darba ļaužu arodnieciskās apvienošanās attīstībai, kas nekad un nekur pasaulē nav noritējusi tik strauji kā Padomju varas laikā, bet kas jānoved līdz itin visu darba ļaužu apvienošanai saskanīgās, centralizētās, disciplinētās ražošanas savienībās. Nekādā ziņā neaprobežojoties ar arodkustības veco šablonu, mums sistemātiski, pārbaudot katru soli ar praktiskās pieredzes rezultātiem, arodbiedrības jāpārvērš, no vienas puses, par visas tautas saimniecības pārvaldīšanas orgāniem; vajag, lai pieaugtu un kļūtu stiprāka arodbiedrību tuvināšanās un ciešie sakari ar TSAP, ar Darba komisariātu un pēc tam arī ar visām citām valsts pārvaldes nozarēm; — no otras puses, arodbiedrībām vēl vairāk jāpārvēršas par itin visu darba ļaužu masu darba un sociālistiskās audzināšanas orgāniem, lai praktiskā pieredze, kādu dod piedalīšanās pārvaldīšanā, zem strādnieku avangarda kontroles aptvertu vairāk atpalikušos strādnieku slāņus.

(3) Viens no pamatuzdevumiem ir darba ražīguma celšana, jo bez tā pilnīga pāreja uz komunismu nav iespējama. Šā mērķa sasniegšana, nerunājot jau par ilgstošo darbu, izglītojot masas un ceļot viņu kultūras līmeni, prasa nekavējoties, plaši un vispusīgi izmantot zinātnes un tecli-nikas speciālistus, kurus atstājis mums mantojumā kapitālisms un kuri parasti neizbēgami ir piesātināti ar buržuāzisko pasaules uzskatu un paradumiem. Ciešā savienībā ar arodnieciskām apvienībām partijai jāietur sava agrākā līnija: no vienas puses, ne mazākā mērā politiski nepiekāpties šā buržuāzijas slāņa priekšā un nesaudzīgi apspiest visas šā slāņa kontrrevolucionarās tieksmes, bet, no otras puses, tāpat nesaudzīgi cīnīties arī pret šķietami radikālo, bet īstenībā muļķīgo iedomību, it kā darba ļaudis spētu pārvarēt kapitālismu un buržuāzisko iekārtu, nemācoties no buržuāziskajiem speciālistiem, neizmantojot viņus, neizejot ilgu darba skolu līdzās viņiem.

Tiecoties pēc vienlīdzīga atalgojuma par jebkuru darbu un pēc pilnīga komunisma, mēs nekādā ziņā nevaram spraust par savu uzdevumu nekavējoties realizēt šo vienlīdzību pašreizējā momentā, kad tiek veikti tikai pirmie pasākumi pārejai no kapitālisma uz komunismu. Tāpēc uz zināmu laiku speciālistiem jāatstāj augstāks atalgojums, lai viņi varētu strādāt nevis sliktāk, bet labāk nekā agrāk, un šai pašā nolūkā nevar atteikties arī no prēmiju sistēmas par sekmīgāku un it sevišķi par organizatorisku darbu; kad pastāvēs pilnīga komunisma sistēma, prēmijas nebūs pieļaujamas, bet pārejas laikmetā no kapitālisma uz komunismu bez prēmijām nevar izlikt, kā to liecina gan teorētiski apsvērumi, gan Padomju varas viena gada pieredze.

Līdz ar to neatlaidīgi jāslrādā, lai radītu buržuāziskajiem speciālistiem biedriska kopēja darba apstākļus strādāšanai roku rokā ar vienkāršo strādnieku masām, kurus vada apzinīgi komunisti, un pacietīgi, nesamulstot no atsevišķām neizbēgamām neveiksmēm, jācenšas panākt, lai cilvēkos, kuri ir zinātniski sagatavoti, pamodinātu apziņu, cik neģēlīga ir zinātnes izmantošana personīgas bagātības iegūšanai un tam nolūkam, lai cilvēks varētu ekspluatēt cilvēku, pamodinātu apziņu par augstāku uzdevumu izmantot zinātni, lai iepazīstinātu ar to visas darba ļaužu masas.

(4) Komunisma realizācija, neapšaubāmi prasot iespējami lielāko un stingrāko darba centralizāciju visas valsts mērogā, ar to pašu paredz pārvarēt to strādnieku nošķirtību un sadrumstalotību, arodniecisko un vietējo, kas bija viens no kapitala spēka un darba bezspēka avotiem. Cīņa pret cunftu šaurību un aprobežotību, pret cunftu egoismu, būdama cieši saistīta ar cīņu par pretstata iznīcināšanu starp pilsētu un laukiem, ir ļoti grūta, un to nevar sākt plašos apmēros, iepriekš stipri nekāpinot tautas darba ražīgumu. Tomēr pie šā darba jāsāk stāties tūlīt, kaut arī sākumā nelielos, vietējos ietvaros un mēģinājuma veidā, lai salīdzinātu rezultātus, kādus dos dažādie pasākumi, kurus lietos dažādos arodos, un apvidos. Padomju varai, piedaloties arodbiedrībām, nesalīdzināmi plašāk un sistemātiskāk, nekā tas darīts līdz šim, jāmobilizē itin visi darba spējīgie iedzīvotāji zināmu sabiedrisku darbu veikšanai.

(5) Sadalīšanas laukā Padomju varas uzdevums tagad ir nelokāmi turpināt tirdzniecības aizstāšanu ar visas valsts mērogā organizētu, plānveidīgu produktu sadalīšanu. Mērķis ir organizēt visus iedzīvotājus ražošanas un patērēšanas komūnās, kas spētu ar vislielāko ātrumu, plānveidību, ekonomiju, ar vismazāko darba patēriņu sadalīt visus nepieciešamos produktus, stingri centralizējot visu sadalīšanas apara tu. Pārejas līdzeklis šā mērķa sasniegšanai ir koope-rativi. Viņu izmantošana ir tiktāl tāda paša veida uzdevums kā buržuāzisko speciālistu izmantošana, ciktāl kooperativu aparata priekšgalā, kuru mēs esam mantojuši no kapitālisma, ir cilvēki ar buržuāziskiem domāšanas un saimniekošanas paradumiem. KKP sistemātiski jāturpina sava politika: jāuzliek par pienākumu visiem partijas biedriem strādāt kooperativos, jāvada tie, palīdzot arī arodbiedrībām, komunistiskā garā, jāattīsta kooperativos apvienojamo strādājošo iedzīvotāju pašdarbība un disciplina, jācenšas panākt, lai kooperativi aptvertu visus iedzīvotājus un lai šie kooperativi saplūstu no augšas līdz apakšai vienotā kooperativā, kas aptvertu visu Padomju republiku; beidzot, un pals galvenais, lai proletariāta dominējošā ietekme uz pārējiem darba ļaužu slāņiem būtu pastāvīgi nodrošināta un lai visur praksē liktu izmēģināti dažādi pasākumi, kas atvieglo un realizē pāreju no vecā, kapitālistiskā lipa sīkburžuaziskajiem kooperativiem uz ražošu-was un patērēšanas komūnām, kuras vada proletārieši un pusproleta riesi.

(6) Uzreiz iznīcināt naudu pirmajā laikā, pārejot no kapitālisma uz komunismu, nav iespējams. Sakarā ar to iedzīvotāju buržuāziskie elementi joprojām izmanto privātīpašumā paliekošās naudas zīmes, šīs apliecības, kas eks-pluatatoriem dod tiesības saņemt sabiedrības bagātību, spekulācijās, iedzīvošanās un darba ļaužu aplaupīšanas nolūkos. Ar banku nacionalizāciju vien cīņai pret šīm buržuāziskās laupīšanas paliekām nepietiek. KKP centīsies iespējami ātrāk veikt visradikālākos pasākumus, kas sagatavos naudas iznīcināšanu, vispirms tās aizstāšanu ar krājkases grāmatiņām, čekiem, īstermiņa biļetēm, kas dod tiesību saņemt sabiedriskos produktus ult., noteikumu, ka nauda obligati turama bankās, u. tml. So un tamlīdzīgu pasākumu sagatavošanas un realizēšanas praktiskā pieredze rādīs, kuri no tiem ir vislietderīgākie.

(7) Finanču laukā KKP ievedīs progresivu ienākuma un mantas nodokli visos gadījumos, kad tas būs iespējams. Bet pēc privātīpašuma atcelšanas uz zemi un uz fabriku, rūpnīcu u. c. uzņēmumu lielāko daļu šo gadījumu nevar būt daudz. Laikmetā, kad pastāv proletariāta diktatūra un svarīgākie ražošanas līdzekļi ir valsts īpašums, valsts finan-cēm jābalstās uz dažādu valsts monopolu ienākumu zināmas daļas tiešas nodošanas valsts vajadzībām. Ienākumus un izdevumus var sabalansēt, tikai pareizi nostādot preču apmaiņu, pie kā ved ražošanas un patērēšanas komūnu organizēšana un transporta atjaunošana, kas ir viens no galvenajiem tuvākajiem Padomju varas mērķiem.

Agrārajā laukā

pēc tam kad atcelts privātīpašums uz zemi, [gandrīz] pilnīgi ekspropriēti muižnieki un pieņemts likums par zemes socializaciju, kurš atzīst kopējas lauku lielsaimniecības priekšrocības, Padomju varas galvenais uzdevums ir atrast un izmēģināt praksē vislietderīgākos un praktiskākos pārejas pasākumus šai virzienā.

Pastāvot tādam stāvoklim, KKP agrarās politikas pamatlīnija un vadošais princips tāpat kā agrāk ir cenšanās

balstīties uz lauku proletāriskājiem un pusproletariskajiem elementiem. Tie vispirms jāorganizē par patstāvīgu spēku, tie jātuvina pilsētas proletariātam un jāizrauj no lauku buržuāzijas un sīkīpašniecisko interešu ietekmes. Trūcīgo zemnieku komiteju organizēšana bija viens no pasākumiem šai virzienā, partijas šūniņu organizēšana uz laukiem, deputātu Padomju pārvēlēšanas, nepielaižot tajās kulakus, lauku proletāriešu un pusproletariešu īpaša tipa arodbiedrību dibināšana — šie un tamlīdzīgi pasākumi obligati realizējami.

Attiecībā uz kulakiem, uz lauku buržuāziju, KKP politika ir — enerģiski cīnīties pret viņu ekspluataforiskajām tieksmēm, apspiest viņu pretošanos padomju sociālistiskajai politikai.

Attiecībā uz vidējo zemniecību KKP politika ir — izturēties pret to uzmanīgi; nepieciešams to atdalīt nc kulakiem, un nekādā ziņā nedrīkst uz to attiecināt apspiešanas līdzekļus; pēc sava šķiras stāvokļa vidējā zemniecība var būt proletāriskās varas sabiedrotais, pārejot uz sociālismu, vai vismaz neitrāls elements. Tāpēc, neraugoties uz atsevišķām neizbēgamām neveiksmēm un vidējās zemniecības svārstīšanos, neatlaidīgi jāliecas pēc vienošanās ar to, rūpīgi izturoties pret visiem tās vēlējumiem un piekāpjoties, nosakot sociālistisko pārveidojumu realizēšanas veidus. Pie tam vienā no pirmajām vietām tiek likta cīņa pret to Padomju varas pārstāvju ļaunprātībām kuri, viltus ceļā izmantojot komunistu nosaukumu, īstenībā realizē nevis komunistisku, bet birokrātisku, administrēšanas politiku, un tādu cilvēku nesaudzīga padzīšana, nodibinot stingrāku kontroli kā ar arodbiedrību palīdzību, tā arī citādā ceļā.

Kas attiecas uz pasākumiem pārejai uz komunistisko zemkopību, tad KKP pārbaudīs praksē trīs galvenos pasākumus, kurus jau radījusi dzīve, padomju saimniecības, lauksaimniecības komūnas un biedrības (kā arī sabiedrības) zemes sabiedriskai apstrādāšanai, rūpējoties par to plašāku un pareizāku lietošanu, bet it sevišķi par veidiem, kā attīstīt zemnieku brīvprātīgu piedalīšanos šais jaunajās sabiedriskās zemkopības formās, un par darba zemniecības organizēšanu, lai realizētu kontroli no apakšas un biedrisku disciplīnu.

Pārtikas politikas laukā KKP aizstāv valsts monopola nostiprināšanu un attīstīšanu, neatsakoties izmantot kooperatīvus un privātos tirgotājus vai tirdzniecības kalpotājus un neatsakoties lietot prēmiju sistēmu ar noteikumu, ka to kontrolē Padomju vara un ka tā kalpo vislabākai darba noorganizēšanai. Daļēju piekāpšanos, kādai laiku pa laikam nākas piekrist, rada vienīgi tikai trūkuma sevišķa saasināšanās, un tā nekad neved pie atteikšanās no neatlaidīgās cenšanās realizēt valsts monopolu. Zemnieku sīk-saimniecības zemē to realizēt ir ļoti grūti, tas prasa ilgu darbu un prasa praktiski izmēģināt daudzus pārejas pasākumus, kas pa dažādiem ceļiem noved pie mērķa, l. i., pie ražošanas un patērēšanas komunu organizēšanas visur un pie to pareizas funkcionēšanas, nododot valstij visus pārtikas pārpalikumus.

2

KK (BOĻŠEVIKU) PARTIJAS PROGRAMAS PROJEKTS

(1) 1917. g. 25. X (7. XI) revolūcija Krievijā realizēja proletariātu diktatūru, kurš ar trūcīgās zemniecības jeb pus-proletariata atbalstu sāka celt komunistiskās sabiedrības pamatus. Proletariāta revolucionārās kustības augšana visās attīstītākajās zemēs, šis kustības padomju formas, t. i., lādas formas, kas vērsta tieši uz proletariāta diktatūras realizēšanu, parādīšanās un attīstība visur, beidzot, revolūcijas sākums un attīstības gaita Austroungārijā un Vācijā it sevišķi, viss tas uzskatāmi parādīja, ka ir sākusies vispasaules proletāriskās, komunistiskās revolūcijas era.

(2) Šīs revolūcijas cēloņu, nozīmes un mērķu pareiza izpratne prasa noskaidrot kapitālisma būtību un noskaidrot, ka tas savā attīstībā neizbēgami ved uz komunismu caur imperiālismu un imperiālistiskiem kariem, kas paātrina kapitālisma krachu.

* *

*

(3) Kapitālisma un tās buržuāziskās sabiedrības būtību, kura vēl valda civilizēto zemju lielākajā daļā un kuras attīstība neizbēgami noved pie proletariāta vispasaules komunistiskās revolūcijas, mūsu vecā programa pareizi (ja neskaita to, ka partija neprecizi nosaukta par sociāldemokrātisku partiju) raksturoja šādās tēzēs:

(4) „Tādas sabiedrības galvenā īpatnība ir preču ražošana uz kapitālistisko ražošanas attiecību pamata, kurām pastāvot ražošanas līdzekļu un preču apgrozības vissvarīgākā un visievērojamākā daļa pieder skaita ziņā nelielai personu šķirai, kamēr iedzīvotāju milzīgais vairākums saslāv no proletāriešiem un pusproletarieŠiem, kas sava ekonomiskā stāvokļa dēļ spiesti pastāvīgi vai periodiski pārdot savu darba spēku, t. i., līgt pie kapitālistiem par algotiem strādniekiem, un ar savu darbu radīt sabiedrības augstāko* šķiru ienākumus.

(5) Kapitālistisko ražošanas attiecību kundzības sfēra arvien vairāk un vairāk paplašinās atbilstoši tam, kā pastāvīgā tecbnikais uzlabošanās, palielinot lieluzņēmumu saimniecisko nozīmi, izstumj sīkos patstāvīgos ražotājus, pārvēršot daļu no tiem proletāriešos, samazinot pārējo lomu sabiedriski ekonomiskā dzīvē un vietām nostādot tos vairāk vai mazāk pilnīgā, vairāk vai mazāk atklātā, vairāk vai mazāk smagā atkarībā no kapitala.

(6) Tas pats technikas progress bez tam dod uzņēmējiem iespēju arvien lielākos apmēros izlietot sieviešu un bērnu darbu preču ražošanas un apgrozības procesā. I3et, tā kā, no otras puses, tas noved pie tā, ka relativi samazinās uzņēmēju vajadzības pēc strādnieku dzīvā darba, tad pieprasījums pēc darba spēka nenovēršami atpaliek no tā piedāvājuma, kā rezultātā palielinās algotā darba atkarība no kapitala un pieaug algotā darba ekspluatācijas-līmenis.

(7) Tāds stāvoklis buržuāziskajās zemēs un tas, ka pastāvīgi saasinās to savstarpējā konkurence vispasaules tirgū, padara arvien grūtāku un grūtāku pastāvīgi pieaugošos daudzumos ražoto preču realizāciju. Pārprodukcija, kas izpaužas vairāk vai mazāk asās rūpniecības krizēs, kurām seko garāki vai īsāki rūpniecības sastinguma periodi, ir buržuāziskās sabiedrības ražošanas spēku attīstības nenovēršamas sekas. Krizes nn rūpniecības sastinguma periodi savukārt vēl vairāk izputina sīkražolājus, vēl vairāk palielina algotā darba atkarību no kapitala, vēl straujāk virza uz strādnieku šķiras stāvokļa relativu, bet reizēm arī uz absolūtu pasliktināšanos.

(8) Tādējādi technikas uzlabošana, kas nozīmē darba ražīguma palielināšanu un sabiedriskās bagātības pieaugumu, buržuāziskā sabiedrībā nosaka sabiedriskās nevienlīdzības pieaugšanu, atstatuma palielināšanos starp*

mantīgajiem un nemantīgajiem un eksistences nenodro-Sinātības, bezdarba un dažāda veida trūkuma pieaugumu arvien plašākām darba ļaužu masām.

(9) Bet atbilstoši tam, kā aug un attīstās visas šīs pretrunas, kas raksturīgas buržuāziskajai sabiedrībai, aug arī strādājošās un ekspluatētās masas neapmierinātība ar pastāvošo kārtību, aug proletāriešu skaits un saliedētība un saasinās viņu cīņa pret saviem ekspluatatoriein. Tajā pašā laikā technikas uzlabošana, koncentrējot ražošanas un apgrozības līdzekļus un sabiedriskojot darba procesu kapitālistiskajos uzņēmumos, arvien straujāk un straujāk rada materiālu iespēju aizstāt kapitālistiskās ražošanas attiecības ar komunistiskām, — t. i., ar to sociālo revolūciju, kas ir visas starptautiskās komunistiskās partijas kā proletariāta šķiras kustības apzinīgās paudējas darbības galamērķis.

(10) Aizslājot privātīpašumu uz ražošanas un apgrozības līdzekļiem ar sabiedrisko īpašumu un nodibinot sabiedriskā ražošanas procesa plānveidīgu organizāciju visu sabiedrības locekļu labklājības un vispusīgas attīstības nodrošināšanai, proletariāta sociālā revolūcija iznīcinās sabiedrības dalīšanos šķirās un ar to atbrīvos visu apspiesto cilvēci, jo darīs galu visiem ekspluatācijas veidiem, kādos viena sabiedrības daļa ekspluatē otru.

(") Šās sociālās revolūcijas nepieciešams nosacījums ir proletariāta diktatūra, t. i„ proletariātam jāiekaro tāda politiska vara, kas tam dos iespēju apspiest katru eksplua-tatoru pretestību. Spraužot sev par uzdevumu padarīt proletariātu spējīgu veikt savu lielo vēsturisko misiju, starptautiskā komunistiskā partija organizē viņu patstāvīgā politiskā partijā, kas slāv pretī visām buržuāziskajām partijām, vada viņa šķiras cīņas visas izpausmes, atklāj tam, cik nesamierināmi pretējas ir ekspluatatoru intereses ekspluatēto interesēm, un izskaidro viņam gaidāmās sociālās revolūcijas vēsturisko nozīmi un nepieciešamos nosacījumus. Līdz ar to starptautiskā komunistiskā partija atklāj visām pārējām strādājošām un ekspluatētām masām viņu stāvokļa bezcerīgumu kapitālistiskajā sabiedrībā un sociālās revolūcijas nepieciešamību viņu pašu atbrīvošanās interesēs no kapilala jūga. Strādnieku šķiras partija, konuinis-

tiskā partija, aicina savās rindās strādājošo un ekspluatēto iedzīvotāju visus slāņus, ciktāl tie pāriet uz proletariāta viedokli".

* *

*

(12) Kapitala koncentrācijas un centralizācijas process, iznīcinot brīvo konkurenci, XX gadsimta sākumā novedis pie kapitālistu varenu monopolistisku savienību — sindi kātu, karteļu, trestu — nodibināšanas, kuras ieguvušas izšķirošu nozīmi visā ekonomiskajā dzīvē, novedis pi«-banku kapitala saplūšanas ar milzīgi koncentrēto rūpniecības kapitālu, pie kapitala pastiprināta eksporta uz svešām zemēm, pie tā, ka sākusies pasaules, kura jau teritoriāli ir sadalīta starp bagātākajam zemēm, ekonomiskā sadalīšana trestiem, kas aptver arvien plašākas un plašākas kapitālistisko lielvalstu grupas. Šis finanču kapitala laikmets, neredzēti niknas cīņas laikmets starp kapitālistiskajām valstīm, ir imperiālismā laikmets.

(13) No tā neizbēgami izriet imperiālistiskie kari, kari par preču pārdošanas tirgiem, kapitala ieguldīšanas sfērām, izejvielām un lētu darba spēku, t. i., par pasaules kundzību un par mazo un vājo tautību apspiešanu. Tieši tāds ir 19".—1918. gada pirmais lielais imperiālistiskais karš.

(") Gan pasaules kapitālisma ārkārtīgi augstā attīstības pakāpe vispār; gan brīvās konkurences nomaiņa ar valsts monopolistisko kapitālismu; gan tas, ka bankas un arī kapitālistu savienības sagatavo aparatu produktu ražošanas un sadalīšanas procesa sabiedriskai regulēšanai: gan tas, ka sakarā ar kapitālistisko monopolu augšanu pieaug dārdzība un sindikātu jūgs pār strādnieku šķiru, ka imperiālistiskā valsts to iegrūž verdzībā, ka milzīgi tiek apgrūtināta proletariāta ekonomiskā un politiskā cīņa; gan imperiālistiskā kara radītās šausmas, posts, izputēšana, — viss tas no tagad sasniegtās kapitālisma attīstības pakāpes izveido proletāriskās, komunistiskās revolūcijas eru.

Šī era ir sākusies.

(15) Tikai proletāriskā, komunistiskā revolūcija var izvest cilvēci no imperiālismā un imperiālistisko karu radītā

7 29. sči.

strupceļa. Lai kādas būtu revolūcijas grūtības un tās iespējamās pārejošās neveiksmes vai kontrrevolūcijas viļņi, — proletariāta galīgā uzvara ir neizbēgama.

* *

*

(1G) Pasaules proletāriskās revolūcijas uzvara prasa attīstītāko zemju strādnieku šķiras pilnīgāko uzticību, ciešāko brālīgo savienību un iespējami lielāku revolucionārās rīcības vienību. Sie noteikumi nav iespējami, ja enerģiski, principiāli nesarauj sakarus un nesaudzīgi necīnās pret to buržuāzisko sociālismā izkropļošanu, kas guvusi uzvaru oficiālo „sociāldemokrātisko*1 un „sociālistisko" partiju virsotnēs.

(17) Tāds izkropļojums ir, no vienas puses, oportunisma un socialšovinisma virziens, socialisms vārdos, šovinisms darbos, „savas" nacionālās buržuāzijas laupīšanas interešu aizstāvēšanas aizsegšana ar melīgo „tēvijas aizstāvē-^ šanas“ lozungu kā vispār, tā it sevišķi 19".—191S. gada imperiālistiskā kara laikā. So virzienu radīja tas, ka attīstītākās kapitālistiskās valstis, aplaupot koloniju un vājās tautas, deva buržuāzijai iespēju ar daļiņu šādā laupīšanā iegūtās virspeļņas uzpirkt proletariāta virsotnes, nodrošināt tām miera laikā ciešamu sīkpilsonisku eksistenci un pieņemt savā dienestā šā slāņa vadoņus. Oportunisti un socialšovinisli, būdami buržuāzijas kalpi, ir proletariāta šķiras tieši ienaidnieki, sevišķi tagad, kad viņi savienībā ar kapitālistiem ar bruņotu roku apspiež proletariātu revolucionāro kustību kā savās, tā arī svešās zemēs.

(18) No otras puses, buržuāzisks sociālismā izkropļojums ir arī „centra" virziens, kas tāpat novērojams visās kapitālistiskās zemēs un kas svārstās starp socialšovinis-tiem un komunistiem, aizstāvot vienību ar pirmajiem un cenšoties atdzīvināt bankrotējušo II Internacionāli. Proletariāta vadone cīņā par viņa atbrīvošanos ir tikai jaunā, III, Komunistiskā Internacionāle, kas faktiski nodibinājusies, izveidojoties komunistiskajām partijām no agrāko sociālistisko partiju paliesi proletāriskajiem elementiem vairākās zemēs, bed it sevišķi Vācijā, un kas iegūst arvien lielākas simpātijās visu zemju proletariāta masās. .*sī

Internacionāle ne vien ar savu nosaukumu atgriežas pie marksisma, bet ari ar visu savu idejiski politisko saturu, ar visu savu rīcību realizē Marksa revolucionāro mācību, kas attīrīta no buržuāziski oportunistiskiem izkropļojumiem.

* *

*

,,Pravda", 43. nr„ 1У1И. u- Iespiests pēc mašīnraksta noraksta,

februāri ko ielabojis V. 1. Ļeņins

Г

3

IESPRAUDUMS PROGRAMAS POLITISKAJĀ DAĻĀ

Līdz ar lo KKP, lai izvairītos no pārejošu vēsturisku vajadzību nepareizas vispārināšanas, jāizskaidro darba ļaužu masām, ka vēlēšanu tiesību atņemšana vienai daļai pilsoņu Padomju republikā nepavisam neskar, kā tas ir bijis buržuāziski demokrātisko republiku lielākajā daļā, noteiktu pilsoņu kategoriju, kurus uz visu mūžu pasludina par beztiesīgiem, bet attiecas tikai uz ekspluatatoriem, tikai uz tiem, kas, neraugoties uz sociālistiskās Padomju republikas pamatlikumiem, stūrgalvīgi pretojas, cenzdamies aizstāvēt savu ekspluatatora stāvokli, saglabāt kapitālistiskās attiecības. Tātad, no vienas puses, Padomju republikā, ar katru dienu nostiprinoties sociālismam un samazinoties to personu skaitam, kurām objektivi ir iespējams joprojām palikt ekspluatatoriem vai saglabāt kapitālistiskās attiecības, pats no sevis samazinās to personu procents, kam tiek atņemtas vēlēšanu tiesības. Šis procents Krievijā tagad nez vai ir lielāks par divi trīs procentiem. No otras puses, ārējā uzbrukuma izbeigšanās un ekspropriatoru ekspropriācijās pabeigšana vistuvākajā nākotnē zināmos apstākļos var radīt tādu stāvokli, ka proletāriskā valsts vara izraudzīsies cilus ekspluatatoru pretestības apspiešanas līdzekļus un ievedīs vispārējas vēlēšanu tiesības bez jebkādiem ierobežojumiem.

4

FRAGMENTS NO PROGRAMAS POLITISKĀS DAĻAS

Nodrošinot darba laužu masām nesalīdzināmi lielāku iespēju, nekā bija buržuāziskās demokrātijās un parlamentārisma laikā, ievēlēt un atsaukt deputātus strādniekiem un zemniekiem visvieglākā un pieejamākā veidā, Padomju konstitūcija tai pašā laikā iznīcina jau kopš Parizes Komūnas laikiem noskaidrotās parlamentārisma negativās puses, it sevišķi likumdošanas un izpildu varas atdalīšanu, parlamenta atrautību no masām u. t. jpr.

Padomju konstitūcija tuvina valsts aparatu masām arī ar to, ka par vēlēšanu vienību un valsts pamatšūniņu kļūst nevis teritoriāls apgabals, bet ražošanas vienība (rūpnīca, fabrika).

Valsts aparata ciešāki sakari ar masām, pastāvot Padomēm, atļauj radīt bru ...15

6

PROGRAMAS PUNKTS NACIONĀLO ATTIECĪBU LAUKA

Nacionālajā jautājumā valsts varu iekarojušā proletariāta politika atšķirībā no tās buržuāziski demokrātiskās nāciju vienlīdzības formālās proklamēšanas, kura imperiālismā laikā nav realizējama, ir nelokāmi faktiski realizēt visu nāciju strādnieku un zemnieku tuvināšanos un apvienošanos viņu revolucionārajā cīņā par buržuāzijas gāšanu. Šā mērķa realizēšana prasa koloniālo un citu nāciju, kuras atradās apspiestā vai nepilntiesīgā stāvoklī, pilnīgu atbrīvošanu, piešķirot viņām tiesību atdalīties kā garantiju tam, lai no kapitālisma mantotā dažādu nāciju darba ļaužu masu neuzticība un apspiesto nāciju strādnieku niknums pret apspiedēju nāciju strādniekiem tiklu pilnīgi izkliedēts un tā vietā stātos apzinīga un brīvprātīga savienība. To nāciju strādniekiem, kuras kapitālisma laikā bija apspiedējas, jābūt sevišķi uzmanīgiem pret apspiesto nāciju nacionālajām jūtām (piemēram, lielkrieviem, ukraiņiem, poļiem pret ebrejiem, tatāriem pret baškiriem u. tml.), viņiem jāveicina ne tikai faktiskā tiesību vienlīdzība, bet arī agrāk apspiesto nāciju darba ļaužu masu valodas un literatūras attīstība, lai likvidētu visas no kapitālisma laikmeta mantotās neuzticības un atsvešināšanās pēdas.

(j

IESPRAUDUMS PROGRAMAS PUNKTA PAR NACIONĀLO JAUTĀJUMU GALlGAJA PROJEKTA

Jautājumā par to, kas ir nācijās atdalīšanās gribas paudējs, KKP viedoklis ir vēsturiski škirisks, rēķinoties ar to, uz kādas savas vēsturiskās attīstības pakāpes atrodas attiecīgā nācijā: vai ceļā no viduslaikiem uz buržuāzisko demokrātiju, vai arī no buržuāziskās demokrātijās uz padomju jeb proletārisko demokrātiju u. tml. Katrā zipā no ...,e

IEVADS PROGRAMAS PUNKTA M1L1TARAJA LAUKA

Padomju republikā proletariāta diktatūras laikā militāro uzdevumu un militārās darbības laukā izveidojies šāds stāvoklis.

Imperiālistiskais karš. kā mūsu partija to jau sen paredzēja, nevarēja izbeigties ne vien ar taisnīgu mieru, bet arī vispār ar vienkāršu, kaut cik stabilu mieru, kuru noslēgtu buržuāziskās valdības. Notikumu gaita pilnīgi apgāzusi šo demokrātu, sociālistu un sociāldemokrātu sīkburžuazisko iluziju. Gluži otrādi, imperiālistiskais karš mūsu acu priekšā neizbēgami ir pārvērties un pārvēršas par proletariāta vadīto ekspluatēto darba ļaužu masu pilsoņu karu pret ekspluataloriem, pret buržuāziju.

Kā ekspluatatoru pretestība, kas pieaug samērā ar proletariāta uzbrukuma pieaugumu un ko sevišķi pastiprina proletariāta uzvara atsevišķās zemēs, tā arī buržuāzijas starptautiskā solidaritāte un starptautiskā organizētība, viss tas neizbēgami noved pie pilsoņu kara, kas noliek atsevišķās zemēs, savienošanās ar revolucionāriem kariem starp proletāriskajām zemēm un buržuāziskajām zemēm, kuras aizstāv kapitala kundzību. Ievērojot šādu karu šķi-risko raksturu, atšķirība starp aizsardzības un uzbrukuma kariem galīgi zaudē katru jēgu.

Visā visumā šis starptautiskā pilsoņu kara attīstības process, kas noris mūsu acu priekšā, sevišķi strauji kopš 1918. gada beigām, ir šķiru cīņas likumīgs produkts kapitālismu apstākļos un likumīga pakāpe uz starptautiskās proletāriskās revolūcijas uzvaru.

Tāpēc KKP kategoriski noraida sīkburžuazisko demo-kratu, kaut arī viņi sauc sevi par sociālistiem un sociāldemokrātiem, reakcionārās sīkpilsoniskās ilūzijas, cerības uz atbruņošanos kapitālisma apstākļos, un visiem tamlīdzīgiem lozungiem, kuri īstenībā ir izdevīgi tikai buržuāzijai, nostāda pretim proletariāta apbruņošanas un buržuāzijas atbruņošanas lozungu, ekspluatatoru pretestības pilnīgas un nesaudzīgas apspiešanas lozungu, lozungu par cīņu līdz uzvarai pār visas pasaules buržuāziju tiklab iekšējā pilsoņu karā. kā arī starptautiskajos revolucionārajos karos.

Vairāk nekā gadu ilgās militārās darbības un proletāriskās revolucionārās armijas radīšanas praktiskā pieredze, pēc tam kad karš bija ārkārtīgi nomocījis un nogurdinājis visas darba ļaužu masas, noveda KKP pie šādiem pamatse-cinājumiem:

К

PROGRAMAS PUNKTA PAR TIESU PIRMĀ RINDKOPA

Ce|ā uz komunismu caur proletariāta diktatūru komunistu partija, atmetot demokrātiskos lozungus, pilnīgi likvidē arī tādus buržuāzijas kundzības orgānus kā agrākās iekārtas tiesas, aizstājot tās ar strādnieku un zemnieku Šķiras liesām. Saņēmis visu varu savās rokās, proletariats agrākās izplūdušās formulas: „Tiesnešus ievēlē taula“ — vielā izvirza šķiras lozungu: „Tiesnešus ievēlē no darba laužu vidus tikai darba ļaudis^4 — un realizē to visā tiesas organizācijā. Ievēlējot tiesas sastāvā tikai strādnieku un zemnieku pārstāvjus, kas neizmanto algotu darbu pelņas iegūšanas nolūkā, komunistiskā partija netaisa izņēmumu sievietēm, padarot vienlīdzīgus abus dzimumus visās tiesībās, tiklab vēlējot tiesnešus, kā arī izpildot tiesnešu pienākumus. Atcēlusi gāzto valdību likumus, partija dod padomju vēlētāju ievēlētajiem tiesnešiem lozungu — realizē! proletariāta gribu, piemērojot viņa dekrētus, bet gadījumā, ja trūkst attiecīga dekreta vai ja tas ir nepilnīgs, vadīties no sociālistiskās tiesiskās apziņas, atmetot gāzto valdību likumus.

9

PROGRAMAS PUNKTS PAR TAUTAS IZGLĪTĪBU

Tautas izglītības laukā KKP par savu uzdevumu sprauž novest līdz galam kopš 1917. gada Oktobra revolūcijas sākto skolas pārvēršanu no buržuāzijas šķiras kundzības ieroča par šīs kundzības iznīcināšanas ieroci, kā arī par ieroci, ar kura palīdzību pilnīgi iznīcināt sabiedrības dalīšanos šķirās. Skolai jākļūst par proletariāta diktatūras ieroci, l. i., ekspluataloru pretestības pilnīgas apspiešanas un komunistiskās iekārtas realizēšanas interesēs tai jākļūst ne tikai par komunisma principu izplatītāju vispār, bet arī par proletariāta idejiskās, organizatoriskās, audzinošās ietekmes izplatītāju darba ļaužu masu pusprolelariskajos un neproletariskajos slāņos. Tuvākie uzdevumi šai ceļā tagad ir:

(1) strādnieku un darba zemnieku pašdarbības tālāka attīstīšana izglītības laukā, Padomju varai sniedzot vispusīgu palīdzību;

(2) ne tikai skolotāju personālā vienas daļas vai vairākuma galīga iegūšana kā. tagad, bet visa personālā iegūšana tādā nozīmē, ka tiek atšķelti nelabojami buržuāziskie, kontrrcvolucionarie elementi un nodrošināta komunistisko principu (politikas) godīga realizācija;

’(3) bezmaksas un obligātās vispārējās un politechniskās (kas teorijā un praksē iepazīstina ar visām galvenajām ražošanas nozarēm) izglītības realizēšana visiem abēja dzimuma bērniem līdz 16 gadiem;

(4) ciešu sakaru nodibināšana starp mācībām un bērnu sabiedrisko ražošanas darbu;

(5) visu skolēnu apgādāšana ar uzturu, apģērbu un mācības līdzekļiem uz valsts rēķina;

(6) strādājošo iedzīvotāju iesaistīšana aktivā tautas izglītības darbā (tautas izglītības padomju attīstīšana; lasīt un rakstīt pratēju mobilizācijā ult.);

vai ad* 2) (7) skolotāju personālā cieši sakari ar KKP aģitācijas un propagandas aparatu.

— pie. Red.

10

PROGRAMAS PUNKTS PAR ATTIECĪBĀM PRET RELIĢIJU

Attiecībā uz reliģiju KKP politika ir neapmierināties ar jau dekretēto baznīcas atdalīšanu no valsts un skolas atdalīšanu no baznīcas, — t. i., ar pasākumiem, kurus buržuāziskā demokrātijā solīja, bet nekur pasaulē nenoveda līdz galam, pateicoties kapilala daudzveidīgajiem faktiskajiem sakariem ar reliģisko propagandu.

Partija tiecas pilnīgi iznīcināt sakarus starp ekspluata-toru šķirām un reliģiskās propagandas organizēšanu, kā arī faktiski atbrīvot darba ļaužu masas no reliģiskiem aizspriedumiem, organizējot šai nolūkā visplašāko zinātniski izglītojošo un antireliģisko propagandu. Pie tam nepieciešams rūpīgi izvairīties no jebkādas ticīgo cilvēku jūtu aizvainošanas, kas noved tikai pie reliģiskā fanatisma nostiprināšanās.

II

PROGRAMAS EKONOMISKĀS DAĻAS PUNKTI

Attīstot konkrētāk Padomju varas vispārējos uzdevumus, KKP tagad tos nosaka šādi:

ekonomiskajā laukā

Padomju varas uzdevums pašlaik ir šāds:

(1) nelokāmi turpināt un novest līdz galam sākto un pašos pamatos jau pabeigto buržuāzijas ekspropriāciju, ražošanas un apgrozības līdzekļu pārvēršanu par Padomju republikas īpašumu, t. i., par visu darba ļaužu kopīgu īpašumu.

(2) Sevišķi lielu uzmanību pievērst darba ļaužu biedriskās disciplinas attīstīšanai un nostiprināšanai un viņu pašdarbības un atbildības apziņas vispusīgai celšanai. Tas ir pats galvenais, ja ne vienīgais līdzeklis, kā galīgi pārvarēt kapitālismu un paradumus, kurus radījusi ražošanas līdzekļu privātīpašuma kundzība. Šā mērķa sasniegšana prasa neatlaidīgu, lēnu darbu masu pāraudzināšanā, un šāda pāraudzināšana tagad, kad masas īstenībā redzējušas muižnieka, kapitālista un tirgoņa likvidāciju, ir ne tikai kļuvusi iespējama, — šī pāraudzināšana tagad faktiski noris tūkstoš ceļos ar pašu strādnieku un zemnieku praktiskās pieredzes palīdzību. Ārkārtīgi svarīga nozīme šai ziņā ir darba ļaužu arodnieciskās apvienošanās attīstībai, kas nekad un nekur pasaulē nav noritējusi tik strauji kā Padomju varas laikā, bet kas jānoved līdz itin visu darba ļaužu apvienošanai saskanīgās, centralizētās, disciplinētās ražošanas savienībās.

8.17 Tas pats ražošanas spēku attīstības uzdevums prasa nekavējoties, plaši un vispusīgi izmantot zinātnes un tech-nikas speciālistus, kurus atstājis mums mantojumā kapitālisms, neraugoties uz to, ka šie speciālisti lielāko tiesu ir neizbēgami piesātināti ar buržuāzisko pasaules uzskatu un paradumiem. Ciešā savienībā ar arodnieciskām apvienībām partijai jāietur sava agrākā līnija: no vienas puses, ne mazākā mērā politiski nepiekāpties šā. buržuāzijas slāņa priekšā un nesaudzīgi apspiest visas šā slāņa kontrrevolu-cionarās tieksmes, bet, no otras puses, tāpat nesaudzīgi cīnīties arī pret šķietami radikālo, bet īstenībā muļķīgo iedomību, it kā darba ļaudis spētu pārvarēt kapitālismu un buržuāzisko iekārtu, nemācoties no buržuāziskajiem speciālistiem, neizmantojot viņus, neizejot ilgu darba skolu līdzās viņiem.

Tiecoties pēc vienlīdzīga atalgojuma par jebkuru darbu un pēc pilnīga komunisma, Padomju vara nevar spraust par savu uzdevumu nekavējoties realizēt šo vienlīdzību pašreizējā momentā, kad tiek veikti tikai pirmie pasākumi pārejai no kapitālisma uz komunismu. Tāpēc uz zināmu laiku speciālistiem jāatstāj augstāks atalgojums, lai viņi varētu strādāt nevis sliktāk, bet labāk nekā agrāk, un šai pašā nolūkā nevar atteikties arī no prēmiju sistēmas par sekmīgāku un it sevišķi par organizatorisku darbu.

Tāpat nepieciešams radīt buržuāziskajiem speciālistiem biedriska kopēja darba apstākļus strādāšanai roku rokā ar vienkāršo strādnieku masām, kurus vada apzinīgi komunisti, un tā veicināt kapitālisma sašķelto fiziskā un garīgā darba strādnieku savstarpēju saprašanos un tuvināšanos.

Padomju varai, piedaloties arodbiedrībām, nesalīdzināmi plašāk un sistemātiskāk, nekā tas darīts līdz šim, jāmobilizē ilin visi darba spējīgie iedzīvotāji zināmu sabiedrisku darbu veikšanai.

Sadalīšanas laukā Padomju varas uzdevums tagad ir nelokāmi turpināt tirdzniecības aizstāšanu ar visas valsts mērogā organizētu, plānveidīgu produktu sadalīšanu. Mērķis ir organizēt visus iedzīvotājus vienotā patērēšanas komunu tiklā, kas spēj ar vislielāko ātrumu, plānveidību, ekonomiju, nr vismazāko darba patēriņu sadalīt visus nepieciešamos produktus, stingri centralizējot visu sadalīšanas aparalu.

Pašreizējā pārejas un dažādus principus savienojošu formāciju momentā šim mērķim sevišķi svarīgi ir, lai padomju pārtikas orgāni izmantotu kooperativus kā vienīgo plānveidīgas sadalīšanas masveida aparatu, kuru mēs esam mantojuši no kapitālisma.

Uzskatot par principiāli vienīgi pareizu šā aparata tāda veida tālāku komunistisku attīstīšanu, bet ne tā atmešanu, KKP sistemātiski jāturpina sava politika: jāuzliek par pienākumu visiem partijas biedriem strādāt kooperativos, jāvada tie, palīdzot arī arodbiedrībām, komunistiskā garā. jāattīsta kooperativos apvienojamo strādājošo iedzīvotāju pašdarbība un disciplina, jācenšas panākt, lai kooperativi aptvertu visus iedzīvotājus un lai šie kooperativi saplūstu no augšas līdz apakšai vienotā kooperativā, kas aptvert” visu Padomju republiku; beidzot, un pats galvenais, lai proletariāta dominējošā ietekme uz pārējiem darba ļaužu slāņiem būtu pastāvīgi nodrošināta un lai visur praksē tiktu izmēģināti dažādi pasākumi, kas atvieglo un realizē pāreju no vecā, kapitālistiskā lipa sīkburžuaziskajiem kooperatīviem uz patērēšanas komūnām, kuras vada proletārieši un pusproletarieši.

(6) Uzreiz iznīcināt naudu pirmajā laikā, pārejot no kapi talisma uz komunismu, nav iespējams. Sakarā ar to iedzīvotāju buržuāziskie elementi joprojām izmanto privātīpašumā paliekošās naudas zīmes, šīs apliecības, kas ekspluatato-riein dod tiesības saņemt sabiedrības bagātību, spekulācijās, iedzīvošanās un darba ļaužu aplaupīšanas nolūkos. Ar banku nacionalizāciju vien cīņai pret šīm buržuāziskās laupīšanas paliekām nepieliek. KKP centīsies iespējami ātrāk veikt visradikālākos pasākumus, kas sagatavos naudas iznīcināšanu, vispirms tās aizstāšanu ar krājkases grāmatiņām, čekiem, īstermiņa biļetēm, kas dod tiesību saņemt sabiedriskos produktus utt., noteikumu, ka nauda obligati turama bankās, u. tml. Šo un tamlīdzīgu pasākumu sagatavošanas un realizēšanas praktiskā pieredze rādīs, kuri no tiem ir vislietderīgākie.

(7) Finanču laukā KKP ievedīs progresivu ienākuma un mantas nodokli visos gadījumos, kad tas būs iespējams.

Met pēc privātīpašuma atcelšanas uz zemi un uz fabriku, rūpnīcu un citu uzņēmumu lielāko daju šo gadījumu nevar būt daudz. Laikmetā, kad pastāv proletariāta diktatūra un svarīgākie ražošanas līdzekļi ir valsts īpašums, valsts financēm jābalstās uz dažādu valsts monopolu ienākumu zināmas daļas tiešas nodošanas valsts vajadzībām. Ienākumus un izdevumus var sabalansēt, tikai pareizi nostādot preču apmaiņu, pie kā ved patērēšanas komūnu organizēšana un transporta atjaunošana, kas ir viens no galvenajiem tuvākajiem Padomju varas mērķiem.

12

PROGRAMAS AGRARAIS PUNKTS

Padomju vara, realizējusi pilnīgu zemes privātīpašuma atcelšanu, jau ir pārgājusi pie daudzu pasākumu realizēšanas, kuri vērsti uz sociālistiskās zemkopības lielsaimniecību organizēšanu. Svarīgākie no šiem pasākumiem ir — ierīkot padomju saimniecības, t. L, lielas sociālistiskās saimniecības, atbalstīt lauksaimniecības komūnas, t. i., brīvprātīgas zemkopju savienības kopējas lielsaimniecības ierīkošanai, un atbalstīt biedrības, kā arī sabiedrības, zemes sabiedriskai apstrādāšanai; organizēt valsts sēju visas neapsētās zemes apsēšanai, lai kam tā arī piederētu; visu agro-nomisko spēku mobilizēšana valsts rīcībā, lai ķertos pie enerģiskiem pasākumiem lauksaimniecības kultūras celšanā utt.

Uzskatot visus šos pasākumus par vienīgo ceļu uz absolūti nepieciešamo zemkopības darba ražīguma celšanu. KKP cenšas iespējami pilnīgāk realizēt šos pasākumus, izplatīt tos vairāk atpalikušajos mūsu zemes apgabalos un gādāt par citiem pasākumiem tai pašā virzienā.

Ņemot vērā to, ka pretstats starp pilsētu un laukiem ir viens no visdziļākajiem lauku saimnieciskās un kulturālās atpalicības pamatiem, bet tik dziļas krizes laikmetā kā tagadējā tas nostāda kā pilsētu, tā arī laukus tiešu deģenerēšanās un bojā ejas briesmu priekšā, KKP šā pretstata iznīcināšanu uzskata par vienu no komunistiskās celtniecības pamatuzdevumiem un līdzās iepriekš minētajiem pasākumiem uzskata par nepieciešamu rūpniecības strādnieku plašu un plānveidīgu iesaistīšanu komunistiskajā celtniecībā zemkopībā. Padomju varas šai nolūkā jau visas valsts

apjomā nodibinātās „Strādnieku atbalstīšanas komitejas" darbības attīstīšanu un tamlīdzīgi.

Visā savā darbā uz laukiem KKP tāpat kā agrāk balstās uz lauku proletāriskajiem un pusproletariskajiem slāņiem, vispirms organizē tos par patstāvīgu spēku, nodibinot trūcīgo zemnieku komitejas, partijas šūniņas uz laukiem, lauku proletāriešu un pusproletariešu īpaša tipa arodbiedrības ult., visnotaļ tuvinot viņus pilsētas proletariātam un izraujot viņus no lauku buržuāzijas un sīklpašniecisko interešu ietekmes.

Attiecībā uz kulakiem, uz lauku buržuāziju, KKP politika ir — enerģiski cīnīties pret viņu ekspluatatoriskajām tieksmēm, apspiest viņu pretošanos padomju komunistiskajai politikai.

Attiecībā uz vidējo zemniecību KKP politika ir — pakāpeniski un plānveidīgi iesaistīt to sociālistiskās celtniecības darbā. Partija sprauž par savu uzdevumu atdalīt to no kulakiem, dabūt to strādnieku šķiras pusē, vērīgi izturoties pret tās vajadzībām, cīnoties pret tās atpalicību ar idejiskas ietekmēšanas līdzekļiem, bet ne ar apspiešanas līdzekļiem, tiecoties pēc praktiskas vienošanās ar to visos gadījumos, kad skartas tās dzīves intereses, piekāpjoties tai sociālistisko pārveidojumu realizācijas veidu noteikšanā.

KK(b)P VIII KONGRESS^18

191». fl. Л'О /Л. /,//>Z 23. МАНТАМ

Iespiests 1919. «vizē ,,Pravda“

Iespiests pec grāmatas: „Krievijas komunistiskās (boļševiku) partijas Vilt . martā tin apriti kongress. Stenografisks pārskats", izd.

..Kommuņisl", Maskavā 1919. teksta, kas salidzinats ar stenogranm un avīzes „Pravda" tekstu

1

RUNA, ATKLĀJOT KONGRESU,

18. MARTA

Biedri, pirmais vārds mūsu kongresā jāveltl biedram Jakovam Michailovičam Sverdlovam. Biedri, ja visai partijai visumā un visai Padomju republikai Jakovs Michailo-vičs Sverdlovs bija galvenais organizators, par ko šodien bērēs runāja daudzi biedri, tad partijas kongresam viņš bija diaudz vērtīgāks un tuvāks. Te mēs esam zaudējuši biedru, kurš pēdējās dienas pilnīgi ziedoja kongresam. Te viņa trūkums atsauksies uz visu mūsu darba gaitu, un kongress viņa trūkumu jutis sevišķi asi. Biedri, es uzaicinu godināt viņa piemiņu ar piecelšanos. (Visi pieceļas.)

Biedri, mums nākas atklāt mūsu partijas kongresa darbu ļoti grūtā, sarežģītā un savdabīgā Krievijas un vispasaules proletāriskās revolūcijas momentā. Ja pirmajā laikā pēc Oktobra partijas spēki un Padomju varas spēki bija gandrīz pilnīgi aizņemti ar tiešu aizsardzību, ar tiešu pretsparu ienaidniekiem, tiklab ārējai, kā arī iekšējai buržuāzijai, kura nepieļāva domu par sociālistiskās republikas kaut cik ilgstošu pastāvēšanu, — tad pakāpeniski mēs tomēr esam sākuši nostiprināties, un pirmajā vietā sāk izvirzīties celtniecības uzdevumi, organizatoriskie uzdevumi. Man šķiet, ka mūsu kongresam pilnīgi vajadzēs noritēt zem šī celtniecības un organizatoriskā darba zīmes. Gan programas jautājumi, kuri teorētiskā ziņā rada milzīgas grūtības un lielāko tiesu ir celtniecības jautājumi, gan kongresa dienas kārtībā speciāli paredzētais organizatoriskais jautājums, jautājums par Sarkano Armiju, gan it sevišķi jautājums par darbu uz laukiem, — viss tas prasa no mums sasprindzināt un koncentrēt uzmanību pie galvenā jautājuma, kas sociālistiem rada vislielākās grūtības, bet ir arī vispateicīgākais uzdevums: pie organizatoriskā jautājuma. Šeit it sevišķi jāuzsver, ka vienam no visgrūtākajiem komunistiskās celtniecības uzdevumiem sīkzemniecības zemē tieši tagad jāizvirzās mūsu priekšā: tas ir uzdevums par attiecībām pret vidējo zemniecību.

Biedri, ir dabiski, ka pirmajā laikā, kad mums vajadzēja aizstāvēt Padomju republikas tiesību dzīvot, ir dabiski, ka tādā laikā šo jautājumu nevarēja plašos apmēros izvirzīt pirmajā vietā. Nesaudzīgais karš pret lauku buržuāziju un kulakiem pirmajā vielā izvirzīja uzdevumus organizēt lauku proletāriešus un pusproletariešus. Bet kā nākamais solis partijai, kura grib radīt stingrus komunistiskās sabiedrības pamatus, izvirzās uzdevums — pareizi atrisināt jautājumu par mūsu attiecībām pret vidējo zemniecību. Tas ir augstākas pakāpes uzdevums. Mēs nevarējām to izvirzīt visā tā plašumā, kamēr nebija nodrošināti Padomju republikas pastāvēšanas pamati. Tas ir daudz sarežģītāks uzdevums. Tas prasa noteikt mūsu attiecības pret skaitliski lielu un stipru iedzīvotāju slāni. Šīs attiecības nevar noteikt ar vienkāršu atbildi: cīņa vai balsts. Ja attiecībā uz buržuāziju mūsu uzdevumu formulē vārdi ,,cīņa“, ,,ap-spiešana“, ja attiecībā uz lauku proletāriešiem un puspro-letariešiem šo uzdevumu formulē vārdi „mūsu balsts^4*, — tad te uzdevums, bez šaubām, ir daudz sarežģītāks. Te sociālisti, labākie veco laiku sociālismā pārstāvji, kad viņi vēl ticēja revolūcijai un kalpoja tai teorētiski un idejiski — runāja par zemniecības neitralizāciju, t. i., par to. lai vidējo zemniecību padarītu par tādu sabiedrisku slāni, kas, ja arī aktivi nepalīdzētu proletariāta revolucijai, tad vismaz netraucētu to, būtu neitrāls, nenostātos mūsu ienaidnieku pusē. Šā uzdevuma abstraktā, teorētiskā nostādne mums ir pilnīgi skaidra. Bet tā ir nepietiekama. Mēs esam iegājuši tādā sociālistiskās celtniecības stadijā, kad konkrēti, detaļās jā-izstrādā praktiskā darba pieredzē uz laukiem pārbaudīti galvenie noteikumi un aizrādījumi, no kuriem mums jāvadās, lai attiecībā uz vidējo zemnieku nostātos uz ciešas savienības ļmmatiem, lai izslēgtu to novirzienu un nepareizību iespējamību, kuri atgadās ne vienreiz vien un kuri atrāva no mums vidējo zemnieku, lai gan īstenībā mēs kā vadošā komunistiskā partija, kas pirmoreiz palīdzēja krievu zemniekam līdz galam nokratīt muižnieku jūgu un nodibināt viņam īstu demokrātiju, — mēs tiešām pilnīgi būtu varējuši cerēt uz viņa pilnīgu uzticību. Šis nav tā tipa uzdevums, kas prasa nesaudzīgu, ātru apspiešanu un uzbrukumu. Tas, bez šaubām, ir daudz sarežģītāks uzdevums. Bet es atļaušos izteikt pārliecību, ka pēc vienu gadu ilga iepriekšējā darba mēs ar šo uzdevumu tiksim galā.

Vēl daži vārdi par mūsu starptautisko stāvokli. Biedri, jūs visi, protams, zināt, ka III, Komunistiskās Internacionāles nodibināšana Maskavā mūsu starptautiskā stāvokļa noteikšanas ziņā ir ārkārtīgi nozīmīgs akts. Pret mums vēl līdz šim laikam slāv pilnīgi apbruņojies, milzīgs reals militārs spēks — visas pasaules stiprākās lielvalstis. Un tomēr mēs ar pārliecību sev sakām, ka šis ārēji milzīgais spēks, kas no fiziskā viedokļa ir nesalīdzināmi varenāks nekā mēs, ka šis spēks ir sagrīļojies. Tas vairs nav spēks. Tajā nav tās izturības, kāda bija agrāk. Tāpēc mūsu uzdevums un mērķis — uzvarēt cīņā pret šo milzi — nav utopisks. Gluži otrādi, neraugoties uz to, ka mēs tagad esam mākslīgi atgriezti no visas pasaules, nepaiet neviena diena bez tā, ka avīzes nesniegtu ziņas par revolucionārās kustības augšanu visās zemēs. Vēl vairāk, mēs zinām, mēs redzam, ka šī augšana pieņem padomju formu. Un te ir ķīla tam, ka, realizējuši Padomju varu, mēs esam uztaustījuši proletariāta diktatūras starptautisko, vispasaules formu. Un mēs esam cieši pārliecināti, ka visas pasaules proletariats ir nostājies uz lādas cīņas ceļa, uz tādu proletāriskās varas —-strādnieku un darba ļaužu varas — • formu radīšanas ceļa un ka nekāds spēks pasaulē neaizturēs vispasaules komunistiskās revolūcijas gailu uz vispasaules Padomju republiku. (Ilgi aplausi.)

Biedri, atļaujiet man tagad Krievijas komunistiskās partijas Centrālās Komitejas vārdā pasludināt VIII kongresu par atklātu un stāties pie prezidija vēlēšanām.

2

CENTRĀLĀS KOMITEJAS PĀRSKATS 18. MARTA

(Vētraini, ilgi aplausi; izsaucieni: „Lai dzīvo Iļjičs!“, „Lai dzīvo biedrs Ļeņins!*1) Biedri, atļaujiet man sākt ar Centrālās Komitejas politisko pārskatu. Sniegt pārskatu par Centrālās Komitejas politisko darbību kopš pēdējā kongresa — tas būtībā nozīmē sniegt pārskatu par visu mūsu revolūciju. Un visi, es domāju, būs vienis pratis ar mani, ka vienam cilvēkam ne tikai nav pa spēkam tik īsā laikā veikt šādu uzdevumu, bet vispār viens ar tādu uzdevumu nevar tikt galā. Tāpēc es nolēmu aprobežoties tikai ar punktiem, kuriem, pēc manām domām, ir sevišķi svarīga nozīme ne vien tā vēsturē, ko mūsu partijai nācās darīt šai periodā, bet arī no pašreizējo uzdevumu viedokļa. Pilnīgi nodoties vēsturei tādā laikā, kādu mēs pārdzīvojam, atcerēties pagātni, nedomājot par tagadni un nākotni, man, atzīstos, nebūtu pa spēkam.

Ja sāk ar ārpolitiku, tad, pats par sevi saprotams, pirmajā vietā ir mūsu attiecības pret Vācijas imperiālismu un Brestas miers. Un, man šķiet, par šo jautājumu ir vērts runāt, jo tam ir ne tikai vēsturiska nozīme vien. Man šķiet, ka tas priekšlikums, kuru Padom ju vara iesniedza sabiedrotajām lielvalstīm, vai, pareizāk, tā piekrišana, ko mūsu valdība deva uz visiem zināmo priekšlikumu par konferenci Prinču salās 10, — man šķiet, ka šis priekšlikums un mūsu atbilde dažā ziņā un diezgan svarīgās lietās atgādina tās mūsu attiecības pret imperiālismu, kādas mums bija Brestas miera laikā. Lūk, kāpēc es domāju, ka skāri šo vēsturi, notikumiem tagad tik strauji risinoties, ir nepieciešams.

Kad tika izlemts jautājums par Brestas mieru, padomju celtniecība, nemaz nerunājot par partijas celtniecību, vēl atradās pirmajā stadijā. Jūs zināt, ka partijai visumā toreiz vēl bija ļoti maz pieredzes, lai noteiktu kaut aptuveni mūsu kustības ātrumu pa to ceļu, uz kāda mēs bijām nostājušies. No pagātnes nenovēršami mantotais zināmais cliaoliskuins toreiz vēl ārkārtīgi apgrūtināja notikumu aplūkošanu, precizu iepazīšanos ar to, kas notiek. Bet milzīgā atrautība no Rietumeiropas un no visām pārējām zemēm nedeva mums nekādus objektivus materiālus, lai spriestu par proletāriskās revolūcijas nobriešanas iespējamo ātrumu vai formām Rietumos. No šā sarežģītā stāvokļa izrietēja tas, ka jautājums par Brestas mieru radīja ne mazumu domstarpību mūsu partijā.

Bet notikumi parādīja, ka šī piespiestā atkāpšanās Vācijas imperiālismā priekšā, kurš slēpās aiz ārkārtīgi varmācīga, kliedzoša laupīšanas miera, ka šī atkāpšanās, raugoties no jaunās sociālistiskās republikas attiecību viedokļa pret vispasaules imperiālismu (pret vispasaules imperiālismā vienu pusi), bija vienīgā pareizā. Toreiz mums, kad tikko bijām nogāzuši muižniekus un buržuāziju Krievijā, noteikti nebija nekādas citas izvēles kā vien atkāpties vispasaules imperiālismā spēku priekšā. Tiem, kas no revolucionārā viedokļa nosodīja šo atkāpšanos, īstenībā bija pašos pamatos nepareizs un nemarksistisks viedoklis. Viņi bija aizmirsuši, kādos apstākļos, pēc kādas ilgas un grūtas Kerenska laikmeta attīstības, pēc kāda milzīga sagatavošanas darba Padomēs mēs bijām nonākuši tiktāl, ka pēc smagajām jūlija sakāvēm, pēc korņiloviades, beidzot, oktobrī milzīgās darba ļaužu masās pilnīgi nobrieda apņēmība un gatavība nogāzt buržuāziju un tam nepieciešamais materiālais organizētais spēks. Protams, ka ne par ko tamlīdzīgu starptautiskā mērogā toreiz nevarēja būt ne runas. No šā viedokļa uzdevums cīnīties pret vispasaules imperiālismu bija tāds: rīkoties arī tālāk tā, lai ārdītu šo imperiālismu, lai izglītotu un apvienotu strādnieku šķiru, kas visur bija sākusi kļūt nemierīga, bet līdz šim laikam savā darbībā vēl nebija ieguvusi pilnīgu noteiktību.

Lūk, kāpēc izrādījās, ka vienīgi pareizā bija tā politika, kuru mēs uzsākām attiecībā uz Brestu, kaut gan, protams,

šī politika toreiz saasināja mūsu naidu ar daudziem sīk-buržuaziskiem elementiem, kuri nepavisam nav, kuri var nebūt un kuriem nepavisam nav jābūt sociālismā pretiniekiem visos apstākļos un visās zemēs. Te vēstuTe deva mums mācību, kas labi jāiegaumē, jo nav šaubu, ka mums ne vienreiz vien nāksies to izmantot. ŠI mācība ir tāda, ka proletariāta partijas attiecības pret sikburžuazisko demokrātisko partiju, pret tiem elementiem, slāņiem, grupām, šķirām, kas Krievijā ir sevišķi stipri un skaitā lieli un kas ir visās zemēs, ka šis attiecības ir ārkārtīgi sarežģīts un grūts uzdevums. Sīkburžuaziskie elementi svārstās starp veco un jauno sabiedrību. Tie nevar būt ne vecās sabiedrības virzītāji, ne jaunās sabiedrības virzītāji. Tanī pašā laikā viņi nav tik lielā mērā vecās sabiedrības piekritēji kā muižnieki un buržuāzijā. Patriotisms ir tādas jūtas, kas saistītas tieši ar sīkīpašnieku ekonomiskajiem dzīves apstākļiem. Buržuāzijā ir vairāk internacionāla nekā sīk-īpašnieki. Mums nācās ar to sadurties Breslas miera laikmetā, kad Padomju vara proletariāta vispasaules diktatūru un vispasaules revolūciju nostādīja augstāk par visiem nacionāliem upuriem, lai cik smagi tie būtu. Pie tam mums nācās ārkārtīgi asi un nesaudzīgi sadurties ar sīkburžua-ziskiem elementiem. Tanī laikā kopā ar buržuāziju un muižniekiem pret mums sakļāvās daudz tādu elementu, kas vēlāk sāka svārstīties.

Jautājumu par attiecībām pret sīkburžuaziskajām partijām, kuru šeit ierosinājuši daži biedri, ievērojamā mērā skar mūsu programa, un patiesībā tas tiks skarts, apspriežot katru dienas kārtības punktu. Šis jautājums mūsu revolūcijas gaitā zaudējis savu abstraktumu, vispārīgumu un ir kļuvis konkrēts. Brestas miera laikmetā mūsu, inter-nacionalistu uzdevums bija par katru cenu dot proletāriskajiem elementiem iespēju kļūt stiprākiem un saliedēties. Tas arī atšķēla toreiz no mums sīkburžuaziskās partijas. Mēs zinām, ka pēc Vācijas revolūcijas sīkburžuaziskie elementi atkal sāka svārstīties. Šie notikumi atvēra acis daudziem, kas briestošās proletāriskās revolūcijas laikmetā sprieda no vecā patriotisma viedokļa, sprieda ne tikai ne-socialistiski, bet arī vispār nepareizi. Pašlaik atkal sakarā ar grūto momentu pārtikas sagādē, sakarā ar karu, kas arvien vēl turpinās pret Antanti, mēs atkal pārdzīvojam sīk-buržuaziskās demokrātijās svārstīšanās vilni. Arī agrāk mums nācās ņemt vērā šo svārstīšanos, bet, — te mums visiem izriet ārkārtīgi svarīga mācība, — vecās situācijās neatkārtojas savā agrākajā veidā. Jaunā situācijā ir daudz sarežģītāka. To var pareizi ņemt vērā, un mūsu politika var būt pareiza, ja mēs apbruņosimies ar Brestas miera pieredzi. Kad mēs piekritām priekšlikumam sasaukt konferenci Prinču salās, mēs zinājām, ka piekrītam ārkārtīgi varmācīga rakstura mieram. Bet, no otras puses, mēs tagad vairāk zinām arī par to, kā Rietumeiropā ceļas revolucionārais proletāriskais vilnis, kā rūgšana tur pārvēršas par apzinātu neapmierinātību, kā tā noved pie vispasaules padomju proletāriskās kustības organizēšanas. Ja toreiz mēs gājām taustīdamies, ja toreiz mēs tikai minējām, kad Eiropā var sākties revolūcija, — minējām, pamatojoties uz mūsu teorētisko pārliecību, ka šai revolūcijai jānotiek, — tad tagad mums jau ir daudz faktu, kas rāda, kā revolūcija briest citās zemēs, kā šī kustība sākusies. Lūk, kāpēc attiecībā uz Rietumeiropu, uz Antantes zemēm mums nākas vai nāksies atkārtot daudz ko no tā, ko mēs darījām Brestas miera laikā. Pēc Brestas pieredzes mums būs daudz vieglāk to izdarīt. Kad mūsu Centrālajai Komitejai nācās apspriest jautājumu par piedalīšanos konferencē Prinču salās kopā ar baltajiem, — kas būtībā nozīmēja visa tā anektēšanu, ko baltie bija ieņēmuši, — šis jautājums par pamieru neizraisīja nevienu sašutuma pilnu balsi proletariāta vidū, un tāpat pret to izturējās arī partija. Vismaz man ne no kurienes nav nācies dzirdēt par neapmierinātību vai sašutumu. Tas notika tāpēc, ka mūsu starptautiskās politikas mācība bija devusi savus rezultātus.

Kas attiecas uz sīkburžuaziskajiem elementiem, tad te partijas uzdevums vēl nav galīgi atrisināts. Daudzos jautājumos, patiesībā bez izņēmuma visos dienas kārtībā izvirzītos jautājumos, mēs pagājušā gadā esam radījuši pamatu šā uzdevuma pareizai atrisināšanai, it sevišķi attiecībā uz vidējo zemnieku. Teorētiski mēs esam vienojušies par to, ka vidējais zemnieks nav mūsu ienaidnieks, ka viņš prasa īpašu izturēšanos pret sevi. ka šeit stāvoklis mainīsies atkarībā no daudziem neparedzētiem revolūcijas momentiem, konkrēti sakarā ar jautājuma atrisināšanu: par patriotismu vai pret patriotismu? Mums tie ir otrās vai pat trešās šķiras jautājumi, bet slkburžuaziju tie absolūti padara aklu. No otras puses, visi šie elementi svārstās cīņā un kļūst pilnīgi bez rakstura. Viņi nezina, ko viņi grib, un nespēj aizstāvēt savu stāvokli. Te no mums liek prasīta ārkārtīgi elastīga, ārkārtīgi uzmanīga taktika, jo dažkārt nākas ar vienu roku dot un ar otru ņemt. Tā nav mūsu, bet to sīkburžuazisko elementu vaina, kuri nevar sakopot savus spēkus. Praksē mēs to redzam tagad, un vēl šodien mēs lasījām avīzēs, pēc kā sākuši tiekties vācu neatkarīgie^20, kuriem ir tādi lieli spēki kā Kautskis un Hilferdings. .Jūs zināt, ka viņi Vācijas demokrātiskās republikas konstitūcijā gribēja iekļaut Padomju sistēmu, t. i., savienot likumīgā laulībā ,,satversmeli“ un proletariāta diktatūru. Mums tā ir tāda ņirgāšanās par mūsu revolūcijas veselo saprātu, par Vācijas revolūciju, Ungārijas revolūciju, par briestošo Polijas revolūciju, ka mēs varam tikai rokas noplātīt. Mēs varam teikt, ka šie svārstīgie elementi ir visattīstītākajās zemēs. Dažkārt izglītotie, attīstītie, inteliģenliskie elementi pat tādā kapitālistiski attīstītā zemē kā Vācijā uzstājas simtkārt juceklīgāk un kliedzošāk nekā mūsu atpalikusī sīkburžuazija. No tā izriet mācība Krievijai attiecībā uz sikburžuaziskajām partijām un uz vidējo zemniecību. Mūsu uzdevums ilgu laiku būs sarežģīts un divējāds. Sīs partijas ilgu laiku nenovēršami spers soli uz priekšu, divus atpakaļ, tāpēc ka tam tās ir nolemtas ar savu ekonomisko stāvokli, tāpēc ka tās sekos sociālismam nepavisam ne tādēļ, ka būtu absolūti pārliecinātas par buržuāziskās iekārtas nederīgumu. Uzticību sociālismam — to no viņām pat nav ko prasīt. Cerēt uz viņu sociālismu ir smieklīgi. Viņas ies uz sociālismu tikai tad, kad pārliecināsies, ka nekāda cila ceļa nav, kad buržuāzijā būs sakauta un galīgi apspiesta.

Man nav iespējams sistemātiski rezumēt pagājušā gada pieredzi, es atskatījos uz pagātni tikai no tā viedokļa, kas mūsu politikai būs vajadzīgs rīt vai parīt. Galvenā mācība ir — būt ārkārtīgi uzmanīgiem mūsu attiecībās pret vidējo zemniecību un pret sīkburžuaziju. To prasa pagātnes pieredze, tas ir pārdzīvots ar Brestas piemēru. Mums bieži vajadzēs mainīt izturēšanās līniju, un tas paviršam novērotājam var likties dīvaini un nesaprotami. „Kā tad tā, — viņš sacīs, — vakar jūs devāt solījumus sīkburžuazijai, bet šodien Dzeržinskis paziņo, ka kreisos eserus un meņševikus likšot pie sienas. Kāda pretruna!...“ Jā, pretruna. Bet pretrunīga ir pašas sīkburžuaziskās demokrātijās izturēšanās, kura nezina, kur tai apsēsties, mēģina apsēsties starp diviem krēsliem, pārlec no viena uz otru un krīt te pa labi, te pa kreisi. Attiecībā uz to mēs esam mainījuši savu taktiku, un katru reizi, kad tā pagriežas uz mūsu pusi, mēs tai sakām: „Laipni lūdzam“. Mēs it nemaz negribam ekspropriēt vidējo zemniecību, mēs nepavisam negribam lietot vardarbību pret sīkburžuazisko demokrātiju. Mēs tai sakām: „Jūs neesat nopietns ienaidnieks. Mūsu ienaidnieks ir buržuāzijā. Bet, ja jūs rīkojaties kopā ar to, tad mēs esam spiesti arī pret jums lietot proletāriskās diktatūras pasākumus".

Es pievērsīšos tagad iekšējās celtniecības jautājumam un īsumā pakavēšos pie galvenā, kas raksturo Centrālās Komitejas politisko pieredzi, politiskās darbības rezultātus šai laikā. Sī Centrālās Komitejas politiskā darbība katru dienu izpaudās ārkārtīgi svarīgos jautājumos. Ja nebūtu bijis pastiprināta vienprātīga darba, par kuru es runāju, mēs nebūtu varējuši darboties tā, kā mēs darbojāmies, nebūtu varējuši atrisināt kaujinieciskos uzdevumus. Jautājumā par Sarkano Armiju, kurš tagad izraisa tādas debates un kuram kongresa dienas kārtībā veltīts īpašs punkts, mēs esam pieņēmuši lielu daudzumu atsevišķu sīku lēmumu, kurus izvirzīja mūsu partijas Centrālā Komiteja, panākot to apstiprināšanu Tautas Komisāru Padomē un Viskrievijas Centrālajā Izpildu Komitejā. Vēl lielāks ir atsevišķu svarīgu iecelšanas pavēlu skaits, kuras devuši tautas komisāri katrs savā vārdā, bet kuras visas sistemātiski, konsekventi realizēja vienu kopēju līniju.

Jautājums par Sarkanās Armijas izveidošanu bija pilnīgi jauns, tas nemaz nebija pat teorētiski izvirzīts. Kādreiz Markss ir teicis, ka Parizes komunaru nopelns bijis tas, ka viņi realizējuši lēmumus, kurus viņi nebija aizguvuši no kaut kādām uz aizspriedumiem dibinātām doktrinām, bet kurus diktēja faktiskā nepieciešamība^21. Šiem Marksa

vārdiem attiecībā uz komunariem bija zināma dzēlīguma raksturs, jo Komūnā dominēja divi virzieni — blankisti un prudonisti — un abiem virzieniem nācās rīkoties pretēji tam, ko mācīja viņu doktrīna. Bet mēs rīkojamies saskaņā ar to, ko mums mācīja marksisms. Tanī pašā laikā Centrālās Komitejas politisko darbību konkrētās izpausmēs pilnīgi noteica neatliekamās, aktuālās vajadzības absolūtās prasības. Ļoti bieži mums vajadzēja iet taustoties. Šo faktu it sevišķi uzsvērs katrs vēsturnieks, kas spēs visumā parādīt visu partijas Centrālās Komitejas un Padomju varas darbību šai gadā. Šis fakts visvairāk duras acīs, kad mēs mēģinām ar vienu skatienu aptvert pārdzīvoto. Bet tas it nemaz nelika mums šaubīties pat 1917. gada 10. oktobrī, kad tika izlemts jautājums par varas saņemšanu. Mēs nešaubījāmies, ka mums nāksies, pēc b. Trocka izteiciena, eksperimentēt, izdarīt mēģinājumu. Mēs ķērāmies pie lietas, pie kuras tik plaši vēl neviens pasaulē nebija ķēries.

Tas pats arī ar Sarkano Armiju. Kad pēc kara beigām armija sāka demoralizēties, daudzi sākumā domāja, ka tā ir tikai Krievijas parādība. Bet mēs redzam, ka Krievijas revolūcija būtībā bija vispasaules proletāriskās revolūcijas ģenerālmēģinājums vai viens no mēģinājumiem. Kad mēs apspriedām Brcslas mieru, kad 1918. g. janvara sākumā izvirzījām jautājumu par mieru, mēs vēl nezinājām, kad un kādās citās zemēs sāksies šī armijas demoralizēšanās. Mēs gājām no mēģinājuma uz mēģinājumu, mēs mēģinājām nodibināt brīvprātīgo armiju, iedami taustīdamies, taustot, mēģinot, kādā cejā šajos apstākļos var uzdevumu atrisināt. Bet uzdevums bija skaidrs. Bez sociālistiskās republikas bruņotas aizstāvēšanas mēs nevarējām pastāvēt. Valdošā šķira nekad neatdos savu varu apspiestai šķirai. Bet pēdējai darbos jāpierāda, ka tā ne tikai spēj gāzt eks-pluatatorus, bet spēj arī organizēties pašaizsardzībai, likt visu uz spēles. Mēs vienmēr esam teikuši: „Ir karš un karš“. Mēs nosodījām imperiālistisko karu, bet nenoliedzām karu vispār. Sapinušies ir tie cilvēki, kuri mēģināja mūs apsūdzēt militārismā. Un, kad man nācās lasīt pārskatu par dzelteno Bernes konferenci, kur Kautskis bija lietojis izteicienu, ka boļševikiem neesot vis socialisms, bet militarisms, es pasmīnēju un noplātīju rokas. It kā patiešām vēsturē būtu

bijusi kaut viena liela revolūcija, kas nebūtu bijusi saistīta ar karu. Protams, nē! Mēs dzīvojam ne tikai valstī, bet ari valstu sistēmā, un Padomju republikas pastāvēšana blakus imperiālistiskām valstīm ilgāku laiku nav domājama. Galu galā vai nu viens, vai arī otrs uzvarēs. Bet, iekām šis gals pienāks, vairākas visšausmīgākās sadursmes starp Padomju republiku un buržuāziskām valstīm ir nenovēršamas. Tas nozīmē, ka valdošai šķirai, proletariātam, ja vien tas grib valdīt un valdīs, tas ir jāpierāda ari ar savu militāro organizāciju. Kā šķirai, kura līdz šim laikam komandieriem, kas nāca no valdošās imperiālistiskās šķiras, ir bijusi tikai pelēks darba lops, — kā tai radīt savus komandierus, kā atrisināt uzdevumu par apspiesto entuziasma, jaunas, revolucionārās jaunrades savienošanu ar tā buržuāziskās zinātnes un militārismā tcchnikas krājuma izmantošanu viņu vissliktākajās formās, bez kurām šī šķira nevarēs apgūt moderno lechniku un moderno kara vešanas veidu?

Te mūsu priekšā izvirzījies uzdevums, kas vispārinājies gadu ilgajā pieredzē. Kad mēs savas partijas revolucionārajā programā rakstījām jautājumā par speciālistiem, mēs rezumējām mūsu partijas praktisko pieredzi vienā no vislielākajiem jautājumiem. Es neatceros, ka agrākie sociālismā skolotāji, kuri ļoti daudz ko paredzēja nākamajā sociālistiskajā revolūcijā un deva ļoti daudz uzdevumu tanī, — es neatceros, ka viņi būtu šai jautājumā izteikušies. Viņiem tas nepastāvēja, jo tas izvirzījās tikai tad, kad mēs ķērāmies pie Sarkanās Armijas celtniecības. Tas nozīmēja: no apspiestās šķiras, kas bija pārvērsta par pelēku darba lopu, uzcelt entuziasma pilnu armiju un piespiest šo armiju izmantot visvarmācīgāko, visriebīgāko no tā, kas mums palika mantojumā no kapitālisma.

Sī pretruna, kas ir mūsu priekšā jautājumā par Sarkano Armiju, ir arī visās mūsu celtniecības nozarēs. Aplūkojiet jautājumu, ar kuru visvairāk ir nodarbojušies: pāreju no strādnieku kontroles uz strādnieku pārvaldi rūpniecībā. Pēc Tautas Komisāru Padomes un vietējo Padomju varas orgānu dekretiem un lēmumiem — tie visi realizēja mūsu politisko pieredzi šai laukā, — Centrālajai Komitejai, būtībā runājot, vajadzēja tikai rezumēt. Tādā jautājumā tā diezin vai varēja vadīt šā vārda īstajā nozīmē. Pietiek

!) 29. sēj.

atcerēties, cik nevarīgi, stichiski un nejauši bija mūsu pirmie dekrēti un lēmumi par strādnieku kontroli pār rūpniecību. Mums šķita, ka to ir viegli izdarīt. Praksē tas noveda pie tā, ka bija pierādīta nepieciešamība celt, taču mēs nemaz nebijām atbildējuši uz jautājumu, kā celt. Katra nacionalizētā fabrika, katra nacionalizētās rūpniecības nozare, transports, it sevišķi dzelzceļu transports. — tāda kapitālistiskā mechanisma vislielākā izpausme, kas vis-centralizētāk izveidots uz lielas materiālas technikas pamatiem un kas valstij visvairāk nepieciešams, — viss tas iemiesoja sevī koncentrētu kapitālisma pieredzi un radīja mums neizmērojamas grūtības.

No šīm grūtībām mēs vēl ne tuvu neesam izkļuvuši arī pašlaik. Sākumā mēs skatījāmies uz šīm grūtībām pilnīgi abstrakti, kā revolucionāri, kas propagandēja, bet it nemaz nezināja, kā ķerties pie lietas. Protams, ļoti daudz cilvēku apsūdzēja mūs, un līdz šim laikam visi sociālisti un sociāldemokrāti apsūdz mūs par to, ka mēs esam ķērušies pie šīs lietas, nezinādami, kā to novest līdz galam. Bet tā ir mirušu cilvēku smieklīga apsūdzība. It kā varētu izdarīt vislielāko revolūciju, iepriekš zinot, kā to izdarīt līdz galam! " kā šīs zināšanas būtu iegūstamas no grāmatām! Nē, tikai no masu pieredzes varēja rasties mūsu lēmums. Un es domāju, ka mūsu nopelns bija tas, ka mēs ar neticamām grūtībām ķērāmies pie tā jautājuma atrisināšanas, kurš līdz šim mums pa pusei bija nepazīstams, ka mēs proletāriešu masas iesaistījām patstāvīgā darbā, ka mēs nonācām pie rūpniecības uzņēmumu utt. nacionalizācijas. Mēs atceramies, kā Smoļnijā mēs vienā reizē pieņēmām pa 10 un 12 dekretiem. Tā izpaudās mūsu apņēmība un griba pamodināt proletārisko masu pieredzi un pašdarbību. Tagad šī pieredze mums ir. Tagad mēs no strādnieku kontroles esam pārgājuši vai piegājuši cieši klāt strādnieku pārvaldei rūpniecībā. Tagad absolūtās nevarības vielā mums ir daudzi pieredzes norādījumi, un, ciktāl tas bija iespējams, mēs tos rezumējām savā programā. Pie tā nāksies sīki pieskarties organizatoriskajā jautājumā. Mēs nebūtu varējuši veikt šo darbu, ja mums nebūtu palīdzējuši un kopā ar mums nebūtu strādājuši biedri arodbiedrībās.

Rietumeiropā jautājums stāv citādi. Tur biedri saskata ļaunumu arodbiedrībās, jo tur vecā sociālismā dzeltenie pārstāvji tiktāl sagrābuši savās rokās šis arodbiedrības, ka komunisti viņu palīdzībā redz maz labuma. Daudzi rietumu komunistu pārstāvji, pat Rozā Luksemburga, sludina arodbiedrību likvidāciju^22. Tas rāda, cik daudz grūtāks mūsu uzdevums ir Rietumeiropā. Bet pie mums mēs nevarētu bez šo arodbiedrību palīdzības noturēties nevienu mēnesi. Šai ziņā mums ir milzīga praktiska darba pieredze, kas ļauj stāties pie grūtāko jautājumu atrisināšanas.

.Vemsim jautājumu par speciālistiem, kurš pie mums izvirzās uz katra soļa, kurš izvirzās pie katras iecelšanas, kurš jāizvirza gan tautas saimniecības pārstāvjiem, gan partijas Centrālajai Komitejai. Pašreizējos apstākļos partijas Centrālā Komiteja nevar strādāt tā, lai ievērotu formu. Ja nebūtu iespējams izvirzīt biedrus, kuri savā nozarē strādā patstāvīgi, tad mēs nepavisam nevarētu strādāt. Tikai pateicoties tam, ka mums bija tādi organizatori kā .1. M. Sverdlovs, mēs kara apstākļos varējām strādāt tā, ka mums nebija neviena konflikta, kas būtu pelnījis uzmanību. Un šai darbā mums neizbēgami bija jāizmanlo to cilvēku palīdzība, kuri piedāvāja mums savus vecos laikos iegūtām zināšanām bagātos pakalpojumus.

Konkrēti ņemsim jautājumu par kara resora pārvaldi. Te bez uzticēšanās Stabam un lieliem organizatoriem-speciulistiem jautājumu nevar atrisināt. Konkrēti sakarā ar to mums ir bijušas domstarpības, bet pamatā šaubu nevarēja būt. Mēs izmantojām buržuāzisko speciālistu palīdzību, kuri caur un cauri ir piesātināti ar buržuāzisko psicholoģiju un kuri mūs ir nodevuši un nodos vēl gadiem ilgi. Tomēr, ja jautājumu nostāda tā, ka mums jāuzceļ komunisms tikai ar tīru komunistu rokām un nevis ar buržuāzisko speciālistu palīdzību, tad tā ir bērnišķīga doma. Mums ir rūdījums cīņā, ir spēki, vienotība, un mums jāiet organizatoriskā darba ceļš, izmantojot šo speciālistu zināšanas un pieredzi. Tas ir nepieciešams nosacījums, bez kura sociālismu nevar uzcelt. Bez kapitālistiskās kultūras mantojuma sociālismu mums neuzcelt. Nav no kā celt komunismu kā vien no tā, ko mums atstājis kapitālisms.

Mums tagad jāceļ praktiski, un komunistisko sabiedrību nākas radīt ar mūsu ienaidnieku rokām. Tā šķiet pretruna, varbūt pat neatrisināma pretruna, bet īstenībā tikai tādā ceļā var atrisināt komunistiskās celtniecības uzdevumu. Un, kad mēs lūkojamies uz savu pieredzi, uz saduršanos ar šo jautājumu katru dienu, kad mēs redzam Centrālās Komitejas praktisko dlarbu, tad man šķiet, ka galvenajos vilcienos mūsu partija šo uzdevumu ir atrisinājusi. Tas radīja milzīgas grūtības, bet tikai tā arī varēja uzdevumu atrisināt. Organizatoriskam, vienprātīgam jaunrades darbam tā jāsažņaudz buržuāziskie speciālisti, ka viņi ietu proletariāta rindās, lai arī kā viņi uz katra soļa pretotos un cīnītos. Mums viņi jāliek darbā kā technisks un kulturāls spēks, lai viņus saglabātu un lai no nekulturālās un mežonīgas kapitālistiskas zemes izveidotu kulturālu komunistisku zemi. Un es domāju, ka šai gadā mēs esam iemācījušies celt, mēs esam nostājušies uz pareizā ceļa un no šā ceļa nenomaldīsimies.

Es gribētu vēl īsumā skart pārtikas jautājumu un jautājumu par laukiem. Pārtikas jautājums mums vienmēr ir bijis visgrūtākais jautājums. Zemē, kur proletariātam nācās saņemt varu ar zemniecības palīdzību, kur proletariātam bija lemta sīkburžuaziskās revolūcijas aģenta loma, — mūsu revolūcija līdz trūcīgo zemnieku komiteju organizēšanai, t. i., līdz 1918. gada vasarai un pat rudenim, ievērojamā mērā bija buržuāzisku revolūcija. Mēs nebaidāmies to teikt. Oktobra revolūciju mēs tik viegli izvedām tāpēc, ka zemniecība visumā gāja kopā ar mums, tāpēc, ka tā gāja pret muižniekiem, tāpēc, ka tā redzēja, ka te mēs iesim līdz galam, tāpēc ka mēs likumu veidā realizējām to, kas bija iespiests eseru avīzēs, — to, ko bailīgā sīkburžuazija solīja, bet ko izdarīt nevarēja. Pel, kad sāka organizēties trūcīgo zemnieku komitejas, — kopš šī brīža mūsu revolūcija kļuva protetariska revolūcija. Mūsu priekšā izvirzījās uzdevums, kuru mēs vēl ne tuvu neesam atrisinājuši. Bet ārkārtīgi svarīgi ir tas, ka mēs esam to praktiski izvirzījuši. Trūcīgo zemnieku komitejas bija pārejas pakāpe. Pirmo dekrelu par trūcīgo zemnieku komilejn organizēšanu Padomju vara pieņēma pēc biedra Cjurupas iniciativas, kurš toreiz vadīja pārtikas sagādes darbu. Vajadzēja glābt no bojā ejas nezemkopības iedzīvotājus, kurus mocīja bads. To bija iespējams izdarīt tikai ar trūcīgo zemnieku komiteju kā proletārisku organizāciju palidzību. Un, kad mēs redzējām, ka uz laukiem 1918. gada vasarā sākās un notika Oktobra revolūcija, tikai tad mēs nostājāmies uz savas īstās — proletāriskās bāzes, tikai tad mūsu revolūcija nevis proklamācijās, nevis solījumos un paziņojumos, bet īstenībā kļuva proletāriskā revolūcija.

Mēs pašlaik vēl neesam atrisinājuši uzdevumu, kāds stāv mūsu partijas priekšā, uzdevumu radīt lauku proletariāta un pusproletariata organizēšanas formas. Nesen man gadījās būt Petrogradā un piedalīties kādā no pirmajiem Petrogradas guberņas laukstrādnieku kongresiem^28. Es redzēju, ka mēs vēl taustīdamies pieejam šim darbam, bet es domāju, ka tas neapšaubāmi liks pavirzīts uz priekšu. Man jāsaka, ka galvenā pieredze, kādu mums šai gadā ir devusi politiskā vadība, ir tā, lai te atrastu organizatorisko balstu. Mēs esam spēruši soli uz to, nodibinādami trūcīgo zemnieku komitejas, pārvēlēdami Padomes un pārkārtodami pārtikas sagādes politiku, kur bija neticamas grūtības. Varbūt tajās Krievijas malienēs, kuras pašlaik kļūst padomju, — Ukrainā, Donas apgabalā, — nāksies šo politiku pārveidot. Būtu kļūda, ja mēs vienkārši pēc šablona norakstītu dekrelus visām Krievijas malām, ja boļševiki-komunisti, padomju darbinieki Ukrainā un pie Donas sāktu tos bez izšķirības viscaur attiecināt uz citiem apgabaliem. Būs jāpārdzīvo ne mazums savdabību, mēs nekādā gadījumā nesaistām sevi ar viena veida šablonu, nelemjam reizi uz visiem laikiem, ka mūsu pieredzi, centrālās Krievijas pieredzi, var pilnīgi pārnest uz visām malienēm. Mēs tikko esam pienākuši klāt pie īstās celtniecības uzdevuma, mēs tikko vēl speram pirmos soļus šai ziņā, — mūsu priekšā paveras neaptverams darba lauks.

Es norādīju, ka pirmais izšķirošais Padomju varas solis bija trūcīgo zemnieku komiteju organizēšana. To realizēja pārtikas sagādes darbinieki, un to prasīja nepieciešamība. Bet. lai novestu mūsu uzdevumus līdz galam, ir vajadzīgas ne tādas pagaidu organizācijas kā trūcīgo zemnieku komitejas. Pie mums līdzās Padomēm pastāv arodorganizācijas, kuras mēs izmantojam kā atpalikušo masu audzināšanas skolu. Strādnieku slānis, kuri faktiski pārvaldīja Krieviju šinī gadā un realizēja visu politiku, kuri bija mūsu spēks, - • šis slānis Krievijā ir ārkārtīgi plāns. Mēs par to esam pārliecinājušies, mēs to jūtam savā darbā. Ja nākamais vēsturnieks kādreiz savāks datus par to, kadas grupas Krieviju pārvaldīja šais 17 mēnešos, uz kādu simtu, tūkstošu personu pleciem gidās viss šis darbs, gulās viss zemes pārvaldīšanas ārkārtīgais smagums, — neviens neticēs, ka to varēja sasniegt ar tādu niecīgu spēku daudzumu. Šis daudzums ir niecīgs tāpēc, ka inteliģentu, izglītotu, spējīgu politisku vadītāju Krievijā bija neliels skaits. Šis slānis Krievijā bija plāns, un pagājušajā cīņā tas pārpūlējās, pārstrādājās, padarīja vairāk, nekā varēja. Es domāju, ka šai kongresā mēs meklēsim praktiskus līdzekļus, kā mums rūpniecībā un — vēl svarīgāk — uz laukiem masu apjomā izmantot arvien jaunus un jaunus spēkus, kā iesaistīt padomju darbā strādniekus un zemniekus, kuri atrodas vidējā zemnieka līmenī vai pat zemāk par šo līmeni. Bez viņu palīdzības masu apjomā turpmākā darbība, pēc mūsu domām, nav iespējama.

Tā kā mans laiks ir gandrīz pagājis, es gribu teikt tikai dažus vārdus par mūsu attiecībām pret vidējo zemniecību. Mūsu attiecības pret to mums principiāli bija skaidras arī pirms revolūcijas sākuma. Zemniecības neitralizēšanas uzdevums bija izvirzīts mūsu priekšā. Kādā sapulcē Maskavā, kur nācās izvirzīt jautājumu par attiecībām pret sīkbur-žuaziskajām partijām, es minēju precizus Engelsa vārdus, kurš ne tikai norādīja, ka vidējā zemniecība ir mūsu sabiedrotais, bet izteica pat pārliecību, ka varbūt izdosies iztikt bez represijām, bez apspiešanas līdzekļiem arī attiecībā uz lielzemniecību^24. Krievijā šis pieņēmums neattaisnojās: mēs bijām, esam un būsim tiešā pilsoņu karā pret kulakiem. Tas ir neizbēgami. Mēs redzējām to praksē. Bet ļoti bieži padomju darbinieku pieredzes trūkuma dēļ, jautājuma grūtuma dēļ sitieni, kas bija domāti kulakiem, ķēra vidējo zemniecību. Te mēs esam ārkārtīgi nogrēkojušies. Šai ziņā iegūtā pieredze mums palīdzēs darīt visu, lai izvairītos no tā turpmāk. Lūk, uzdevums, kas slāv mūsu priekšā nevis teorētiski, bet praktiski. Jūs ļoti labi zināt, ka šis uzdevums ir grūts. Mums nav tādu labumu, kurus mēs varētu dot vidējam zemniekam, bet viņš ir materialists, praktiķis un prasa konkrētus materiālus labumus, kādus pašlaik mēs nevaram dot un bez kādiem valstij jāizliek varbūt vēl mēnešiem ilgā grūtā cīņā, kas tagad sola pilnīgu uzvaru. Bet mēs daudz ko varam darīt mūsu administratīvajā praksē: uzlabot mūsu aparatu, izlabot milzumu ļaunprātību. Mēs varam mūsu partijas līniju, kas nav pietiekami gājusi uz bloku, uz savienību, uz vienošanos ar vidējo zemniecību, — šo līniju mēs varam un mums vajag izlīdzināt un izlabot.

Lūk, īsos vilcienos tas, ko man pašlaik bija iespējams jums atzīmēt par Centrālās Komitejas ekonomisko un politisko darbu pagājušā gadā. Tagad man pavisam īsi jāpie-skaras tā uzdevuma, ko man uzticējusi Centrālā Komiteja, otrai daļai, — Centrālās Komitejas organizatoriskajam pārskatam. Šo uzdevumu pienācīgi veikt varēja tikai Ja-kovs Michailovičs Sverdlovs, kuru Centrālā Komiteja bija izraudzījusi par referentu šai jautājumā. Tā kā viņam bija milzīga, neticama atmiņa, viņš sava pārskata lielāko daļu turēja atmiņā, un tas, ka viņš personīgi pārzināja organizatorisko darbu uz vietām, deva viņam iespēju sniegt šo pārskatu. Es pat par simto daļu nespēju viņu aizslāt, jo šai darbā mēs bijām spiesti pilnīgi paļauties un mums bija pilnīgs pamats paļauties uz b. Sverdlovu, kurš ļoti bieži vienpersonīgi pieņēma lēmumus.

Es varu šeit sniegt nelielus fragmentus no tā, kas ir gatavs rakstiskajos pārskatos. Bet Centrālās Komitejas Sekretariāts, kuram nebija iespējams pabeigt savu darbu, visnoteiktākā veidā solīja, ka tuvākajā nedēļā rakstiskie pārskati būšot gatavi iespiešanai, pavairoti uz rotatora un nodoti visu kongresa locekļu rīcībā. Tie papildinās īsos, fragmentāros norādījumus, kādus es varu šeit sniegt. Tajā pārskata materiālā, kāds pašlaik ir rakstiskā formā, mēs vispirms atrodam ziņas par ienākušiem rakstiem: 1918. gada decembrī — 1 483, 1919. gada janvarl — 1 537 un februāri — 1 840. Ir arī šo rakstu procentuāls sadalījums, bet es atļaušos to nelasīt. Biedri, kuri interesējas, no pārskata, kas liks izdalīts, redzēs, ka, piemēram, novembra mēnesī Sekretariātā mums ir bijuši 490 apmeklējumi. Un te biedri, kuri nodeva man šo pārskatu, saka. ka tas diezin vai varot aptvert pusi no tā, ko Sekretariāts pārzinājis, jo b. Sverdlovs katru dienu pieņēmis desmitiem delegātu un no tiem lielākā puse droši vieti bijusi nevis padomju amatpersonas, bet partijas darbinieki.

Man jāpievērš uzmanība ārzemju grupu federācijās darbības pārskatam. ŠI darba nozare man ir pazīstama tiktāl, ciktāl man bija iespējams īsumā izskatīt ārzemju grupu materiālus. Šo grupu sākumā bija 7, tagad 9. Biedriem, kuri dzīvo tīri lielkrievu apvidos, kuriem nav bijis iespējams tieši iepazīties ar šīm grupām un kuri nav redzējuši pārskatus avīzēs, vēlams izskatīt izvilkumus no avīzēm, kurus es atļaušos nolasīt ne pilnīgi. Man jāsaka, ka te vērojams īsts pamats tam, ko mēs esam darījuši III Internacionāles labā. Trešo Internacionāli nodibināja Maskavā īsā kongresā, par kuru sīku pārskatu, tāpat kā par visu, ko Centrālā Komiteja ieteic visos jautājumos, kas skar Internacionāli, sniegs b. Zinovjevs. Ja mēs īsā laikā varējām tik daudz izdarīt komunistu kongresā Maskavā, tad tas ir, pateicoties tam, ka mūsu partijas Centrālā Komiteja un kongresa organizators b. Sverdlovs bija veikuši milzīgu sagatavošanas darbu. Tika propagandēts un aģitēts starp ārzemniekiem, kuri atradās Krievijā, un tika organizētas daudzas ārzemju grupas. Daudzi desmiti šo grupu locekļu bija pilnīgi informēti par politikas pamatplāniem un vispārējiem uzdevumiem vadošo līniju ziņā. Simtiem tūkstoši kara gūstekņu no armijām, kuras imperiālisti organizēja vienīgi savos nolūkos, pārcēlušies uz Ungāriju, uz Vāciju, uz Austriju, radīja to, ka boļševisma baciļi pilnīgi sagrāba šīs zemes. Un, ja tur valda ar mums solidārās grupas vai partijas, tad tas ir, pateicoties tam ārēji neredzamam un organizatoriskā pārskatā sumaram un īsam ārzemju grupu darbam Krievijā, kurš bija viena no vissvarīgākajām lappusēm Krievijas komunistiskās partijas kā Vispasaules komunistiskās partijas vienas šūniņas darbībā.

Tālāk materiālos, kas man nodoti, ir dati par to, kā un no kādām organizācijām Centrālajai Komitejai ienākušas ziņas, un te mūsu Krievijas neorganizētība parādās visā mūs apkaunojošā nožēlojamībā. Regulārās ziņas ienākušas no 4 guberņu organizācijām, neregulārās no " guberņām, gadījuma ziņas no 16 guberņām. Šo guberņu nosaukumi ir sarakstā, jūs man atļaujiet tos nenolasīt. Protams, daudz kas šajā mūsu ārkārtīgajā neorganizētība, ārkārtīgajā organizētības trūkumā izskaidrojams ar pilsoņu kara apstākļiem, tomēr ne tuvu ne viss. Un aiz tā slēpties, ar to aizstāvēties un atrunāties vajadzētu vismazāk. Organizatoriskā darbība nekad nav bijusi stiprā puse krieviem vispār un boļševikiem it īpaši, bet proletāriskās revolūcijas galvenais uzdevums tomēr ir tieši organizatoriskais uzdevums. Ne velti organizatoriskais uzdevums te nostādīts vienā no izcilākajām vietām. Te enerģiski un stingri, un vēlreiz enerģiski, un vēlreiz stingri jācīnās visiem līdzekļiem. Bez ilgstošas audzināšanas un pāraudzināšanas mēs te neko neizdarīsim. Te ir tā nozare, kur revolucionāro vardarbību, diktatūru lieto, lai izdarītu ļaunprātības, un no šīm ļaunprātībām es uzdrošinātos jūs brīdināt. Revolucionārā vardarbība un diktatūra ir lieliskas lietas, ja tās lieto, kad vajag un pret ko vajag. Bet organizēšanas laukā tās lietot nedrīkst. Šo audzināšanas, pāraudzināšanas un ilgstoša organizatoriska darba uzdevumu mēs it nemaz neesam atrisinājuši, un mums sistemātiski pie tā jāstājas.

Te ir sīks finanču pārskats. No atsevišķiem pantiem vislielākais ir strādnieku grāmatu izdevniecībai un avīzēm:

1 miljons, 1 miljons un vēl 1 miljons — 3 miljoni. Partijas organizācijām 2 800 000, redakciju izdevumi 3 000 000. Sīkāki skaitļi ir tanī pārskatā, kurš tiks iespiests un izdalīts visiem delegātiem. Pagaidām biedri var iepazīties ar to caur grupu pārstāvjiem. Atļaujiet šos skaitļus nenolasīt. Biedri, kuri iesnieguši pārskatus, te devuši galveno un visuzskatāmāko, proti: propagandas darba kopējos rezultātus izdevniecības ziņā. Izdevniecība ,,Kominuņist“ izdevusi 02 nosaukumus. Avīze ,,Pravda“ 1918. gadā devusi

2 miljonus tīras peļņas, izdevusi 25 miljonus eksemplāru. Avīze „Bednola"20 devusi 2 370 000 tīras peļņas un izdevusi 33 miljonus eksemplāru. Biedri no Centrālās Komitejas Organizācijas biroja apsolīja pārstrādāt viņu rīcībā esošos sīkos skaitļus vēl tādā veidā, lai varētu salīdzināt kaut vai divus izejas punktus. Tad ikvienam būs redzams tas milzīgais partijas izglītības darbs, kas pirmoreiz vēsturē izmanto moderno lielkapilalistisko tipogrāfiju techniku nevis buržuāzijas, bet strādnieku un zemnieku labā. Tūkstošiem un miljoniem reižu mūs apsūdzējuši un apsūdz par preses brīvības pārkāpšanu, par atsacīšanos no demokrātijās. Par demokrātiju apsūdzētāji sauc to, ka prese būtu kapitala nopirkta, ka bagātie cilvēki varētu izmantot presi savos nolūkos. Mēs to saucam nevis par demokrātiju, bet par plulokratiju. Visu to, ko buržuāziskā kullura radījusi, lai krāptu tautu un aizstāvētu kapitālistus, mēs viņiem atņēmām tādēļ, lai apmierinātu strādnieku un zemnieku politiskās prasības. Un šai ziņā mēs esam izdarījuši tik daudz, cik nevienai sociālistiskai partijai nav izdevies izdarīt gadsimta ceturksnī vai pusgadsimtā, liet tomēr mēs esam izdarījuši neizmērojami maz no tā, kas ir jāizdara.

Pēdējais materials, kuru man nodevis Birojs, ir cirkulārās vēstules. To ir ", un biedri, kas nepazīst vai maz pazīst tās. liek uzaicināti iepazīties. Protams, šai ziņā Centrālās Komitejas darbība ne tuvu nav bijusi pilnīga. Bet jāņem vērā, ka tad, kad nākas strādāt tādos apstākļos, kādos mēs strādājām, kad katru dienu bija jādod politiskas direktivas vairākos jautājumos un tikai ārkārtējos, pat retos gadījumos nācās darīt to caur Politisko biroju vai Centrālās Komitejas plēnumu, — tādos apstākļos domāt, ka mēs bieži būtu varējuši pievērsties politiskiem cirkulāriem, nav iespējams.

Es atkārtoju, ka mēs kā kaujinieciskas partijas kaujiniecisks organs pilsoņu kara laikmetā citādi strādāt nemaz nevaram. Pretējā gadījumā tie būs vai nu pusvārdi, vai parlaments, bet diktatūras laikmetā ar parlamentu nevar ne atrisināt jautājumus, ne vadīt partiju vai padomju organizācijas. Biedri, laikmetā, kad mēs izmantojam buržuāzisko tipogrāfiju un buržuāziskās preses aparatu. Centrālās Komitejas cirkulāro vēstuļu nozīme ir mazinājusies. Mēs sūtām tikai tādas direktivas, kuras nevarēja iespiest, jo mūsu darbībā, kura, neraugoties uz tās milzīgajiem apmēriem, bija atklāta, nelegāls darbs tomēr ir palicis, paliek un paliks. Mēs nebaidījāmies no pārmetumiem par savu nelegalitati un slepenību, nē, mēs ar to lepojāmies. Un, kari mums nācās nokļūt tādā stāvoklī, ka, gāzuši buržuāziju, mēs nostājāmies Eiropas buržuāzijas priekšā, mūsu rīcībā palika slepenība un mūsu darbā bija nelegalilate.

Ar to, biedri, es savu ziņojumu beidzu. (Aplausi.)

3

REFERĀTS PAR PARTIJAS PROGRAMU 19. MARTĀ

(Aplausi.) Biedri, saskaņā ar tematu sadalījumu, par ko mēs vienojāmies ar b. Bucharinu, man uzdots paskaidrot komisijas viedokli vairākos konkrētos un visvairāk strīdīgos vai šobrīd partiju visvairāk interesējošos punktos.

Es iesākšu īsumā ar tiem punktiem, kurus sava referātā beigās skāra b. Bucharius, par kuriem mēs komisijā nevarējām vienoties. Pirmais ir programas vispārējās daļas uzbūves raksturs. Biedrs Bucharius, pēc manām domām, ue visai pareizi šeit attēloja to, kāpēc komisijas vairākums noraidīja visus mēģinājumus uzbūvēt programu, svītrojot visu to, kas bija teikts par veco kapitālismu. Biedrs Bucha-rins runāja tā, ka viņam reizēm iznāca, it kā komisijas vairākums būtu baidījies no tā, ko par to teiks, būtu baidījies. ka komisijas vairākumu apsūdzēs nepieliekamā cienībā pret veco. Nav šaubu, ka, lā attēlojot komisijas vairākuma pozīciju, lā izskatās visai smieklīga. Bet tas ir tālu no patiesības. Komisijas vairākums noraidīja tādus mēģinājumus, tāpēc ka tie būtu bijuši nepareizi. Tie neatbilstu lietas patiesajam stāvoklim. Tīrais imperialisms bez kapitālisma pamatbazes nekad nav pastāvējis, nekur nepastāv un nekad nepastāvēs. Tas ir nepareizs vispārinājums par visu to, kas teikts par sindikātiem, karteļiem, trestiem, linanču kapitālismu, kad linanču kapitālismu iztēloja lā, it kā nekādu vecā kapitālisma pamatu zem lā nebūtu.

Tas ir nepareizi. Sevišķi nepareizi tas būs, runājot par imperiālistiskā kara laikmetu un par laikmetu pēc imperiālistiskā kara. Jau Engelss rakstīja kādā no saviem

apcerējumiem par nākamo karu, ka tas nesis daudz drausmīgākus postījumus nekā trīsdesmitgadu karš, ka cilvēce lielā mērā noslīdēs mežonībā, ka mūsu mākslīgais tirdzniecības un rūpniecības aparats sabruks^27. Kara sākumā social-nodevēji un oportunisti lielījās ar kapitālisma dzīvotspēju un izsmēja „fanātiķus jeb pusanarchistus“, kā viņi mūs sauca. „Palūkojieties, — viņi sacīja, — šie pareģojumi nav piepildījušies. Notikumi rādījuši, ka tas bijis pareizi tikai attiecībā uz ļoti nedaudzām zemēm un ļoti nelielā laika posmā!“ Bet tagad ne tikai Krievijā un ne tikai Vācijā, bet arī valstīs, kas uzvarējušas, sākas tieši tāda gigantiska modernā kapitālisma sabrukšana, kas viscaur noārda šo mākslīgo aparatu un atdzīvina veco kapitālismu.

Kad b. Bucharins runāja par to, ka varot pamēģināt dot viengabalainu kapitālisma un imperiālismā sabrukšanas ainu, mēs komisijā cēlām iebildumus, un man jāiebiist šeit: pamēģiniet, un jūs redzēsit, ka neizdosies. Biedrs Bucharins izdarīja vienu tādu mēģinājumu tur, komisijā, un pats no tā atteicās. Esmu pilnīgi pārliecināts, — ja kāds to varētu izdarīt, tad visvairāk b. Bucharins, kurš ļoti daudz un ļoti pamatīgi ar šo jautājumu nodarbojies. Es apgalvoju, ka tāds mēģinājums nevar būt veiksmīgs, jo uzdevums ir nepareizs. (Mēs Krievijā pašlaik pārdzīvojam imperiālistiskā! kara sekas un proletariāta diktatūras sākumu, Tai pašā laikā daudzos Krievijas apgabalos, kas bija atgriezti viens no otra vairāk nekā agrāk, mēs redzam bieži vien kapitālisma atdzimšanu un tā pirmās stadijas attīstību. No tā nevar izlēkt. Ja uzrakstīs programu tā, kā gribēja b. Bucharins, — šī programa būs nepareiza. Tā labākā gadījumā atkārtos labāko, kas teikts par finanču kapitālismu un imperiālismu, bet neattēlos īstenību, jo taisni šajā īstenībā tādas viengabalainības nav. Programa, kas sastādīta no nevienveidīgām daļām, nav pārāk glīta (bet tas, protams, nav svarīgi), — bet citāda programa būs vienkārši nepareiza. No šīs kalibru dažādības, no šīs uzbūves no dažāda materiala, lai cik tas nepatīkami, lai cik tas nepietiekami harmoniski, no tās mēs neizkļūsim ārā vēl ļoti ilgi. Kad izkļūsim, tad radīsim cilu programu. Bet tad mēs jau dzīvosim sociālistiskā sabiedrībā. Pretendēt uz to, ka tur būs tāpat kā tagad, būtu smieklīgi.

Mēs dzīvojam tādā laikā, kad atdzimušas daudzas kapitālismu elementārākās pamatparādības. Ņemsim kaut vai transporta sabrukumu, kuru mēs tik labi vai, pareizāk, tik slikti uz savas muguras izbaudām. Tas taču ir ari citās zemēs, pat zemēs, kas uzvarējušas. Bet ko nozīmē transporta sabrukums imperiālistiskā sistēmā? — Atgriešanos pie vispirmalnējakām preču ražošanas formām. Mēs labi zinām, kas ir maišelnicki. Liekas, šis vārds līdz šim ārzemniekiem bija nesaprotams, bet tagad? Parunājiet ar biedriem, kas atbraukuši uz III Internacionāles kongresu. Izrādās, ka līdzīgi vārdi sāk rasties gan Vācijā, gan Šveicē. Bet šo kategoriju taču jūs neiekļausit nekādā proletariāta diktatūrā, bet jums būs jāatgriežas pie kapitālistiskās sabiedrības un preču ražošanas zemākajām pakāpēm.

Izlēkt no šis bēdīgās īstenības, radot gludu un viengabalainu programu, nozīmē izlēkt kaut kādā bezgaisa telpā, aiz mākoņiem, uzrakstīt nepareizu programu. Un nepavisam ne cienība pret veco, kā pieklājīgi lika saprast b. Bucharins, spieda mūs šeit ielikt vietas no vecās pro-gramas. Iznāca lā: rakstīja programu 1903. g., piedaloties Ļeņinam, programu, bez šaubām, sliktu, bet, tā kā veciem ļaudīm visvairāk tīk atcerēties pagātni, tad aiz cienības pret veco sastādīja jaunā laikmetā jaunu programu, kurā atkārto veco. Ja tas tā būtu, tad tādus savādniekus varētu izsmiet. Es apgalvoju, ka tas tā nav. Tas kapitālisms, kas bija attēlots 1903. g., joprojām pastāv arī 1919. g. Padomju proletāriskajā republikā taisni imperiālismā sairšanas dēļ, tā sabrukuma dēļ. Tādu kapitālismu var atrast, piemēram, gan Samaras guberņā, gan Vjatkas guberņā, kuras nav sevišķi tālu no Maskavas. Laikmetā, kad pilsoņu karš plosa zemi gabalos, no šī stāvokļa, no šīs maišelniecības mēs tik drīz laukā netiksim. Lūk, kāpēc citāda programas uzbūve būtu nepareiza. Vajag teikt to, kas ir: programai jāietver absolūti neapstrīdamais, faktiski konstatētais, tikai tad tā ir marksistiska programa.

Biedrs Bucharins teorētiski to pilnīgi saprot un saka, ka programai jābūt konkrētai. Bet viena lieta ir saprast, otra jicta — faktiski realizēt. Biedra Bucharina konkrētība ir linanču kapitālisma attēlošana pēc grāmatas. īstenībā mēs novērojam dažāda veida parādības. Katrā zemkopības guberņā mēs novērojam blakus monopolizētai rūpniecībai brīvo konkurenci. Nekur pasaulē monopolistiskais kapitālisms nav pastāvējis un nepastāvēs bez brīvās konkurences daudzās nozarēs. Uzrakstīt tādu sistēmu nozīmē uzrakstīt no dzīves atrautu un nepareizu sistēmu. Ja Markss par manufaktūru teica, ka tā bijusi virsbūve masveida sīk-ražošanai^28, tad imperialisms un l'inanču kapitālisms ir virsbūve vecajam kapitālismam. Ja saārdītu tā virsotni, atsegtos vecais kapitālisms. Turēties pie tāda viedokļa, ka pastāv viengabalains imperialisms bez vecā kapitālisma, nozīmē vēlamo pieņemt par īstenību.

Tā ir dabiska kļūda, kura gadās ļoti viegli. Un, ja mums būtu darīšana ar viengabalainu imperiālismu, kas caur un cauri pārveidojis kapitālismu, mūsu uzdevums būtu simttūkstoš reižu vieglāks. Tas dotu tādu sistēmu, kur viss būtu pakļauts vienīgi l'inanču kapitalam. Tad atliktu tikai noņemt virsotni un nodot pārējo proletariāta rokās. Tas būtu ārkārtīgi patīkami, bet īstenībā tā tas nav. Īstenībā attīstība ir tāda, ka nākas rīkoties pavisam citādi. Imperialisms ir kapitālisma virsbūve. Kad tas sagrūst, tad notiek virsotnes sairšana un pamata atsegšanas, i.uk, kāpēc mušu pro^1” gramai, ja ta grib nūt pareiza, jasaka tas, kas ir. Ir vecais kapitālisms, kurš daudzās nozarēs izaudzis līdz imperiālismam. Viņa tendences ir tikai imperiālistiskās. Kardinālos jautājumus var apskatīt tikai no imperiālismā viedokļa. Nav neviena liela iekšējās vai ārējās politikas jautājuma, ko varētu atrisināt citādi nekā no šīs tendences viedokļa. Ne par to pašlaik runā programa. Īstenībā pastāv milzīgs vecā kapitālismu pamats. Ir imperiālismā virsbūve, kas noveda pie kara, un no šī kara izrietēja proletariāta diktatūras sākums. No šīs fazes jūs neizlēksit. Šis fakts raksturo pašu proletāriskās revolūcijas attīstības tempu visā pasaulē un paliks par faktu uz daudziem gadiem.

Rietumeiropas revolūcijas varbūt noritēs gludāk, bet tomēr, lai reorganizētu visu pasauli, lai reorganizētu lielāko daļu zemju, būs vajadzīgs daudz daudz gadu. Ret tas nozīmē, ka tajā pārejas periodā, kuru mēs pārdzīvojam, mēs no šīs mozaiskās īstenības neizlēksim. Šo no nevienveidīgām daļām sastādīto īstenību atmest nevar, lai cik tā būtu neiz-skalīga, ne drusciņas no tās izmest nevar. Nepareiza būs programa, kas būs sastādīta citādi, nekā tā ir sastādīta.

$Tes sakām, ka esam nonākuši pie diktntnrns. liet jāzina taču, kā esam nonākuši. Pagātne mūs tur, tver tūkstoš rokām un nejauj spert soli uz priekšu vai piespiež spert šos soļus tik slikti, kā mēs to darām. Un mēs sakām: lai saprastu, kādā stāvoklī mēs nokļūstam, jāpasaka, kā mēs gājām, kas mūs pieveda pie pašas sociālistiskās revolūcijas. <^Ūs pieveda imperialisms, mūs pieveda kapitālistos savās pirmatnējās preču saimniecības formās. Vajag visu to saprast, tāpēc ka, tikai ņemot vērā īstenību, mes varēsim atrisināt tādus jautājumus kā, teiksim, attiecības pret vidējo zemniecību. Patiešām, no kurienes varēja rasties vidējais zemnieks tīri imperiālistiskā kapitālisma laikmeta^) Pat vienkārši kapitālistiskās zemēs viņa taču nebija. Ja mēs atrisināsim jautājumu par mūsu attiecībām pret šo gan-drīz vai viduslaiku parādību (pret vidējo zemniecību). haU* stīdamlēš vienīgi UZ ППРеГпТПкта no prnl.-tm-ml!! diktalnrjļft viedokļa,tad mēs nepavisam netiksim galā ar šo jautājumu un dabūsim krietnus belzienus. Ja turpretim mums jāmaina savas attiecības pret vidējo zemniecību, — tad papūlieties arī teorētiskajā daļā pateikt, no kurienes viņš nācis, kas viņš tāds ir. Viņš ir preču sīkražotājs. Lūk, tā kapitālisma ābece, kuru vajag pateikt, tāpēc ka no šīs ābeces mēs vēl arvien neesam izkļuvuši. Atkratīties no tā un teikt: „Kālab mums nodarboties ar ābeci, ja esam fi-nanču kapitālismu izstudējuši!" — ir augstākā mērā nenopietni.

attīstītas kapitālistiskus

Tas pats man jasaka attiecība uz nacionālo jautājumu. Arī šeit b. Bucharins pieņem vēlamo par īstenību. Viņš saka, ka nevarot atzīt nāciju pašnoteikšanās tiesības. Nācijā nozīmē: buržuāzijā kopā ar proletariātu. Mēs, proletārieši, lai atzītu kaut kādas nicināmas buržuāzijas pašnoteikšanās tiesības! Tas ne ar ko nesaskan! Nē. atvainojiet, tas saskan ar to, kas ir. Ja jūs to izmetīsit, jums iznāks fantazija. Jūs atsaucaties uz diferenciācijas procesu, kas noliek nācijās iekšienē, uz proletariāta atdalīšanās procesu no buržuāzijas. Hei palūkosimies vēl, kā norisināsies šī diferenciācijā.

Ņemiet, piemēram. Vāciju zemes paraugu, kura kapilalisina, finanču kapitālismu, organizētības ziņā bija priekšā Amerikai. Viņa stāvēja daudzējādā ziņā zemāk, technikas un ražošanas ziņā, politiskā ziņā, bet finanču kapitālismu organizētības ziņā, monopolistiskā kapitālisma pārvēršanās ziņā par valsts monopolistisko kapitālismu— tur Vācija bija priekšā Amerikai, laktos, ka tas ir paraugs. Bet kas tur noliek? Vai Vācijas proletariats diferencējies no buržuāzijas? Nē! Taču tikai par dažām lielām pilsētām ir ziņots, ka strādnieku vairākums tajās esot pret šeidemaniešiem. Bet kā tas radies? No spar-takiešu savienības ar trīskārt nolādētajiem vācu meņševi-kiem-neatkarīgajiem, kas visu putro un grib saprecināt Padomju sistēmu ar satversmes sapulci! Lūk, kas notiek šai pašā Vācijai Bcl tā taču ir at tīstīta zeme.

Biedrs Bucharins saka: „Kam mums nāciju pašnoteikšanās tiesības!1* Man jāatkārto tas, ko iebildu viņam, kad viņš 1917. gada vasarā lika priekšā atmest minimālo pro-gramu un atstāt tikai maksimālo programu. Es toreiz atbildēju: „Nelielies, karā aizejot, bet lielies, no kara pārnākot'*. Kad mēs iekarosim varu un drusku pagaidīsim, tad mēs to izdarīsim^2*. Mēs varu esam iekarojuši, drusku esam pagaidījuši, tagad esmu ar mieru to darīt. Mēs esam pilnīgi iegājuši sociālistiskā celtniecībā, atvairījuši pirmo uzbrukumu, kas mums draudēja, — tagad tas būs vietā. Tas pats attiecas arī uz nāciju pašnoteikšanās tiesībām. „Es gribu atzīt tikai darba ļaužu šķiru pašnoteikšanās tiesības", — saka b. Bucharins. Jūs tātad gribat atzīt to, kas īstenībā nav sasniegts nevienā zemē, izņemot Krieviju. Tas ir smieklīgi.

Paskatieties uz Somiju: demokrātiskā zeme, attīstītāka, kulturālākā nekā mēs. Tajā norit proletariāta nodalīšanās, diferenciācijas process, norit savdabīgi, daudz mokošāk nekā pie mums. Somi izbaudījuši Vācijas diktatūru, tagad izbauda Antantes lielvalstu diktatūru. Bet, pateicoties tam, ka mēs atzinām nāciju pašnoteikšanās tiesības, diferenciācijas process tur bija atvieglots. Es ļoti labi atceros ainu, kad man Smo|nijā nācās dot rakstu Svinhuvudam'", — kas, tulkojot krievu valodā, nozīmē „cūkas galva'*, — Somijas buržuāzijas pārstāvim, kuram bija bendes loma. Viņš man laipni spieda roku, mēs apmainījāmies koinpli-mentiem. Oik las bija nejauki! Hel las bija jādara, jo lad šī buržuāzijā krāpa tautu, krāpa darba ļaužu masas ar to, ka moskaji, šovinisti, lielkrievi gribot somus nožņaugt. Tas bija jādara.

Un vai vakar nenācās darīt to pašu attiecībā uz Baškiri-jas republiku’1? Kad b. Bucharins sacīja: „Var vienam otram šo tiesību atzīt“, es pat pierakstīju, ka viņam šai sa rakstā iekļuvuši hotenloti, bušmeņi, indusi. Klausoties šo sarakstu, es domāju: kā b. Bucharins aizmirsis vienu mazu sīkumu, aizmirsis baškirus? Bušmeņu Krievijā nav, par hotentotiem arī neesmu dzirdējis, ka tie pretendētu uz autonomu republiku, bet mums taču ir baškiri, 4yrgizi, daudzas cilas tautas, un tām mēs nevaram liegt atzīšanu. Mēs neva-ram liegt to nevienai tautai, kas dzīvo bijušās Krievijas imperiias "robežās: Iedomāsimies pat, ka baškiri nogāztu ekspluaiatorus un mēs viņiem palīdzētu to izdarīt. Bet tas taču iespējams tikai tai gadījumā, ja apvērsums pilnīgi nobriedis. Cm to vajag dariL uzmanīgi, lai ar savu iejaukšanos neaizkavētu lo pašu proletariāta diferenciācijas procesu.! kas mums jāpaātrina. Ko tad mēs varam darīt ar tādām lautām kā kirgizi, uzbeki, tadžiki, turkmēņi, kuri līdz šim atrodas savu mullu ietekmē? Pie mums Krievijā iedzīvotāji pēc ilgas pieredzes ar popiem palīdzēja mums tos nosviest. Bet jūs zināt, cik slikti vēl iesakņojies dzīvē dekrēts par civilo laulību. Vai mēs varam iet pie šīm tautām un teikt: „Mēs nosviedīsim jūsu ekspluaiatorus"? Mēs to nevaram darīt, jo viņi ir pilnīgi pakļauti saviem mullām. 1C<S jāgaida, līdz attiecīgā nācijā attīstīsies, līdz proletariats diferencēsies no buržuāziskiem elementiem, kas neizbēgami notilS^

Biedrs Bucharins negrib gaidīt. Viņu pārņem nepacietība: ..IJz kāda pamata! Kad mēs paši esam nogāzuši buržuāziju, pasludinājuši Padomju varu un proletariāta dīkta turu, kāpēc mums darīt tā!“ Tas skan kā uzmundrinošs aicinājums, tas norāda mūsu ceļu, bet. ja mēs tikai to pasludināsim programā, tad iznāks nevis prograina, bet proklamācija. ''Mēs varam pasludināt Padomju varu un pro lelariala diktatūru, un pilnīgu buržuāzijas nicināšanu, ko tā tūkstoškārt pelnījusi, bet programā jāraksla ar absolūta precizitāti tas, kas ir. Tad mūsu programa būs neapstrīdama.

10 20. jAj.

Mēs vadāmies no stingra šķiras viedokļa. Tas, ko mēs rakstām programā, ir tā atzīšana, kas īstenībā noticis pēc laikmeta, kad mēs rakstījām par nāciju pašnoteikšanos vispār. Toreiz vēl nebija proletārisku republiku. Kad tās radās un tikai samērā ar to, kā tās radās, mēs varējām uzrakstīt to, ko mēs te esam uzrakstījuši: „Pēc padomju tipa organizētu valstu federativa apvienība". Padomju tips vēl nav Padomes, kādas pastāv Krievijā, bet padomju tips kļūst starptautisks. Tikai to mēs varam pateikt. Iet tālāk, soli tālāk, par maliņu tālāk — jau būs nepareizi un tāpēc programai neder.

Mēs sakām: jāņem vērā tas, uz kādas pakāpes atrodas attiecīgā nācijā ceļā no viduslaikiem uz buržuāzisko demokrātiju un no buržuāziskās demokrātijās — uz proletārisko demokrātiju. Tas ir absolūti pareizi. Tiesība uz pašnoteikšanos ir visām nācijām, — par hotenloliem un bušmeņiem speciāli runāt nav vērts. Uz milzīgo vairākumu, droši vien deviņām desmitdaļām visu zemeslodes iedzīvotāju, varbūt 95%, attiecināms šis raksturojums, jo visas zemes ir ceļā no viduslaikiem uz buržuāzisko demokrātiju vai no buržuāziskās uz proletārisko demokrātiju. Tas ir pilnīgi neizbēgams ceļš. Vairāk teikt nevar, tāpēc ka tas būs nepareizi, tāpēc ka tas nebūs tas, kas ir. Atmest nāciju pašnoteikšanos un likt tai vietā darba ļaužu pašnoteikšanos ir pilnīgi nepareizi, tāpēc ka tāda nostādne neņem vērā to, ar kādām grūtībām, pa kādiem līkumotiem ceļiem norit diferenciācijā nāciju iekšienē) Vācijā tā norit citādi nekā pie mums. Dažā ziņā ātrāk, Bet dažā ziņā lēnākā un asiņainākā ceļā. Pie mums tādu drausmīgu ideju kā Padomju un satversmes sapulces savienošanu nebija pieņēmusi neviena partija. Mums taču jādzīvo blakus šīm nācijām. Pašlaik šeidemanieši par mums jau saka, ka mēs gribot iekarot Vāciju. Tas, protams, ir smieklīgi, tās ir blēņas. Bet buržuāzijai ir savas intereses un sava prese, kas simtiem miljonos eksemplāru piekliedz ar to visu pasauli, un Vilsons savās interesēs to atbalsta. Sak, boļševikiem liela armija, un viņi gribot iekarošanas ceļā izplatīt savu boļševismu Vācijā. Vācijas labākie ļaudis — spartakieši — mums aizrādīja, ka vācu strādniekus rīda pret komunistiem: sak, redziet, cik pie boļševikiem slikti! Bet, ka pie mums būtu ļoti labi.

to mēs nevaram teikt. Un, Jūk, mūsu ienaidnieki Vācijā iedarbojas uz masām ar to argumentu, ka proletāriskā revolūcija Vācijā nozīmējot tādas pašas nekārtības kā Krievijā. Māsu nekārtības ir māsu ieilgusī slimība. Mēs cīnāmies ar neticamām grūtībām, celdami proletariāta diktatūru savās mājās. Kamēr buržuāziju vai sikburžuaziju, vai kaut daļu vācu strādnieku ietekmē šis biedēklis: „Boļševiki grib ar varu nodibināt savu iekārtu*', — tikmēr formula „darba ļaužu pašnoteikšanās*1 stāvokli neatvieglos. Mums jāno-stāda lieta tā, lai vācu social nodevēji nevarētu teikt, ka boļševiki uzspiež savu universālo sistēmu, kuru itin kā varētu uz sarkanarmiešu durkļiem ienest Berlinē. Bet no nāciju pašnoteikšanās principa noliegšanas viedokļa tā tieši var iznākt.

Mūsu programai nav jārunā par darba ļaužu pašnoteikšanos, tāpēc ka tas ir nepareizi. Tai jāsaka tas, kas ir. Ja nu nācijās atrodas dažādās pakāpēs ceļā no viduslaikiem uz buržuāzisko demokrātiju un no buržuāziskās demokrātijās uz proletārisko, tad šī mūsu programas teze ir absolūti pareiza. Šai ceļā mums bija ļoti daudz līkloču. Katrai uacijai jāiegūst pašnoteikšanās tiesības, un tas sekmē darba ļaužu pašnoteikšanos. Somijā proletariāta atdalīšanās process no buržuāzijas norit apbrīnojami spilgti, spēcīgi, dziļi. Tur viss noritēs katrā ziņā ne tā kā pie mums. Ja mēs teiksim, ka neatzīstam nekādu Somijas nāciju, bet tikai darba ļaužu masas — tā būs vistukšākā pļāpāšana. Neatzīt to, kas ir, nevar: tas pats piespiedīs sevi atzīt. Dažādās zemēs proletariāta un buržuāzijas norobežošanās norit savdabīgā ceļā. Šajā ceļā mums jārīkojas ārkārtīgi uzmanīgi. Sevišķi uzmanīgiem jābūt pret dažādām nācijām, jo nav nekā ļaunāka kā nācijās neuzticēšanās. Pie poļiem notiek proletariāta pašnoteikšanās. Lūk, pēdējie skaitļi par Varšavas strādnieku deputātu Padomes’2 sastāvu: no poļu socialnodevējiem — ,333, no komunistiem — 297. Tas rāda, ka tur pēc mūsu revolucionārā kalendara vairs nav tālu Oktobris. Tas ir it kā 1917. gada augusts, it kā septembris. Bet, pirmkārt, vēl nav izdots tāds dekrēts, ka visām zemēm jādzīvo pēc boļševiku revolucionārā kalendara, un, ja arī bālu izdots, tas netiktu izpildīts. Un, otrkārt, pašlaik stāvoklis ir tāds. ka vairums poļu strādnieku, kas ir attīstītāki, kulturālāki m*kā mūsējie, turas pie socialaizsardzībniecības, socialpalriotisma viedokļa. Vajag nogaidīt. Te nevar runāt par darba ļaužu masu pašnoteikšanos. Mums jāpropagandē šī diferenciācijā. Mēs to darām, bet nav ne mazāko šaubu par to, ka pašlaik nevar neatzīt poļu nācijās pašnoteikšanos. Tas ir skaidrs. Poļu proletāriskā kustība iet to pašu ceļu, ko mūsējā, iet uz proletariāta diktatūru, bet ne tā kā Krievijā. Un strādniekus tur biedē ar to, ka moskaļi, Iielkrievi, kuri vienmēr poļus spieduši, gribot ienest Polijā savu lielkrievu šovinismu, kas paslēpts zem komunisma nosaukuma. Ne jau ar vardarbību ieviešams komunisms. Viens no poļu komunistu labākajiem biedriem, kad es viņam teicu: „Jūs izdarīsit ci-lādi“, man atbildēja: „Nē, mēs izdarīsim to pašu, bet izdarīsim labāk nekā jūs“. Pret tādu argumentu es gluži it neko nevarēju iebilst. Vajag dot iespēju izpildīt pieticīgo vēlēšanos — padarīt Padomju varu labāku nekā pie mums. Nevar neņemt vērā to, ka tur ceļš ir drusku savdabīgs, un nevar teikt: „Nost ar nāciju pašnoteikšanās tiesībām! Mēs piešķiram pašnoteikšanās tiesības tikai darba ļaužu masām". Šī pašnoteikšanās iet ļoti sarežģītu un grūtu ceļu. Tās nav nekur, izņemot Krieviju, un, pa mizot visas attīstības stadijas citās zemēs, neko nevajag dekretēt no Maskavas. Lūk, kāpēc šis priekšlikums principiāli nav pieņemams.

Pāreju pie turpmākiem punktiem, kuri saskaņā ar mūsu izstrādāto plānu man jāapgaismo. Pirmajā vietā es paredzēju jautājumu fxir siklpašniekiem un vidējo zemnieku. Par to 47. paragrafā teikts:

„Attiecībā uz vidējo zemniecību KKP politika ir — pakāpeniski un plānveidīgi iesaistīt to sociālistiskās celtniecības darbā. Partija sprauž par savu uzdevumu atdalīt to no kulakiem, dabūt to strādnieku Šķiras pusē, vērīgi izturoties pret tās vajadzībām, cīnoties pret tās atpalicību ar idejiskās ietekmēšanas līdzekļiem, nekādā ziņā ne ar apspiešanas līdzekļiem, tiecoties pēc praktiskas vienošanās ar to visos gadījumos, kad skartas tās dzīves intereses, piekāpjoties tai socia listisko pārveidojumu realizācijas veidu noteikšanā*'.

Man šķiet, šeit mēs formulējam to, ko sociālismā pamatlicēji daudzkārt teikuši par vidējo zemniecību. Šī punkta defekts ir vienīgi tā nepieliekamā konkrētība. Programā inēs diezin vai varētu dot vairāk. Bet kongresā jāizvirza ne tikai programas jautājumi vien, un jautājumam par vidējo zemniecību mums jāpievērš divkārt pastiprināta un trīskārt pastiprināta uzmanība. Mums ir dati par to, ka nemieros, kas notikuši dažās vietās, skaidri saskatāms kopējs plāns, un šis plāns skaidri redzami saistīts ar baltgvardu militāro plānu, kuri nolēmuši martā sākt vispārēju uzbrukumu un organizēt vairākas sacelšanās. Kongresa prezidijā ir kongresa uzsaukuma projekts, par kuru jums tiks ziņots^33. Šis sacelšanās mums rāda skaidrāk par skaidru, ka kreisajiem eseriem un daļai meņševiku — Brjanskā pie sacelšanās strādājuši meņševiki — ir tiešu baltgvardu aģentu loma. Vispārējs baltgvardu uzbrukums, sacelšanās sādžās, dzelzceļu kustības pārtraukšana: — vai neizdosies kaut tādā veidā gāzt boļševikus? Te sevišķi skaidri, sevišķi dzīvi un neatlaidīgi izceļas vidējās zemniecības loma. Kongresā mums ne tikai sevišķi jāpasvītro mūsu piekāpīgās attiecības pret vidējo zemniecību, bet arī jāpadomā par daudziem iespējami konkrētākiem pasākumiem, kas tieši vismaz kaut ko dotu vidējai zemniecībai. Šos pasākumus neatlaidīgi prasa tiklab pašaizsardzības intereses, kā arī cīņas intereses pret visiem mūsu ienaidniekiem, kuri zina, ka vidējais zemnieks svārstās starp mums un viņiem, un kuri cenšas atraut to no mums. Patlaban mūsu stāvoklis ir tāds, ka mums ir milzīgas rezerves. Mēs zinām, ka tiklab poļu, kā arī ungāru revolūcija briest un pie tam ļoti airi. Šīs revolūcijas dos mums proletāriskās rezerves, atvieglos mūsu stāvokli un milzīgā mērā pastiprinās mūsu proletārisko bāzi, — tā mums ir vāja. Tas var notikt tuvākajos mēnešos, bet mēs nezinām, kad tieši tas notiks, .lūs zināt, ka tagad iestājies ass moments, tāpēc tagad jautājums par vidējo zemniecību iegūst milzīgu praktisku nozīmi.

Tālāk es gribētu pakavēties pie temata par kooperāciju, — tas ir mūsu programas 48. §. Šis paragrafs zināmā mērā novecojis. Kad mēs komisijā to rakstījām, pie mums pastāvēja kooperācijā un nebija patērētāju kornunu, bet pēc, dažām dienām tika pieņemts dekrets par visu kooperācijas veidu saplūšanu vienotā patērētāju komunāv Es nezinu. vai šis dekrēts publicēts un vai klātesošo vairākumam

tas zināms. Ja ne, tad rit vai parīt šis dekrets tiks publicēts. Šai ziņā šis paragrafs jau novecojis, bet man tomēr šķiet, ka tas ir vajadzīgs, jo mēs visi labi zinām, ka no dekrētiem līdz izpildīšanai ir krietna apmēra distance. Ar kooperatīviem mēs sitamies un noņemamies jau kopš 1918. g. aprija, un kaut gan mēs esam guvuši ievērojamus panākumus, taču vēl ne izšķirošus. Iedzīvotāju apvienošanu kooperativos mēs dažreiz sasniedzām tādos apmēros, ka lauku iedzīvotāji daudzos apriņķos jau apvienoti par 98%. Bet šie kooperativi, kas pastāvēja kapitālistiskā sabiedrībā, ir caur un cauri piesātināti ar buržuāziskās sabiedrības garu, un to priekšgalā stāv meņševiki un eseri, buržuāziskie speciālisti. Tos sev pakļaut mēs vēl neesam pratuši, te mūsu uzdevums paliek neatrisināts. Mūsu dekrēts sper soli uz priekšu, dibinot patērētāju komūnas, nosakot ar dekretu, ka visā Krievijā visiem kooperācijas veidiem jāsaplūst. Hei arī šis dekrets, pat ja mēs to realizēsim pilnīgi, atstās strādnieku kooperācijas autonomu sekciju nākamās patērētīmi_komunas iekšienē, tāpēc ka strādnieku kooperācijas pārstāvji, kam lieta praktiski pa-zīstama, mums teica un pierādīja, ka strādnieku koope^ rācijā kā vairāk attīstīta organizācija jā pa tur, ciktāl tās darbība ir nēpieciešamaj Mums partijā bija ne mazums domstarpību un strīdu par kooperāciju, bija rīvēšanās starp boļševikiem kooperācijā un boļševikiem Padomēs, principiāli, man šķiet, jautājums neapšaubāmi izšķirams tādā veidā, ka šis aparats kā vienīgais, ko kapitālisms sagatavojis masās, kā vienīgais, kas darbojas vēl primitīvā kapitālisma stadijā esošajās lauku masās, — par katru cenu jāsaglabā, jāattīsta un nekādā ziņā nav jāatmet. Šeit ir grūts uzdevums, tāpēc ka kooperativiem visbiežāk par vadoņiem ir buržuāziskie speciālisti, ļoti bieži īsti baltgvardi. No šejienes radies naids pret tiem, dibināts naids, no šejienes radusies cīņa pret tiem. Bet jācīnās, protams, prasmīgi: najaņ paralizēt kooperatorn kontrrevolucionarās

tieksmes, bet tā nedrīkst būt ciņa j>rct kooperācijas aparatu. Atšķeļot šos kontrrevolucionaros darbiniekus, pats aparats mums jāpakļauj sev. Uzdevums šeit ir gluži tāds pats kā attiecībā uz buržuāziskiem speciālistiem, tas ir otrs jautājums. ko man gribētos atzīmēt.

Jautājums par buržuāziskiem speciālistiem rada ne mazumu rīvēšanos un domstarpību. Kad man šinīs dienās nācās runāt Petrogradas Padomē, tad no tām zīmītēm, kuras man iesniedza, dažas bija veltītas jautājumam par algu likmēm. Man jautāja: vai tad sociālistiskā republikā var maksāt līdz 3 000 rubļu? Mēs pēc būtības ielikām šo jautājumu programā, jo neapmierinātība uz šī pamata gājusi diezgan tālu. Jautājums par buržuāziskiem speciālistiem izvirzījies armijā, rūpniecībā, kooperativos, izvirzījies visur. Tas ir ļoti svarīgs jautājums pārejas periodā no kapitālisma uz komunismu. Mēs varam uzcelt komunismu vienīgi tad, kad ar buržuāziskās zinātnes un lechni-kas līdzekļiem padarīsim to vairāk pieejamu masām. Citādi uzcelt komunistisko sabiedrību nevar. Bet, lai uzceltu to tādējādi, vajag ņemt aparatu no buržuāzijas, vajag iesaistīt darbā visus šos speciālistus. Mēs programā ar nolūku iztirzājām šo jautājumu sīki, lai tas tiktu radikāli atrisināts. Mēs ļoti labi zinām, ko nozīmē Krievijas kulturālā neat-tīstība, ko tā izdara ar Padomju varu, kas principā devusi neizmērojami augstāku proletārisku demokrātiju, devusi šīs demokrātijās paraugu visai pasaulei, — kā šī nekullu-ralība pazemina Padomju varu un atjauno birokrātiju. Padomju aparats vārdos pieejams visiem darba ļaudīm, bet īstenībā tas ne tuvu nav viņiem visiem pieejams, kā mēs visi to zinām. Un nebūt ne tāpēc, ka to traucētu likumi, kā tas bija buržuāzijas laikā: mūsu likumi, gluži otrādi, to sekmē. Bet ar likumiem vien te nepietiek. Nepieciešams milzums audzinoša, organizatoriska, kultūras darba, — un to nevar izdarīt ātri ar likumu, tas prasa lielu, ilgstošu darbu. Šis jautājums par buržuāziskiem speciālistiem šinī kongresā jāizlemj pilnīgi noteikti. Tāds lēmums dos iespēju biedriem, kuri neapšaubāmi klausās, kas notiek šai kongresā, atbalstīties uz lā autoritāti, saskatīt, ar kādām grūtībām mēs saduramies. Tas palīdzēs tiem biedriem, kuri ik uz soļa saduras ar šo jautājumu, piedalīties kaut vai propagandas darbā.

Biedri spartakiešu pārstāvji kongresā šeit Maskavā mums stāstīja, ka Rielumvācijā, kur visvairāk attīstīta rūpniecība, kur spartakiešu ietekme strādniekos vislielākā, ka, kaut gan spartakieši tur vēl nav uzvarējuši, tomēr ļoti daudzos vislielākos uzņēmumos inženieri, direktori nākuši pie spar-lakiešiem un teikuši: „Mēs iesim kopā ar jums“. Pie mums tā nebija. Acīm redzot tur ir augstāks strādnieku kultūras līmenis, vairāk proletarizēts techniskais personals, varbūt daudzi citi cēloņi, kurus mēs nezinām, radījuši tādas at-liecības, kas mazliet atšķiras no mūsējām.

Katrā ziņā šeit mums ir viens no galvenajiem šķēršļiem tālākai kustībai uz priekšu. Mums vajag tūliņ, negaidot atbalstu no citām zemēm, nekavējoties un tūliņ pat celt ražošanas spēkus. Bez buržuāziskiem speciālistiem to nevar izdarīt. To vajag pateikt reiz par visām reizēm. Protams, šo speciālistu vairākums caur un cauri piesātināts ar buržuāzisku pasaules uzskatu. Vajag radīt ap viņiem biedriskas sadarbības atmosfēru, nostādīt viņiem līdzās strādnieku komisārus, komunistu šūniņas, nostādīt viņus tā, lai viņi nevarētu izrauties, bet vajag dot viņiem iespēju strādāt labākos apstākļos nekā kapitālisma laikā, jo šis slānis, kuru audzinājusi buržuāzijā, citādi nestrādās. Piespiest strādāt veselu slāni ar nūjas palīdzību nevar, — to mēs ļoti labi esam izbaudījuši. Var piespiest viņus aktivi nepiedalīties kontrrevolūcijā, var iebiedēt viņus, lai viņi baidītos pastiept roku pēc baltgvardu uzsaukuma. Šai ziņā pie boļševikiem rīkojas enerģiski. To var izdarīt, un to mēs darām pietiekoši. To mēs visi esam iemācījušies. Bet aitādu līdzekli piespiest strādāt veselu slāni nav iespējams. Šie ļaudis pieraduši pie kulturālā darba, viņi to virzījuši buržuāziskās iekārtas ietvaros, t. i., padarījuši buržuāziju bagātu ar milzīgiem materiāliem ieguvumiem, bet proletariātam tos piešķīruši niecīgos daudzumos. Bet viņi tomēr ir virzījuši kulturu, tā bija viņu profesija. Ciktāl viņi redz, ka strādnieku šķira izvirza organizētus avangarda slāņus, kuri ne tikai cienī kulturu, bet arī palīdz to nest masās, viņi maina savu izturēšanos pret mums. Kad ārsts redz, ka cīņā pret epidēmijām proletariats paceļ darba ļaužu pašdarbību, viņš izturas pret mums jau gluži citādi. Mums ir liels slānis šo buržuāzisko ārstu, inženieru, agronomu, kooperatoru, un, kad viņi redzēs praksē, ka proletariats šai darbā iesaista arvien plašākas masas, viņi būs morāliski uzvarēti un nevis tikai politiski atšķelti no buržuāzijas. Tad mūsu uzdevums kļūs vieglāks. Tad viņi paši no sevis iesaistīsies anīsu aparatā, kļūs par tā sastāvdaļu. Tā dēļ nepieciešams nest upurus. Tā dēļ samaksāt kaut divus miljardus ir tīrais nieks. Baidīties šī upura būtu bērnišķība, jo tas nozīmētu nesaprast tos uzdevumus, kuri mums jāveic.

Transporta dezorganizacija, rūpniecības un zemkopības dezorganizacija satricina pašu Padomju republikas pastāvēšanu. Te mums jāstājas pie pašiem enerģiskākiem pasākumiem. kas līdz pēdējai pakāpei sasprindzinātu visus mūsu zemes spēkus. Attiecībā uz speciālistiem mēs nedrīkstam turēties pie sīkumainas piesiešanās politikas. Šie speciālisti nav ekspluntatoru kalpi, tie ir kulturāli darbinieki, kuri buržuāziskā sabiedrībā kalpojuši buržuāzijai uti par kuriem visi sociālisti visā pasaulē teikuši, ka proletāriskā sabiedrībā viņi kalpos mums. Šajā pārejas periodā mums jādod viņiem iespējami labāki eksistences apstākļi. Tā būs labākā politika, tā būs vistaupīgākā saimniekošana. Citādi mēs, ietaupījuši dažus simtus miljonu, varam pazaudēt lik daudz, ka nekādi miljardi neatjaunos zaudēto.

Kad mēs ar darba komisāru b. Šmilu pārrunājām jautājumu par algu likmēm, viņš norādīja uz tādiem laktiem. Viņš saka, ka darba algas izlīdzināšanas ziņā mēs esot darījuši tik daudz, cik nekur nav darījusi un nevar izdarīt gadu desmitos neviena buržuāziskā valsts. Ņemiet pirmskara algu likmes.: vienkāršs strādnieks saņēma 1 rubli dienā — 25 rubļus mēnesī, bet specialists 500 rubļu mēnesī, neskaitot tos, kuriem maksāja simtiem tūkstošu. Specialists saņēma 20 reižu vairāk par strādnieku. Mūsu tagadējās algu likmēs svārstības ir no 000 līdz 3 000 rubļiem — starpība likai pieckārtīga. Izlīdzināšanas ziņā mēs esam daudz darījuši. Protams, speciālistiem mēs tagad pārmaksājam, bet samaksāt viņiem ar uzviju par zinātni ir ne tikai vērts, bet arī obligāti un teorētiski nepieciešami. Programā šis jautājums, pēc manām domām, izstrādāts pietiekami detalizēti. Nepieciešams to sevišķi pasvītrot. Nepieciešams ne tikai izlemt šeit to principiāli, bet arī izdarīt tā, lai visi kongresa dalībnieki, aizbraukuši uz vietām, ziņojumos savām organizācijām, visā savā darbībā panāktu to, lai las liktu realizēts.

Mēs jau esam panākuši svārstīgās inteliģences vidū milzīgu lūzumu. Ja vakar mēs runājām par sīkburžuazisko partiju legalizāciju, bet šodien apcietinām meņševikus un eserus, tad šajās svārstībās mums ir pilnīgi noteikta sistēma. Cauri šīm svārstībām iet viena, visstingrākā līnija: kontrrevolūciju atšķelt, kulturāli buržuāzisko aparatu izmantot. Meņševiki ir ļaunākie sociālismā ienaidnieki, jo viņi tērpjas proletāriskā ādā, bet meņševiki ir neprole-tarisks slānis. Sai slānī tikai niecīgas virsotnes ir proletāriskās, bet pats tas sastāv no sīkās inteliģences. Šis slānis pārnāk pie mums. Mēs viņu paņemsim visu, kā slāni. Katru reizi, kad viņi nāk pie mums, mēs sakām: „Laipni lūdzam". Pie katras no šīm svārstībām daļa viņu pārnāk pie mums. Tā bija ar meņševikiem un novožizņiešiem, ar eseriem, tā būs ar visiem šiem svārstīgajiem elementiem, kuri vēl ilgi maisīsies pa kājām, činkstēs, pārbēgs no vienas nometnes otrā — ar viņiem neko neizdarīsi. Bet mēs visās šais svārstībās iegūsim padomju darbinieku rindās kulturālās inteliģences slāņus un atšķelsim tos elementus, kas turpina atbalstīt baltgvardus.

Tālākais jautājums, kas saskaņā ar tematu sadalījumu ietilpst manā uzdevumā, ir jautājums par birokrātismu un par plašu masu iesaistīšanu padomju darbā. Sūdzības par birokrātismu dzirdamas jau sen, neapšaubāmi dibinātas sūdzības. Mēs cīņā pret birokrātismu esam izdarījuši to, ko neviena valsts pasaulē nav izdarījusi. To aparatu, kurš Ibija caur un cauri birokrātisks un buržuāzisks apspiešanas apa-rats, kurš paliek tāds pat visbrīvākās buržuāziskās republikās, — mēs to esam iznīcinājuši līdz pamatiem. Ņemsim kaut vai liesu. Taisnība, šeit uzdevums bija vieglāks, šeit nenācās radīt jaunu aparatu, tāpēc ka tiesāt pēc darba ļaužu šķiru revolucionārās tiesiskās apziņas var katrs. Mēs vēl ne tuvu šeit neesam noveduši lietu līdz galam, tomēr daudzos apgabalos esam izveidojuši tiesu tādu, kā vajag. Mēs esam izveidojuši orgānus, kuros ne tikai vīrieši, bet ari sievietes, pats alpatikušākais un nekustīgākais elements, var darboties bez izņēmuma.

Kalpotāji citās pārvaldes nozarēs ir vairāk sastinguši, birokrātiski ierēdņi. Te uzdevums grūtāks. Dzīvot bez šī aparata mēs nevaram, visādās pārvaldes nozarēs rodas vajadzība pēc tāda nparata. Te mēs ciešam no tā, ka Krievija bija kapitālistiski nepietiekami attīstīta. Vācija, redzams, pārdzīvos to vieglāk, tāpēc ka viņas birokrātiskais aparats izgājis lielu skolu, kur izspiež visu sulu, bet kur piespiež darīt darbu un nevis deldēt krēslus, kā mēdz būt mūsu kancelejās. Šo veco birokrātisko elementu mēs aiztriecām, izsijājām un pēc tam sākām atkal likt jaunās vielās. Cariskie birokrāti sāka pāriet padomju iestādēs un ieviest birokrātismu, pārkrāsoties par komunistiem un, lai karjera būtu sekmīgāka, apgādāties ar KKP biedru kartēm. Tādējādi viņus izdzina pa durvīm, bet viņi lien iekšā pa logu. Šeit visvairāk izpaužas kulturālu spēku trūkums. Sos birokrātus varētu izformēt, bet tos nevar uzreiz pāraudzināt. Šeit mūsu priekšā izvirzās vispirms organizatoriski, kulturāli un audzināšanas uzdevumi.

Cīnīties pret birokrātismu līdz galam, līdz pilnīgai uzvarai pār to var vienīgi tad, kad visi iedzīvotāji piedalīsies pārvaldīšanā. Buržuāziskās republikās tas bija ne tikai neiespējami: to traucēja pats likums. Vislabākām buržuāziskām republikām, lai cik demokrātiskās tās būtu, ir tūkstoši likumisku kavēkļu, kas traucē darba ļaužu piedalīšanos pārvaldīšanā. Mēs izdarījām to, ka šo kavēkļu pie mums vairs nav, bet līdz šim mēs neesam panākuši, ka darba ļaužu masas varētu piedalīties pārvaldīšanā, — bez likuma ir vēl kultūras līmenis, ko nekādam likumam nevar pakļaut. Šis zemais kultūras līmenis ir cēlonis tam, ka Padomes, būdamas pēc savas programas paSu darba (aužu pārvaldes orgāni, patiesībā ir pārvaldes orgāni darba ļaužu labā, kur darbojas proletariāta avangarda slānis, bet ne darba ļaužu masas.

Šeit mūsu priekšā ir uzdevums, kuru nevar atrisināt citādi kā ar ilgstošu audzināšanu. Pašlaik šis uzdevums mums pārmērīgi grūts, tāpēc ka, kā man ne vienreiz vien nācies aizrādīt, strādnieku slānis, kas pārvalda, ir pārmērīgi, neticami plāns. Mums jādabū palīdzība. Pēc visām pazīmēm spriežot, tāda rezerve mūsu zemes iekšienē aug. Milzīgās zinību slāpes un kolosālās sekmes izglītībā, kādas sasniedz visbiežāk ārpusskolas ceļā, — gigantiskas sekmes darba ļaužu masu izglītībā nav ne mazākā mērā apšaubāmas. Šīs sekmes neiekļaujas nekādos skolu ietvaros.

bet šis sekmes ir kolosālās. Visas pazīmes liecina, ka tuvākā nākotnē mēs gūsim milzīgu rezervi, kura nomainīs darbā pārāk pārstrādājušos proletariāta plānā slāņa pārstāvjus. Bet katrā ziņā patlaban mūsu stāvoklis šai ziņā ārkārtīgi grūts. Birokrātijā uzvarēta. Ekspluatatori likvidēti. Bet kultūras līmenis nav pacelts, un tāpēc birokrāti ieņem vecās vietas. Birokrātiju var atspiest, tikai organizējot proletariātu un zemniecību daudz plašākos apmēros nekā līdz šim, blakus tam realizējot pasākumus strādnieku iesaistīšanai pārvaldīšanā. Šie pasākumi jums visiem zināmi ikviena tautas komisariāta darbā, un pie tiem es nepakavēšos.

Pēdējais jautājums, kuram man jāpieskaras, ir proletariāta vadošā loma un vēlēšanu tiesību atņemšana. Mūsu Konstitūcija atzīst proletariate priekšrocības salīdzinot ar zemniecību un atņem vēlēšanu tiesības ekspluatatoriem. Tam visvairāk uzbrukuši Rietumeiropas tīrie demokrāti. Mēs viņiem atbildējām un atbildam, ka viņi aizmirsuši pašus marksisma pamatprincipus, aizmirsuši, ka pie viņiem ir runa par buržuāzisko demokrātiju, bet mēs esam pārgājuši uz proletārisko demokrātiju. Pasaulē nav nevienas zemes, kas būtu veikusi kaut desmito daļu no tā, ko pagājušos mēnešos veica Padomju republika strādnieku un trūcīgo zemnieku labā to iesaistīšanai valsts pārvaldīšanā. Tā ir absolūta patiesība. Neviens nenoliegs, ka patiesas un nevis papīra demokrātijās labā, strādnieku un zemnieku iesaistīšanas labā mēs esam veikuši tik daudz, cik simtiem gadu laikā nav veikušas un nevarēja veikt vislabākās demokrātiskās republikas. Tas ir noteicis Padomju nozīmi, pateicoties tam, Padomes kļuvušas par visu zemju proletariāta lozungu.

Bet tas ne mazākā mērā neglābj mūs no tā, ka mēs klūpam nepietiekamas masu kulturalības dēļ. Jautājumu par vēlēšanu tiesību atņemšanu buržuāzijai mēs nekādā ziņā neesam apskatījuši no absolūtā viedokļa, jo teorētiski ir pilnīgi pieļaujams, ka proletariāta diktatūra apspiedīs buržuāziju uz katra soļa, bet var neatņemt buržuāzijai vēlēšanu tiesības. Tas teorētiski ir pilnīgi iespējams, un gluži tāpat mēs savu Konstitūciju neizvirzām par paraugu citām zemēm. Mēs tikai sakām, ka tas. kas saprot pāreju uz sociālismu bez buržuāzijas apspiešanas, tas nav socialists. Bet, ja buržuāziju kā šķiru nepieciešams apspiest, tad atņemt tai vēlēšanu tiesības un vienlīdzību nav nepieciešams. Brīvību buržuāzijai mēs negribam, ekspluatatoru un ekspluatēto vienlīdzību mēs neatzīstam, bet programā mēs šo jautājumu apskatām tā, ka Konstitūcija nemaz nenosaka tāda veida paņēmienus kā strādnieku nevienlīdzību ar zemniekiem. Konstitūcijā tos ierakstīja pēc tam, kad tie bija realizēti dzīvē. Padomju konstitūciju pat nav izstrādājuši boļševiki, to izstrādāja pirms boļševistiskās revolūcijas meņševiki un eseri paši pret sevi. Viņi to izstrādāja tā, kā bija izstrādājusi dzīve. Proletariāta organizēšanās notika daudz straujāk nekā zemniecības organizēšanās, un tas padarīja strādniekus par revolūcijas balstu un faktiski deva tiem priekšrocību. Tālāk ir uzdevums: pakāpeniski pāriet no šīm priekšrocībām uz to izlīdzināšanu. Buržuāziju pirms Oktobra revolūcijas un pēc tās neviens nav no Padomēm izdzinis. Buržuāzijā puti aizgāju uo Padomēm.

Lūk, kāds ir stāvoklis ar buržuāzijas vēlēšanu tiesībām. Mūsu uzdevums ir nostādīt jautājumu pilnīgi skaidri. Mēs ne mazākā mērā neatvainojamies par savu izturēšanos, bet pilnīgi precizi minam faktus, kādi tie ir. Mūsu Konstitūcija, kā mēs norādām, bija spiesta ienest šo nevienlīdzību, tāpēc ka kultūras līmenis zems, tāpēc ka organizētība pie mums vāja. Un mēs nepadarām to par ideālu, bet. gluži pretēji, programā partija apņemas sistemātiski strādāt, lai iznīcinātu šo vairāk organizētā proletariāta nevienlīdzību ar zemniecību. So nevienlīdzību mēs atcelsim, tiklīdz mums izdosies pacelt kultūras līmeni. Tad mēs varēsim izlikt bez tādiem ierobežojumiem. Šiem ierobežojumiem jau tagad, kādus 17 mēnešus pēc revolūcijas, ir praktiski visai maza nozīme.

Lūk, biedri, tie galvenie punkti, pie kuriem es uzskatīju par vajadzīgu pakavēties vispārējā programas apspriešanā, lai tālāko apspriešanu atstātu diskusijai. (Aplausi.)

4

GALAVĀRDS REFERĀTAM PAR PARTIJAS PROGRAMU

19. MARTA

(A p I a u s i.) Biedri, šai daļā es nevarēju tikpat sīki sadalīt jautājumu ar b. Bucharinu, iepriekš aprunājies ar viņu, kā mēs to izdarījām attiecībā uz referātu. Varbūt pēc tā nebūs ari vajadzības. Man šķiet, ka debates, kuras šeit izvērtās, galvenokārt parādīja vienu: kaut kāda noteikta un noformēta pretpriekšlikuma nav. Daudz runāja pa daļām, fragmentāri, bet nekāda pretpriekšlikuma nebija. Es pakavēšos pie galvenajiem iebildumiem, kuri vispirms bija vērsti pret ievada daļu. Biedrs Bucharins man aizrādīja, ka viņš piederot pie tiem, kuri aizstāv domu, ka ievadā iespējams savienot kapitālisma raksturojumu un imperiālismā raksturojumu vienā sakarīgā veselā vienībā, bet, tā kā tāda neesot, mums vajadzēšot pieņemt pastāvošo projektu.

Daudzi no runātājiem izvirzīja to viedokli, — sevišķi enerģiski to izvirzīja b. Podbeļskis, — ka projekts tādā veidā, kādā tas jums ir iesniegts, esot nepareizs. Biedra Jžod" beļska pierādijiunjLbiia augstākā mērā dīvaini. Piemēram, tādi kā tas, ka pirmajā paragrafā revolūcija esot nosaukta par tāda un tāda datuma revolūciju. Tas diezin kāpēc atgādinājis b. Podbeļskim, ka it kā pat šī revolūcija esot numurēta. Es varu sacīt, ka Tautas Komisāru Padomē mums ir darīšana ar ļoti daudziem numurētiem rakstiem un tas bieži mūs nogurdina, bet kāpēc gan šo iespaidu pārnest arī uz šejieni? Nu, patiešām, kāda te nozīme numuram? Mēs nosakām svētku dienu un svinam to. Kā gan var noliegt, ka vara saņemta tieši 25. oktobrī? Ja jūs kaut kā mēģināsit to grozīt, tad tas būs māksloti. Ja jūs revolu-

ciju nosauksil par Oklobra-Novembra revolūciju, tad ar to pašu jūs dosit iespēju teikl, ka liela nav izdarīta vienā dienā. Nu, protams, tā notika daudz ilgākā periodā — ne oktobrī, ne novembrī un pat ne vienā gadā. Biedrs Podbeļ-skis uzbruka tam, ka vienā no paragrāfiem ir runa par />riekšā stāvošo sociālo revolūciju. Uz šā pamata viņš iztēloja programu gandrīz vai par kaut kādu mēģinājumu „apvainot viņas majestāti" — sociālo revolūciju. Mēs atrodamies sociālajā revolūcijā, bet mums slāsta par to kā par priekšā stāvošu! Tāds arguments ir acīm redzami nepārliecinošs, jo mums programā ir runa par sociālo revolūciju pasaules mērogā.

Mums stāsta par to, ka mēs ekonomiski pieejot revo-lucijai. Vai tas ir vai nav vajadzīgs? Šeit daudzi aizrāvušies biedri aizrunājās līdz vispasaules tautas saimniecības padomei un līdz visu nacionālo partiju pakļaušanai KKP Centrālajai Komitejai. Biedrs Pjatakovs gandrīz vai aizrunājās līdz tam. (Pjatakovs (no vietas): „Bet vai tad jūs domājat, ka tas būtu slikti?") Ja viņš pašlaik piezīmē, ka tas nebūtu slikti, tad man jāalbild, — ja kaut kas tamlīdzīgs bālu programā, tad nebūtu vajadzības to kritizēt: tāda priekšlikuma autori paši iznīcinātu sevi. Šie aizrāvušies biedri nav ņēmuši vērā, ka programā mums jāpamatojas uz to, kas ir. Viens no šiem biedriem, šķiet, Suņica, kurš ļoti enerģiski kritizēja programu kā pavisam vāju utt., viens no šiem biedriem, kuri aizraujas, teica, ka viņš nevarot piekrist, ka jābūt tam, kas ir, bet ieteicot, ka jābūt lam, kā nav. (Smiekli.) Es domāju, ka šāds jautājuma formulējums pēc savas acīm redzamās aplamības pamatoti rada smieklus. Es neesmu teicis, ka jābūt tikai tam. kas ir. Es teicu, ka mums jāpamatojas uz absolūti konstatēto. Mums jāsaka un jāpierāda proletāriešiem un darba zemniekiem, ka komunistiskā revolūcija ir neizbēgama. Vai kāds šeit ir teicis, ka to nevajag sacīt? Ja kāds būtu pamēģinājis šādu priekšlikumu izvirzīt, tad viņam būtu pierādījuši, ka tā tas nav. Neviens neko tamlīdzīgu nav teicis un neteiks, jo neapšaubāms ir tas fakts, ka mūsu partija ir nākusi pie varas, balstoties ne tikai uz komunistisko proletariātu, bet arī uz visu zemniecību. Vai tiešām mēs aprobežosimies tikai ar to. ka pateiksim visām šim masām, kuras pašlaik iel kopā ar mums: „Partijas uzdevums ir tikai realizēt sociālistisko celtniecību. Komunistiskā revolūcija ir izdarīta, realizējiet komunismu". Tāds viedoklis ir pilnīgi nepamatots, teorētiski nepareizs. Mūsu partija ir uzņēmusi sevī tieši, bet vēl vairāk nelieši miljonus cilvēku, kuri tagad orientējas jautājumā par šķiru cīņu, jautājumā par pāreju no kapitālismu uz komunismu.

Tagad var teikt — nekāda pārspīlējuma te, protams, nebūs — ka nekur, nevienā citā zemē, darba ļaudis tā nav interesējušies par jautājumu, kā kapitālisms pārvēršams sociālismā, kā tagad pie mums. Par to pie mums domā daudz vairāk nekā jebkurā citā zemē. Vai tad partijai tiešām nav jādod atbilde uz šo jautājumu? Mums zinātniski jāparāda, kā šī komunistiskā revolūcija noritēs. Šai ziņā visi pārējie priekšlikumi ir nenoteikti. Pilnīgi to svītrot neviens negribēja. Runāja nenoteikti: varbūt var saīsināt, necitēt veco programu, jo tā ir nepareiza. Bet, ja tā būtu bijusi nepareiza, kā mēs būtu varējuši pamatoties uz to tik ilgus mūsu darba gadus? Varbūt mums būs kopēja programa, kad nodibināsies vispasaules Padomju republika, bet līdz tam laikam mēs droši vien sarakstīsim vēl dažas programas. Bet rakstīt tās tagad, kad pastāv tikai viena Padomju republika vecās Krievijas impērijas vielā, būtu priekšlaicīgi. Pat Somija, kura, bez šaubām, iet uz Padomju republiku, vēl nav to realizējusi — Somija, kura no visām pārējām tautām, kas apdzīvoja agrāko Krievijas impēriju, izceļas ar lielāku kulturalumu. Tā ka pašreiz pretendēt uz to, lai programā dolu pabeigta procesa izteiksmi, būtu vislielākā kļūda. Tas līdzinātos tam. ja mēs programā pašreiz izvirzītu vispasaules tautas saimniecības padomi. Bet faktiski pie šā kroplā vārda ,,sovnarchoz“ (tautas saimniecības padome) mēs paši vēl neesam pratuši pierast, un ar ārzemniekiem, stāsta, atgadoties, ka viņi izziņu grāmatā meklējot, vai nav tāda stacija. (Smiekli.) Šos vārdus mēs nevaram dekretēt visai pasaulei.

Mūsu programai, lai tā būtu starptautiska, jāņem vērā tie šķiriskie momenti, kuri ekonomiski ir raksturīgi visām zemēm. Visām zemēm raksturīgs ir tas, ka kapitālisms ļoti daudzos apvidos vēl attīstās. Tas ir pareizi visai Āzijai, visām tām zemēm, kuras pāriet uz buržuāzisko demokrātiju, tas ir pareizi daudzām Krievijas daļām. Lūk, b. lli-kovs, kurš saimniecības laukā faktus zina ļoti labi, pastāstīja mums par jauno buržuāziju, kura pie mums pastāv. Tas ir taisnība. Tā rodas ne tikai no mūsu padomju kalpotājiem — niecīgā veidā tā var rasties arī no turienes, -tā rodas no zemniecības un mājrūpnieku vidus, kuri atbrīvoti no kapitālistisko banku jūga un tagad atgriezti no dzelzceļa transporta. Tas ir fakts. Kādā veidā tad jūs gribat šo faktu noklusēt? Ar to jūs tikai apmierināt savas ilūzijas vai ienesat nepietiekami pārdomātu grāmatu īstenībā, kura ir daudz sarežģītāka. Tā mums rāda, ka pat Krievijā kapitālistiskā preču saimniecība dzīvo, darbojas, attīstās, radii buržuāziju tāpat kā ikkatrā kapitālistiskā sabiedrībā.

Biedrs Rikovs teica: ,,.\Iēs cīnāmies pret buržuāziju, kura rodas pie mums tāpēc, ka zemnieku saimniecība pagaidām vēl nav izzudusi, bet šī saimniecība rada buržuāziju un kapitālismu^1*. Mums nav par to precizu datu, bet nav apšaubāms, ka tas notiek. Padomju republika visā pasaulē pagaidām pastāv tikai bijušās Krievijas impērijas robežās. Vairākās zemēs tā aug un attīstās, bet nevienā cilā zemē tās vēl nav. Tāpēc pretendēt savā programā uz to, līdz kam inēs vēl neesam nonākuši, tā ir fantazija, tā ir vēlēšanās izlēkt no nepatīkamās īstenības, kura rāda, ka sociālistiskās republikas radību mokas citās zemēs neapšaubāmi ir grūtākas nekā tas, ko pārdzīvojām mēs. Mums tas izdevās viegli, jo 1917. g. 27. oktobrī mēs pasludinājām par likumu to, ko zemnieki prasīja eseru rezolūcijās. Tā nav nevienā zemē. Šveices biedrs un vācu biedrs norādīja uz to, ka zemnieki Šveicē esot apbruņojušies pret streikotājiem kā vēl nekad un ka Vācijā uz laukiem neesot manāma nekāda brīvāka vēsma attiecībā uz laukstrādnieku un sīkzemnieku Padomju nodibināšanos. Pie mums pēc revolūcijas pirmajiem mēnešiem zemnieku deputātu Padomes aptvēra gandrīz visu zemi. Mēs, atpalikusī zeme, tās radījām. Te izvirzās milzīga problēma, kuru kapitālistiskās tautas vēl nav atrisinājušas. Bet kas tad mēs esam par priekšzīmīgu kapitālistisku nāciju? Līdz 1917. gadam pie mums vēl bi ja dzimtbūšanas atliekas. Bet neviena kapitālistiski veidota

" 29. si;j.

nācijā vēl nav parādījusi, kā šis jautājums praktiski tiek atrisināts. Mēs ieguvām varu izņēmuma apstākļos, kad carisma jūgs piespieda ar lielu aizrautību izdarīt radikālu un strauju pārmaiņu, un mēs pratām šajos izņēmuma apstākļos dažus mēnešus balstīties uz visu zemniecību visumā. Tas ir vēsturisks fakts. Mēs ne mazāk kā līdz 1918. gada vasarai, līdz trūcīgo zemnieku komiteju dibināšanai, turējāmies kā vara, jo balstījāmies uz visu zemniecību visumā. Nevienā kapitālistiskā zemē tas nav iespējams. Lūk, šo galveno ekonomisko faktu jūs aizmirstat, kad runājat par visas programas radikālu pārveidošanu. Bez tā jūsu programa nebalstīsies uz zinātniska pamata.

Mūsu pienākums ir pamatoties uz to marksistisko tēzi, kuru visi atzīst, ka programai jābūt veidotai uz zinātniska pamata. Tai jāizskaidro masām, kā izcēlusies komunistiskā revolūcija, kāpēc tā ir neizbēgama, kāda ir tās nozīme, tās būtība, tās spēks, kas tai jāatrisina. Mūsu programai jābūt kopsavilkumam aģitācijai, tādam pašam kopsavilkumam, kādas bijušas visas programas, kāda bija, piemēram, Erfurtes programa^34. Katrā šīs programas paragrafā bija simtiem tūkstoši aģitatoru runu un rakstu. Mūsu programā katrs paragrafs ir tas, kas jāzina, jāapgūst un jāsaprot katram darba cilvēkam, .la viņš nesaprot, kas ir kapitālisms, ja viņš nesaprot, ka sīkzemniecība un mājrūpniecība nenovēršami un obligāti pastāvīgi rada šo kapitālismu, — ja viņš to nesaprot, tad, kaut arī viņš simtreiz pasludinātu sevi par komunistu un dižotos ar visradikālāko komunismu, šim komunismam ir graša vērtība. Mēs augstu vērtējam komunismu tikai tad, kad 1as ir ekonomiski pamatots.

Sociālistiskā revolūcija ļoti daudz ko grozīs pat dažās attīstītākajās zemēs. Kapitālistiskais ražošanas veids joprojām pastāv visā pasaulē, bieži vien saglabājot savas mazāk attīstītās formas, kaut gan imperialisms ir sakopojis un sakoncentrējis finanču kapitālu. Nevienā visattīstītākajā zemē nevar atrast kapitālismu vienīgi tā vispilnīgākajā formā. Nekā tamlīdzīga nav pat Vācijā. Kad mēs vācām materiālu sakarā ar mūsu konkrētajiem uzdevumiem. tad biedrs, kas pārzina Centrālo statistikas biroju.

paziņoja, ka vācu zemnieks Vācijā noslēpis no pārtikas orgāniem 40^9/o savu kartupeļu pārpalikumu. Kapitālistiskā valsti, kur kapitālisms atrodas visā savā attīstībā, joprojām pastāv zemnieku sīksaimniecības ar sīku brīvu pārdošanu, ar sīku spekulāciju. Tādus laktus nedrīkst aizmirst. Vai starp trīssimt tūkstoš partijas biedriem, kuri šeit pārstāvēti, daudz atradīsies tādu cilvēku, kas pilnīgi orientējas šai jautājumā? Smieklīga iedomība — domāt, ka, tā kā mums, kam bija laime rakstīt projektu, viss tas ir zināms, tad arī komunistu lielākā daļa visu to ir izpratusi. Nē, viņiem ir vajadzīgas šīs elementārās zināšanas, viņiem tās vajadzīgas simtreiz vairāk nekā mums, jo komunisms nevar būt pie cilvēkiem, kuri nav apguvuši, nav panākuši izskaidrojumu, kas ir komunisms un kas ir preču saimniecība. Mēs katru dienu, katrā praktiskās saimnieciskās, pārtikas, zemkopības politikas jautājumā vai politikas jautājumā, kas skar TSAP, saduramies ar šiem sīkās preču saimniecības faktiem. Bet par to programā it kā nevajagot runāt! Ja mēs tā būtu darījuši, mēs bulu tikai parādījuši, ka mēs neprotam šo jautājumu atrisināt, ka revolūcijas panākumi mūsu zemē izskaidrojami ar izņēmuma apstākļiem.

Pie mums brauc biedri no Vācijas, lai noskaidrotu sev sociālistiskās iekārtas formas. Un mums jārīkojas tā, lai ārzemju biedriem pierādītu savu spēku, lai viņi redzētu, ka savā revolūcijā mēs it nemaz neizejam no īstenības ietvariem, lai dotu viņiem materiālu, kas viņiem būs neatspēkojams. Bfllu smieklīgi iztēlot mūsu revolūciju par kaut kādu ideālu visām zemēm, iedomāties, ka tā izdarījusi daudzus ģeniālus atklājumus un ievedusi daudzus sociālistiskus jauninājumus. Es ne no viena neesmu to dzirdējis un apgalvoju, ka ne no viena mēs to nedzirdēsim. Mums ir praktiska pieredze pirmo pasākumu realizēšanā, iznīcinot kapitālismu zemē, kur ir īpašas proletariāta un zemniecības attiecības. Vairāk nekā nav. Ja mēs izliksimies par vardi, tusnīsim un piepūtīsimies, tad tas būs apsmiekls visā pasaulē, mēs būsim vienkārši lielībnieki.

Mēs uz marksistiskās programas pamatiem izaudzinājām proletariāta partiju, un tāpat jāizaudzina tie desmiti miljoni darba ļaužu, kuri mums ir. Mēs esam sapulcējušies šeit kā idejiskie vadītāji, un mums jāsaka masām: „Mēs izaudzinājām proletariātu, un mēs vienmēr un vispirms esam pamatojušies uz precīzu ekonomisku analizi“. Tas nav manifesta uzdevums. "1 Internacionāles manifests — tas ir aicinājums, tā ir proklamācija, tā. ir uzmanības pievēršana tam, kas stāv mūsu priekšā, tā ir apelacija pie masu jūtām. Papūlieties zinātniski pierādīt, ka jums ir ekonomiskā bāze un ka jūs neceļat uz smiltīm. Ja jūs to nevarat izdarīt, neuzņemieties sastādīt programu. Bet, lai to izdarītu, mums jārikojas ne cilādi, kā no jauna jāskata cauri tas, ko mēs esam pārdzīvojuši 15 gados. Ja pirms 15 gadiem mēs teicām, ka ejam uz gaidāmo sociālo revolūciju, bet tagad esam pie tās nonākuši, vai tad tiešām tas mūs vājina? Tas mūs nostiprina, padara spēcīgākus. Visa būtība ir tā, ka kapitālisms pāriet imperiālismā, bet imperialisms noved pie sociālistiskās revolūcijas sākšanās. Tas ir garlaicīgi un gari, un neviena kapitālistiskā zeme vēl nav izgājusi šo procesu. Bet programā nepieciešams šo procesu atzīmēt.

Lūk, kāpēc teorētiskie iebildumi, kuri te tika celli, neiztur ne mazāko kritiku. Es nešaubos, — ja uz trīs četrām stundām dienā nosēdinātu pie darba 10—20 literatus, kuriem ir pieredze savu domu izteikšanā, tad mēneša laikā viņi programu sarakstītu labāk, viengabalaināk. Bet prasīt, lai tas liktu izdarīts vienā divās dienās, kā teica b. Pod-beļskis, ir smieklīgi. Mēs strādājām nevis vienu divas dienas un pat ne divas nedēļas. Atkārtoju, ja varētu uz vienu mēnesi ievēlēt 30 cilvēku lielu komisiju un nosēdināt to pie darba dažas stundas dienā un lai netraucētu telefona zvani, tad, bez šaubām, viņi dotu piecreiz labāku programu. Bet lielas būtību te neviens neapstrīdēja. Pro-grama, kas nerunās par preču saimniecības un kapitālisma pamatiem, nebūs marksistiska, internacionāla programu. Lai būtu internacionālu, tai nepietiek pasludināt vispasaules Padomju republiku vai nāciju atcelšanu, kā pasludināja b. Pjatakovs: nekādas nācijās nav vajadzīgas, bet ir vajadzīga visu proletāriešu apvienošanās. Protams, tā ir lieliska lieta un tas būs, tikai pavisam citā komunistiskās attīstības stadijā. Biedrs Pjatakovs ar redzamu pārākumu saka: „Jūs bijāt atpalikuši 1017. gadā. un jūs esat pavirzījušies uz priekšu tagad“. Mēs pavirzījāmies uz priekšu tad, kad ielikām programā to, kas sāka atbilst īstenībai. Kad mēs pateicām, ka nācijās virzās no buržuāziskās demokrātijās uz proletariāta varu, mēs pateicām to, kas ir, bet 1917. gadā tas bija tas, kas jums bija vēlams.

Kad mums ar sparlakiešiem būs tā pilnīgā biedriskā uzticība, kas vajadzīga vienotam komunismam, tā biedriskā uzticība, kas rodas ar katru dienu un pēc dažiem mēnešiem varbūt būs izveidojusies, tad tā tiks parādīta programā. Bet pagaidām tās vēl nav, pasludināt to — nozīmē vilkt viņus klāt tam, ko viņi ar savu pieredzi vēl nav sasnieguši. Mēs sakām, ka padomju tips ir ieguvis internacionālu nozīmi. Biedrs Bucharins norādīja uz angļu fabriku vecāko komitejām. Tas nav gluži tas, kas Padomes. Tās aug, bet tās vēl ir dīglī. Kad tās parādīsies dienas gaismā, tad mēs „paskatīsimies*4. Bet teikt, ka mēs angļu strādniekiem dāvinām krievu Padomes, — tas neiztur ne mazāko kritiku.

Tālāk man jāpakavējas pie jautājuma par nāciju pašnoteikšanos. Šis jautājums mūsu kritikā ieguvis pārspīlētu nozīmi. Te mūsu kritikas nespēks izpaudies tādā ziņā, ka tāds jautājums, kuram programas vispārējā uzbūvē, pro-gramas prasību kopsumā ir būtībā ļoti mazsvarīga nozīme, — ka šis jautājums mūsu kritikā ir ieguvis speciālu nozīmi.

Kad b. Pjatakovs runāja, es brīnījos, kas las ir: prātošana par programu vai divu organizācijas biroju strīds. Kad b. Pjatakovs teica, ka ukraiņu komunisti rīkojoties saskaņā ar KK(b)P CK direktivām, es nesapratu, kādā tonī viņš runāja. Vai nožēlošanas tonī? Es neturu b. Pjalakovu aizdomās par to, bet viņa runas jēga bija tāda: kam gan vajadzīgas visas šīs pašnoteikšanās, kad Maskavā ir lieliska Centrālā Komiteja! Tas ir bērnišķīgs viedoklis. Ukrainu no Krievijas bija atdalījuši izņēmuma apstākļi, un nacionālā kustība tur nav laidusi dziļas saknes. Ciktāl tā izpaudās, vācieši to likvidēja. Tas ir fakts, bet izņēmuma fakts. Tur pat ar valodu ir tāds stāvoklis, ka nav zināms: vai ukraiņu valoda ir vai nav masu valoda? Cilu nāciju darba ļaužu masas bija pārņēmusi neuzticība pret lielkrieviem kā pret kulaku un apspiedēju nāciju. Tas ir fakts. Man stāstīja somu pārstāvis, ka somu buržuāzijā, kura neieredzēja lielkrievus, atskanot balsis: „Izrādījies, ka vācieši ir lielāks zvērs, Anlante — lielāks zvērs, dodiet labāk boļševikus”. Lūk, milzīgā uzvara, kādu mēs nacionālajā jautājumā esam guvuši pār somu buržuāziju. Tas it nemaz netraucēs mūs cīnīties pret to kā pret šķiras pretinieku, izvēloties šim nolūkam piemērotus līdzekļus. Padomju republikai, kas nodibinājusies tajā zemē, kuras carisms apspieda Somiju, jāpasaka, ka tā cienī nāciju neatkarības tiesības. Ar Somijas sarkano valdību, kas pastāvēja īsu laiku, mēs noslēdzām līgumu, zināmā mērā teritoriāli piekāpāmies, par ko es esmu dzirdējis ne mazumu tīri šovinistisku iebildumu: „Tur, sak, ir labas zvejas vietas, bel jūs tās atdevāt”. Tie ir tādi iebildumi, par kuriem es teicu: paskrāpē dažu labu komunistu — un atradīsi lielkrievn šovinistu.

Man šķiet, ka šis piemērs ar Somiju, kā arī ar baškiriem, rāda, ka nacionālajā jautājumā nedrīkst tā spriest, ka par katru cenu vajadzīga saimnieciskā vienība. Protams, vajadzīga! Bet mums jācenšas to panākt ar propagandu, aģitāciju, brīvprātīgu savienību. Baškiri neuzticas liel-krieviem, jo lielkrievi ir kulturālāki un savu kulturalumu izmantoja, lai baškirus aplaupītu. Tāpēc šajās nomalēs lielkrievn vārds baškiriem nozīmē „apspiedējs”, „blēdis”. Ar to jārēķinās, pret to jācīnās. Bet tas taču ir ilgstošs darbs. To taču nevar novērst ne ar kādu dekrētu. Šai lietā mums jābūt ļoti uzmanīgiem. Sevišķi uzmanīgai jābūt tādai nacijai kā lielkrievu nācijā, kura visās citās nācijās ir radījusi pret sevi ārkārtīgu naidu, un tikai tagad mēs esam iemācījušies to izlabot, un arī vēl slikti. Mums ir, piemēram. Izglītības komisariātā vai ap to, komunisti, kuri saka: vienota skola, tāpēc neuzdrošinieties mācīt citā valodā kā vienīgi krievu valodā! Pēc manām domām, tāds komunists ir lielkrievu šovinists. Tas sēž daudzos no mums, un pret lo jācīnās.

Lūk, kāpēc mums jāsaka citām nācijām, ka mēs līdz galam esam inlernacionalisti un tiecamies pēc visu nāciju strādnieku un zemnieku brīvprātīgas savienības. Tas nemaz neizslēdz karus. Karš ir cits jautājums, kas izriet no imperiālismā būtības. .la mēs karojam pret Vilsonu, bet

Vilsons mazu nāciju pārvērš par savu ieroci, mēs sakām: mēs cīnāmies pret šo ieroci. Mēs nekad neesam pret to izteikušies. Mēs nekad neesam teikuši, ka sociālistiskā republika var pastāvēt bez militārā spēka. Zināmos apstākļos karš var būt nepieciešams. Bet pašlaik jautājumā par nāciju pašnoteikšanos lietas būtība ir tāda, ka dažādas nācijās iet vienādu vēsturisku ceļu, bet augstākā mērā dažādiem līkločiem un takām un ka kulturālākās nācijās neapšaubāmi iet citādi nekā mazāk kulturālās. Somija gāja citādi. Vācija iet citādi. Biedram Pjatakovam ir tūkstošreiz taisnība, ka mums nepieciešama vienotība.CBet par to jācīnās ar propagandu, ar partijas ietekmi, ar vu?~ notu arodbiedrību dibināšanu. Tomēr arī šeit nedrīkst rīkoties pēc viena šablona. Ja mēs iznīcinātu šo punktu vai rediģētu to citādi, mēs nacionālo jautājumu programā svītrotu. To varētu izdarīt, ja cilvēki būtu bez nacionālām īpatnībām. Bet lādu cilvēku nav, un citādi mēs nekādi nevaram uzcelt sociālistisko sabiedrību.

Es domāju, biedri, ka šeit iesniegto programu vajag ņemt par pamatu, nodot komisijai, papildinot to ar opo-zicijas pārstāvjiem vai, pareizāk, ar biedriem, kuri šeit iesniedza lietišķus priekšlikumus, un no šīs komisijas saņemt: 1) minētos projekta labojumus un 2) tos teorētiskos iebildumus, attiecībā uz kuriem vienošanās nevar būt. Es domāju, ka tā būs pati lietišķākā jautājuma nostādne, kura visātrāk dos mums pareizu atrisinājumu. (Aplausi.)

APSVEIKUMA RADIOTELEGRAMA KONGRESA VARDA

UNGĀRIJAS PADOMJU REPUBLIKAS VALDĪBAI” 22. MARTA

Ungārijas Padomju republikas Valdībai Budapeštā

Krievijas komunistiskās partijas Vīli kongress sūta kvēlu sveicienu Ungārijas Padomju republikai. Mūsu kongress ir pārliecināts, ka nav tālu tas laiks, kad visā pasaulē uzvarēs komunisms. Krievijas strādnieku šķira visiem spēkiem steidzas jums palīgā. Visas pasaules proletariats ar sasprindzinātu uzmanību seko jūsu tālākajai cīņai un neļaus imperiālistiem pacelt roku pret jauno Padomju republiku.

Lai dzīvo starptautiskā komunistiskā republika!

Iespiests pēc avīzes teksta Tulkots no unoaru valodas

Iespiests 1919. o. 25. martā unoaru valodā avīzes „Nēpszava” 71. nr-ā Krievu valodā pirmoreiz publicēts

№7. o.

6

REFERĀTS PAR DARBU UZ LAUKIEM 23. MARTA

(Ilgi aplausi.) Biedri, man jāatvainojas, ka man neizdevās būt klāt visās tās sekcijas sēdēs, kuru kongress ievēlēja jautājumā par darbu uz laukiem '6. Tāpēc papildinājums būs to biedru runas, kuri piedalījās šai sekcijā no paša tās darbības sākuma. Sekcija galu galā. izstrādāja tezes, kuras tika nodotas komisijā un kuras jums paziņos. Es gribētu pakavēties pie jautājuma vispārējās nozīmes, kā tas nostājies mūsu priekšā sekcijas darba rezultātā un kā tas, pēc mana ieskata, tagad nostājies visumā partijas priekšā.

Biedri, gluži dabiski, ka proletāriskās xevolucijas attīstībā mums jāizvirza pirmajā vielā te viens, te otrs no vissarežģītākajiem un svarīgākajiem sabiedriskās dzīves jautājumiem. Pilnīgi dabiski, ka apvērsumā, kas skar un nevar neskart visdziļākos dzīves pamatus, visplašākās iedzīvotāju masas, — neviena partija, neviena pat masām vistuvākā valdība absoluli nav spējīga aptvert uzreiz visas dzīves puses. Un, ja pašlaik mums jāapstājas pie jautājuma par darbu uz laukiem un no šī jautājuma sevišķi jāizceļ vidējās zemniecības stāvoklis, tad no proletāriskās revolūcijas attīstības viedokļa vispār te nevar būt nekā dīvaina un nenormālā. Saprotams, ka proletāriskai revolūcijai bija jāiesāk ar pamata!liecībām starp divām naidīgām šķirām, slarp proletariātu un buržuāziju. Pamatuzdevums bija — nodot varu strādnieku šķiras rokās, nodrošināt viņas diktatūru, nogāzt buržuāziju un atņemt tai tos viņas varas ekonomiskos avotus, kas neapšaubāmi ir traucēklis ikvienas sociālistiskās, celtniecības darbā vispār. Visi mēs, tā kā mēs zinām marksismu, nekad neesam šaubījušies par to patiesību, ka izšķiroša nozīme kapitālistiskā sabiedrībā pēc pašas šīs sabiedrības ekonomiskas uzbūves var būt vai nu proletariātam, vai buržuāzijai, Tagad mēs redzam daudzus bijušos marksistus, — piemēram, no meņševiku nometnes, — kas apgalvo, it kā proletariāta izšķirošās cīņas periodā pret buržuāziju varētu valdīt demokrātijā vispārJ Tā runā meņševiki, kas pilnīgi sadziedājušies ar eseriem. It kā tā nebūtu pati buržuāzijā, kas rada vai atceļ demokrātiju, skatoties pēc tā, kas tai izdevīgāk! Bet, ja tā, tad saasinātas cīņas laikā starp buržuāziju un proletariātu nevar būt nekādas runas par "demokrātiju vispār. Jāpabrīnās tikai, cik ātri šie marksisti vai it kā marksisti, — piemēram, mūsu meņševiki, — cik ātri viņi sevi atmasko, cik ātri parādās uz āru viņu īstā daba, sīkburžuazisku demokrātu daba.

Markss visu mūžu visvairāk cīnījās pret sīkburžuaziskās demokrātijās un buržuāziskā demokrātismā ilūzijām. Markss visvairāk izsmēja tukšos vārdus par brīvību un vienlīdzību, kad tie masko strādnieku brīvību nomirt badā, vai arī cilvēka, kas pārdod savu darba spēku, vienlīdzību ar buržuju, kurš it kā brīvajā tirgū brīvi un ar vienlīdzīgām tiesībām pērk viņa darbu, u. tml. Markss to noskaidroja visos savos ekonomiskajos darbos. Var teikt, ka viss Marksa „Kapitāls" veltīts tās patiesības noskaidrošanai, ka kapitālistiskās sabiedrības pamatspēki ir un var būt tikai buržuāzijā un proletariats: — buržuāzijā kā šīs kapitālistiskās sabiedrības cēlēja, kā tās vadītāja, kā tās dzinējspēks, — proletariats kā tās» kapracis, kā vienīgais spēks, kas spējīgs to nomainīt. Diezin vai atradīsies kaut viena nodaļa vienalga kādā Marksa sacerējumā, kas nebūtu tam veltīta. Var teikt, ka visas pasaules sociālisti II Internacionālē neskaitāmas reizes zvērējuši un dievojušies strādnieku priekšā, ka viņi šo patiesību saprotot. Bet, kad lieta nonāca līdz īstai un turklāt izšķirošai cīņai starp proletariātu un buržuāziju par varu, tad mēs ieraudzījām, ka mūsu meņševiki un eseri, kā arī veco sociālistisko partiju vadoņi visā pasaulē, šo patiesību aizmirsuši un sākuši tīri mechaniski atkārtot filistriskās Frāzes par demokrātismu vispār.

Pic mums dažreiz mēģina piešķirt šiem vārdiem kaut ko it kā „stiprāku", kad saka: „Demokrātijās diktatūra". Tas jau ir pilnīgs absurds. Mēs no vēstures ļoti labi zinām, ka demokrātiskās buržuāzijas diktatūra nenozīmēja neko citu kā vien izrēķināšanos ar sacēlušamies strādniekiem. Tā tas bijis, sākot ar 1848. g., — katrā ziņā ne vēlāk, bet atsevišķus piemērus var atrast arī agrāk. Vēsture mums rāda, ka taisni buržuāziskajā demokrātijā plaši un brīvi izvēršas visasākā cīņa starp proletariātu un buržuāziju. Mums nācās praksē pārliecināties, ka šī patiesība ir pareiza. Un, ja Padomju valdības soļi kopš 1917. g. oktobra izcēlās ar stingrību visos principiālajos jautājumos, tad tas ir taisni tāpēc, ka mēs no šīs patiesības nekad neesam atkāpušies, nekad to neesam aizmirsuši. Tikai vienas šķiras — proletariāta — diktatūra var izšķirt jautājumu par cīņu pret buržuāziju kundzības dēļ. Buržuāziju uzvarēt var tikai- proletariala diktntnrn. Buržuāziju gāzt var tikai proletariats. Vest sev līdzi masas pret buržuāziju var tikai proletariats____)

No tā tomēr nekādā gadījumā nav secināms, — tā britu visdziļākā kļūda, — ka arī tājākajā komunisma celtniecībā, kad btiržuazjjaiau nogāzta, kad potitiska~vāra jau~proje-tariata rokās, — it kā arī tālāk mēs varētu iztikt bez vidējo, starpelemeņtu līdzdalības. „

Dabiski, ka revolūcijas — proletāriskās revolūcijas sākumā visa tās darbinieku uzmanība vērsta uz galveno, kardinālo: uz proletariāta kundzību un šīs kundzības nodrošināšanu ar uzvaru pār buržuāziju, — nodrošināšanu, lai buržuāzijā nevarētu atkal atgriezties pie varas. >Mēs ļoti labi zinām, ka buržuāzijas rokās līdz šim laikam paliek priekšrocības, kas saistās ar tās bagātībām citās zemēs vai kas pastāv, reizēm pat pie mums, naudas bagātībā. Mēs labi zinām, ka ir sociālie elementi, kuriem ir lielāka pieredze nekā proletāriešiem un kuri buržuāzijai palīdz. Mēs labi zinām, ka buržuāzijā nav atmetusi domu atgūt savu varu, nav pārtraukusi mēģinājumus atjaunot savu kundzību.

Bet tas vēl ne tuvu nav viss. Buržuāzijā, kas visvairāk izvirza principu: „Kur labi, tur tēvija", buržuāzijā, kas naudas ziņā vienmēr bijusi internacionāla, — buržuāzijā pasaules mērogā patlaban vēl ir par mums stiprāka. Viņas kundzība strauji sabrūk, viņa redz tādus piemērus kā ungāru revolūciju, — par kuru mums bija laime vakar juras paziņot un par kuru šodien nāk apstiprinošas ziņas, — viņa jau sāk saprast, ka viņas kundzība ļogās. Viņai nepaliek rīcības brīvības. Bet pašlaik, ja ņem vērā materiālos līdzekļus vispasaules mērogā, nevar neatzīt, ka materiāli buržuāzijā tagad vēl ir par mums stiprāka.

Lūk, tāpēc deviņas desmitdaļas mūsu uzmanības, mūsu praktiskās darbības bija veltītas un tām bija jābūt veltītām šim pamatjautājumam — buržuāzijas gāšanai, proletariāta varas nostiprināšanai, jebkādu buržuāzijas varas atjaunošanas iespēju likvidēšanai. Tas ir pilnīgi dabiski, likumīgi, nenovēršami, un šai ziņā ļoti daudz kas sekmīgi paveikts.

Bet tagad mums dienas kārtībā jāizvirza jautājums par ciliem slāņiem. Mums vajag, — tas bija mūsu vispārējs secinājums agrarajā sekcijā, un ar to, mēs esam pārlieci-nāli, būs vienis prātis visi partijas darbinieki, tāpēc ka mēs tikai rezumējām viņu novērojumu pieredzi, — mums vajag izvirzīt visā apjomā iautdiuuuL^jjar vidējo zenmie-cibu. ,

Protams, atradīsies cilvēki, kas nevis pārdomās mūsu revolūcijas gailu, nevis pārdomās, kādi uzdevumi pašlaik mums veicami, bet izmantos katru Padomju varas soli tāda lipa ņirgām un kritikai, kādu mēs novērojam pie meņševiku un labējo eseru kungiem. Tie ir cilvēki, kas līdz šim laikam nav sapratuši, ka viņiem jāizvēlas starp mums un buržuāzijas diktatūru. Attiecībā uz viņiem mēs esam parādījuši daudz pacietības un pat labsirdības, mēs vēlreiz dosim viņiem iespēju izbaudīt šo mūsu labsirdību, bet netālā nākotnē mēs šai pacietībai un labsirdībai darīsim galu, un, ja viņi neizšķirsies, mēs gluži nopietni liksim viņiem priekšā doties pie Kolčaka. (Aplausi.) Mēs negaidām no šiem cilvēkiem sevišķi izcilas garaspējas. (Smiekli.) Bet varētu gaidīt, ka viņi, paši izbaudījuši Kolčaka zvērības, sapratīs, ka mums ir tiesības prasīt no viņiem, lai tie izšķirtos starp mums un Kolčaku. Ja pirmajos mēnešos pēc Oktobra daudzi naivi cilvēki bija lādi muļķi, ka domāja, ka proletariat diktatūra ir kaut kas pārejošs, nejaušs, tad tagad pat meņševikiem un eseriem būtu jāsaprot, ka ir kaut kas likumsakarīgs tai cīņā, kas notiek zem visas starptautiskās buržuāzijas spiediena.

(Faktiski radušies tikai divi spēki: buržuāzijas diktatūra un proletariāta diktatūra, i Kas to nav izlasījis Marksa rakstos, kas to nav izlasījis visu lielo sociālistu rakstos, — tas nekad socialists nav bijis, nekā no sociālismā nav sapratis, bet tikai saucies par sociālistu. Šiem cilvēkiem mēs dodam īsu laiku pārdomām un prasām, lai viņi šo jautājumu izšķirtu. Es ieminējos par viņiem tāpēc, ka tagad viņi runā vai runās: „Boļševiki izvirzījuši jautājumu par vidējo zemniecību, grib koķetēt ar to“. Es ļoti labi zinu, ka šāda veida un vēl daudz ļaunāka argumentācija atrod plašu vietu meņševistiskā presē. Mēs to atmetam, mēs nekad nepiešķiram nozīmi mūsu pretinieku pļāpāšanai. Cilvēki, kas līdz šim laikam spējīgi laipot starp buržuāziju un proletariātu, var sacīt, ko grib. Mēs ejam savu ceļu.

Mūsu ceļu nosaka vispirms šķiru spēku apsvērums. Kapitālistiskā sabiedrībā attīstās cīņa starp buržuāziju un proletariātu. Kamēr šī cīņa vēl nav pabeigta, mēs koncentrēsim pastiprinātu uzmanību uz to, lai novestu šo cīņu līdz galam. Tā vēl nav novesta līdz galam. Šai cīņā jau daudz ko izdevies padarīt. Pašlaik starptautiskā buržuāzijā jau vairs nevar rīkoties ar brīvām rokām. Tam labākais pierādījums ir tas, ka notikusi ungāru proletāriskā revolūcija. Tāpēc skaidrs, ka mūsu celtniecība uz laukiem jau izgājusi no tiem ietvariem, kad viss bija pakļauts pamatprasībai — cīņai par varu.

Šī celtniecība izgājusi divas galvenās fazes. 1917. g. oktobrī mēs ņēmām varu kopā ar zemniecību visumā. Tā bija buržuāziskā revolūcija, ciktāl šķiru cīņa uz laukiem vēl nebija attīstījusies. Kā jau es teicu, tikai 1918. g. vasarā sākās īstā proletāriskā revolūcija uz laukiem. Ja mēs nebūtu spējuši veikt šo revolūciju, mūsu darbs nebūtu bijis pilnīgs. Pirmais posms bija varas saņemšana pilsētā, pārvaldes padomju formas nodibināšana. Otrais posms bija tas, kas visiem sociālistiem ir galvenais, bez kā sociālisti nav sociālisti: proletārisko un pusproletarisko elementu izdalīšana uz laukiem, viņu saliedēšana ar pilsētas proletariātu cīņai pret buržuāziju uz laukiem. Arī šis posms pamatvilcienos ir pabeigts. Tās organizācijas, kuras mēs sākumā šim nolūkam radījām, trūcīgo zemnieku komitejas, bija tiktāl nostiprinājušās, ka mēs atradām par iespējamu tās aizstāt ar pareizi ievēlētām Padomēm, t. i., reorganizēt lauku Padomes tā, lai tās kļūtu par šķiras kundzības orgāniem, par proletāriskās varas orgāniem uz laukiem. Tādi pasākumi kā likums par sociālistisko zemes ierīcību un par pārejas pasākumiem uz sociālistisko zemkopību, - -kuru ne visai sen pieņēma Centrālā Izpildu Komiteja un kurš visiem, protams, ir zināms, — rezumē pārdzīvoto no mūsu proletāriskās revolūcijas viedokļa.

Galveno, kas ir proletāriskās revolūcijas pirmais un pamata uzdevums, mēs esam veikuši. Un taisni tāpēc, ka mēs to esam veikuši, — kārta pienākusi sarežģītākam uzdevumam: attiecībām pret vidējo zemniecību. Kas domā, ka šī uzdevuma izvirzīšana ir kaut kas līdzīgs mūsu varas rakstura vājināšanai, proletariāta diktatūras vājināšanai, mūsu pamatpolitikas grozīšanai, kaut vai daļējai, kaut vai gluži niecīgai grozīšanai, — tas absolūti nesaprot proletariāta uzdevumus, komunistiskā apvērsuma uzdevumus. Esmu pārliecināts, ka tādi cilvēki mūsu partijā neatradīsies. Gribēju tikai brīdināt biedrus no tiem cilvēkiem, kas atradīsies ārpus strādnieku partijas un runās tā nevis tāpēc, ka tas izrietētu no kaut kāda pasaules uzskata, bet vienkārši tādēļ, lai kaitētu mūsu lietai un palīdzētu baltgvardiem, — vienkāršāk runājot, lai uzkūdītu mums vidējo zemnieku, kas vienmēr ir svārstījies, nevar nesvārstīties un vēl diezgan ilgi svārstīsies. Lai uzkūdītu to mums, viņi teiks: „Skatieties, viņi koķetē ar jums! Tātad ņēmuši vērā jūsu sacelšanos, tātad sākuši svārstīties*1 utt., u. tml. Pret tādu aģitāciju visiem mūsu biedriem jābūt bruņotiem. Un es esmu pārliecināts, ka viņi būs bruņoti, ja mēs tagad panāksim šā jautājuma izlemšanu no šķiru cīņas viedokļa.

Pilnīgi skaidrs, ka šis pamatjautājums ir sarežģītāks uzdevums, bet ne mazāk svarīgs: kā precizi noteikt proletariāta attiecības pret vidējo zemniecību? Biedri, šis jautājums marksistiem nerada grūtības no teorētiskā viedokļa, kuru apguvis strādnieku milzīgais vairākums. Atgādināšu, piemēram, ka Kautska grāmatā par agraro jautājumu, kura sarakstīta vēl tai laikā, kad Kautskis pareizi iztirzāja

Marksa mācību un tika atzīts par neapstrīdamu autoritāti šai laukā, — šajā grāmatā par agraro jautājumu viņš saka par pāreju no kapitālisma uz sociālismu: sociālistiskās partijas uzdevums ir neitralizēt zemniecību, t. i., panākt to, lai zemnieks paliktu neitrāls cīņā starp proletariātu un buržuāziju, lai zemnieks nevarētu aktivi palīdzēt buržuāzijai pret mums.

Milzīgajā buržuāzijas kundzības periodā zemniecība atbalstīja tās varu, bija buržuāzijas pusē. Tas saprotams, ja ievēro buržuāzijas ekonomisko spēku un viņas kundzības politiskos līdzekļus. Mēs nevaram cerēt, ka vidējais zemnieks nekavējoties nostāsies mūsu pusē. Bet, ja mēs pareizi piekopsim politiku, tad šīs svārstības pēc kāda laika izbeigsies un zemnieks varēs nostāties mūsu pusē.

Jau Engelss, kas kopā ar Marksu lika pamatus zinātniskajam marksismam, t. i., mācībai, no kuras vadās mūsu partija pastāvīgi un sevišķi revolūcijas laikā, — jau Engelss noteica zemniecības iedalījumu sīkā, vidējā un lielzcnmie-cībā, un milzīgam vairākumam Eiropas zemju šis iedalījums arī tagad atbilst īstenībai. Engelss sacīja: „Varbūt pat Iiel-zemniecība ne visur būs jāapspiež ar varu“. Bet, ka mēs kādreiz varētu lietot vardarbību pret vidējo zemniecību (sīkā ir mūsu draugs), — par to neviens saprātīgs socialists nekad nav domājis. Tā sacīja Engelss 1894. g., gadu priekš savas nāves, kad dienas kārtībā izvirzījās agrarais jautājums ". Šis viedoklis mums rāda to patiesību, kuru reizēm aizmirst, bet par kuru teorijā mēs visi esam vienis prātis. Attiecībā uz muižniekiem un kapitālistiem mūsu uzdevums ir pilnīga ekspropriācijā. Bet attiecībā uz vidēja zemniecību nekādu vardarbību mēs nepieļaujam. Pat attiecībā uz bagāto zemniecību mēs nesakām ar tādu pašu noteiktību kā attiecībā uz buržuāziju: absolūta bagātās zemniecības un kulaku ekspropriācijā. Mūsu programā šī izšķirība ir ievērota. Mēs sakām: bagātās zemniecības pretestības apspiešana, tās kontrrevolucionaro tieksmju apspiešana. Tā nav pilnīga ekspropriācijā.

Pamatatšķirību, kas nosaka mūsu attiecības pret buržuāziju un vidējo zemniecību, — pilnīgu buržuāzijas ekspropriāciju, savienību ar vidējo zemniecību, kas neeksplualē citus, — šo pamatlīniju teorijā visi atzīst. Bet praksē šo

līniju ietur nekonsekventi, uz vietām vēl nav iemācījušies to ieturēt. Kad proletariats, nogāzis buržuāziju un nostiprinājis savu varu, no dažādām pusēm stājās pie jaunās sabiedrības veidošanas, jautājums par vidējo zemniecību izvirzījās pirmajā vietā. Neviens socialists pasaulē nav noliedzis to, ka zemkopības lielsaimniecību zemēs un zemkopības sīksainmiecību zemēs komunisma veidošana noliks dažādi. Tā ir pali elementārākā ābeces patiesība. No šīs patiesības izriet, ka samērā ar to, kā mēs tuvojamies komunistiskās celtniecības uzdevumiem, mūsu galvenajai uzmanībai jākoncentrējas zināmā mērā taisni uz vidējo zemniecību. *

Daudz kas atkarīgs no tā, kā mēs noteiksim savas attiecības pret vidējo zemniecību. Teorētiski šis jautājums ir atrisināts, bet mēs esam ļoti labi izjutuši, mēs zinām no pašu pieredzes starpību starp jautājuma teorētisko atrisināšanu un lēmuma praktisko realizēšanu. Mēs esam stingri Ņēmuši vērā šo starpību, kas tik raksturīga lielajai l'ranču revolūcijai, kad franču Konvents ar plašu žestu ķērās pie plašiem pasākumiem, bet to realizēšanai tam nebija vajadzīgā atbalsta, tas pat nezināja, uz kādu šķiru jābalstās, lai veiklu vienu vai otru pasākumu.

Mēs atrodamies neizmērojami laimīgākos apstākļos. Pateicoties veselam attīstības gadsimtam, mēs zinām, uz kādu šķiru mēs balstāmies. Bet mēs zinām arī to, ka praktiskā pieredze šai šķirai ir |oti ļoti nepietiekama. Galvenais strādnieku šķirai, strādnieku partijai bija skaidrs: gāzt buržuāzijas varu un dot varu strādniekiem. Bet kā to izdarīt? Visi atceras, arkādēm grūtībām, caur cik daudzām kļūdām mēs pārgājām no strādnieku kontroles uz strādnieku pārvaldi rūpniecībā. Bet tas taču bija darbs mūsu šķiras iekšienē, proletāriskās vides iekšienē, ar kuru mums vienmēr bijusi darīšana. Bet tagad mums jānosaka mūsu attiecības pret jaunu šķiru, pret to šķiru, kuru pilsētas strādnieks nepazīst. Ir nepieciešams noteikt attiecības pret šķiru, kam nav noteikta stabila stāvokļa. Proletariāta masa ir par sociālismu, buržuāzijas masa ir pret sociālismu, — noteikt attiecības starp šīm divām šķirām ir viegli. Bet, kad mēs pārejam pie tāda slāņa kā vidējā zemniecība, tad izrādās, ka tā ir (āda šķira, kas svārstās. Tas pa daļai ir īpašnieks, l>a daļai darba cilvēks. Viņš neekspluatē citus darba ļaužu pārstāvjus. Viņam gadu desmitiem bijis ar vislielākām pūlēm jāaizstāv savs stāvoklis, viņš pats pie sevis ir izjutis muižnieku un kapitālistu ekspluatāciju, viņš pārcietis visu, un tai pašā laikā viņš ir īpašnieks. Tāpēc mūsu attiecībās pret šo svārstīgo šķiru ir milzīgas grūtības. Pamatojoties uz mūsu vairāk nekā gadu ilgo pieredzi, uz mūsu vairāk nekā pusgadu ilgo proletārisko darbu uz laukiem, uz to, ka jau notikusi lauku šķiriskā noslāņošanās, — mums vairāk par visu šeit jāsargāsno steigas, no nemākulīga leoretiskuma, no pretenzijām uzskatīt par gatavu to, ko mēs izstrādājam, ko mēs vēl neesam izstrādājuši. Rezolūcijā, kuru jums liek priekšā sekcijas ievēlētā komisija un kuru jums nolasīs viens no nākošajiem runātājiem, jūs atradīsit pieliekamu brīdinājumu šai ziņā.

No ekonomiskā viedokļa ir skaidrs, ka mums jāiet vidējai zemniecībai palīgā. Teorētiski par to nav nekādu šaubu. Bet ar mūsu likumiem, ar mūsu kultūras līmeni, ar to, ka mums trūkst kulturālo un technisko spēku, kādus mēs varētu piedāvāt laukiem, un ar to nevarību, ar kādu mēs bieži pieejam laukiem, biedri ļoti bieži lieto piespiešanu un ar to samaitā visu lietu. Vēl vakar kāds biedrs man iedeva brošuriņu, kas saucas „Instrukcijas un noteikumi par partijas darba nostādīšanu Ņižņij-Novgorodas guberņā", KK (boļševiku) Partijas Ņižņij-Novgorodas Komitejas izdevums, — un šajā brošuriņā es lasu, piemēram, 41. Ipp.: „Dekrētam par ārkārtējo nodokli jāgulstas ar visu savu smagumu uz lauku kulaku, spekulantu pleciem un vispār uz zemniecības vidējo elementu"3S. Lūk, te var teikt, ka cilvēki „sapratuši"! Vai nu tā ir iespiedkļūda, — bet nav ciešams, ka tādas iespiedkļūdas pieļauj! Vai arī tas ir ātrs, sasteigts darbs, kas rāda, cik bīstama šai lielā katra steiga. Vai arī šeit — tas ir pats ļaunākais pieņēmums, ko es negribu pieļaut attiecībā uz Ņižņij-Novgorodas biedriem, —-vai arī šeit vienkārši ir neizpratne. Ļoti var būt, ka tā ir vienkārši nevērība.

Praksē notiek tādi gadījumi, kādu stāstīja kāds biedrs komisijā. Viņu apstājuši zemnieki, un katrs jautājis: „Nosaki, vai es esmu vidējais zemnieks vai ne? Man ir divi zirgi un viena govs. Man ir divas govis un viens zirgs" utt.

12 2'J. sej.

Un, lūk, šim aģitatoram, kas braukā pa visiem apriņķiem, nepieciešams tāds nekļūdīgs termometrs, lai varētu to ielikt zemniekam un pateikt, vai viņš ir vidējais zemnieks vai ne. Lai to varētu, jāzina visa šī zemnieka saimniecības vēsture, viņa attiecības pret zemākām un augstākām grupām, l>et to precizi zināt mēs nevaram.

Šeit vajadzīga liela praktiska māka, vietējo apstākļu pazīšana. Tās mums vēl nav. Nemaz nav kauns to atzīt, mums tas atklāti jāatzīst. Mēs nekad neesam bijuši utopisti un neesam iedomājušies, ka komunistisko sabiedrību mēs celsim ar tīru komunistu tīrām rokām, kuriem jādzimst un jātiek izaudzinātiem tīri komunistiskā sabiedrībā. Tās ir bērnu pasaciņas. Komunisms mums jāceļ no kapitālisma drupām, un to izdarīt var tikai tā šķira, kas norūdīta cīņā pret kapitālismu. Proletariats, — jūs to ļoti labi zināt, — nav brīvs no kapitālistiskās sabiedrības trūkumiem un vājībām. Viņš cīnās par sociālismu un līdz ar to cīnās pret saviem paša trūkumiem. Labākā, apzinīgākā proletariāta daļa, kas pilsētās gadu desmitiem vedusi drosmīgu cīņu, varēja šajā cīņā pārņemt visu pilsētas un galvaspilsētas dzīves kulturu un zināmā mērā to pārņēma. Jūs zināt, ka lauki pat attīstītākās zemēs bija nolemti tumsībai. Protams, kulturu uz laukiem mēs pacelsim, bet tam vajadzīgi gadi un atkal gadi. Lūk, ko pie mums biedri visur aizmirst, un, lūk, ko mums sevišķi uzskatāmi rāda katrs vārds, ko saka cilvēki uz vietām, ne šejienes inteliģenti, ne resoru cilvēki, — tos mēs daudz esam dzirdējuši, — bet cilvēki, kas praktiski novērojuši darbu uz laukiem. Lūk, šīs balsis mums bija sevišķi vērtīgas agrarajā sekcijā. Šīs balsis būs sevišķi vērtīgas tagad, — esmu par to pārliecināms, — visam partijas kongresam, jo tās ņemtas ne no grāmalām, ne no dekretiem, bet no pašas dzīves.

Tas viss mūs mudina strādāt tai ziņā, lai radītu vairāk skaidrības mūsu attiecībās pret vidējo zemniecību. Tas ir ļoti grūti, tāpēc ka šīs skaidrības nai> dzīvē. Šis jautājums ne tikai nav atrisināts, bet ir arī neatrisināms, ja to grib atrisināt uzreiz un tūliņ pat. Ir cilvēki, kas saka: „Nevajadzēja rakstīt tik daudz dekretu“, — un pārmet Padomju valdībai, ka tā ķērusies pie dekrētu rakstīšanas, nezinādama, kā los realizēt. Šie cilvēki būtībā nemana, kā lie noslīd pie baltgvardiem. Ja mēs gaidītu, ka, uzrakstot simts dekrētu, pārgrozīsies visa lauku dzīve, mēs būtu īsti idioti. Bet, ja mēs atteiktos dekrētos nospraust ceļu, mēs būtu sociālismā nodevēji. Šiem dekrētiem, ko praktiski nevarēja uzreiz un pilnīgi realizēt, bija liela loma propagandā. Ja agrākos laikos mēs propagandējām ar vispārējām patiesībām, tad tagad mēs propagandējam ar darbu. Arī tā ir propaganda, bet propaganda ar darbību tikai nevis kādu izlēcēju atsevišķas darbības nozīmē, par ko mēs daudz esam smēju šies anarehistu un vecā sociālismā laikos. Mūsu dekrēts ir aicinājums, bet ne aicinājums agrākajā garā: „Celieties, strādnieki, gāziet buržuāziju!“ Nē, tas ir aicinājums masām, aicinājums uz praktisku darbu. Dekreti ir instrukcijas, kas aicina uz masu praktisku darbu. Lūk, kas ir svarīgi. Lai arī šais dekrētos daudz kas ir nederīgs, daudz kas tāds, kas dzīvē neieviesīsies. Bet tajos ir materials praktiskam darbam, un dekreta uzdevums ir iemācīt praktiskus soļus tiem simtiem, tūkstošiem un miljoniem cilvēku, kas uzklausa Padomju varas balsi. Tā ir praktiskas darbības pārbaude sociālistiskā celtniecībā uz laukiem. Ja mēs tā skatīsimies, tad no mūsu likumu, dekretu un lēmumu sumas mēs iegūsim ārkārtīgi daudz. Mēs neuzskatīsim tos par absolūtiem lēmumiem, kurus vajag katrā ziņā tūliņ, uzreiz realizēt.

Vajag izvairīties no visa, kas varētu sekmēt praksē atsevišķas ļaunprātības. Pie mums šur lur ir ielīduši karjeristi, avantūristi, kuri dēvē sevi par komunistiem un mūs krāpj, kuri mums pielīduši tāpēc, ka komunisti tagad ir pie varas, lāpēc, ka godīgākie „dienesta" elementi nenāca strādāt pie mums savu atpalikušo ideju dēļ, bet karjeristiem nav nekādu ideju, nav nekāda godīguma. Šie cilvēki, kas cenšas tikai izkalpoties, uz vietām laiž darbā piespiešanu un domā, ka tas esot labi. Bet patiesībā tas dažreiz noved pie tā, ka zemnieki saka: „Lai dzīvo Padomju vara, bet nost ar komūniju!“ (t. i., komunismu). Tādi gadījumi nav izdomāti, bet ņemti no dzīvās dzīves, no biedru ziņojumiem no vietām. Mēs nedrīkstam aizmirst, kādu milzīgu ļaunumu rada katra pārmērība, katra pārsteidzība un steiga.

Mums bija jāsteidzas par katru cenu ar izmisuma lēcienu tikt ārā no imperiālistiskā kara. kas bija mūs novedis līdz sabrukumam, bija jāpieliek ārkārtīgas pūles, lai sadragātu buržuāziju un tos spēkus, kuri draudēja sadragāt mūs. Tas viss bija nepieciešams, bez tā mēs nebūtu varējuši uzvarēt. Bet, ja mēs tādā pašā kārtā rīkosimies pret vidējo zemniecību, — tas būs tāds idiotisms, tāds stulbums un tāda lietas pazudināšana, ka apzinīgi tā strādāt var tikai provokatori. Uzdevums šeit izvirzāms pavisam citādi. Te nav runa par to, ka jāsalauž neapšaubāmu ekspluataloru pretestība, jāuzvar tie un jānogāž, — uzdevums, kuru mēs spraudām agrāk. Nē, samērā ar to, kā mēs šo galveno uzdevumu esam atrisinājuši, kārta pienākusi daudz sarežģītākiem uzdevumiem. Šeit ar vardarbību nekā nevar radīt. Vardarbība pret vidējo zemniecību ir vislielākais ļaunums. Tas ir liels, daudzu miljonu liels slānis. Pat Eiropā, kur tas nekur nesasniedz tādu spēku, kur milzīgos apmēros ir attīstīta tech-nika un kullura, pilsētas dzīve, dzelzceļi, kur visvieglāk būtu par to domāt, — neviens, it neviens no visrevolucio-narākiem sociālistiem nav ieteicis vardarbīgu rīcību attiecībā pret vidējo zemniecību.

Kad mēs ņēmām varu, mēs balstījāmies uz visu zemniecību kopumā. Tad visiem zemniekiem bija viens uzdevums — cīņa pret muižniekiem. Bet līdz šim laikam viņiem palicis aizspriedums pret lielsaimniecību. Zemnieks domā: „Ja lielsaimniecība, tas nozīmē, ka es atkal esmu kalps". Protams, tas ir maldīgi. Bet zemniekam ar priekšstatu par lielsaimniecību saistās naids, atmiņas par to, kā tautu apspieda muižnieki. Šī sajūta paliek, tā vēl nav mirusi.

Visvairāk mums jāpamatojas uz to patiesību, ka ar vardarbīgām metodēm šeit pēc pašas jautājuma būtības nekas nav sasniedzams. Ekonomiskais uzdevums šeit pavisam citāds. Šeit nav to virsotņu, ko varētu nogriezt, atstājot visu pamatu, visu ēku. To virsotņu, kas pilsētā bija kapitālisti, šeit nav. Rīkoties šeit vardarbīgi nozīmē pazudināt visu lietu. Te vajadzīgs ilgstošas audzināšanas darbs. Zemniekam, kas ne tikai pie mums, bet visā pasaulē ir praktiķis un realists, mums jādod konkrēti piemēri par pierādījumu tam, ka „komūnija" ir vislabākā. Protams, nebūs nekādās jēgas, ja uz laukiem sāks ierasties pārsteidzīgi ļaudis, kas tur iespurguši no pilsētas, atbrauks, papļāpās, sarīkos dažas inteliģentiskas un varbūt pat ne inteliģenliskas intrigas un nospļāvušies aizbrauks. Tas gadās. Par lo vit,ius nevis cienī, bet izsmej — un pilnīgi pamatoti.

Par šo jautājumu mums jāsaka, ka komūnas mēs sekmējam, bet tām jābūl noorganizētām tā, lai iekarotu zemnieka uzticība. Bet līdz tam laikam mēs esam zemnieku skolnieki un nevis viņu skolotāji. Nav nekā muļķīgāka kā tas, ja cilvēki, kas nepazīst lauksaimniecību un tās īpatnības, cilvēki, kas devušies uz laukiem tikai tāpēc, ka viņi izdzirduši par sabiedriskās saimniecības derīgumu, noguruši no pilsētas dzīves un grib strādāt uz laukiem, — ja tādi cilvēki uzskata sevi visās lielās par zemnieku skolotājiem. Nav nekā muļķīgāka kā pati doma par vardarbību vidējā zemnieka saimniecisko attiecību sfēra.

Uzdevums te ir nevis ekspropriēt vidējo zemnieku, bet gan ņemt vērā zemnieka īpatnējos dzīves apstākļus, mācī-lies no zemniekiem, kādā veidā pāriet uz labāku iekārtu, un neiedrošināties komandēt! Līīk, princips, kuru mēs sev esam pieņēmuši. (Visa kongresa aplausi.) Lūk, princips, kuru mēs centāmies izteikt mūsu rezolūcijas projektā, jo šai ziņā, biedri, mēs tiešām esam ne mazumu grēkojuši. Nemaz nav jākaunas par lo atzīties. Mums nebija pieredzes. Pašu cīņu pret ekspluatatoriem mēs esam ņēmuši no pieredzes. Ja mūs reizēm par lo nosodīja, tad mēs varam teikt: „Kapitālistu kungi, tā jūsu vaina. Ja jūs nebūtu tik mežonīgi, tik bezjēdzīgi, nekaunīgi un briesmīgi pretojušies, ja jūs nebūtu ielaidušies savienībā ar visas pasaules buržuāziju, — apvērsums būtu pieņēmis mierīgākas formas". Tagad, atvairījuši trako spiedienu no visām pusēm, mēs varam pāriet pie citām metodēm, tāpēc ka mēs darbojamies nevis kā pulciņš, bet kā partija, kas ved sev līdzi miljonus. Miljoni nevar uzreiz, saprast kursa maiņu, un lapēc bieži vien sitieni, kas domāti kulakiem, trāpa vidējo zemnieku. Par lo nav jābrīnās. Jāsaprot tikai, ka to rada vēsturiski apstākļi, kam mēs esam likuši jau pāri, un ka jauni apstākļi un jauni uzdevumi attiecībā pret šo šķiru prasa jaunu psieholoģiju.

Mūsu dekrēti par zemnieka saimniecību pamatos ir pareizi. Ne no viena no tiem mums nav pamata atteikties, nevienu nožēlot. Bet, ja dekrēti pareizi, tad ir nepareizi uzspiest tos zemniekam ar varu. Nevienā dekrētā tas nav teikts. Tie ir pareizi kā nosprausti ceļi, kā aicinājums uz praktiskiem pasākumiem. Kad mēs sakām: „Sekmējiet apvienošanos", — mēs dodam direktivas, kas daudzkārt jāizmēģina, lai atrastu lo realizēšanas galīgo formu. Ja sacīts, ka nepieciešams censties panākt labprātīgu piekrišanu, tas nozīmē, ka zemnieks jāpārliecina — un jāpārliecina praktiski. Ar vārdiem viņi neļausies pārliecināties un labi darīs, ka neļausies. Slikti būtu, ja viņi ļautos pārliecināties tikai ar dekrētu nolasīšanu un ar aģitācijas lapiņām. Ja tā varētu pārtaisīt ekonomisko dzīvi, — visa šī pārtaisīšana nebūtu plika graša vērta. Vajag vispirms pierādīt, ka tāda apvienošanās labāka, apvienot ļaudis tā. lai viņi patiešām apvienotos, bet nevis nospļautos, — pierādīt, ka tas ir izdevīgi. Tā nostāda jautājumu zemnieks, un tā nostāda jautājumu mūsu dekrēti. Nav nekā apkaunojoša, ja mēs līdz šim to neesam pratuši panākt, mums tas atklāti jāatzīst.

Mēs pagaidām esam atrisinājuši tikai ikviena sociālistiskā apvērsuma pamatuzdevumu, — uzdevumu uzvarēt buržuāziju. Šo uzdevumu mēs pamatvilcienos esam atrisinājuši, kaut gan pašlaik sākas briesmīgi grūts pusgads, kad visas pasaules imperiālisti pieliek pēdējos spēkus, lai mūs nospiestu. Nemaz nepārspīlējot, mēs tagad varam teikt, ka viņi paši sapratuši, ka pēc ši pusgada viņu lieta ir absolūti bez cerībām. Vai nu viņi tagad izmantos mūsu novājinātību un uzvarēs vienu zemi, vai arī izrādīsies, ka mēs esam uzvarētāji ne tikai mūsu zemē. Šai pusgadā, kad pārtikas un transporta krizes sablīvējušās un imperiālistiskās lielvalstis mēģina uzbrukt vairākās frontēs, mūsu stāvoklis ir ārkārtīgi smags. Bet tas ir pēdējais smagais pusgads. Nepieciešams joprojām sasprindzināt visus spēkus cīņai pret ārējo ienaidnieku, kas mums uzbrūk.

Bet, kad mēs runājam par darba uzdevumiem uz laukiem, mums, neraugoties uz visām grūtībām, neraugoties uz to, ka visa mūsu pieredze vērsta uz eksplualatoru tiešu apspiešanu, — mums jāatceras un nav jāaizmirst, ka uz laukiem attiecībā pret vidējo zemniecību uzdevumi ir citādi.

Visi apzinīgie strādnieki: petrogradieši, ivanovovozņe senskieši, maskavieši, kas bijuši uz laukiem, —- visi stāstīja mums piemērus, kā vesela rinda pašu, šķiet, nenovēršamāko pārpratumu, vesela rinda pašu, šķiet, lielāko konfliktu tikuši novērsti vai vājināti ar to, ka uzstājušies saprātīgi strādnieki, kas runājuši ne grāmatu valodā, bet zemniekam saprotamā valodā, runājuši nevis kā komandieri, kas atjaujas komandēt, kaut ari viņi nepazīst lauku dzīvi, bet kā biedri, kas izskaidro stāvokli, kas apelē pie viņu darba ļaužu jūtām pret ekspluatatoriem. Un uz šās biedriskās izskaidrošanas pamata tika panākts tas, ko nevarēja panākt simti cilu, kas izturējās kā komandieri un priekšnieki.

Lūk, kāds gars strāvo cauri visai rezolūcijai, kuru mēs tagad liekam priekšā jūsu ieskatam.

Es savā īsajā referātā mēģināju pakavēties pie šās rezolūcijas principiālās puses, pie viņas vispārējās politiskās nozīmes. Es mēģināju pierādīt, — un man gribas domāt, ka man izdevās pierādīt, — ka no visas revolūcijas interešu viedokļa mums nav nekāda pagrieziena, nav nekādas līnijas maiņas. Baltgvardi un viņu palīgi kliedz un kliegs par to. Lai kliedz. Mūs tas neskar. Mēs viskonsekventākā kārtā attīstām savus uzdevumus. Mums nepieciešams no buržuāzijas apspiešanas uzdevuma pārnest mūsu uzmanību uz vidējās zemniecības dzīvgs iekārtošanas uzdevumu. Mums ar viņu jādzīvo mierā^idējā zemniecība komunistiskajā sabiedrībā būs mūsu pusē tikai tad, kad mēs atvieglosim un uzlabosim tās dzīves ekonomiskos apstāk-lus,) Ja rīt mēs varētu dot 100 tūkstoš pirmklasīgu traktoru, apgādāt tos ar benzinu, apgādāt tos ar mašīnistiem (jūs ļoti labi zināt, ka pagaidām tā ir fantazija), tad vidējais zemnieks teiktu: „Es esmu par komuniju“ (t. i., par komunismu). Bet, lai to izdarītu, vispirms jāuzvar starptautiskā buržuāzijā, jāpiespiež tā dot mums šos traktorus vai arī jāpaceļ mūsu ražīgums tiktāl, lai mēs paši varētu tos apgādāt. Tikai tā šis jautājums būs nostādīts pareizi.

^Zemniekam vajadzīga pilsētas rūpniecība, bez tās viņš nevar dzīvot, un tā ir mūsu rokās. Ja mēs ķersimies pie lietas pareizi, tad zemnieks būs mums pateicīgs par to, ka mēs nesīsim viņam no pilsētas šos produktus, šos darba rīkus, šo kulluru. Tos viņam nesīs ne ekspluatatori, ne muižnieki, bet tādi paši biedri — darba cilvēki, kurus viņš loti dziļi cienī, bet cienī praktiski, cienī tikai viņu faktisko palīdzību, atraidot — un pilnīgi pareizi atraidot — komandēšanu, „priekšrakstus*1 no augšas.

Vispirms palīdziet, pēc tam iegūstiet uzticību. Ja šis darbs tiks pareizi darīts, ja pareizi liks nostādīts katras mūsu grupas katrs solis apriņķī, pagastā, pārtikas sagādes grupā, jebkurā organizācijā, ja katrs mūsu solis tiks uzmanīgi pārbaudīts no šī viedokļa, mēs iekarosim zemnieka uzticību, un tikai tad mēs varēsim iet tālāk. Tagad mums jāsniedz viņam palīdzība, jādod padoms. Tā nebūs komandiera pavēle, .bet biedra padoms.. Tad zemnieks būs pilnīgi par mums.

Lūk, biedri, ko satur mūsu rezolūcija, lūk, kam, man šķiet, jflkļūsl par kongresa lēmumu. Ja mēs to pieņemsim, ja tas noteiks mūsu partijas organizāciju visu darbu, tad mēs liksim galā arī ar otru lielo uzdevumu, kas stāv mūsu priekšā.

Kā nogāzt buržuāziju, kā to apspiest, — to mēs esam iemācījušies un ar to lepojamies. Kā noregulēt attiecības ar vidējās zemniecības miljoniem, kā iekarot tās uzticību, to mēs vēl neesam iemācījušies, — tas jāsaka atklāti. Bet uzdevumu mēs esam sapratuši, mēs to esam nosprauduši, un mēs sev sakām ar pilnīgām cerībām, ar pilnīgām zināšanām un ar pilnīgu noteiktību: ar šo uzdevumu mēs liksim galā, un tad socialisms būs absolūti neuzvarams. (Ilgi a p ļaus i.)

Iespiesta pēc V. I. Ļeņina izlabotas itenouranms

/

RUNA PRET PRIEKŠLIKUMU IZBEIGT DEBATES

SAKARA AR REFERĀTU PAR DARBU UZ LAUKIEM 23. MARTĀ

Biedri, es nekādi nevaru piekrist tam, ko teica iepriekšējais runātājs, jo esmu pārliecināts, ka šovakar jūs darbu uz laukiem nekādā ziņā nepārnesīsil. Mēs komisijā domājām, ka runājam šeit kongresā ne šai mazajai zālei, bet visai Krievijai, kura ne tikai lasīs mūsu kongresa lēmumus, bel arī gribēs zināt, cik lielā mērā partija interesējas par darbu uz laukiem. Tāpēc nepieciešams uzklausīt biedrus uo vietām. Ja jūs ar to zaudēsit stundu vai pusotras stundas, tad darbs uz laukiem tādēļ necietīs. Tāpēc es komisijas vārdā ļoti lūgtu jūs nežēlot šo stundu vai pusotras. Bez šaubām, praktiķu balsis, kuras te atskanēs, neko daudz mums nedos, bet visai Krievijai, kas lasa avīzes, šīs dažas mūsu darba stundas būs visai noderīgas.

8

REZOLŪCIJA PAR ATTIECĪBĀM PRET VIDĒJO ZEMNIECĪBU

Jautājumā par darbu uz laukiem VIII kongress, pamatojoties uz 1919. gada 22. martā pieņemto partijas programu un pilnīgi atbalstot Padomju varas jau pieņemto likumu par sociālistisko zemes ierīcību un pasākumiem pārejai uz sociālistisko zemkopību, atzīst, ka pašreizējā momentā sevišķi svarīga nozīme ir partijas līnijas pareizākai ieturēšanai attiecībā uz vidējo zemniecību, uzmanīgāk izturoties pret tās vajadzībām, novēršot vietējo varas orgānu patvaļu un tiecoties pēc vienošanās ar to.

1) Sajaukt vidējos zemniekus ar kulakiem, attiecināt uz viņiem tādā vai citādā mērā pret kulakiem vērstos pasākumus nozīmē visrupjākā veidā pārkāpt ne tikai visus Padomju varas dekrētus un visu tās politiku, bet arī visus komunisma pamatprincipus, kas norāda uz proletariāta vienošanos ar vidējo zemniecību proletariāta izšķirošās cīņas periodā par buržuāzijas gāšanu kā uz vienu no noteikumiem, lai bez sāpēm pārietu uz katras ekspluatācijas iznīci nāšanu.

2) Vidējā zemniecība, kam ir samērā stipras ekonomiskas saknes, lauksaimniecības technikas atpalicības dēļ no rūpniecības technikas pat attīstītākās kapitālistiskās zemēs, par Krieviju nemaz nerunājot, noturēsies diezgan ilgu laiku pēc proletāriskās revolūcijas sākuma. Tāpēc padomju darbinieku taktikai, tāpat kā arī partijas darbinieku taktikai, uz laukiem jābūt aprēķinātai uz ilgstošu sadarbības periodu ar vidējo zemniecību.

3) Partijai par katru cenu jāpanāk, lai visi padomju darbinieki uz laukiem pilnīgi skaidri un stingri apzinātos lo zinātniskā sociālismā pilnīgi konstatēto patiesību, ka vidējā zemniecība nepieder pie ekspluataloriem, jo tā negūst peļņu no citu darba. Tāda sīkražotāju šķira ar sociālismu neko nevar zaudēt, bet, gluži otrādi, ar kapitala jūga gāšanu tā ļoti daudz iegūst, jo kapilals tūkstoš veidos ekspluatē to katrā, pat visdemokrātiskākā republikā.

Tādējādi pilnīgi pareizā Padomju varas politika uz laukiem nodrošina uzvarošā proletariāta savienību un vienošanos ar vidējo zemniecību.

4) Veicinot daždažādas sabiedrības, kā arī vidējo zemnieku lauksaimniecības komūnas, Padomju varas pārstāvji nedrīkst pieļaut ne mazāko piespiešanu, tādas nodibinot. Vienīgi tās apvienības ir ko vērlas, kuras nodibinājuši paši zemnieki ar savu brīvu ierosmi un kuru derīgumu viņi pārbaudījuši praksē. Pārmērīga steidzība šajā darbā ir kaitīga, jo tā spēj vienīgi pastiprināt vidējās zemniecības aizspriedumus pret jauninājumiem.

Tie Padomju varas pārstāvji, kas atļaujas lietot ne tikai tiešu, bet kaut vai netiešu piespiešanu, lai pievienotu zemniekus komūnām, jāsauc pie visstingrākās atbildības un jāatceļ no darba uz laukiem.

5) Visādas patvaļīgas rekvizicijas, t. i., tādas, kas nebalstās uz centrālās varas likumu preciziem norādījumiem, nesaudzīgi vajājamas. Kongress prasa, lai Zemkopības tautas komisariāts, Iekšlietu tautas komisariāts un tāpat arī VC.ĪK pastiprinātu kontroli šai ziņā.

6) Ārkārtīgais sabrukums, kuru visās pasaules zemēs radījis četrus gadus ilgais imperiālistiskais karš kapitālistu laupīšanas interešu dēļ un kurš sevišķi saasinājies Krievijā, pašreizējā momentā nostāda vidējos zemniekus grūtā stāvoklī.

Ņemot to vērā, Padomju varas likums par ārkārtējo nodokli atšķirībā no visu pasaules buržuāzisko valdību visiem likumiem prasa, lai nodokļa smagums pilnīgi gultos uz kulakiem, uz nedaudzajiem ekspluatatoriskās zemniecības pārstāvjiem, kuri sevišķā bagātībā iedzīvojušies kara laikā. Bet vidējā zemniecība apliekama ar nodokli ārkārtīgi mēreni, tikai tādos apmēros, kas tai ir pilnīgi pa spēkam un to neapgrūtina.

Partija prasa, lai attiecībā uz vidējo zemniecību ārkārtējā

nodokļa iekasēšana tiktu mīkstināta katrā gadījumā, pieļaujot pat nodokļa kopsumas samazināšanu.

7) Sociālistiskajai valstij jāsniedz visplašākā palīdzība zemniecībai, galvenokārt apgādājot vidējos zemniekus ar pilsētas rūpniecības produktiem un it sevišķi ar uzlabotiem lauksaimniecības darba rīkiem, sēklu un visādiem materiāliem lauksaimniecības kultūras celšanai un zemnieku darba un dzīves nodrošināšanai.

•la pašreizējais sabrukums neļauj šos pasākumus realizēt tūlīt un pilnīgi, tad vietējo padomju varas orgānu pienākums ir meklēt visdažādākos ceļus, lai sniegtu trūcīgajai un vidējai zemniecībai visādu reālu palīdzību, kas atbal-stītu to pašreizējā grūtajā brīdī. Partija uzskata par nepieciešamu asignēt šim nolūkam lielu valsts fondu.

8) It sevišķi jācenšas panākt, lai tiešām tiktu realizēts, un pie tam pilnīgi, Padomju varas likums, kas prasa no padomju saimniecībām, lauksaimniecības komūnām un visām tamlīdzīgām apvienībām, lai tās tūlīt un vispusīgi palīdz apkārtējiem vidējiem zemniekiem. Tikai uz tādas taktiski sniegtas palīdzības pamala ir realizējama vienošanās ar vidējo zemniecību. Tikai tā var un vajag iekarot tās uzticību.

Kongress vērš visu partijas darbinieku uzmanību uz to, ka nepieciešams nekavējoties reāli izvest dzīvē visas prasības, kuras norādītas partijas programūs agrarajā daļā, un proti:

a) nokārtot zemnieku zemes lietošanu (likvidēt strejgabalus. zemes strēmeles u. t. jpr.), b) apgādāt zemniekus ai' uzlabotu sēklu un mākslīgiem mēsliem, c) uzlabot zemnieku lopu sugas, d) izplatīt agronomiskas zināšanas, e) sniegt agronomisku palīdzību zemniekiem, f) padomju remonta darbnīcās remontēt zemnieku lauksaimniecības inventāru, g) ierīkot iznomāšanas punktus, izmēģinājumu stacijas, parauglaukus u. tml., li) meliorēt zemnieku zemi.

9) Lai kāpinātu lauksaimniecības ražošanu, il sevišķi lai pārstrādātu lauksaimniecības produktus, meliorētu zemnieku zemi, atbalstītu mājrūpniecību ult., zemnieku kooperatīvajām apvienībām jāsaņem plaša valsts palīdzība, kā financial», tā arī organizatoriska.

10) Kongress atgādina, ka ne partijas lēmumos, ne Padomju varas dekrētos nekad nav bijis atkāpšanās no vieno-sūnās līnijas ar vidējo zemniecību. Tā, piemēram, ļoti svarīgajā jautājumā par Padomju varas celtniecību uz laukiem, kad lika nodibinātas trūcīgo zemnieku komitejas, bija publicēts cirkulārs ar Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāja un pārtikas tautas komisārā parakstiem, kurš norādīja, ka trūcīgo zemnieku komitejās nepieciešams uzņemt arī vidējās zemniecības pārstāvjus. Likvidējot trūcīgo zemnieku komitejas, Viskrievijas Padomju kongress no jauna norādīja, ka pagastu Padomēs nepieciešams uzņemt vidējās zemniecības pārstāvjus. Strādnieku un zemnieku valdības un komunistiskās partijas politika arī turpmāk jāved šai proletariāta un trūcīgās zemniecības vienošanās garā ar vidējo zemniecību.

!)

RUNA, SLĒDZOT KONGRESU,

23. MARTĀ

Biedri, mūsu dienas kārtība ir izsmelta. Atļaujiet man tagad pateikt dažus vārdus sakarā ar kongresa darba beigšanu.

Biedri! Mums nācās sapulcēties grūtā brīdī ne tikai tāpēc, ka mēs esam zaudējuši savu labāko organizatoru un praktisko vadītāju Jakovu Michailoviču Sverdlovu. Mums nācās sapulcēties sevišķi grūtā brīdī tāpēc, ka starptautiskais imperialisms, — tagad par to nemaz nav vairs šaubu, — izdara pēdējo, sevišķi stipru mēģinājumu satriekt Padomju republiku. Mums nav šaubu, ka pastiprinātais uzbrukums no rietumiem un auslrumiem vienā laikā ar daudziem baltgvardu sacelšanās gadījumiem, ar mēģinājumiem vairākās vielās izārdīt dzelzceļus, — ka viss tas ir pilnīgi skaidri pārdomāts un acīm redzot Parizē izlemts Antonies imperiālistu solis. Biedri, mēs visi zinām, ar kādām grūtībām Krievijai, kas pārcietusi četrus gadus ilgu imperiālistisku karu, atkal vajadzēja ķerties pie ieročiem, lai aizstāvētu Padomju republiku pret plēsoņām imperiālistiem. Mēs visi zinām, cik grūts ir šis karš, kā tas mūs novājina. Bet mēs zinām arī, — ja šis karš tiek vests ar kāpinātu enerģiju, ar kāpinātu varonību, tad tikai tāpēc, ka pirmoreiz pasaulē ir radīta armija, bruņots spēks, kas zina, par ko tas karo, un pirmoreiz pasaulē strādnieki un zemnieki, kuri nes ārkārtīgi smagus upurus, skaidri apzinās, ka viņi aizstāv Padomju sociālistisko republiku, darba ļaužu varu pār kapitālistiem, aizstāv vispasaules proletārisko sociālistisko revolūciju.

Šajos grūtajos apstākļos mums īsā laikā izdevās veikt ļoti lielu darbu. Mums izdevās apstiprināt, un turklāt vienbalsīgi, — tāpat kā visus būtiskos kongresa lēmumus, — mums izdevās apstiprināt programu. Mēs esam pārliecināti, ka tā, neraugoties uz daudziem redakcionāliem un citiem trūkumiem, jau ir iegājusi III Internacionāles vēsturē kā programa, kas rezumē proletariāta vispasaules atbrīvošanās kustības jaunā posma rezultātus. Mēs esam pārliecināti, ka daudzās zemēs, kur mums ir daudz vairāk sabiedroto un draugu, nekā mēs zinām, mūsu programas vienkāršs tulkojums būs labākā atbilde uz jautājumu, ko ir veikusi Krievijas komunistiskā partija, kura ir viens no vispasaules proletariāta pulkiem. Mūsu programa būs spēcīgākais materials propagandai un aģitācijai, būs tas dokuments, uz kura pamata strādnieki teiks: „Te ir mūsu biedri, mūsu brāļi, te liek darīts mūsu kopīgais darbs“.

biedri, šai kongresā mums izdevās pieņemt arī citus ļoti svarīgus lēmumus. Mēs atzinām par pareizu šeit, Maskavā, nodibinātās III, Komunistiskās Internacionāles radīšanu. Mēs panācām vienprātīgu lēmumu kara jautājumā. Lai cik lielas sākumā šķita domstarpības, lai cik pretrunīgas bija daudzu biedru domas, kuri šeit pilnīgi vaļsirdīgi izteicās par mūsu kara politikas trūkumiem, — mums ārkārtīgi viegli izdevās komisijā panākt absolūti vienbalsīgu lēmumu, un no šā kongresa mēs aiziesim pārliecināti, ka mūsu galvenais aizstāvis, Sarkanā Armija, kuras dēļ visa zeme nes tādus neskaitāmus upurus, — ka tā visos kongresa locekļos, visos partijas biedros sastaps visdedzīgākos, tai bezgalīgi uzticīgus palīgus, vadītājus, draugus un līdzstrādniekus.

Biedri, organizatoriskajā jautājumā mēs tik viegli atrisinājām mūsu priekšā stāvošās problēmas tāpēc, ka partijas attiecību vēsture pret Padomēm noteica visus šos lēmumus. Mums nācās tikai rezumēt. Jautājumā par darbu uz laukiem mēs ar vienprātīgu un ātru kongresa lēmumu nospraudām līniju sevišķi vajadzīgā un sevišķi grūtā jautājumā, kurš cilās zemēs tiek uzskatīts pat par neatrisināmu, — jautājumā par proletariāta, kas gāzis buržuāziju, attiecībām pret daudzus miljonus lielo vidējo zemniecību. Mēs visi esam pārliecināti, ka šī kongresa rezolūcija nostiprinās mūsu varu. Tajā grūtajā laikā, kuru mēs pārdzīvojam, kad imperiālisti izdara pēdējo mēģinājumu varmācīgi gāzt Padomju varu, kad asais pārtikas trūkums, kad transporta sabrukums atkal un atkal nostāda simtus, tūkstošus un miljonus cilvēku izmisuma pilnā stāvoklī, — mēs esam pārliecināti, ka šajā grūtajā laikā rezolūcija, kuru mēs pieņēmām, tas gars, kāds iedvesmoja kongresa locekļus, palīdzēs izturēt šo pārbaudījumu, palīdzēs izkļūt no šā grūtā pusgada.

Mēs esam pārliecināti, ka tas būs pēdējais grūtais pusgads. Šo mūsu pārliecību sevišķi stiprina tā ziņa, kuru mēs šinīs dienās paziņojām kongresam, — ziņa par proletāriskās revolūcijas uzvaru Ungārijā. Ja līdz šim laikam Padomju vara uzvarēja tikai iekšienē, starp lautām, kas ietilpa bijušās Krievijas impērijas sastāvā, ja līdz šim laikam tuvredzīgi cilvēki, kuri it sevišķi grūti šķiras no rūtiņas, no veciem domas paradumiem (kaut arī viņi piederētu pie sociālistu nometnes), varēja domāt, ka tikai Krievijas īpatnības radījušas šo negaidīto pagriezienu uz proletārisko padomju demokrātiju, ka šīs demokrātijās īpatnības varbūt atspoguļo kā greizā spogulī cariskās Krievijas vecās īpatnības, — ja tādas domas vēl varēja turēties, tad tagad tās ir pilnīgi sagrautas. Biedri, šodien saņemtās ziņas attēlo mums Ungārijas revolūcijas ainu. No šāsdienas ziņojumiem mēs uzzinām, ka sabiedrotās lielvalstis iesniegušas Ungārijai viszvēriskāko ultimātu par karaspēka caurlaišanu. Buržuāziskā valdība, redzēdama, ka sabiedrotās lielvalstis grib izvest cauri Ungārijai savu karaspēku, redzēdama, ka uz Ungāriju atkal gulstas nedzirdēts jauna kara smagums, — buržuāziskā izlīdzēju valdība pati atkāpusies, pati uzsākusi sarunas ar komunistiem, ungāru biedriem, kuri atradās cietumos, un pati atzinusi, ka nav citas izejas kā vien varas nodošana darba tautai. (A p-1 a u s i.)

Biedri! Ja par mums teica, ka mēs esot sagrābāji; ja 1917. gada beigās un 1918. gada sākumā buržuāzijai un daudziem tās piekritējiem attiecībā uz mūsu revolūciju nebija citu vārdu kā vien „varmācība" un „sagrābšana"; ja līdz šim laikam atskan balsis, kuru bezjēdzību mēs esam pierādījuši ne vienreiz vien, it kā boļševiku vara turoties ar varmācības palīdzību; ja tādu bezjēdzību varēja atkārtot agrāk, — tad tagad Ungārijas piemērs šādām runām liek apklust. Pat buržuāzijā ieraudzījusi, ka nevar būt citas varas kā vien Padomju vara. Kulturālākās zemes buržuāzijā ieraudzījusi skaidrāk nekā mūsu buržuāzijā 25. oktobra priekšvakarā, ka zeme iet bojā, ka arvien smagāki un smagāki pārbaudījumi gulstas uz tautu, — tātad varai jābūt Padomju rokās, tātad Ungārijas strādniekiem un zemniekiem, jaunajai padomju proletāriskai demokrātijai tā jāglābj.

Biedri, Ungārijas revolūcijas grūtības ir milzīgas. Šo, salīdzinot ar Krieviju, mazo zemi imperiālisti daudz vieglāk var nožņaugt. Bet, lai kādas būtu grūtības, kuras Ungārijai neapšaubāmi vēl stāv priekšā, te mums ir, neskaitot Padomju varas uzvaru, mūsu morāliskā uzvara. Visradikālākā, visdemokrātiskākā, izlīdzēja buržuāzijā ir atzinusi, ka vislielākās krizes momentā, kad kara novājinātai zemei tuvojas jauns karš, Padomju vara ir vēsturiska nepieciešamība, ir atzinusi, ka tādā zemē nevar būt citas varas kā vien Padomju vara, kā vien proletariāta diktatūra.

Biedri, mums aiz muguras ir ļoti daudz revolucionāru, kas savu dzīvību upurējuši Krievijas atbrīvošanai. Šo revolucionāro darbinieku vairākumam bija lemts smags liktenis. Viņi bija padoti carisma vajāšanām, viņiem nebija lemta laime piedalīties ar uzvaru vainagotā revolūcijā. Bet mums tika vēl lielāka laime. Mēs ne tikai redzējām mūsu revolūcijas uzvaru, mēs ne tikai redzējām, kā tā nedzirdētās grūtībās nostiprinājās un radīja jaunas varas formas, kas sagādā mums visas pasaules simpātijās, bet mēs redzam arī, ka Krievijas revolūcijas sētā sēkla uzdīgst Eiropā. Tas rada mums absolūtu, nelokāmu pārliecību, ka, lai cik grūti būtu pārbaudījumi, kuri mums vēl var uzgulties, lai cik liels būtu posts, kuru mums vēl var atnest starptautiskā imperiālismā mirstošais zvērs, — šis zvērs ies bojā un socialisms uzvarēs visā pasaulē. (Ilgi aplausi.)

Krievijas komunistiskās partijas VIII kongresu pasludinu par slēgtu.

13 2U. sēj.

APSVEIKUMS PA RADIO UNGĀRIJAS PADOMJU REPUBLIKAS VALDĪBAI 1919. G. 22. MARTA

Šeit Ļeņins. .Sirsnīgs sveiciens Ungārijas Padomju republikas proletāriskajai valdībai un it sevišķi biedram Bela Kunam^8*. Jūsu apsveikumu es nodevu Krievijas komunistiskās boļševiku partijas kongresam. Milzīgs entuziasms. Ill, Komunistiskās Internacionāles Maskavas kongresa lēmumus, kā arī ziņojumu par stāvokli frontē, mēs jums nosūtīsim, tiklīdz būs iespējams. Absolūti nepieciešami pastāvīgi radiosakari starp Budapeštu un Maskavu. Ar komunistisku sveicienu un rokas spiedienu Ļeņins.

lespi

valodā

Iespiests 1919. q. 23. martā ungāru 'а avīzes „Nēpszava“ 70. nr-ā

Iespiests pēc avīzes teksta Tulkots no ungāru valodas

Krievu valodā pirmoreiz publicēts 1927. g.

RADIOTELEGRAMA RELA KUNAM 1»1«. (i. 23. MARTA

Ļeņins liela Kunam Budapeštā

Lūdzu paziņojiet, kādas Jums ir reālās garantijas, ka jaunā Ungārijas valdība patiešām būs komunistiska, bet ue tikai vienkārši sociālistiskā, tas ir, socialnodevēju, valdība?

Vai komunistiem valdībā ir vairākums? Kad notiks Padomju kongress? Kā reāli izpaužas prolelariata diktatūras atzīšana no sociālistu puses?

Pilnīgi neapšaubāms, ka mūsu, krievu, taktikas kaila atdarināšana visos sīkumos Ungārijas revolūcijas .savdabīgajos apstākļos būtu kļūda. No šīs kļūdas man jābrīdina, bet es gribētu zināt, kādas reālās garantijas Jūs redzat.

Lai noteikti zinātu, ka Jūs pats man personīgi atbildat, lūdzu paziņot, kādā nozīmē es runāju ar Jums par Nacionālo sapulci, kad Jūs pēdējo reizi bijāt pie* manis Kremlī.

Ar komunistisku sveicienu

Ļeņins

Pirmoreiz iespiests 1932. */.

Iespiests pēc rokraksta Tulkots no nācu vnlutUn

ATBILDE UZ SPECIĀLISTĀ ATKLATO VĒSTULI

Šodien es saņēmu sekojošo:

„ „Speciālistā“ atklāta vēstule b. Ļeņinam

Avīzē „Izvestija" izlasīju jūsu referātu par speciālistiem un nevaru pārvarēt sevī dziļu sašutumu. Vai tad tiešām jūs nesaprotat, ka neviens godīgs specialists, ja viņš saglabājis kaut drusku pašcieņas, nevar iet strādāt tās dzīvnieciskās labklājības dēļ, kādu jūs gatavojaties viņam nodrošināt? Vai tad tiešām jūs esat tā noslēgušies savā Kremļa vientulībā, ka neredzat apkārtējo dzīvi, ka neesat ievērojuši, cik daudz starp krievu speciālistiem ir, tiesa, ne valdības komunistu, bet īstu darba cilvēku, kas savas speciālās zināšanas ieguvuši, ārkārtīgi sasprindzinot spēkus, ne no kapitālistu rokām un ne kapitala mērķiem, bet neatlaidīgi cīnoties ar agrākās iekārtas akadēmiskās un studentu dzīves nāvējošiem apstākļiem. Šie apstākļi komunistu varas laikā viņiem nav uzlabojušies (man tas nesaskan ar jēdzienu par komunistisko iekārtu). Šiem visīstākajiem proletāriešiem, kuri, kaut arī ir cēlušies no dažādām šķirām, kopš pirmajiem apzinīgās dzīves soļiem kalpojuši saviem brāļiem darba ļaudīm gan ar domām, gan ar vārdiem, gan ar darbiem, — viņiem, kurus jūs esat sagāzuši vienā mēra apsēstā „inteliģences" kaudzē, tika uzrīdīti neapzinīgi jaunizcepti komunisti no bijušajiem gorodovojiem, uradņikiem, sīkajiem ierēdņiem, bodniekiem, kuri provincē nereti sastāda ievērojamu „vietējās varas orgānu" daļu, un grūti aprakstīt visas pārdzīvoto pazemojumu un ciešanu šausmas. Pastāvīgas muļķīgas denunciācijās un apsūdzības, kratīšanas, kas nedod nekādus rezultātus, bet ir augstākā mērā pazemojošas, nošaušanas draudi, rekvizicijas un konfiskācijas, ielaušanās personīgās dzīves visintīmākajās lietās (tās karaspēka nodaļas priekšnieks, kura bija novietota mācību iestādē, kurā es strādāju par pasniedzēju, prasīja taču no manis, lai es obligāti gulētu ar sievu vienā gultā). Lūk, apstākļi, kādos līdz pašam pēdējam laikam nācās strādāt daudziem augstskolas speciālistiem. Un tomēr šie „sīkburžuji" neatstāja savus posteņus un svēti izpildīja morālisko pienākumu, ko tie bija uzņēmušies, — vienalga ar kādiem upuriem katrā ziņā saglabāt kul-turu un zināšanas tiem, kas, vadītāju uzkūdīti, viņus pazemoja un apvainoja. Viņi saprata, ka savu personīgo nelaimi un postu nedrīkst sajaukt ar jautājumu par jaunas, labākas dzīves celtniecību, un tas palīdzēja un palīdz vigiem paciest un strādāt.

Bet, ticiet, no tiem cilvēkiem, kurus jūs bez izšķirības esat nokristījuši par buržujiem, kontrrevolucionariem, sabotētajiem u. tml. tikai tāpēc, ka viņi ceļu uz nākamo sociālistisko un komunistisko iekārtu iedomājas citādi nekā jūs un jūsu skolnieki, jūs nenopirksit nevienu cilvēku par to cenu, par kādu jūs sapņojat. Taēu „speciālisti", kuri, savu ādu glābjot, ies pie jums, tie mūsu zemei labumu nenesīs. Specialists nav mašina, viņu nevar vienkārši uzvilkt un laist darbā. Bez iedvesmas, bez iekšējas degsmes, bez prasības pēc jaunrades neviens specialists neko nedos, lai cik daudz viņam maksātu. Visu dos brīvprātīgais, kurš strādā un rada starp biedriem līdzstrādniekiem, kuri viņu cienī, kā kompetents vadītājs, bet ne kā tāds, kuru uzrauga, kuru apsarga komisārs no 1919. gada ražas komunistiem.

Ja jūs gribat, lai jums būtu nevis „speciālisti" algas dēļ, ja jūs gribai, lai jauni godīgi brīvprātīgie pievienotos tiem speciālistiem, kuri arī tagad šur tur strādā kopā ar jums pēc labākās sirdsapziņas, neraugoties uz principiālām domstarpībām ar jums daudzos jautājumos, neraugoties uz pazemojošo stāvokli, kādā viņus bieži nostāda jūsu taktika, neraugoties uz neredzēto birokrātisko jucekli daudzās padomju iestādēs, kuras dažkārt pazudina vislabākos pasākumus, — ja jūs to gribat, tad vispirms iztīriet savu partiju un savas valdības iestādes no nekaunīgiem Miflāufer’iem^1, padzeniel tādus ierāvējus, avantūristus, roklaižas un bandītus, kuri, slēpdamies zem komunisma karoga, vai nu aiz nelietības izlaupa valsts mantu, vai arī aiz muļķības aizcērt tautas dzīves saknes ar savu nejēdzīgo, dezorganizalorisko rīcību.

Ja jūs gribat „izmantot" speciālistus, tad nepērciet viņus, bet iemācieties cienīt viņus kā cilvēkus, bet nevis kā jums līdz zināmam laikam vajadzīgu dzīvo un nedzīvo inventāru.

M. Dukcļskis

Voroņežas lauksaimniecības institūta profesors. Adas apstrādāšanas valsts rūpniecības uzņēmumu Centrālās pārvaldes priekšsēdētājs"

Vēstule nikna un, šķiet, neliekuļota. Gribas uz to atbildēl.

Pēc manām domām, autoram tomēr pārsvarā ir personīgas dusmas, kas atņēmušas spēju apspriest nolikumus no masu viedokļa un no to īstenās secības viedokļa.

Autoram iznāk, ka mēs, komunisti, esot atgrūduši speciālistus, „nokristīdami" tos visādos sliktos vārdos.

Ne tā tas bija.

Strādnieki un zemnieki nodibināja Padomju varu, gāžot buržuāziju un buržuāzisko parlamentārismu. Tagad ir grūti neredzēt, ka tā bija nevis boļševiku „avantūra^1' un „neprāts^4, bet divu pasaulvēsturisku laikmetu maiņas sākums visas pasaules mērogā: buržuāzijas laikmeta un sociālismā laikmeta, kapitālistu parlamentārisma laikmeta un proletariātu padomju valsts iestāžu laikmeta maiņas sākums. Ja pirms vairāk nekā gada inteliģentu vairākums to negribēja (pa daļai nevarēja) redzēt, vai tad tā ir mūsu vaina?

Sabotāžu sāka inteliģence un ierēdniecība, kas savā lielākajā daļā ir buržuāziskās un sīkburžuaziskas. Sājos izteicienos ir šķirisks raksturojums, vēsturisks novērtējums, kas var būt pareizs vai nepareizs, bet ko nekādi nevar uzskatīt par zākājošu vai lamu vārdu. Strādnieku un zemnieku niknums par inteliģences sabotāžu ir neizbēgams, un, ja kādu var „vainot", tad tikai buržuāziju un tās apzinīgos un neapzinīgos rokaspuišus.

Ja mēs būtu „rīdījuši" pret „inteliģenci", mūs vajadzētu par to pakārt. Taču mēs ne tikai nerīdījām tautu pret to. bet partijas vārdā un varas vārdā propagandējām, ka nepieciešams sagādāt inteliģencei labākus darba apstākļus. Es esmu to darījis kopš 1918. gada apriļa, ja ne agrāk. Nezinu, uz kādu avīzes „Izvestija" numuru autors atsaucas, bet cilvēkam, kurš pieradis nodarboties ar politiku, t. i., analizēt parādības no masu, bet ne no personīgā viedokļa, ir ārkārtīgi dīvaini dzirdēt, it kā lielākas izpeļņas aizstāvēšana katrā ziņā būtu necienīga vai vispār slikta vēlēšanās „nopirkt". Lai cienījamais autors mani atvaino, bet tas man, nudien, atgādināja „mietpilsoniskas jaunkundzītes" literāro tipu.

Pieņemsim, ka runa būtu bijusi par augstu izpeļņu īpašam, mākslīgi izraudzītam personu pulciņam, t. i., tādai grupai, kas agrāk vispārēju sociālu iemeslu dēļ nesaņēma un nebūtu varējusi saņemt lielāku algu. Tad varētu domāt, ka valdībai ir nolūks „nopirki" šo grupu. Bet, ja runa ir par simtiem tūkstošiem, ja ne miljoniem, kuri vienmēr saņēmuši labāku algu, kā tad var, nekrītot ārkārtīga saniknojama tonī, kas piesienas visam, saskatīt kaut ko līdzīgu ļaunprātīgai rīcībai vai kaut ko līdzīgu „pārestībai", ja tiek aizstāvēta doma, ka uz zināmu laiku nepieciešams aizstāvēt pazeminātu, bet tomēr augstāku izpeļņu nekā vidējā?

Tas ne tikai vispār ir absurds. Autors pats ar to sakauj sevi, stāstīdams kā par vislielāko pārestību, ķā par pazemojošu izturēšanos par gadījumu, kad mācību iestādē novietotas karaspēka nodaļas priekšnieks prasījis, lai procesors obligati gulētu ar savu sievu vienā gultā.

Pirmkārt, ciktāl inteliģentu cilvēku vēlēšanās, lai tiem būtu divas gultas, atsevišķi vīram un sievai, ir pamatota vēlēšanās (bet tā neapšaubāmi ir pamatota), tiktāl tās realizēšanai ir nepieciešama augstāka izpeļņa nekā vidējā. Vēstules autors taču nevar nezināt, ka „caurmērā" katram Krievijas pilsonim nekad pa vienai gultai nav bijis!

Otrkārt. Vai karaspēka nodaļas, priekšniekam Ш gadījumā nebija taisnība? Ja nebija rupjības, apvainojumu, vēlēšanās paņirgāties u. lini. (tas varēja būt, un par to jāsoda), ja tā, atkārtoju, nebija, tad, pēc manām domām, viņam bija taisnība. Zaldati ir nomocījušies, mēnešiem ilgi nav redzējuši ne gultas, ne, droši vien, ciešamas naktsmājas vispār. Viņi aizstāv sociālistisko republiku ārkārtīgās grūtībās, necilvēciskos apstākļos, un viņiem nav tiesības paņemt sev gultu uz īsu atpūtas brīdi? Nē, zaldātiem un viņu priekšniekam bija taisnība.

Mēs esam pret to, ka inteliģentu vispārējie dzīves apstākļi uzreiz pazeminātos līdz vidējiem, — tātad mēs esam pret viņu izpeļņas pazemināšanu līdz vidējai. Hei karš pakļauj sev visu, un zaldatu atpūtas labā inteliģentiem jāsaspiežas. Tā nav pazemojoša, bet taisnīga prasība.

Autors prasa biedrisku izturēšanos pret inteliģentiem. Tas ir pareizi. To prasām arī mēs. Mūsu partijas programā tieši tāda prasība izteikta skaidri, tieši, precizi. Ja, no otras puses, bezpartejisko vai boļševikiem partejiski naidīgo inteliģentu grupas tikpat skaidri pateiks savas prasības saviem piekritējiem: izturieties biedriski pret izmocītiem zaldātiem, pret pārgurušiem strādniekiem, kurus saniknojuši ekspluatācijas gadsimti, tad fiziskā un garīgā darba strādnieku tuvināšanās ies uz priekšu milzu soļiem.

Autors prasa, lai mēs iztīrītu mūsu partiju un mūsu valdības iestādes no „nekaunīgiem gadījuma līdzskrējējiem, no ierāvējiem, avantūristiem, roklaižām, banditiem".

Pareiza prasība. Mes jau sen esam to izvirzījuši un to realizējam. ,,Jaunos“ mēs savā partijā neizvirzām. Kongress pat noteica īpašu pārreģistrāciju l0. Noķertos bandi-tus, ierāvējus, avantūristus mēs nošaujam un nošausim. Bet, lai iztīrīšana noritētu pilnīgāk, un straujāk, ir vajadzīgs, lai godīgā bezpartejiskā inteliģence šai lietā mums palīdzētu. Kad tā sastāvēs no grupām, kurās cilvēki viens^ otru personīgi pazīst, uzstāsies viņu vārdā ar aicinājumu lojāli strādāt padomju iestādēs, ar aicinājumiem „kalpot saviem brāļiem darba ļaudīm", lietojot atklātās vēstules izteicienu, tad jaunās sabiedriskās iekārtas radību mokas ievērojami samazināsies un atvieglosies.

,Y. Ļeņins

1919. g. 27. martā

Iespiests pēc avīzes ,,Pravda" teksta

„Pravda'\ 67. nr., 1919. 0• 28. martā

PAR M.I. KAĻIĶINA KANDIDATŪRU VCIK PRIEKŠSĒDĒTAJA AMATAM

RUNA VCIK XII SĒDE 101». G. 30. MARTA

Biedri! Atrast īstu vietnieku b. Jakovam Miclīailovičam Sverdlovam ir ārkārtīgi grūts uzdevums, jo apvienot vienā personā gan atbildīgu partijas darbinieku, turklāt tādu. kas zina partijas vēsturi, gan līdz ar to cilvēku, kas loti labi prot novērtēt cilvēkus un kas prot tos izvirzīt atbildīgos padomju posteņos, gandrīz nav iespējams. Uzdot vienam biedram visas tās funkcijas, kādas bija b. Sverdlovam, — apspriežot kandidatūru partijā, visi par to bija vienis prā-tis, — nebūtu iespējams, un tāpēc nepieciešams atsevišķu funkciju pārzināšanu uzdot veselām kolēģijām, kuras ik dienas sapulcētos un vadītu atsevišķas nozares. Bet, kas attiecas uz priekšsēdētāju, tad te jautājums jānostāda tā, lai tas noskaidrotu partijas līniju attiecībā pret zemniecību.

Jūs zināt, ka mūsu attiecības pret vidējo zemniecību, kā tas noskaidrojās partijas kongresā, nav mūsu vispārējās politikas mainīšana. Uzdevumi attiecībā uz vidējo zemniecību jāizpilda pēc tam, kad ir atrisināts pirmais uzdevums — buržuāzijas apspiešana. Jautājums par attiecībām pret vidējo zemniecību mums ir asāks nekā mūsu biedriem Eiropā, un mums jādara tā, lai Padomju varas priekšgalā nostātos biedrs, kurš varētu parādīt, ka mūsu lēmums par attiecībām pret vidējo zemniecību tiešām tiks realizēts.

Es domāju, ka ir iespējams atrast un jāatrod biedrs, kurš pilnīgi par savu uzdevumu spraustu vadošās partijas līnijas realizēšanu attiecībā uz vidējo zemniecību. Mēs zinām, ka pašreizējā momentā informēšanas un sazināšanās uzdevums ir sevišķi ass. Mēs zinām, ka apstākļos, kad transports novājināts, kad norisinās pilsoņu karš, kas noved pie tā, ka dažkārt ne tikai atsevišķām guberņām, bet pat veseliem apgabaliem ir vāji sakari ar centru, — mēs zinām, ka šādos apstākļos informēšanas un sazināšanās uzdevums prasa sevišķu uzmanību.

Mēs zinām, — ja mēs atradīsim biedru, kurš sevī apvienos dzīves pieredzi un vidējās zemniecības dzīves pazīšanu, mēs šo uzdevumu varēsim atrisināt, un es domāju, ka kandidatūra, par kuru jūs šodien lasījāt avīzē, atbilst visiem šiem noteikumiem. Tā ir b. Kaļiņina kandidatūra.

Tas ir biedrs, kuram aiz muguras apmēram divdesmit gadus ilgs partijas darbs; pats viņš ir Tveras guberņas zemnieks, kuram ir cieši sakari ar zemnieku saimniecību un kurš pastāvīgi atjauno un atsvaidzina šos sakarus. Pelrogradas strādnieki varēja pārliecināties, ka viņam ir prasme pieiet plašiem darba ļaužu masu slāņiem, kad tiem vēl nav partijas sagatavotības, kad propagandistiem un aģitatoriem vēl nebija izdevies biedriski un prasmīgi viņiem pieiet, tad b. Kaļiņinam izdevās šo uzdevumu atrisināt. Pašreizējā momentā viss tas ir sevišķi svarīgi. Protams, visa vidējā zemniecība, visi tās labākie elementi sniedz mums to noteikto atbalstu, kas pārvarēs visas grūtības, kas likvidēs lauku kulaku un viņiem sekojošu lauku masu niecīgā mazākuma sacelšanos. Mēs zinām, ka mūsu galvenais uzdevums zemkopības sīksaimniecību zemē ir nodrošināt strādnieku un vidējās zemniecības nesatricināmu savienību. Mūsu agrarie pasākumi — muižnieku zemesīpašuma pilnīga iznīcināšana un noteikta palīdzība vidējai zemniecībai, — šie pasākumi jau ir devuši rezultātus, un gada laika, pateicoties tiem, vidējo zemnieku skaits ir pieaudzis. Bet uz vietām nereti tika izvirzīti darbā cilvēki, kuri kā administratori neatbilst saviem uzdevumiem.

Ir bijuši ļaunprātīgas rīcības gadījumi, bet te mēs neesam vainīgi. Mēs zinām, ka esam darījuši visu, lai iesaistītu inteliģenci, bet mūs šķīra politiskas domstarpības. Mēs zinām, ka buržuāziskā parlamentārisma laikmets ir beidzies, ka visas pasaules strādnieku simpātijās ir Padomju vairīs pusē, ka, lai kā buržuāzijā slepkavotu proletariāta vadoņus, kā viņa to dara Vācijā, — Padomju varas uzvara ir neizbēgama. Visa pieredze nenovēršami novedīs inteliģenci pilnīgi mūsu rindās, un mēs iegūsim to materiālu. ar kura palīdzību mēs varam pārvaldīt. Mēs panāksim, lai cilvēki, kuri ir piesmērējušies Padomju varai, tiktu izmesti, un tas ir viens no neapmierinātības iemesliem, kuru mēs nebaidāmies atzīt par pamatotu. Cīņai pret šo ļaunumu mums jāpievērš maksimālā uzmanība. Partijas kongresā mēs stingri nolēmām uzdot, lai visi darbinieki ar savu izturēšanos ieturētu šādu līniju.

Pārejot uz sociālistisko zemkopību, mums jāsaka, ka mēs iedomājamies tās realizēšanu ne citādi kā ar rindu biedrisku vienošanos ar vidējo zemniecību. Mums iespējami vairāk jāgriežas pie vidējā zemnieka.

Un mēs zinām, ka biedri, kuri revolūcijas periodā visvairāk strādāja un pilnīgi iedziļinājās šai darbā, neprata pieiet vidējam zemniekam tā, kā vajadzīgs, neprata izdarīt to bez kļūdām, un katru šādu kļūdu uztvēra ienaidnieki, kaira šāda kļūda radīja zināmas šaubas, sarežģīja jautājumu par vidējā zemnieka attiecībām pret mums.

Lūk, kāpēc atrast te biedru, kurš apvienotu sevī īpašības, par kurām es runāju, ir ļoti svarīgi. Jāpalīdz viņam ar mūsu organizatorisko pieredzi, lai visas Padomju republikas augstākā pārstāvja personā vidējie zemnieki redzētu savu cilvēku, lai mūsu partijas lēmums par to, ka vajag prasmīgi pieiet vidējam zemniekam, ka mēs katru savu soli esam gatavi caurskatīt, izpētīt, pārbaudīt no tās pieredzes viedokļa, kāda mums ir, — iai šis lēmums nepaliktu uz papīra.

Mēs zinām, ka mūsu sabiedroto skaits aug, mēs zinām, ka tuvākajos mēnešos tas daudzkārt palielināsies, bet pašlaik šī nasta gulstas tikai uz mūsu zemi, kas ir ļoti izpostīta, nonākusi nabadzībā. Vidējam zemniekam šis darbs ir pārmērīgi grūts. Jāpieiet viņam un jādara viss, ko mēs varam, jāliek saprast un jāparāda darbos, ka mēs esam stingri nolēmuši realizēt mūsu partijas kongresa lēmumus.

Lūk, kāpēc tāda biedra kandidatūrai kā b. Kaļiņins jāapvieno mūs visus. Tāda kandidatūra palīdzēs mums praktiskā ceļā organizēt veselu rindu liešu sakaru starp Padomju varas augstāko pārstāvi un vidējo zemniecību, palīdzēs mums ar to tuvināties.

Sn uzdevumu nevar atrisināt uzreiz, bet tas lēmums.

kurš mums jāpieņem, mēs nešaubāmies, ka las ir pareizs, bet mēs zinām, ka šai ziņā mums ir maz praktiskas pieredzes. Lai Padomju republikas augstākais pārstāvis pats, pirmais, ar mūsu kopīgo palīdzību, sāk iegūt šo pieredzi, savākt visu zināšanu sumu, pārbaudīt, un mēs varam būt pārliecināti, ka šo uzdevumu mēs atrisināsim, ka Krievija kļūs ne tikai par tādas zemes paraugu, kurā stingri realizēta proletariāta diktatūra un nesaudzīgi apspiesta buržuāzijā, — to mēs jau esam iekarojuši, — bet arī par tādas zemes paraugu, kurā attiecības starp pilsētas strādniekiem un vidējo zemniecību, pamatojoties uz biedrisku atbalstu un jaunu pieredzi, tiek atrisinātas apmierinoši, un tā ir viena no proletāriskās revolūcijas pilnīgas uzvaras galvenajām ķīlām.

Lūk, kāpēc es atļaujos ieteikt jums šo kandidatūru — biedra Kaļiņina kandidatūru.

īss pārskats publicēts 1919. a. 1. op-rill avīzes „Izvestija VCIK" 70. nr-ā

Iespiests pēc stenogramas

Pirmoreiz pilnīgi iespiests 1932. g.

SKAŅU PLATES IERAKSTĪTĀS RUNAS«

Teiktas 1919. n. marta beipās

Iespiestas pēc skaņu plašu teksta

1

VISKRIEVIJAS CENTRĀLĀS IZPILDU KOMITEJAS PR 1EKŠSEDETĀJA BIEDRA

JAKOVA MICIIAILOVICA SVERDLOVA PIEMIŅAI

Kas diendienā strādājuši kopā ar biedru Sverdlovu, tiem ir sevišķi skaidrs, ka viņa izcilais organizatora talants nodrošinājis mums to, ar ko mēs pilnīgi pamatoti lepojamies. Viņš nodrošināja vienprātīga, lietderīga organizēta darba iespēju, darba, kas būtu organizēto proletārisko masu cienīgs, tā darba, bez kura nebūtu varējuši būt panākumi un kurš pilnīgi atbilda proletāriskās revolūcijas vajadzībām. Biedra Jakova Miclīailoviča Sverdlova piemiņa būs ne tikai revolucionārā uzticības simbols savai lietai, ne tikai paraugs, kā savienot praktisku lietišķību ar praktisku māku, kā savienot pilnīgus sakarus ar masām ar prasmi viņas vadīt, bet būs arī ķīla tam, ka arvien plašākas un plašākas proletariāta masas ies arvien un arvien uz priekšu, uz komunistiskās revolūcijas pilnīgu uzvaru.

2

III, KOMUNISTISKĀ INTERNACIONĀLE

Pašreizējā, 919. gada marlā Maskavā notika starptautisks komunistu kongress. Šis kongress nodibināja III, Komunistisko Internacionāli — visas pasaules strādnieku Savienību, kuri cenšas nodibināt Padomju varu visās zemēs.

Pirmā Internacionāle, kuru nodibināja Markss, pastāvēja no 64. līdz 72. gadam. Varonīgo Parizes strādnieku, slavenās Parizes Komūnas, sakāve nozīmēja šās Internacionāles galu. Tā ir neaizmirstama, tā dzīvos mūžīgi strādnieku atbrīvošanās cīņas vēsturē. Tā lika pamatus tai vispasaules sociālistiskās republikas ēkai, kuru mums tagad ir laime celt.

Otrā Internacionāle pastāvēja no 89. līdz 9". gadam, līdz karam. Šis laiks bija kapitālisma vismierīgākās un miermīlīgākās attīstības laiks, laiks bez lielām revolūcijām. Šai laikā strādnieku kustība daudzās zemēs kļuva stiprāka un nobrieda. Bet strādnieku vadoņi partiju lielākajā daļā. pieraduši pie miera laikiem, zaudēja spēju revolucionāri cīnīties. Kad 9". gadā sākās karš, kas četrus gadus pārplūdināja zemi asinīm, karš starp kapitālistiem peļņas sadalīšanas dēļ, varas dēļ pār mazām un vājām tautām, šie sociālisti pārgāja savu valdību pusē. Viņi nodeva strādniekus, viņi palīdzēja ieildzināl slaktiņu, viņi kļuva par sociālismā ienaidniekiem, viņi pārgāja kapitālistu pusē.

Strādnieku masas novērsās no šiem sociālismā nodevējiem. Visā pasaulē sākās pagrieziens uz revolucionāru cīņu. Karš parādīja, ka kapitālisma gals ir neizbēgams. Tā vietā nāk jauna kārtība. Veco sociālismā vārdu sociālismā nodevēji ir apkaunojuši.

Tagad strādnieki, kuri ir palikuši uzticīgi kapitala jūga gāšanas lietai, sauc sevi par komunistiem. Visā pasaulē aug komunistu savienība. Vairākās zemēs jau ir uzvarējusi Padomju vara. Vēl īsu laiku, un mēs redzēsim komunisma uzvaru visā pasaulē, mēs redzēsim Vispasaules Federativās Padomju Republikas nodibināšanu.

Iespiestu pēc skaņu plates teksta, kas salīdzināts ar rokrakstu

U 29. sēj.

3

PAZIŅOJUMS

PAR SARUNAM AR BELA KUNU PA RADIO

Biedru Bela Kuņu es labi pazinu jau lad, kad viņš bija kara gūsteknis Krievijā un ne vienreiz vien nāca pie manis sarunāties par komunismu un komunistisko revolūciju. Tāpēc, kad pienāca paziņojums par Ungārijas komunistisko revolūciju un turklāt Bela Kuņa parakstīts paziņojums, mums gribējās parunāt ar viņu un precizāk noskaidrot, kā ir notikusi šī revolūcija. Pirmās ziņas par to lika mazliet bažīties, vai tā saucamie sociālisti jeb socialnode-vēji nav rīkojušies krāpnieciski, vai viņi nav apgājuši komunistus, jo vairāk tāpēc, ka komunisti sēdēja cietumā. Un, lūk, otrajā dienā pēc pirmā paziņojuma par Ungārijas revolūciju es nosūtīju uz Budāpeštu radiotelegramu, lūgdams Bela Kuņu pienākt pie aparata, uzstādīdams viņam tāda veida jautājumus, lai pārbaudītu, vai viņš ir tur klāt, un jautādams viņam, kādas realas garantijas ir par valdības Taksturu, par tās palieso politiku. Atbilde, kuru deva b. Bela Kuns, bija pilnīgi apmierinoša un izkliedēja visas mūsu šaubas. Izrādījās, ka cietumā pie Bela Kuņa bija atnākuši kreisie sociālisti apspriesties par valdības sastādīšanu. Un tikai šie kreisie sociālisti, kuri simpatizē komunistiem, un vēl centra cilvēki sastādījuši jauno valdību, bet labējie sociālisti, tā sakot, socialnodevēji, nesamierināmie un nelabojamie, pavisam aizgājuši no partijas un aizgājuši, nepaņemot sev līdzi nevienu no strādniekiem. Tālākie ziņojumi rādīja, ka Ungārijas valdības politika ir bijusi vis stingrākā un tik lielā mērā ieturēta komunistiskā virzienā, ka, ja mēs sākām ar strādnieku kontroli un tikai pakāpeniski pārgājām uz rūpniecības socializaciju. tad Bela Kuns ar savu autoritāti, ar savu pārliecību, ka viņam seko milzīgas masas, varēja uzreiz panākt, ka tika pieņemts likums par visu kapitālistiski vadīto Ungārijas rūpniecības uzņēmumu pāriešanu sabiedrības īpašumā. Pagājušas divas dienas, un mēs pilnīgi esam pārliecinājušies, ka Ungārijas revolūcija uzreiz, neparasti ātri ievirzījusies komunistiskās sliedēs. Buržuāzijā pati nodevusi varu Ungārijas komunistiem. Buržuāzijā parādījusi visai pasaulei, ka tad, kad iestājas smaga krize, kad nācijā ir briesmās, buržuāzijā nav spējīga pārvaldīt. Un ir tikai viena patiesi tautas vara, vara, ko tauta patiesi mīl, — strādnieku, zaldātu un zemnieku deputātu Padomju vara.

Lai dzīvo Padomju vara Ungārijā!

4

UZRUNA SARKANAJAI ARMIJAI

Riedri sarkanarmieši! Anglijas, Amerikas un Francijas kapitālisti ved karu pret Krieviju. Viņi atriebjas strādnieku un zemnieku Padomju republikai par to, ka tā gāzusi muižnieku un kapitālistu varu un ar to rādījusi piemēru visām pasaules tautām. Anglijas, Francijas un Amerikas kapitālisti palīdz ar naudu un kara materiāliem krievu muižniekiem, kuri ved pret Padomju varu karaspēku no Sibirijas, Donas, Zicmeļkaukazijas, gribēdami atjaunot cara varu, muižnieku varu, kapitālistu varu. Nē. Tas nenoliks. Sarkanā Armija ir saliedējusies, cēlusies, padzinusi muižnieku karaspēku un baltgvardu oficierus no Volgas, atkarojusi Rīgu, atkarojusi gandrīz visu Ukrainu, tuvojas Odesai un Rostovai. Vēl nedaudz pūļu, vēl nedaudz mēnešu cīņas pret ienaidnieku, un uzvara būs mūsu. Sarkanā Armija ir stipra ar to, ka tā apzinīgi un vienprātīgi iet kaujā par zemnieku zemi, par strādnieku un zemnieku varu, par Padomju varu.

Sarkanā Armija ir neuzvarama, jo tā apvienojusi miljonus darba zemnieku ar strādniekiem, kuri tagad ir iemācījušies cīnīties, iemācījušies biedrisku disciplinu, nezaudē dūšu, norūdās pēc nelielām sakāvēm, arvien drosmīgāk un drosmīgāk dodas pret ienaidnieku, zinot, ka tā pilnīga sakāve ir luvu.

Riedri sarkanarmieši! Sarkanās Armijas strādnieku un zemnieku savienība ir stingra, cieša un nesalaužama. Kulaki un ļoti bagātie zemnieki mēģina rīkot sacelšanos pret Padomju varu, bet viņu ir niecīgs mazākums. Ne uz ilgu laiku un reli viņiem izdodas piekrāpt zemniekus. Zemnieki zina, ka tikai savienībā ar strādniekiem viņi uzvarēs muižnieku. Dažreiz uz laukiem par komunistiem sevi sauc darba tautas ļaunākie ienaidnieki, varmākas, kuri piesmērējušies varai savtīgos nolūkos un kuri nodarbojas ar krāpšanu, atļaujas netaisnības un pārestības pret vidējo zemnieku. Strādnieku un zemnieku valdība stingri nolēmusi cīnīties pret tādiem cilvēkiem un iztīrīt no viņiem laukus. Vidējais zemnieks nav strādnieka ienaidnieks, bet draugs, Padomju varas draugs. Apzinīgie strādnieki un patiesi padomju ļaudis izturas pret vidējo zemnieku kā pret biedru. Vidējais zemnieks nelaupa cita darbu, neiedzīvojas uz cita rēķina kā kulaki, vidējais zemnieks strādā pats, dzīvo no sava darba. Padomju vara apspiedīs kulakus, iztīrīs laukus no tiem, kas netaisnīgi izturas pret vidējiem zemniekiem, par katru cenu realizēs strādnieku savienību ar visu darba zemniecību — gan trūcīgo, gan vidējo.

Šī savienība aug visā pasaulē. Revolūcija tuvojas, briest visur. Šajās dienās tā uzvarējusi Ungārijā. Ungārijā nodibināta Padomju vara — strādnieku valdība. Pie tā neno'-vēršami nonāks visas lautas.

Biedri sarkanarmieši! Stāviet stingri, nelokāmi, vienprātīgi! Droši uz priekšu pret ienaidniekul Uzvara būs mūsu. Muižnieku un kapitālistu vara, kas ir salauzta Krievijā, tiks uzvarēta visā pasaulē!

29. 1TI

PAR V1DEJ1EM ZEMNIEKIEM

Tagad pats galvenais jautājums, kas slāv komunistu partijas priekšā un kas visvairāk saistīja uzmanību pēdējā partijas kongresā, ir jautājums par vidējiem zemniekiem.

Dabiski, ka pirmais jautājums, ko parasti uzdod, ir: kas ir vidējais zemnieks.

Dabiski, ka partijas biedri ne vienreiz vien stāstījuši, kā uz laukiem viņiem jautājuši, kas ir vidējais zemnieks. Un uz to mēs atbildam: vidējais zemnieks ir tāds zemnieks, kas neekspluatē cita darbu, nedzīvo no cita darba, nekādā veidā ne mazākā mērā neizmanto cita darba augļus, bet strādā pats, dzīvo pats no sava darba.

Kapitālisma laikā tādu zemnieku bija mazāk nekā tagad, jo vairākums piederēja pie pavisam trūcīgajiem un tikai niecīgs mazākums kā toreiz, tā arī tagad piederēja pie kulakiem, pie ekspluatatoriem, pie bagātajiem zemniekiem.

Pēc tam kad atcelts privātīpašums uz zemi, vidējo zemnieku kļūst vairāk. Un, lūk, Padomju vara stingri nolēmusi par katru cenu nodibināt pilnīgas miera un vienprātības attiecības ar vidējo zemnieku. Ir saprotams, ka vidējais zemnieks nevar uzreiz nostāties sociālismā pusē, jo viņš stingri stāv par to, pie kā viņš pieradis, uzmanīgi izturas pret visiem jaunievedumiem, vispirms darbos, praksē pārbauda to, uz ko viņu aicina, neuzdrošinās mainīl savu dzīvi, kamēr nav pārliecinājies, ka šī pārmaiņa ir nepieciešama.

Tieši tāpēc mums jāzina un jāalceras, un jādara tā, ka strādnieku komunistu pienākums, kuri parādās uz laukiem, ir meklēt biedriskas attiecības ar vidējo zemnieku, viņu pienākums ir nodibināt biedriskas attiecības ar vidējo

zemnieku, viņu pienākums ir atcerēties, ka darba cilvēks, kurš neekspluatē cita darbu, ir strādnieka biedrs un ar viņu var un vajag panākt brīvprātīgu, patiesības un uzticības pilnu savienību. Uz visādiem pasākumiem, kurus ieteic komunistiskā vara, jāskatās tā, ka tie ir tikai padoms, norādījums vidējam zemniekam, ieteikums viņam pāriet uz jaunu kārtību.

Un tikai kopīgs darbs, kas izmēģina šos pasākumus praksē, pārbauda to kļūdas, novērš iespējamās kļūdas, panāk vienošanos ar vidējo zemnieku, — tikai tāds darbs nodrošinās strādnieku un zemnieku savienību. Sai savienībā ir viss Padomju varas galvenais spēks un balsts, šī savienība ir ķīla tam, ka sociālistisko pārveidošanu, uzvaru pār kapitālu, katras ekspluatācijas likvidēšanu mēs novedīsim līdz galīgai uzvarai.

6

KAS IR PADOMJU VARA?

Kas ir Padomju vara? Kas ir šīs jaunās varas būtība, kuru negrib vai nespēj saprast vēl lielākajā daļā zemju? Tās būtība, kas arvien vairāk un vairāk saista pie sevis katras zemes strādniekus, ir tā, ka agrāk tā vai citādi valsti pārvaldīja bagātie jeb kapitālisti, bet tagad pirmoreiz valsti pārvalda, turklāt ļoti lielā skaitā, tieši tās šķiras, kuras kapitālisms apspieda. Pat visdemokrātiskākā, pat visbrīvākā republikā, kamēr paliek kapitala kundzība, kamēr zeme paliek privātīpašumā, valsti vienmēr pārvalda neliels mazākums, kura deviņas desmitdaļas ir kapitālistu jeb bagāto.

Pirmoreiz pasaulē valsts vara pie mums Krievijā uzcelta tā, ka tikai strādnieki, tikai darba zemnieki, atskaitot ekspluatatorus, veido masu organizācijas — Padomes un šīm Padomēm tiek nodota visa valsts vara. Lūk, tāpēc, lai kā Krieviju apmelotu buržuāzijas pārstāvji visās zemēs, tomēr visur pasaulē vārds ,,Sovet“ („Padome") kļuvis ne tikai saprotams, kļuvis populārs, kļuvis mīļš strādniekiem, visiem darba ļaudīm. Un, lūk, tāpēc Padomju vara, lai kā ari vajātu komunisma piekritējus dažādās zemēs, Padomju vara nenovēršami, neizbēgami un tuvākā nākotnē uzvarēs visā pasaulē.

Mēs labi zinām, ka mums vēl ir daudz trūkumu Padomju varas organizācijā. Padomju vara nav brīnišķīgs talismans. Tā neizdziedina uzreiz no pagātnes trūkumiem, no analfabētisma, no nekulturaluma, no mežonīgā kara mantojuma, no laupītāja kapitālisma mantojuma. Bet toties tā dod iespēju pāriet uz sociālismu. Tā dod iespēju pacelties tiem, kurus apspieda, un pašiem arvien vairāk un vairāk ņemt savās rokās visu valsts pārvaldīšanu, visu saimniecības pārvaldīšanu, visu ražošanas pārvaldīšanu.

Padomju vara ir ceļš uz sociālismu, kuru atradušas darba ļaužu masas, un tāpēc tas ir pareizs, un tāpēc tas ir neuzvarams.

7

KĀ UZ VISIEM LAIKIEM IZGLĀBT DARBA ĻAUDIS NO MUIŽNIEKU UN KAPITĀLISTU JŪGA

Darba ļaužu ienaidnieki — muižnieki un kapitālisti — saka: strādnieki un zemnieki nevarēs iztikt bez mums. Bez mums nebūs neviena, kas nodibina kārtību, sadala darbu, piespiež strādāt. Bez mums viss sabruks un valsts izirs. Mūs padzina, bet sabrukums atkal atgriezīs mūs pie varas. Tādas muižnieku un kapitālistu runas strādniekus un zemniekus nesamulsinās, neiebiedēs, nepiekrāps. Armijā nepieciešama visstingrākā disciplina. Un tomēr apzinīgie strādnieki prata apvienot zemniekus, prata likt sev kalpot vecajiem cara oficieriem, prata radīt uzvarošu armiju.

Sarkanā Armija radīja neredzēti stingru disciplinu, ne spaidu kārtā, bet pamatojoties uz pašu strādnieku un zemnieku apzinīgumu, uzticību, pašaizliedzību.

Un, lūk, — lai uz visiem laikiem izglābtu darba ļaudis no muižnieku un kapitālistu jūga, no viņu varas atjaunošanas, — jārada diženā sarkanā darba armija. Tā būs neuzvarama, ja tajā būs darba disciplina. Slrādniekiem un zemniekiem jāpierāda un viņi pierādīs, ka pareizu darba sadalīšanu, ka pašaizliedzīgu disciplinu un uzticību darbā vispārības labā — viņi pratīs noorganizēt paši bez muižniekiem un pret muižniekiem, bez kapitālistiem un pret kapitālistiem.

Darba disciplina, ārkārtīga enerģija darbā, gatavība uzupurēties, zemnieku cieša savienība ar strādniekiem — lūk, kas uz visiem laikiem izglābs darba ļaudis no muižnieku un kapitālistu jūga.

8

PAR KŪDĪŠANU UZ EBREJU GRAUTIŅIEM

Par antisemītismu sauc naida izplatīšanu pret ebrejiem. Kad nolādētā cara monarchija dzīvoja savu pēdējo laiku, tā centās uzkūdīt tumšos strādniekus un zemniekus pret ebrejiem. Cara policija savienībā ar muižniekiem un kapitālistiem rīkoja ebreju grautiņus. Trūkuma nomocīto strādnieku un zemnieku naidu muižnieki un kapitālisti centās novirzīt pret ebrejiem. Arī citās zemēs nereti nākas redzēt, ka kapitālisti kurina naidu pret ebrejiem, lai strādniekam kaisītu smiltis acīs, lai novirzītu viņa skatus no darba ļaužu īstā ienaidnieka — no kapilala. Naids pret ebrejiem stingri turas tikai tur, kur muižnieku un kapitālistu jūgs novedis strādniekus un zemniekus galīgā tumsībā. Tikai pavisam tumši, pavisam nomākti cilvēki var ticēt meliem un apmelojumiem, kādus izplata par ebrejiem. Tās ir veco dzimtbūšanas laiku atliekas, kad mācītāji piespieda sadedzināt ķecerus uz sārtiem, kad pastāvēja zemnieku verdzība, kad tauta bija nomākta un nedrīkstēja runāt. Šī vecā dzimtbūtnieciskā tumsība izbeidzas. Tauta kļūst redzīga.

Ne ebreji ir darba ļaužu ienaidnieki. Strādnieku ienaidnieki ir visu zemju kapitālisti. Starp ebrejiem ir strādnieki, diarba cilvēki, — viņu ir vairākums. Viņi ir mūsu brāļi tai ziņā, ka viņus apspiež kapitāls, viņi ir mūsu biedri cīņā par sociālismu. Starp ebrejiem ir kulaki, ekspluatatori, kapitālisti; tāpat kā starp krieviem, kā starp visām nācijām. Kapitālisti cenšas sēt un kurināt naidu starp dažādu ticību, dažādu nāciju, dažādu rasu strādniekiem. Nestrādājošie cilvēki turas ar kapitala spēku un varu. Bagātie ebreji, tāpat kā bagātie krievi, tāpat kā visu zemju bagātnieki, savienībā viens ar otru nomāc, apspiež, aplaupa, šķeļ strādniekus.

Kauns nolādētajam carismam, kas mocīja un vajāja ebrejus. Kauns tiem, kas sēj naidu pret ebrejiem, kas sēj naidu pret citām nācijām.

Lai dzīvo visu nāciju strādnieku brālīga uzticība un kaujas savienība cīyā par kapitala gāšanu.

TELEFONOGRAMA

VISKRIEVIJAS ARKARTEJAI KOMISIJAI 1919. G. 1. APRĪLI

Kā Viskrievijas ārkārtējā komisija informē, no Petro-gradas saņemtas ziņas, ka Kotčaka, Deņikina un sabiedroto aģenti mēģinājuši Petrogradā uzspridzināt ūdensvada staciju. Pagrabā atrastas sprāgstvielas, kā arī elles mašina, kuru īpaša komanda paņēmusi iznicināšanai, bet no priekšlaicīgas eksplozijas nogalināts nodaļas komandieris un ievainoti 10 sarkanarmieši.

Atsevišķos punktos tiek izdarīti mēģinājumi uzspridzināt tiltus un mēģinājumi apturēt dzelzceļu kustību.

Tiek mēģināts izārdīt dzelzceļu līnijas, lai atstātu bez pārtikas sarkano Maskavu un Petrogradu.

Sociālisti revolucionāri un meņševiki aktivi piedalās aicinājumos streikot, gāzt Padomju varu.

Sakarā ar saņemtajām ziņām Aizsardzības Padome pavēl spert vissteidzīgākos soļus, lai apspiestu visus mēģinājumus spridzināt, bojāt dzelzceļus un aicināt streikot.

Aizsardzības Padome pavēl aicināt visus Ārkārtējo komisiju darbiniekus būt modriem un par spertajiem soļiem ziņot Aizsardzības Padomei.

Aizsardzības Padomes Priekšsēdētājs

V. Uļjanovs (Ļeņins)

„Izveslija VC1K". 71. ?. aprīli

nr., 1919. g. Icspiesls pēc

VC/K“ leksi a

avīzes

„Izveslija

MASKAVAS STRĀDNIEKU UN SARKANARMIEŠU DEPUTĀTU PADOMES PLĒNUMA ĀRKĀRTĒJĀ SEDE 1919. GADA 3. APRĪLI

l

REFERĀTS PAR PADOMJU REPUBLIKAS ĀRĒJO UN IEKŠEJO STĀVOKLI

Biedri! Savu rel'eratu par Padomju republikas ārējo un iekšējo stāvokli man nākas sākt ar to, ka tieši šajos mēnešos, pavasarim sākoties, mēs atkal pārdzīvojam ārkārtīgi grūtu stāvokli. Es domāju, ka kara apstākļi, kā pilsoņu kara, tā arī kara pret Autanti, ļauj mums katrā ziņā, spriežot pat ar vislielāko piesardzību, — par šiem apstākļiem es vēl runāšu, kad nonākšu pie starptautiskā stāvokļa, — ļauj mums teikt, pat ar vislielāko piesardzību spriežot, ka šis pusgads, kura pašā vidū mēs atrodamies, būs pēdējais smagais pusgads, tāpēc ka franču un angļu kapitālisti nespēs atkārtot tādu uzbrukumu, kādu tie pašreiz visiem spēkiem attīsta. Bet, no otras puses, visi iekarojumi, kurus mūsu Sarkanā Armija guvusi Ukrainā un pie Donas un kurus mums ir iespējams nostiprināt, dos mums ļoti jūtamu iekšējā stāvokļa atvieglojumu, dos maizi un ogles, pārtiku un kurināmo. Bet pašreiz, kamēr cīņa nav beigusies, kamēr, savācot labību Ukrainā, nākas strādāt visgrūtākajos apstākļos, — tagad, pavasara šķīdonī, stāvoklis ir ļoti grūts.

Mēs ne vienu vien reizi esam teikuši, ka visi Padomju varas spēki balstās uz strādnieku uzticību un apzinīgu iz-turēšanos. Mēs ne vienu vien reizi esam pierādījuši, ka, lai cik lielā skaitā būtu ienaidnieks, kas mūs aplencis, un spiegi, kurus pie mums sūta Antante un kuriem palīdz cilvēki, kas varbūt arī neuzskata sevi par baltgvardiU palīgiem, bet tomēr viņiem palīdz, mēs nemaz neesam atstājuši neievērotu to, ka ikkatrs šeit izteiktais vārds liks sagrozīts, ka mūsu atzīšanos uztvers baltgvardu aģenti, — bet mēs sakām: lai! Mēs daudz vairāk labuma iegūsim, tieši un atklāti atzīdami patiesību, tāpēc ka esam pārliecināti: kaut arī lā ir smaga patiesība, bet, kad tā skaidri dzirdama, tad katrs apzinīgs strādnieku šķiras pārstāvis, katrs darba zemnieks izlobīs no tās vienīgo pareizo secinājumu.

Viņi izlobīs galu galā to vienīgo iespējamo secinājumu, ka mūsu lieta ir tuvu uzvarai visā pasaulē un ka, lai arī cik ārkārtīgi smags būtu darba ļaužu masu stāvoklis, kuri noguruši, izbadojušies, nomocījušies četros imperiālistiskā kara gados un tagad vēl divos paša drausmīgākā pilsoņu kara gados, — lai arī cik smags būtu šis stāvoklis, lai ari kā tas būtu saasinājies tagadējā momentā, — mums ir visnopietnākās izredzes uzvarēt ne tikai Krievijā, bet arī visā pasaulē. Un tāpēc, lai arī šie 4—5 mēneši, kas mums jāpārdzīvo, ir ļoti grūti, mēs spēsim vēl un vēlreiz šīs grūtības uzvarēt un ar to parādīt ienaidniekiem, parādīt visas pasaules apvienotajiem kapitālistiem, ka viņu uzbrukums Krievijai neizdosies.

Bet viņi tieši tagad, bez šaubām, pēc iepriekš pārdomāta plāna, gan no rietumiem, gan no austrumiem mēģina mūs militārā ceļā nožņaugt, lai glābtu Krasnova bandas, kuras iet bojā. Vakar saņemtas ziņas par Mariupoles ieņemšanu. Rostova ar to tiek ielenkta puslokā. Vārdu sakot, Antantes valstis pieliek visus spēkus, lai glābtu Krasnovu un lai tieši šinī pavasarī dotu mums stipru triecienu. Nav šaubu, ka viņu rīcības pamatā ir vienošanās ar Hindenburgu. Biedrs no Latvijas stāstīja par to, kāda stāvoklī nokļuvuši turienes biedri. Zemes lielākā daļa pārdzīvojusi tādu postu, par kādu Maskavas strādniekiem nav ne jausmas, — postu, kas saistīts ar karaspēka iebrukumu un vairākkārtēju lauku nopostīšanu karaspēka kustības rezultātā. Tagad vācieši virzās uz Daugavpili, lai atgrieztu Rīgu. No ziemeļiem viņiem palīdz igauņu baltgvardi par naudu, ko sūta Anglija, ar brīvprātīgiem, kurus sūta zviedri un dāņi, kurus caur un cauri uzpirkuši Anglijas, Francijas un Amerikas miljardieri. Viņi rīkojas pēc mums pilnīgi skaidra, vienota plāna, izmantodami to apslākli, ka Vācijā viņi ar asiņainu apspiešanu novājinājuši spartakiešu un revolucionāru kustību. Un, kaut arī viņi jūt, ka tik tikko elpo, viņi tomēr atzinuši momentu par pietiekoši izdevīgu, lai to izmantotu, lai nosūtītu Hindenburgam daļu karaspēka un no rietumiem pastiprinātu uzbrukumu saplosītajai un izmocītajai Latvijai un apdraudētu mūs. No otras puses, Kolčaks guvis vairākas uzvaras austrumos un tādējādi sagatavo apstākļus pēdējam un pašam izšķirošākam Anlantes valstu uzbrukumam.

Un kā vienmēr, neaprobežodamies ar uzbrukumu no ārienes, viņi darbojas zemes iekšienē, organizēdami sazvērestības, sacelšanās, mēģinādami mest bumbas un uzspridzināt Petrogradas ūdensvadu, par ko jūs lasījāt avīzēs, mēģinādami izārdīt dzelzceļa līnijas, kā tas notika netālu no Samaras, — tā ir galvenā dzelzceļa līnija, pa kuru mēs tagad saņemam labību no austrumiem. Daļa šīs labības aizgāja bojā, — to sagrāba Kolčaks. Bijuši mēģinājumi izārdīt dzelzceļa līniju uz Kurskas-Charkovas dzelzceļa maģistrāles, pa kuru sākās ogļu piegāde, ko Sarkanā Armija bija atkarojusi Doņecas baseinā. Kad mēs visu to sakopojam un apskatām, mums kļūst skaidrs, ka Antantcs valstis, ka Francijas imperiālisti un miljardieri mēģina pēdējo reizi militārā ceļā nožņaugt Padomju varu.

Gan meņševiki, gan labējie un kreisie eseri, kuri līdz šim laikam nav sapratuši, ka cīņa iet uz beigām, ka jautājums ir par pašu niknāko, nesaudzīgāko karu, — viņi joprojām sludina ne īsti streiku, ne īsti pilsoņu kara izbeigšanu. Lai kā tas arī nebūtu ar viņiem, viņi palīdz baltgvardiem, — es par tiem runāšu turpmāk, patlaban es gribu likai parādīt, ka stāvoklis tiešām ir grūts.

Visi starptautisko kapitālistu spēki grib šai pavasarī doties pēdējā kaujā pret mums. Par laimi tie ir nīkuļojoša, mirstoša, neglābjami slima veča — starptautiskā kapitālisma spēki. Bet, lai kā arī tas nebūtu, patlaban pret mums savāktie militārie spēki ir ārkārtīgi lieli. Konkrēti, Kolčaks tagad ir laidis darbā visas savas rezerves, viņa rīcībā ir brīvprātīgie baltgvardi, ļoli ievērojama apmēra bandas, no

Anglijas un Amerikas viņš saņem palīdzību — milzīgos apmēros ieročus un cilus kara piederumus. Lūk, kāpēc apstākļi, kādi izveidojušies, prasa no mums Padomju republikas grūtā stāvokļa skaidru apzināšanos.

Mēs esam pārliecināti, ka darba ļaužu masas ir sapratušas, kādēļ notiek šis karš. Viņas zina, ka šie nedaudzie mēneši izšķirs gan mūsu revolūcijas, gan lielā mērā arī starptautiskās revolūcijas likteni, ka šis kapitālistu mēģinājums salauzt Padomju Krieviju tāpēc tā saasinājies, viņi tāpēc uzbrūk mums ar tādu traku niknumu, ka viņi zina, ka viņu zemju iekšienē mīt tas pats ienaidnieks — boļšcvistiskā kustība. Arī pie viņiem tā ātri un neapturami pieaug.

Kas padara mūsu stāvokli sevišķi grūtu, kas spiež mūs vēl un vēlreiz aicināt palīgā visus apzinīgos strādniekus, — tās ir mūsu pārtikas un transporta grūtības. Četrus gadus imperiālistiskais karš postījis transportu, un tik ļoti atpalikušā zemē kā Krievijā šīs postīšanas sekas vēl līdz šim nav likvidētas, un tās nevar likvidēt citādi, kā neatlaidīgi strādājot daudzus mēnešus vai varbūt pat gadus. Bet strādāt bez kurināmā ir neiespējami. Tikai pēdējā laikā mēs esam sākuši saņemt ogles no Doņecas baseina. Jūs zināt, ka Baku naftu mums atņēma angļi. Sagrābuši daļu Kaspijas jūras kuģu un okupējuši Grozniju, viņi traucē mūs naftas izmantošanā. Bet bez kurināmā ne rūpniecība, ne dzelzceļi nevar strādāt. Nākas sasprindzināt visus spēkus.

Mēs vēlreiz sakām visiem biedriem: pārtikas un transporta darbā jāiekļauj vairāk spēku. Transporta darbs atrodas tādā stāvokli, ka Krievijas auslrumos, aiz Volgas, mums ir vairāki miljoni pudu labības, mēs esam jau sabēruši un sagatavojuši 10—20 miljonu pudu labības, bet atvest to mēs nevaram. Daļu šās labības mēs zaudējām, kad Kolčaka karaspēks, pēdējo reizi pavirzīdamies uz priekšu, ieņēma Ufu, piespiezdams mūsu karaspēku atkāpties. Tas ir ārkārtīgi jūtams un smags zaudējums. Transporta darbs prasa vislielāko sasprindzinājumu. Strādniekiem katrā sapulcē pašiem sev jājautā: kā mēs varam palīdzēt transportam? Vai mēs vietējā darbā nevarētu vīriešus aizstāt ar sievietēm un vīriešus sūtīt vai nu uz remonta darbnīcām,

15 29. sej.

vai palīgā dzelzceļniekiem? Kā lo .izdarīt — tas labāk redzams pašiem strādniekiem, kas zina, kuru kādā specialitātē izmantot. Tas ir labāk redzams praktiķiem, kuriem jāatrod arvien un arvien jauni palīdzības līdzekļi. Mēs ceram un esam pārliecināti, ka pēdējā laikā mūsu Satiksmes ce|u komisariāts kopā ar Pārtikas komisariātu ir jau guvuši zināmus panākumus. Preču transporta mēnesis — pasažieru satiksmes pārtraukums, lai kā arī mūs apmelotu ienaidnieki, jau devis uzlabojumu, bet vajag vēl desmitreiz vairāk sasprindzināt spēkus, lai gūlu lielākus panākumus. Vakar avīzē ,,Izveslija“ bija iespiesti skaitliski dati. Es minēšu galvenos. Marta sākumā Maskavā pienāca caurmērā "8 vagonu dienā ar pārtiku, to skaitā 25 ar labību. Marta beigās sāka pienākt 20t) pārtikas vagoni dienā, to skaitā 47 ar labību. Tas nozīmē gandrīz divkāršošanos. Tas nozīmē, ka tāds smags līdzeklis kā pasažieru satiksmes aizliegšana bija pareizi lietots. Tas nozīmē, ka mēs esam palīdzējuši Maskavas, Petrogradas un visa rūpniecības apgabala iedzīvotājiem, kas cieš badu. Tomēr tas vēl ne tuvu nav viss, ko var darīt. Bet turpmāk, kad šķīdonis būs pilnā spēkā, sagaidāms vēl daudz lielāku grūtību un bada laiks. Lūk, kāpēc mēs sakām, ka šeit vajadzīgs pats neatlaidīgākais un enerģiskākais darbs. Mums jāpaļaujas galvenokārt ne uz inteliģences darbiniekiem, kuri gan pārnākuši pie mums strādāt, bet kuru vidū tomēr ir daudz nederīgu darbinieku, bet uz strādnieku masām.

Mums jārēķinās arī ar stāvokli Ukrainā. Gada laikā, kad visa Ukraina bija zem vācu varas un viss Donas apgabals atradās tādā grūtā stāvoklī, mēs izcietām pārāk daudz. Patlaban māsu stāvoklis uzlabojas. Ukrainā mums ir 258 miljoni pudu labības, no kuriem 100 miljoni pudu jau laisti sadalei, bet visa lieta ir tā, ka zemniekus Ukrainā briesmīgi iebiedējuši vācieši un vāciešu laupīšanas. Esmu dzirdējis, ka turienes zemniekus vācieši tiktāl iebiedējuši, ka līdz šim laikam viņi neuzdrošinās ņemt muižnieku zemi, lai gan zina Padomju varas stāvokli šeit. Pa tam jau pienācis laiks iesākt pavasara darbus zemes apstrādāšanā. Bet Ukrainas zemnieki uz savas muguras izbaudījuši visas vāciešu laupīšanas briesmas tādos apmēros, ka līdz pat šim laikam viņi ir ārkārtīgi neuzņēmīgi. Jāsaka, ka

visu laiku lur norisinājās partizānu karš. Dienvidos šis karš notiek ari tagad. Tur nav regulārā karaspēka. Tāpēc ka nav regulārā karaspēka, tur līdz šim laikam nav pilnīgas uzvaras. Slās nosūtījām uz turieni savu regulāro karaspēku, bet tas vēl par maz. Darbu vajag ievērojami pastiprināt, un tādēļ man jums jāsaka, ka katrai strādnieku sapulcei noteikti jāizvirza jautājums par pārtiku un jautājums par transportu. Mums visdrīzākā laikā jāizlemj jautājums, kā uzlabot stāvokli un kā izmantot to, ko pašreiz mēs varam izmantot.

Mums labi jāsaprot, ka tikai ar strādnieku šķiras spēka palīdzību mēs varam stingri nostāties uz kājām, varam gūt mūsu spīdošās uzvaras, un tādēļ mūsu proletariāta visi labākie spēki mums jāsūta uz turieni, uz fronti. Mums jāsūla uz fronti atbildīgi darbinieki. Ja šeit cietīs kāda iestāde, mēs, protams, jutīsim zināmu zaudējumu, tomēr tādēļ mēs bojā neiesim, bet, ja armijā mums būs strādnieku trūkums, tad mēs neapšaubāmi iesim bojā. Līdz šim laikam mūsu armija cieš no tā, ka viņa nav pieliekami saliedēta, nav pietiekami organizēta, un šinī ziņā visai palīdzībai jānāk no strādniekiem un visas cerības jāliek uz viņiem. Tikai tie strādnieki, kuri pārdzīvojuši visu cīņu, kuri var dalīties visā, ko tie pārdzīvojuši, ko tie izcietuši, tikai tie strādnieki spēj ietekmēt armiju un pārvērst zemniekus par apzinīgiem un mums vajadzīgiem cīnītājiem.

Tādēļ mēs vēlreiz atnācām šurp un nolēmām sapulcēt jūs visus un norādīt uz to smago transporta stāvokli, kāds radies sakarā ar smago vispārējo stāvokli. Mēs pasvītrojam, ka 3—4 mēneši mums vēl jā noturas un tikai tad mūsu pusē būs pilnīga uzvara. liet tam vajadzīgi spēki. Kur tad šos spēkus ņemt? liet vai tad mēs neredzam, ka tikai strādnieki, kas iznesuši uz saviem pleciem visu mūsu posta smagumu, kad cīņa norisa pārmijus ar baltgvardu uzbrukumiem, kad viņi tādēļ paši izjuta visu smagumu un līdz ar to ieguva lielu pieredzi, — tikai tie strādnieki, tikai šie mūsu priekšpulki var mums palīdzēt! Mēs ļoti labi zinām, ka viņi ir pārmērīgi izmocīti, ka viņi pārpūlējušies lai necilvēcīgajā darbā, ko tiem nācās veikt. Mēs visu to zinām, un tomēr mēs tagad jums šeit sakām, ka jāsasprindzina visi spēlei, ka jā padomā par to, lai visus spēkus mobilizētu revolūcijai, tās spīdošai uzvarai. Patlaban iesākas pats grūtākais, pats smagākais laiks, un mums jārīkojas kā revolucionāriem. Mums jāsme| spēki no darba ļaužu masām.

Vakar šeit nolika Maskavas un Viskrievijas arodnieciskās kustības ietekmīgo darbinieku sapulce. Un tanī visi vienojās, ka pašreizējā momentā nepieciešams iesaistīt darbā vidējo darbinieku slāni, kuru līdz šim laikam mēs visi uzskatījām par tāda darba nespējīgu. Bet tagad pilnīgi skaidrs, — lai aizstātu nogurušos darbiniekus, mums jāie-saista darbā vidējo darbinieku slānis, bet, pirms to izdarām, nepieciešams, lai to inslruēlu darbinieki, kas līdz šim strādājuši. Mums jāsaglabā savi spēki, un uz laiku mūsu atbildīgo darbinieku vietā mums jāliek darbinieki no vidējiem slāņiem. Mums taču jāiesaisla desmitiem tūkstoši tādu darbinieku. Mums nevajag baidīties no tā, ka viņi savu darbu varbūt veiks ne tik labi, kā to veiklu pieredzes bagāti darbinieki. Ja viņus ieliksim atbildīgās vietās, tad tās kļūdas, kuras tie izdarīs pirmajā laikā, nebūs bīstamas. Mums ir svarīgi izvirzīt viņus priekšējos, atbildīgos posteņos. Tur viņi varēs attīstīt savus spēkus un ai līstīt savu darbu, jo tie rīkosies noteikti, viņi zinās, ka aiz viņiem stāv ievērojami, pieredzes bagāti darbinieki, kuriem jau ir vienu gadu ilga pieredze Krievijā. Viņi zina, ka kritiskā brīdī viņu uzdevumu atvieglos viņu biedri, kam lielāka pieredze. Šis jaunais strādnieku slānis varēs labi strādāt, ja apzinīgie strādnieki sūtīs viņus uz priekšējiem posteņiem. Mēs to varam izdarīt bez zaudējumiem, tāpēc ka šim plašajam slānim ir proletāriskais instinkts, pienākuma proletāriskā izpratne un apziņa. Uz viņiem var paļauties, un par viņiem var teikt, ka grūtā brīdī viņi mums palīdzēs. Krievija pazīstama ar to īpatnību, ka pašā grūtākajā laikā viņā vienmēr atradās masas, kuras varēja virzīt uz priekšu kā rezerves, kurās atrada jaunus spēkus, kad vecie spēki sāka apsikt. Jā, avangarda strādnieks ir pārpūlēts, un nākošais slānis darbosies sliktāk, bet lā nav nekāda nelaime, un no tā nebūs zaudējumu, un mēs lietu nepazudināsim, ja izvirzīsim šos jaunos spēkus, vadīsim tos un neļausim lietai aiziet bojā.

Šais apstākļos nevar nepieminēt eserus un meņševikus.

Pēdējā laikā Padomju vara sākusi slēgt viņu avīzes un viņus pašus arestēt. Redzēdami to, daži biedri strādnieki saka: „Tātad nav bijusi taisnība tiem boļševikiem, — un viņu skaitā esmu arī es, — kas mudināja mūs zināmā mērā piekāpties sīkburžuaziskās demokrātijās priekšā. Kādēļ mēs piekāpāmies, ja tagad esam spiesti slēgt avīzes un viņus arestēt? Vai tad te ir kāda konsekvence?*'

Uz to es atbildēšu šādi. Tādā zemē kā Krievijā, kur visa lauksaimniecība atrodas sīkburžuazisku elementu rokās, tādā zemē bez sīkburžuaziskā slāņa atbalsta mēs nespētu ilgi nolurēlies. Pašreiz šis slānis iet uz mērķi nevis pa taisnu ceļu, bet līkločiem. Ja es vajāju pretinieku, kurš neiet taisnu ceļu, bet līkločiem, tad arī man, lai notvertu pretinieku, jāiet līkločiem. Runājot politiskā valodā, sīkburžuaziskās masas stāv starp darbu un kapitālu, un šīs masas simtreiz jāizper, lai tās saprastu, ka nepieciešams sev noskaidrot vienu: iespējama vai nu buržuāzijas diktatūra, vai strādnieku šķiras diktatūra. Kurš to ievēro, tas zina pašreizējā momenta stāvokli. Un strādnieki to zina. Pieredze un vesela rinda novērojumu radījuši viņu apziņā izpratni, ka iespējami ir tikai šie divi varas veidi: vai nu pilnīga strādnieku šķiras vara, vai arī pilnīga buržuāzijas vara, — vidusceļa nav, trešā ceļa nav. Strādnieku šķira jau sen to sapratusi no streiku un revolucionārās cīņas. Sīk-buržuazija nevar to saprast uzreiz; simtiem dzīves aizrādījumu nespēj sīkburžuaziju iemācīt un pieradināt pie šīs domas, un viņa nemitas domāt par apvienošanos ar liel-buržuaziju, jo nespēj saprast, ka nevar iztikt bez proletariāta diktatūras vai buržuāzijas diktatūras.

No Kolčaka pieredzes eseri un meņševiki ņēmuši vērā un sapratuši, ka tā nav nejaušība, ka, neraugoties uz pašu niknāko, izmisuma pilno cīņu un ārzemju palīdzību, demokrātijā neko nav devusi. Uz viņiem iedarbojas divi spēki, — un, izņemot šos spēkus, nav cita nekā, — vai nu buržuāzijas diktatūra, vai strādnieku šķiras vara un pilnīga diktatūra, vidusceļš nekur neko nav varējis dot, un nekur nekas no tā nav iznācis. Nekas neiznāca arī ar Satversmes sapulci. Eseri un meņševiki un sīkburžuazija to ir paši izjutuši.

Kad eseri un meņševiki teica: „Mēs aiziesim no Kolčaka un no visiem, kas ir par viņu un par Anlantes iejaukšanos", viņi to runāja, ne tikai liekuļodami vien. Tā nebija tikai politiska viltība, kaut gan daļa šo cilvēku arī cerēja uz to, ka „mēs, sak, boļševikus piekrāpsim, lai tik dod mums iespēju atkārtot bijušo". Mēs šo viltību ņēmām vērā un. protams, nodrošinājāmies pret to, bet, kad meņševiki un eseri to sacīja, —• tad tā nebija tikai liekulība un viltība vien, bet daudziem no viņu vidus arī pārliecība. Viņu vidū ir ne tikai lilerara grupa, bet arī sīkburžuaziski techniķu, inženieru u. tml. slāņi. Kad mēs tanī brīdī, kad meņševiki pasludināja, ka viņi esot pret sabiedroto iejaukšanos, uzaicinājām viņus strādāt kopā ar mums, viņi labprāt piekrita mūsu priekšlikumam. Bet tagad, vajādami viņus, vajādami sīkburžuazisko slāni, mēs rīkojamies pilnīgi pareizi, jo šis slānis izpratnes ziņā ir ārkārtīgi truls. To tas parādījis kā kerenskiades periodā, tā arī savā tagadējā rīcībā. Pēc tam kad tie pārnākuši pie mums kalpot, viņi saka: „Mēs esam atteikušies no politikas, mēs labprāt strādāsim". Tādiem cilvēkiem mēs atbildam: „Ierēdņi no meņ-Ševiku vidus mums vajadzīgi, jo tie nav valsts apzadzēji un nav melnsimtnieki, kas lien pie mums, pierakstās komunistos un kaitē mums". Ja cilvēki tic Satversmes sapulcei, mēs viņiem sakām: „Ticiet, kungi, ne tikai Satversmes sapulcei, bet arī dievam, bet dariet savu darbu un nenodarbojieties ar politiku". Viņu vidū aug tādu cilvēku skaits, kuri zina, ka politikā viņi ir caurkrituši: viņi kliedza, ka Padomju vara esot kroplīga izdoma, kas iespējama tikai mežonīgajā Krievijā. Viņi runāja, ka Satversmes sapulces padzīšana esot carisma izaudzināto barbaru rīcība. Un Eiropā atkārtoja to pašu. Tagad no Eiropas pienāk ziņas, ka visā pasaulē Padomju vara nāk buržuāziskās satversmes sapulces vielā. Tā ir mācība, kuru saņem visa inteliģence, kas nāk pie mums kalpot. Tagad pie mums strādā divreiz tik daudz ierēdņu nekā pirms pusgada. Tas ir ieguvums, ka mēs esam dabūjuši ierēdņus, kas strādā labāk nekā melnsimtnieki. Kad mēs viņus aicinājām nākt pie mums kalpot, viņi teica: „Baidos no Kolčaka, es esmu par tevi, bet palīdzēt tev negribu. Es spriedīšu kā īsts parlamentārietis, itin kā es sēdētu Satversmes sapulcē, bet tu nedrīksli mani aiztikt, tāpēc ka es esmu demokrāts".

Šīm. grupām, kas stāsta par Satversmes sapulci, mēs sakām: „Ja jums vēl ilgi labpatiks stāstīt, mēs jūs aizvedīsim pie Kolčaka un uz Gruziju". (Aplausi.) Rodas polemika, legālās grupas opozicija. Opoziciju mēs nepieļausim. Visas pasaules imperiālisti ņem mūs pie rīkles, ar visu militārā spiediena spēku cenšas mūs uzvarēt, mums jācīnās, te cīņa noris uz dzīvību un nāvi. Ja tu esi nācis mums palīdzēt — lūdzu, bet, ja tu iespiedīsi avīzes un musināsi strādniekus uz streikiem, bet no streikiem mūsu sarkanarmieši iet bojā frontēs, un ikkatra nostrei-kota diena desmitiem tūkstošiem cilvēku mūsu fabrikās liek ciest trūkumu, bada mokas, tās mokas, kuru dēļ mēs uztraucamies, — tad tev no Satversmes sapulces viedokļa varbūt arī ir taisnība, bet no mūsu cīņas un atbildības viedokļa, kas mums uzlikta, tev nav taisnība, tu nevari mums palīdzēt, vācies projām uz Gruziju, vācies projām pie Kolčaka, vai arī tu sēdēsi cietumā! Un to mēs izdarīsim.

Biedri! Es ceru, ka mēs visi vienprātīgi pieņemsim to rezolūciju, kura tiks iesniegta sapulces beigās un kurā mēs cenšamies sniegt nepieciešamos norādījumus, kurus es gribēju pamatot savā referātā. Tagad es gribētu pāriet pie diviem jautājumiem: pie vidējā zemnieka stāvokļa un pie starptautiskā jautājuma, kuram ir milzīga nozīme.

Par vidējo zemnieku mēs runājām partijas kongresā un nolēmām, kāda līnija jāietur mūsu partijai attiecībā uz vidējo zemniecību. Mūsu partija ievēlēja atbildīgā postenī, VCIK priekšsēdētāja postenī, postenī, kas jo vairāk atbildīgs tāpēc, ka līdz šim to ieņēma izcili apdāvināts organizators — b. Sverdlovs, mūsu partija ievēlēja šai postenī b. Kaļiņinu, Pēterburgas strādnieku, kurš līdz šim laikam uztur sakarus ar laukiem. Šodien avīzēs publicēts, ka kādu b. Kaļiņinu nonāvējuši eseri, — tas ir cits Kaļiņins. Tas parāda, pie kādiem līdzekļiem ķeras eseri. Biedrs M. I. Ka-jiņins ir Tveras guberņas vidējais zemnieks un apmeklē šo guberņu katru gadu. Vidējā zemniecība ir pats lielākais slānis, kas pēc mūsu revolūcijas palielinājies sakarā ar to, ka mēs iznīcinājām muižnieku zemes privātīpašumu. Zemniecība no mūsu revolūcijas juta uzlabošanos, tāpēc ka viņa paņēma visu muižnieku zemi, un no lā vidējo zemnieku skaits ievērojami palielinājās. Ja viņu vidū manāma neapmierinātība, tad mēs sakām, ka šī neapmierinātība tiek radīta no augšas, un jāzina, ciktāl tā ir pamatota mūsu spēku trūkuma dēļ. Šeit, galvaspilsētā, jūs zināt, cik grūta ir cīņa pret birokrātismu, kancelejiskumu. Mums jāņem vecie ierēdņi, tāpēc ka citu nav. Viņi jāpāraudzina, jāmāca, bet tas prasa laiku. Pārtikas organizāciju atbildīgajos posteņos mēs varam ieplūdināt jaunus strādniekus, bet Valsts kontrolē līdz šim laikam sēž pārliecīgi liels skaits veco ierēdņu, un mēs ciešam no birokrātismā, no kance-lejiskuma. Mēs cenšamies dot jaunus strādniekus, lai tie piedalītos kontroles darbā, Satiksmes ceļu komisariātā, blakus speciālistiem. Šādi mēs cīnāmies pret birokrātismu un kancelejiskumu. Un kādas pūles tas sagādā arī šeit, Maskavā! Bet kas notiek sādžās? — Tur cilvēki, kuri dēvē sevi par partijas cilvēkiem, bieži vien ir vienkārši blēži, kas lieto varmācību visnekaunīgākā kārtā. Un cik bieži nākas cīnīties pret cilvēkiem, kam nav pieredzes, kad viņi sajauc kulaku ar vidējo zemnieku! Kulaks ir tas, kurš dzīvo no citu darba, kurš laupa cita darbu un izmanto savā labā cila trūkumu; vidējais zemnieks ir tas, kas neekspluatē un pats netiek ekspluatēts, kas dzīvo no sīksainmiccības, no sava darba. Un neviens socialists visā pasaulē nekad nav domājis atņemt sīksaimniekam īpašumu. Sīksaimnieks pastāvēs ilgus gadus. Te ne ar kādiem dekreliem neko nevar izdarīt, te jāgaida, kad zemnieks iemācīsies rēķināties ar pieredzi. Kad viņš ieraudzīs, ka kolektivā saimniecība ir daudz labāka, tad viņš būs kopā ar mums. Mums jāiekaro viņa uzticība. Te vajadzīga cīņa pret ļaunprātībām. Mēs varam cīnīties tikai ar pilsētas strādnieku spēkiem, jo viņiem ir plaši sakari ar zemnieku, viņi var dot simtiem tūkstošus darbinieku. Mēs ļoti labi zinām, ka nelīdzēs ne biedru izvirzīšana augstos posteņos, ne cirkulāri, ne dekreli, bet ka katras grupas, katra pulciņa strādniekiem pašiem jāķeras pie darba — viņiem ir īpaši sakari ar laukiem.

Es teicu, ka strādniekiem pirmajam punktam jābūt: visiem spēkiem palīdzēt karā; otrajam punktam jābūt: palīdzēt vidējam zemniekam, saistoties ar viņu, lai neviens nopietns ienaidnieka uzbrukums uz laukiem nepaliktu nesodīts. Vajag aizrādīt, ka pilsētas strādnieks palīdz vidējam zemniekam kā savam biedram, tāpēc ka vidējais zemnieks ir tāds pats darba cilvēks, bet viņš tikai citos apstākļos uzaudzis, viņš dzivo nošķirti, sādžas tumsībā, un viņam neizmērojami grūtāk ir izrauties no sava stāvokļa. Un mums jāzina, ka ar biedru neatlaidību mēs panāksim sakarus ar vidējo zemnieku. Niecīgs zemnieku skaits pāries kulakos, organizēs sacelšanos, — to mēs zinām. Un, ja tas notiek, tad kā sekmēt, kā iekarot vidējā zemnieka uzticību, kā palīdzēt viņam pret visādām ļaunprātībām? Ja te mēs esam maz darījuši, tad ne savas vainas dēļ: mūs traucēja cīņa pret buržuāziju. Tas jāapzinās, katram strādniekam šis jautājums jāizvirza un jāsaka: mums, strādniekiem, visumā ir sakari ar vidējo zemniecību, un šos sakarus mēs izmantosim, mēs panāksim, lai ikkatrs vidējais zemnieks ne tikai no b. Kaļiņina iecelšanas uzzinātu par mūsu palīdzību, bet lai viņš praktiski saņemtu kaut mazu, bet tomēr palīdzību kaut maza, bet biedriska padoma veidā. Un zemnieks šādu palīdzību tagad vērtēs visaugstāk. Viņam jāsaprot, kādēļ mūsu grūtais stāvoklis kavē mūs sniegt viņam vajadzīgo palīdzību, palīdzību, ko var dot pilsētas kultūra. Zemniekam vajadzīga pilsētas produkcija, pilsētas kultūra, un mums viņam tā jādod. Tikai tad, kad proletariats sniegs viņam šo palīdzību, — zemnieks redzēs, ka strādnieks viņam palīdz citādi, nekā palīdzēja ekspluatatori. Palīdzēt zemniekam pacelties līdz pilsētas līmenim, — šis uzdevums jāizvirza sev katram strādniekam, kam ir sakari ar laukiem. Pilsētas strādniekam jāsaka sev, ka tagad, pavasari, kad pārtikas stāvoklis sevišķi saasinājies, viņam jāiet palīgā zemniekam, un, ja katrs veiks kaut mazu šā darba daļu, tad mēs redzēsim, ka mūsu celtnei ir ne tikai fasade vien un ka mūsu uzdevums — Padomju varas nostiprināšana — būs veikts, jo zemnieks saka: „Lai dzīvo Padomju vara, lai dzīvo boļševiki, nost ar komūniju!“ Viņš lamā „komūniju", kuru organizē muļķīgi, kuru viņam uzspiež. Pret visu uzspiesto viņš izturas ar neuzticību, ar pamatotu neuzticību. Mums jāiet pie vidējā zemnieka, jāpalīdz viņam, jāmāca viņš, bet tikai zinātnes un sociālismu laukā, turpretim lauksaimniecībā mums jāmācās no viņa. Lūk, uzdevums, kas ar sevišķu spēku izvirzās mūsu priekšā.

Tagad mēs pārejam pie jautājuma par starptautisko stāvokli. Es saku, ka Anglijas, Francijas un Amerikas

imperiālisti izdara pēdējo mēģinājumu aizžņaugt mums rīkli, bet tas viņiem neizdosies. Lai ari cik smags mūsu stāvoklis, mēs tomēr ar pārliecību varam sacīt, ka mēs uzvarēsim starptautisko imperiālismu. Mēs uzvarēsim visas pasaules miljardierus. Mēs varam tos uzvarēt divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, tāpēc, ka tie ir zvēri, kas tā aizrāvušies savstarpējā cīņā, ka turpina kost viens otru, neredzēdami, ka atrodas bezdibeņa malā. Un, otrkārt, tāpēc, ka Padomju vara nepārtraukti aug visā pasaulē. Nepaiet neviena diena, kad mēs par to nelasītu avīzēs. Šodien mēs lasām amerikāņu preses radio biroja ziņojumu no Lionas par to, ka tie cilvēki, kas noturēja sēdes 10 cilvēku lielā komisijā, samazinājuši komisiju un tagad apspriežoties 4 cilvēki: Vil-sons, Loid-Džordžs, Klemanso un Orlando. Četru nāciju vadoņi, un tie nevar vienoties: Anglija un Amerika nav ar mieru pe|ņu no ogļu ieguves atdot Francijai. Tie ir zvēri, kas sagrābuši laupījumu no visas pasaules un tagad nevar izlīgt savā starpā. Šie četri cilvēki noslēgušies četru grupā, lai, nedod dievs, nepaklīstu baumas, — visi viņi ir lieli demokrāti, — bet paši viņi baumas rada un ziņo pa radio, ka viņi neesot ar mieru atdot peļņu no oglēm. Kāds franču biedrs, kas redzējis franču gūstekņus, stāstīja man, ka šie gūstekņi runājot: „Mums sacīja, ka uz Krieviju jābrauc, lai cīnītos pret vāciešiem, tāpēc ka vācieši nožņauguši mūsu zemi. Bet tagad taču ar Vāciju noslēgts pamiers, pret ko tad es braucu cīnīties?*1 Par to viņam nav teikts ne vārda. Un, lūk, tādu cilvēku skaits, kuri uzdod sev šo jautājumu, ar katru dienu pieaug par miljoniem un miljoniem. Šie cilvēki pārdzīvojuši imperiālistiskā kara šausmas, un viņi saka: „Par ko tad mēs ejam karot?" Ja agrāk boļševiki ar pagrīdes lapiņu palīdzību viņiem izskaidroja, par ko viņi iet karot, tad tagad imperiālisti sūta radiotele-gramas: Anglija nav ar mieru atdot Francijai peļņu no oglēm. Pēc kāda franču žurnālistā izteiciena, viņi tādā veidā taisa lēcienus no vienas istabas otrā, veltīgi mēģinādami izšķirt jautājumu. Viņi lemj, kam dot vairāk, un piecus mēnešus plēšas savā starpā; viņi nonākuši tiktāl, ka nevalda pār sevi, un šie zvēri plēsīsies tik ilgi, kamēr pāri paliks vienīgi astes. Un mēs sakām, ka mūsu starptautiskais stāvoklis, kas pirmajā laikā bija tik nedrošs, ka viņi varēja mūs nožņaugt dažu nedēju laikā, tagad, kad viņi nevar savā starpā sadalīt laupījumu, tāpēc ka sākuši plēsties savā starpā, — tagad mūsu stāvoklis ir labāks. Viņi zaldātiem sola: uzvari Vāciju, un tu saņemsi nedzirdētus labumus. Viņi strīdas, vai ņemt no Vācijas 60 vai 80 miljardu. Jautājums ix ārkārtīgi principiāls, ārkārtīgi interesants, sevišķi ja to pasaka strādniekam vai zemniekam. Bet, ja viņi ilgi strīdēsies, viņi nedabūs neko. Lūk, kas ir visinteresantāk!

Lūk, kāpēc mēs sev sakām, nemaz nepārspīlēdami, pat ne kā sociālisti, bet vienkārši lietišķi novērtējot spēkus, kas dodas pret mums, — ka Padomju republikas stāvoklis uzlabojas ne pa dienām, bet pa stundām. Ienaidnieki nevar izlīgt savā starpā. Pagājuši pieci mēneši, kopš viņi uzvarējuši. Un mieru viņi neslēdz. Nesen franču palata balsoja par jauniem simtiem miljoniem kara sagatavošanai. Viņi paši rok sev kapu, un tur viņiem jau ir cilvēki, kas viņus šai kapā nolaidīs un kārtīgi apraks. (Aplausi.) Tas tāpēc, ka padomju kustība aug visās zemēs, un Ungārijas revolūcija parādījusi: kad mēs sakām, ka cīnāmies ne tikai par sevi, bet par Padomju varu visā pasaulē, ka sarkanarmiešu asinis šeit liek lietas ne tikai izsalkušo biedru dēj, bet par Padomju varas uzvaru visā pasaulē, — Ungārijas piemērs parādījis, ka tā nav tikai paredzēšana un solījums, bet ka tā ir pati dzīvā, tiešā īstenība.

Revolūcija Ungārijā norisinājās neparasti oriģināli. Ungārijas Kerenskis, kuru tur sauc par Karoļji, pats atkāpās no amata, un Ungārijas izlīdzēji — meņševiki un eseri — saprata, ka jāiet uz cietumu, kur sēdēja Ungārijas biedrs Bela Kuns, viens no labākajiem Ungārijas komunistiem. Viņi aizgāja pie tā un sacīja: „Jums būs jāņem varai" (Aplausi.) Buržuāziskā valdība atkāpās. Ungārijas buržuāziskie sociālisti, meņševiki un eseri, ieplūda Ungārijas boļševiku partijā un izveidoja vienotu partiju, vienotu valdību. Biedrs Bela Kuns, mūsu biedrs un komunists, kas Krievijā bija praktiski pilnīgi apguvis bojševismu, kad es ar viņu sarunājos pa radio, sacīja: „Valdībā man nav vairākuma, bet es uzvarēšu, jo masas ir par mani, un tiek sasaukts Padom ju kongress". Tas ir pasaulvēsturisks apvērsums.

Runājot par Padomju Krieviju, visiem Eiropas strādniekiem līdz šim meloja: „Tur nav nekādas varas, bet vienkārši anarchija, tie ir vienkārši kauš|i“. Nesen i'ranču ministrs Pišons paziņoja par Padomju Krieviju: „Tā ir anarchija, tie ir varmākas, uzurpatori!“ — „Paraugieties uz Krieviju, — sacīja vācu meņševiki saviem strādniekiem: — karš, bads, postsl Vai tādu sociālismu jūs gribal?“ Un ar to viņi strādniekus iebiedēja. Bet Ungārijā parādīja tādas revolūcijas piemēru, kura dizimst pavisam citādi. Neapšaubāmi, ka Ungārijai nāksies pārdzīvot smagu cīņu pret buržuāziju — tas ir nenovēršami. Bet fakts ir tas, ka tad, kad šie zvēri, ang|u un I'ranču imperiālisti, paredzēja Ungārijas revolūciju, viņi gribēja to iznīcināt, nejaut tai piedzimt. Mūsu stāvokļa grūtības bija tās, ka Padomju varu mums nācās dzemdēt pret patriotismu. Nācās lauzt patriotismu, noslēgt Brestas mieru. Tā bija asiņaina laušana, vispārdrošākā un vistrakākā. Kaimiņu zemēs buržuāzijā ieraudzīja, kam jāpārvalda. Kam gan, ja ne Padomei? Tas ir kā vecos laikos, kad karaļi, cariņi un kņazi redzēja, ka viņu vara kļūst vāja, tie sacīja: „Vajadzīga konstitūcija, lai nāk buržuāzijā valdīt!" Un, ja karalis kļuva nespēcīgs, viņš dabūja pensiju vai siltu vietiņu. To pašu, ka pārdzīvoja karaļi un cariņi pirms 50—60 gadiem, tagad pārdzīvo vispasaules buržuāzijā. Kad Anglijas un Francijas imperiālisti uzstādīja nedzirdētas prasības Ungārijas kapitālistiem, pēdējie teica: „Karot mēs nevaram. Tauta mums nesekos, bet mēs kā Ungārijas patrioti gribam pretoties. Kādai varai tad jābūt? — Padomju varai". Ungārijas buržuāzijā visas pasaules priekšā atzina, ka viņa labprātīgi atkāpjas no amata un ka pasaulē ir tikai viena vara, kas grūtā brīdī spēj vadīt tautas, — tā ir Padomju vara. (Aplausi.) Lūk, kāpēc Ungārijas revolūcija ar to, ka tā piedzima pavisam citādi nekā mūsējā, parādīs visai pasaulei to, kas attiecībā uz Krieviju nebija redzams: proti, ka boļševisms ir saistīts ar jaunu, proletārisku, strādnieku demokrātiju, kura nāk vecā parlamenta vietā. Tas bija laiks, kad strādniekus krāpa, kapitālistiski pakļāva tos jūgam. Vecā buržuāziskā parlamenta vielā nāk vispasaules Padomju vara, kura iekarojusi visu strādnieku simpātijās, tāpēc ka tā ir darba ļaužu vara, miljonu vara, kuri paši valda, paši pārvalda.

Varbūt viņi pārvalda slikti kā mēs Krievijā, bet mēs ari atrodamies neizsakāmi grūtos apstākļos. Tai valstī, kur buržuāzijā tik nikni nepretosies, Padomju varas uzdevumi būs vieglāki, tā varēs darboties bez tās vardarbības, bez tā asiņainā ceļa, kuru mums uzspieduši Kerensku un imperiālistu kungi. Mēs veiksim ari grūtāku ceļu. Lai Krievijai nācies nest lielākus upurus nekā citām zemēm. Tas nav nekāds brīnums, jo mūsu mantojums bija vecais sabrukums. Citas zemes pa citiem, daudz cilvēcīgākiem ceļiem nonāk pie tā paša — pie Padomju varas. Lūk, kāpēc Ungārijas piemēram būs izšķiroša nozīme.

Cilvēki mācās no pieredzes. Pierādīt Padomju varas taisnību ar vārdiem nevar. Vienas Krievijas piemērs vien visas pasaules strādniekiem nebija saprotams. Viņi zināja, ka tur ir Padome, — viņi visi ir par Padomi, bet viņus baidīja asiņainās cīņas šausmas. Proletariāta masām, Eiropas proletariātam un darba zemniecībai, Ungārijas piemērs būs izšķirošs: grūtā brīdī zemi pārvaldīt nevar neviens cits kā vien Padomju vara.

Mēs atceramies piemēru, kad veci ļaudis saka: „Bērniņi izauguši, bērniņi izgājuši ļaudīs, tagad var mirt“. Mēs netaisāmies miri, mēs ejam pretim uzvarai, bet, kad mēs redzam tādus bērniņus kā Ungāriju, kurā jau ir Padomju vara, mēs sakām, ka mēs savu uzdevumu esam jau veikuši ne tikai Krievijas, bet arī starptautiskā mērogā un ka mēs izturēsim visas ārkārtīgās grūtības, lai gūlu pilnīgu uzvaru, lai Krievijas un Ungārijas Padomju republikām pievienotos — un mēs redzēsim, kā tā pievienosies, — starptautiskā Padomju republika. (Aplausi.)

Iespiests pēc sfenooramas

,,Proi»(/(i“, /6. un 77. nr.t 1919. о• 9. un 10. apriti

2

REZOLŪCIJA SAKARĀ AR REFERĀTU PAR PADOMJU REPUBLIKAS AREJO UN IEKŠEJO STĀVOKLI

Padomju republika smagā un slavenā cīņā, kuru tā ved visu tautu priekšgalā, ieiet savas dzīves visgrūtākajā periodā. Tuvākie mēneši būs krizes mēneši. Antante pieliek pēdējās ārkārtīgās pūles, lai satriektu mūs ar ieročiem. Pārtikas stāvoklis visaugstākā mērā saasinās. Transports ļoti izpostīts.

Tikai ārkārtīga spēku sasprindzināšana var mūs glābt. Tomēr uzvara ir pilnīgi iespējama. Revolūcija Ungārijā ir galīgi pierādījusi padomju kustības straujo augšanu Eiropā un tās nākamo uzvaru. Mums visās zemēs pasaulē ir vairāk sabiedroto, nekā mēs paši domājam. Līdz mūsu pilnīgai uzvarai jānoturas vēl tikai 4 vai 5 mēneši, varbūt visbīstamākie un rūgtākie. Un tādās dienās neprašas un avantūristi, kuri sauc sevi par meņševikiem, kreisajiem un labējiem eseriem, vārdos pieslienoties Padomju varai un protestējot pret Anlantes militāro iejaukšanos, aģitē par streikiem vai par piekāpšanos brīvai tirdzniecībai, vai par pilsoņu kara izbeigšanu, aizmirsdami, ka mēs piedāvājām mieru visiem un ka mūsu karš ir taisnīga, likumīga, neizbēgama aizsargāšanās. Acīm redzams, ka šī aģitacija ir pati akfivākā un īstākā palīdzība baltgvardiem, kas pēdējā sasprindzinājumā gatavo mums postu. Sapulce nesaudzīgi nosoda šos maskotos tautas ienaidniekus.

Tā paziņo visiem meņševikiem un eseriem, kuri tiešām ir gatavi mums palīdzēt mūsu grūtajā cīņā, ka strādnieku un zemnieku vara dos viņiem pilnīgu brīvību un nodrošinās viņiem visas Padomju republikas pilsoņu plašās tiesības.

Sapulce paziņo, ka Padomju varas uzdevums tagad ir nesaudzīgs karš pret tiem meņševikiem un eseriem, kuri līdzīgi literārajām un politiskajām grupām „Vsegda Vper-jod!“ un „Djelo Narocla“''2 īstenībā traucē mūsu ciņu un ir mūsu niknāko ienaidnieku sabiedrotie. Sapulce aicina visas strādnieku organizācijas, visus proletāriešus un darba zemniekus sasprindzināt visus spēkus, lai dotu pretsitienu Padomju varas ienaidniekiem, lai aizstāvētu to, kā arī lai nokārtotu pārtikas sagādi un transportu.

Šai nolūkā sapulce uzskata par nepieciešamu:

1) Iesaistīt vidējo darbinieku slāni, t. i., nogurušo pirmrindas strādnieku un zemnieku vielā iesaistīt mazāk pieredzes bagātos šo šķiru pārstāvjus.

2) Vēl un vēlreiz pastiprināt kā pirmrindnieku, tā arī ierindas strādnieku masu nosūtīšanu pārtikas sagādes darbā, transportā un darbam karaspēkā.

3) Iespējami vairāk apzinīgo strādnieku un zemnieku iesaistīt darbā Satiksmes ceļu tautas komisariātā, Valsts kontrolē, lai uzlabotu darbu un izskaustu birokrātismu, vilcināšanu, kancelejiskumu.

4) Iespējami lielākus spēkus no pilsētām, kas cieš badu, nosūtīt lauksaimniecības darbos sādžās — uz sakņu dārziem, uz Ukrainu, uz Donu u. tml., lai pastiprinātu labības un citu lauku produktu ražošanu.

5) Sasprindzināt visus spēkus, lai palīdzētu vidējam zemniekam un izskaustu tās ļaunprātības, no kurām viņš tik bieži cieš, lai viņu biedriski atbalstītu. Tādi padomju darbinieki, kuri nesaprot šo vienīgo pareizo politiku vai neprot to realizēt, nekavējoties jāatceļ.

t») Visiem dienas kārtībā izvirzās cīņa pret visādām paguruma, mazdūšības un svārstīšanās izpausmēm. Vajag iedvest sirdīs možumu, aicināt būt garīgi stipriem, vairot apzinīgumu un stiprināt biedrisku disciplīnu.

Krievijas strādnieku šķira un zemniecība ir pārcietušas milzīgas grūtības. Viņu ciešanas pēdējos mēnešos ir vēl paasinājušās. Bet sapulce paziņo, ka strādnieku griba nav samazinājusies, ka strādnieku šķira joprojām stāv sardzē, ka tā ir pilnīgi pārliecināta par visu grūtību pārvarēšanu, ka tā nosargās par katru cenu Padomju sociālistiskās republikas uzvaru Krievijā un visā pasaulē.

„/’rauda", 73. nr., 1919. g. i. aprili Iespiests pēc avīzes „/’rauda" teksta*

kas salīdzināts ar rokrakstu

VĒSTULĒ PETROGRADAS STRĀDNIEKIEM PAR PALĪDZĪBU AUSTRUMU FRONTEI

Biedriem Petrogradas strādniekiem

Biedri! Stāvoklis Austrumu frontē ir ārkārtīgi pasliktinājies. Šodien Kolčaks ieņēmis Volkinskas rūpnīcu, iet bojā Bugu|ma; acīm redzot Kolčaks vēl virzīsies uz priekšu.

Briesmas ir draudošas.

Mēs šodien Tautas Komisāru Padomē nolemjam realizēt vairākus ārkārtējus pasākumus, lai palīdzētu Austrumu frontei, uzsākam pastiprinātu aģitāciju.

Mēs lūdzam Petrogradas strādniekus sacelt kājās visu, mobilizēt visus spēkus, lai palīdzētu Austrumu frontei.

Tur zaldati-slrādnieki būs paši paēduši un ar pārtikas sūtījumiem palīdzēs savām ģimenēm. Bet galvenais — tur izšķiras revolūcijas liktenis.

Tur uzvarējuši, mēs beidzam karu, jo no ārzemēm baltajiem palblz'tbas vairs nebūs. Dienvidos mēs esam tuvu uzvarai. Ņemt spēkus no dienvidiem nevar, kamēr negūsim tur pilnīgu uzvaru.

Tāpēc — pali (jā Ausi rumu frontei I

Kā deputātu Padomei, tā arodbiedrībām jāsasprindzina visi spēki, jāsaceļ kājās viss, visiem līdzekļiem jāpalīdz Austrumu frontei.

Esmu pārliecināts, biedri, ka Petrogradas strādnieki rādīs priekšzīmi visai Krievijai.

Ļeņins

Ar komunistisku sveicienu Maskavā 1919. g. 10. aprilī

„Pctrogradskaja P raudaS1. 1919. g. P2. aprīli

nr.t Iespiests pēc nvl:cs „Pctrogradskaja

Ptauda" Iekala

KK(b)P CK TEZES SAKARA AR AUSTRUMU FRONTES STĀVOKLI

Kolčaka uzvaras Austrumu frontē rada ārkārtīgi draudošas briesmas Padomju republikai. Lai sakautu Kolčaku, nepieciešama vislielākā spēku sasprindzināšana.

Tādē| Centrālā Komiteja uzaicina visas partijas organizācijas vispirms pielikt visus spēkus šādu pasākumu veikšanai, kuri jārealizē kā partijas organizācijām, tā arī it īpaši arodbiedrībām, lai mūsu zemes aktivā aizsardzībā iesaistītu plašākus strādnieku šķiras slāņus.

1. 1919. g. ". aprilī izsludinātās mobilizācijas vispusīga

atbalstīšana.

Visi partijas un arodbiedrību spēki nekavējoties jāmo-bilizē, lai liesi tuvākajās dienās bez mazākās kavēšanās sniegtu visenerģiskāko palīdzību Tautas Komisāru Padomes 1919. g. 10. aprilī dekretētai mobilizācijai.

Jau pašā sākumā jāpanāk, lai mobilizētie redzētu arodbiedrību rosīgo līdzdalību un justu, ka viņus albalsta strādnieku šķira.

It sevišķi jācenšas ikvienam un katram mobilizētajam izskaidrot, ka tūlītēja viņa nosūtīšana uz fronti nodrošinās viņam pārtikas uzlabojumu, pirmkārt, lādē], ka ar maizi bagātajā piefmutes joslā zaldātiem ir labāka pārtika; otrkārt, tādēļ,' ka guberņās, kas cieš badu, pievestais maizes daudzums būs jāsadala mazākam ēdēju skaitam; treškārt, tādēļ, ka ir plaši noorganizēta pārtikas saiņu sūtīšana no piefrontes vietām uz dzimteni sarkanarmiešu ģimenēm.

Centrālā Komiteja prasa, lai katra partijas organizācija un katra arodorganizācija ik nedēļas sniegtu kaut arī

Iti 2!). s(-j.

visīsāko pārskatu par to, ko tā darījusi mobilizācijas un mobilizējamo labā.

2. Piefrontes apvidos, sevišķi Pievolgas apgabalā, jāapbruņo itin visi arodbiedrību biedri, bet ieroču trūkuma gadījumā itin visi viņi jāmobilizē dažāda veida palīdzības sniegšanai Sarkanajai Armijai, no ierindas izgājušo aizstāšanai u. tml.

Tādu pilsētu kā Pokrovskas priekšzīmei, kur arodbiedrības pašas nolēmušas nekavējolies mobilizēt 50°/o no visiem saviem biedriem, jābūt mums par paraugu. Galvaspilsētas un lielākie fabriku un rūpnīcu centri nedrīkst paliki iepakaļ Pokrovskai.

Arodbiedrībām visur ar saviem spēkiem un līdzekļiem jāveic savu biedru kontroles reģistrācijā, lai visus, kas dzimtenē nav absolūti nepieciešami, nosūtītu cīnīlies par Volgu un par Uralu novadu.

3. Aģitācijās pastiprināšanai, sevišķi mobilizējamo, mobilizēto un sarkanarmiešu vidū, jāpievērš visnopietnākā uzmanība. Neaprobežoties ar parastajiem aģitācijas paņēmieniem, lekcijām, mītiņiem u. t. jpr., attīstīt atsevišķu strādnieku un strādnieku grupu aģitāciju sarkanarmiešu vidū, sadalīt starp šādām ierindas strādnieku, arodbiedrības biedru grupām kazarmas, Sarkanās Armijas daļas, fabrikas. Arodbiedrībām jānoorganizē kontrole, lai katrs viņu biedrs aģitācijas nolūkā apstaigātu mājas, iznēsātu lapiņas un piedalītos personīgās pārrunās.

4. Visus kalpotājus vīriešus aizslāt ar sievietēm. Šinī nolūkā izdarīt jaunu pārreģistrēšanu kā partijā, tā arodbiedrībās.

Ievest īpašas kartītes visiem arodbiedrību biedriem un visiem kalpotājiem ar atzīmi par personīgo piedalīšanos palīdzības darbā Sarkanajai Armijai.

5. Ar arodbiedrību, fabriku un rūpnīcu komiteju, partijas organizāciju, kooperatīvu u. tml. palīdzību nekavējoties nodibināt kā vietējos, lā arī centrālos palīdzības birojus vai veicināšanas komitejas. To adreses jāpublicē. Iedzīvotāji par tiem jāinfonnc visplašākajā veidā. Katram mobilizējamam, katram sarkanarmietim, katram, kas vēlas doties uz dienvidiem, uz Donu, uz Ukrainu pārtikas darbā, jā zina, ka strādniekam un zemniekam tik tuvā un pieejamā

|)iilldzlbas birojā vai veicināšanas komitejā viņš dabūs padomu, saņems norādījumus, viņam būs atvieglota sazināšanās ar kara iestādēm utt.

Par šādu biroju īpašu uzdevumu ir jāizvirza Sarkanās Armijas apgādes darba veicināšana. Mēs varam ļoti stipri palielināt mūsu armiju, ja uzlabosim tās apgādi ar ieročiem, apģērbu u. e. Bet iedzīvotājiem vēl ir ne mazums ieroču, kuri noslēpti vai kurus neizmanto armijas vajadzībām. Fabriku krājumos ir ne mazums dažādu mantu, kas nepieciešamas armijai, un tās ātri jāatrod un jānosūta armijai. Pašiem iedzīvotājiem jāsniedz tūlītēja, plaša, aktiva palīdzība kara iestādēm, kas pārzina armijas apgādi. Pie šā uzdevuma jāķeras ar visiem spēkiem.

(>. Ar arodbiedrību palīdzību jānoorganizē plaša zemnieku, it sevišķi nezemkopības guberņu zemnieku jaunatnes, iesaistīšana Sarkanās Armijas rindās, pārtikas sagādes grupu un pārtikas armijas formēšanai pie Donas un Ukrainā.

Šo darbību var un vajag daudzkārt paplašināt, tā vienlaikus kalpo gan kā palīdzība galvaspilsētu un nezemkopī bas guberņu iedzīvotājiem, kas cieš badu, gan Sarkanās Armijas nostiprināšanai.

7. Attiecībā uz meņševikiem un eseriem partijas līnija pašreizējā stāvoklī ir šāda: cietumā tos, kas apzinīgi vai neapzinīgi palīdz Kolčakam. Mēs savā darba ļaužu republikā necietīsim cilvēkus, kas ar darbiem nepalīdz mums cīņā pret Kolčaku. Bet starp meņševikiem un eseriem ir cilvēki, kas tādu palīdzību grib sniegt. Tādi cilvēki jāpa-mudina, dodot viņiem praktisku darbu galvenokārt Sarkanās Armijas techniskā atbalstīšanā aizmugurē un šo darbu stingri kontrolējot.

Centrālā Komiteja griežas pie visām partijas organizācijām un pie visām arodbiedrībām ar lūgumu ķerties pie darba revolucionāri, neaprobežojoties ar veciem šabloniem.

Mēs varam uzvarēt Kolčaku. Mēs varam uzvarēt ātri un galīgi, jo mūsu uzvaras dienvidos un starptautiskais stāvoklis, kas ik dienas uzlabojas, mainās mūsu labā, garantē mums galīgo uzvaru.

!«•

Jāsasprindzina visi spēki, jāizvērš revolucionārā enerģija, un KolčakS tiks ātri sakauts. Volgu, Uralus, Sibiriju var un vajag nosargāt un atkarot.

KK(b)P CK

Iespiests pēc rokraksta

Sarakstīts 1919. g. 1i. apriti Iespiests 1919. o. 12. apriti avīzes „Prauda" 79. nr-ā

VISKRIEVIJAS ARODBIEDRĪBU CENTRA LĀS PADOMES PLENUMS^43

19/9. G. It. APRĪLĪ

īss pārskats publicēts 1919. u-tii. apriti avīzes ..Izvesti ja VCIK^1' 80. nr-ā

Iespiests pēc stenogranms

Pirmoreiz pilnīgi iespiests 1932. p.

1

REFERĀTS PAR ARODBIEDRĪBU UZDEVUMIEM

SAKARA AR MOBILIZĀCIJU AUSTRUMU FRONTEI

Biedri, jums, protams, visiem ir zināms šodien publicētais dekrēts par mobilizāciju nezemkopības guberņās, un man nav vajadzības šādā sapulcē ilgi kavēties pie cēloņiem. kas izraisījuši šo dekretu, jo jums, pats par sevi saprotams, no avīzēm ir ļoti labi zināms, cik pēkšņi mūsu stāvoklis kļuvis ārkārtīgi smags sakarā ar Kolčnka uzvarām Austrumu frontē.

Jūs zināt, ka sakarā ar šo militāro stāvokli jau sen visas valdības direktīvas tika vērstas uz to, lai galvenos spēkus raidītu uz Dienvidu fronti. Patiešām, Dienvidu frontē koncentrējās tādi krasnoviešu spēki un tur tik stiprs bija neapšaubāmi konlrrevolucionaro kazaku perēklis, kuri pēc 1905. gada palikuši tikpat monarehistiski kā agrāk, ka bez uzvaras Dienvidu frontē nevarēja būt ne runas par kaut kādu Padomju proletāriskās varas nostiprināšanos centrā. Sakarā ar to, ka sabiedrotie-imperialisti mēģināja uzbrukt tieši no dienvidiem, no Ukrainas, un gribēja pārvērst Ukrainu par atbalsta punktu pret Padomju republiku, Dienvidu frontes nozīme mums jo vairāk pastiprinājās, un tāpēc mums nav jānožēlo, ka mēs visus militāros uzdevumus izstrādājām tā, lai dominējošā uzmanība un dominējošie spēki tiklu veltīti Dienvidu frontei. Šai ziņā es domāju, ka mēs neesam kļūdījušies. Tad pēdējās ziņas par Odesas ieņemšanu un šāsdienas ziņas par Simferopoles un Eipatorijas ieņemšanu parādījušas, ka stāvoklis tur ir tāds. ka šis rajons, kam bija galvenā, izšķirošā loma visā karā,— šis rajons tagad ir iztīrīts.

Jūs ļoti labi zināt, kādas milzīgas pūles mums prasa pilsoņu kara turpināšana pēc četrus gadus ilgā imperiālistiskā kara, cik nogurušas ir masas, cik neredzēti lieli ir tie upuri, kurus tagad nes strādnieki, divus gadus vedot pilsoņu karu. Jūs zināt, ka mēs vedam karu ar lielu sasprindzinājumu. Tāpēc visu spēku koncentrēšana Dienvidu frontē ārkārtīgi pavājināja Austrumu fronti. Pastiprinājumus uz turieni mēs nevarējām dot. Armija Austrumu frontē cieta nedzirdētas grūtības un upurus. Tā cīnījās mēnešiem ilgi, un daudzi biedri — turienes darbinieki lele-gramās ziņoja, ka izturēt šādas grūtības karojošiem sarkanarmiešiem kļūstot neizmērojami smagi. Rezultātā — spēku pārpūlēšana Austrumu frontē. Koleaks pa to laiku ar cara jeb rungas disciplinas palīdzību mobilizēja Sibirijas iedzīvotājus zemniekus. Viņš izslēdza no savas armijas bijušos frontiniekus, jo viņam bija iespējams koncentrēt armijā oficierus par vadītājiem un visu kontrrevolucio-naro buržuāziju. Balstoties uz viņiem, Kolčaks pēdējā laikā Austrumu frontē realizējis tādus iekarojumus, kas apdraud Volgu un liek teikt, ka mums nāksies ar milzīgu spēku sasprindzinājumu atsviest Kolčaku. Un šos spēkus vajadzēs dot no šejienes, jo sūtīt tos no dienvidiem mēs nevaram, — tas nozīmētu atstāt tur galveno ienaidnieku līdz galam nesakautu.

Mūsu vispārējais stāvoklis pēc uzvarām dienvidos un pie Donas sakarā ar starptautisko stāvokli uzlabojas ar katru dienu. Nav nevienas dienas, kad netiklu saņemtas ziņas par mūsu starptautiskā stāvokļa uzlabošanos.

Pirms trīs mēnešiem angļu, franču un amerikāņu kapitālisti ne tikai šķila, bet arī bija milzīgs spēks, kas, protams, būtu varējis mūs satriekt, ja viņi toreiz būtu spējuši izmantot pret mums savus milzīgos materiālos spēkus. To viņi varēja izdarīt. Tagad mēs skaidri redzam, ka viņi to nav izdarījuši un nevar izdarīt. Viņu pēdējā sakāve Odesā skaidri parāda, — lai cik liels ir imperiālistu materiālais spēks, no tīri militārā viedokļa karagājienā pret Krieviju viņi ir cietuši pilnīgu krachu. Ja ņem vērā, ka pašā Eiropas vidū ir Padomju republikas un ka padomju formas augšana kļūst neatturama, tad bez pārspīlējuma var teikt.

aplūkojot stāvokli pilnīgi reāli, ka mūsu uzvara starptautiskā mērogā ir pilnīgi nodrošināta.

Ja stāvoklis būtu tikai tāds, mēs varētu runāt absolūti mierīgi, bet, ja ņem vērā pēdējās Kolčaka uzvaras, tad jāsaka, ka mums slāv priekšā vēl daži liela sasprindzinājuma mēneši, lai sakautu Kolčaka karaspēku. Nav šaubu, ka tikai ar vecajām metodēm vien mēs šo uzdevumu nevarēsim veikt, bet Padom ju varas pusotrus gadus ilgās pastāvēšanas laikā mums ir izveidojušās tik parastas, varbūt dažkārt pat rutinētas metodes, kuras ievērojamā mērā ir izsmēlušas strādnieku šķiras avangarda slāņa enerģiju. Mēs neatstājam neievērotu to, kāds ārkārtīgs nogurums jūtams dažos strādnieku šķiras slāņos, cik smaga kļūst cīņa, bet pašlaik aprēķins ir daudz vienkāršāks un skaidrāks. Pat tiem, kas nav Padomju varas piekritēji, kas politikā uzskata sevi par diezgan lielām autoritātēm, pat viņiem ir skaidrs, ka starptautiskā mērogā mūsu uzvara ir nodrošināta.

Sakarā ar Kolčaku mums nākas pārdzīvot vēl pilsoņu kara saasināšanās posmu. Tāpēc mēs nolēmām, ka tieši VACP — visautorilativākai organizācijai, kas apvieno plašas proletariāta masas — jāierosina no savas puses vairāki sevišķi enerģiski pasākumi, kuri mums palīdzētu dažos mēnešos galīgi pabeigt karu. Tas ir pilnīgi iespējams, jo mūsu starptautiskais stāvoklis uzlabojas, un šai ziņā mēs esam pilnīgi nodrošināti. Eiropas un Amerikas aizmugure mums ir vislabākā stāvoklī, par ko mēs pirms pieciem mēnešiem nevarējām ne sapņot. Te var teikt, ka Vilsonu un Klcmanso kungi nodomājuši mums palīdzēt: lelegra-mas, kuras katru dienu sniedz ziņas par viņu ķildām, par savstarpēju vēlēšanos vienam otra priekšā aizcirst, durvis, rāda, ka šie kungi ir galīgi saplēsušies.

Bet, jo skaidrāks kļūst, ka starptautiskā mērogā mūsu liela ir uzvarējusi, toties ar lielāku izmisumu un niknumu cīnās krievu muižnieki un kapitālisti un aiz Uraliem aizbēgušie kulaki. Visa šī maz cienījamā kompānijā cīnās izmisīgi. Jūs, protams, avīžu ziņojumos esat ievērojuši, līdz kādai pakāpei nogājis baltgvardu terors Uīā; nav šaubu, ka šie baltgvardu elementi, šī buržuāzijā izspēlē savu pēdējo trumpi. Un buržuāzijā ir visaugstākā mērā saniknota: viņa cer ar vispārdrošāko uzbrukumu piespiest mūs atvilki daļu mūsu spēku no izšķirošās Dienvidu frontes. Mēs to nedarīsim, un mēs atklāti sakām strādniekiem, ka tas nozīmē nepieciešamību atkal un atkal sasprindzināt mūsu spēkus Austrumos.

Es atļaušos ieteikt jums vairākus praktiskus pasākumus, kuriem, pēc manām domām, jārada jauns spēku grupējums, jauni noteikti uzdevumi arodbiedrībām un kurus es uzskatu par nepieciešamiem stāvoklī, kādu es tikko īsumā attēloju. Pie tā nav vajadzības ilgāk kavēties — tas ir visiem zināms. Šis stāvoklis dod iespēju, spriežot pilnīgi lietišķi, dažos mēnešos pabeigt gan iekšējo karu, gan karu starptautiskā mērogā. Bet spēku sasprindzināšana šais dažos mēnešos nepieciešama. Pirmais uzdevums, kurn vajadzētu izvirzīt arodbiedrībām:

„1. 1919. g. ". aprilī izsludinātās mobilizācijas vispusīga

atbalstīšana.

Visi partijas un arodbiedrību spēki nekavējoties jāmobilizē, lai tieši tuvākajās dienās bez mazākās kavēšanās sniegtu visenerģiskāko palīdzību Tautas Komisāru Padomes 1919. g. 10. aprilī dekretētai mobilizācijai.

Jau pašā sākumā jāpanāk, lai mobilizētie redzētu arodbiedrību rosīgo līdzdalību un justu, ka viņus atbalsta strādnieku šķira.

It sevišķi jācenšas ikvienam un katram mobilizētajam izskaidrot, ka tūlītēja viņa nosūtīšana uz fronti nodrošinās viņam pārtikas uzlabojumu, pirmkārt, tādēļ, ka ar maizi bagātajā piefronles joslā zaldātiem ir labāka pārtika: otrkārt, tādēļ, ka guberņās, kas cieš badu, pievestais maizes daudzums būs jasadala mazākam ēdēju skaitam; treškārt, tādēļ, ka ir plaši noorganizēta pārtikas saiņu sūtīšana no piefrontes vietām uz dzimteni sarkanarmiešu ģimenēm ...“

Protams, uz pārtikas stāvokli es šeit norādīju likai īsumā, bet jūs visi saprotat, ka tās ir mūsu galvenās iekšējās grūtības un ka, ja nebūtu iespējas mobilizāciju saistīt ar strauju virzīšanos uz maizes ziņā bagātajiem piefrontes apvidiem, ar formēšanas organizēšanu tieši tur, bet ne te,— ja nebūtu šīs iespējas, mobilizācijā būtu bez cerībām, t. i., uz tās panākumiem nevarētu cerēt. Bet tagad tāda iespēja ir. Mobilizācijā visvairāk tiek izdarīta nezemkopības guberņās, tajās vietās, kur strādnieki un zemnieki visvairāk cieš no bada. Pārvietot viņus mēs varam, vispirms, uz Donu — tagad viss Donas apgabals ir mūsu rokās; cīņa pret kazakiem tika vesta sen, tur ir iespēja uzlabot priekšējām dalām uzturu ne tikai tieši, bet arī attīstot pārtikas saiņu sūtīšanu. Šai ziņā tika sperti soļi un atļauts divas reizes mēnesī sūtīt 20 mārciņas lielus pārtikas saiņus. Vienošanās šai ziņā ir panākta. Un tādējādi tos atvieglojumus, kādus pagājušā gadā nācās piešķirt pusotrpudnieku " veidā,— tos varēs salīdzināt ar plašāku paņēmienu — pārtikas saiņu sūtīšanu, kuri spēs sniegt atbalstu sarkanarmiešu ģimenēm šeit.

Attīstot šāda veida darbību, mēs savienosim palīdzību frontei ar pārtikas uzlabošanu galvenajos nezemkopības rajonos, kuri šai ziņā cieš visvairāk. Saprotams, ka virzīšanās uz Donu būs saistīta ar virzīšanos uz Pievolgu, kur tagad ienaidnieks devis mums tik smagu triecienu, ka aiz Volgas, austrumos, vairāki miljoni pudu sagatavotās labības jau zuduši. Tur karš vistiešākā veidā ir karš par maizi. Arodbiedrību uzdevums ir panākt, lai šī mobilizācijā nenoritētu parastas parādības ietvaros, bet lai tā būtu savienota ar arodbiedrību palīdzību Padomēm. Tai lezē, kuru es nolasīju, tas izteikts mazliet nepietiekami konkrēti. Es domāju, ka šo vispusīgo palīdzību vajadzētu vispirms izteikt ar vairākiem aptuveniem pasākumiem un pēc tam izslrā dājol konkrētus norādījumus un praktisku plānu, kā tieši arodbiedrībām, mobilizējot visus spēkus, jāpalīdz šai mobilizācijai, lai piešķirtu tai ne tikai militārā un pārtikas sagādes pasākuma, bet arī ļoti liela politiska pasākuma raksturu, lai padarītu to par strādnieku šķiras lielu, šķiras, kura apzinās, ka mēs karu varam pabeigt dažos mēnešos, tāpēc ka starptautiskā mērogā jaunu sabiedroto pievienošanās ir nodrošināta. To var panākt tikai proletariāta organizācijas, tikai arodbiedrības. Uzskaitīt šos praktiskos pasākumus es nespēju. Es domāju, ka to spēj izdarīt tikai pašas arodbiedrības. Šo uzdevumu tās var atrisināt, ņemot vērā vietējās īpatnības, nostādot darbu uz praktiskiem pamatiem. Mūsu uzdevums ir dot politiskos pamalnorādīju-mus strādnieku šķirai, kurai no jauna jāsaliedējas un jāizprot šī patiesība, kas ir ļoti rūgta, jo tā nes jaunas grūtības, bet tai pašā laikā tā parāda reālu un praktisku ceļu iespējamai grūtību pārvarēšanai īsā laikā. Ar strādnieku pastiprinātu virzīšanos uz maizes ziņā bagātajiem dienvidiem mēs nostiprinām turienes spēkus, un, ja baltgvardu un muižnieku karaspēks cer, ka ar savām uzvarām austrumos tas piespiedīs mūs vājināt dienvidus, tad tas viņiem, es domāju, neizdosies, un es esmu cieši pārliecināts, ka mēs nevājināsim dienvidus un atbalstīsim austrumus. Ienaidnieks sapulcinājis Sibirijas jaunatni, izvairoties no frontiniekiem — viņš baidās no tiem un sūta Sibirijas zemniekus. Tas ir viņa pēdējais trumpis, pēdējie resursi. Viņam nav atbalsta, nav dzīvā spēka. Sabiedrotie nevarēja sniegi viņam atbalstu. Izrādījies, ka tas viņiem nav pa spēkam.

Lūk, kāpēc es griežos pie arodkustības pārstāvjiem ar lūgumu pievērst šim jautājumam vislielāko uzmanību un panākt, lai mobilizācijā nenoritētu pa vecam. Tai jābūl strādnieku šķiras milzīgai politiskai kampaņai, — ne tikai militārai un pārtikas sagādes, bet arī ļoti lielai politiskai kampaņai. Vislietišķākā veidā apsverot lietu no kara fak loru un šķiru attiecību viedokļa, neviens nešaubās, ka tas izšķirs lietu dažos tuvākajos mēnešos. Šai nolūkā ir vajadzīgs, lai arodbiedrības neaprobežotos ar vecajiem darba ietvariem. Darbojoties vecajos ietvaros, šo uzdevumu nevar atrisināt. Te vajadzīgs jauns vēriens. Jārīkojas ne tikai kā arodniekiem, bet arī kā revolucionāriem, kas izlemj Padomju republikas pamatjautājumu, kurš pie mums iz lemts Oktobrī — jautājumu par imperiālistiskā kara beigām un par sociālistiskās celtniecības sākumu. Tagad arodbiedrībām jārīkojas tāpat kā revolucionāriem masu ceļā, neaprobežojoties ar vecajiem ietvariem, izlemjot praktiski jautājumu par pilsoņu kara beigām Krievijā. Šīs beigas ir pavisam tuvu. bet tās ir ārkārtīgi grūtas. Tālāk:

„2. Piefrontes apvidos, sevišķi Pievolgas apgabalā, jāapbruņo itin visi arodbiedrību biedri, bet ieroču trūkuma gadījumā itin visi viņi jāmobilizē dažāda veida palīdzības sniegšanai Sarkanajai Armijai, no ierindas izgājušo aizstāšanai u. tml. ...

3. Aģitācijās pastiprināšanai, sevišķi mobilizējamo, mobilizēto nu sarkanarmiešu vidū, jāpievērš visnopietnākā uzmanība. Neaprobežoties ar parastajiem aģitācijas paņēmieniem, lekcijām, mītiņiem u. t. jpr., attīstīt atsevišķu strādnieku un strādnieku grupu aģitāciju sarkanarmiešu vidū, sadalīt starp šādām ierindas strādnieku, arodbiedrības biedru grupām kazarmas, Sarkanās Armijas daļas, fabrikas. Arodbiedrībām jānoorganizē kontrole, lai katrs viņu biedrs aģitācijas nolūkā apstaigātu mājas, iznēsātu lapiņas un piedalītos personīgās pārrunās".

Protams, mēs tagad esam mazliet atradinājušies no veco laiku aģitācijas paņēmieniem, kad mēs bijām vajāta partija vai partija, kas cīnījās par varu. Valsts vara devusi mūsu rokās milzīgu valsts aparalu, ar kura palīdzību aģitācija tika ievirzīta jaunās sliedēs. Šajos pusotros gados tā tika vesta citā mērogā, bet, pastāvot tam ārkārtīgajam sabrukumam, kuru atstāja imperiālistiskais karš, kuru pilsoņu karš pastiprināja, un pastāvot tām briesmīgajām grūtībām, kad uzbrukums notika daudzās Krievijas guberņās, jūs zināt, ka mūsu aģilacija ne tuvu neizdarīja to, kas bija vajadzīgs. Tā izdarīja brīnumus, salīdzinot ar agrāko aģitāciju, bet tā neizdarīja visu un nenoveda šo lielu līdz galam. Aģitācijā pašreiz ārkārtīgi maz skārusi milzīgas zemnieku un strādnieku masas. Tāpēc te nav jāaprobežojas ar vecajiem ietvariem, nekādā ziņā nav jāpaļaujas uz to, ka šim nolūkam tagad ir valsts padomju orgāni. Ja mēs uz to paļautos, mēs uzdevumu neatrisinātu. Šai ziņā jāatceras vecais, vairāk uzmanības jāpievērš personīgai iniciatīvai, jāsaka, ka tad, ja šī personīgā iniciativa tiks lietota masu mērogā, mēs tagad veiksim vairāk nekā agrāk tieši tāpēc, ka tagad strādnieku šķira, kaut arī tajā ir noguruši pārstāvji, tomēr tā ar savu instinktu ir aptvērusi uzdevuma būtību. Pat tie, kuri savā politiskajā ideoloģijā — meņševiki un eseri — ar zobiem cīnījās pret to, lai saprastu stāvokli, ar dzelzs bruņām nožogoja sevi, nesaprazdami īstenību, — pat viņi ir sapratuši, ka šeit cīņa visā pasaulē notiek star]) veco, buržuāzisko iekārtu un jauno, padomju iekārtu. Kopš tā laika, kad Vācijas revolūcija parādījusi sevi darbos: kopš tā laika, kad tās valdība ar socialpatriotu vairākuma atbalstu tikai slepkavojusi proletariāta labākos vadoņus; kopš tā laika, kad Padomju vara uzvarējusi vairākās Eiropas zemēs — kopš tā laika

jautājums ir praktiski izlemts. Jautājums ir tāds: Padomju vara vai vecā, buržuāziskā kārtība. Tas ir praktiski izlemts vēstures mērogā. Strādnieku instinkts lietu izlēmis; vajadzīgs, lai tas pārvērstos desmitkāršotā aģitācijā.

Mēs nespējam pavairot pārtiku, ja tās nav, desmitkāršot profesionālo aģitatoru un inteliģentu skaitu, ja viņu nav, •— to mēs nevaram izdarīt. Bet mēs varam teikt plašajām strādnieku masām: jūs tagad neesat tādi, kādi jūs bijāt līdz vakardienai. Ja jūs ķersities pie darba ar tādām metodēm, kāda ir personīgā aģitacija, jūsu lielais skaits uzvarēs.

Mēs panāksim to, ka no šīs mobilizācijas iznāks ne tikai parastā mobilizācijā, bet iznāks īsts karagājiens, kas galīgi izlems strādnieku šķiras likteni, kura apzinās, ka šie tuvākie mēneši mūs šķir no pēdējās un izšķirošās kaujas — ne tanī nozīmē, kādā tas teikts dziesmā un dzejās, bet vārda visburtiskākajā nozīmē, jo mēs tagad esam apsvēruši savus praktiskos spēkus ne tikai attiecībā uz baltgvardiem.

Vienā kara gadā mēs praktiski apsvērām savus spēkus attiecībā uz starptautisko imperiālismu. Bija laiks, kad mūs žņaudza vācieši, un mēs zinājām, ka vācieši ir saistīti, ka ar vienu roku viņus tur angļu un franču imperiālisti. Bija laiks, kad pret mums uzstājās angļi un franči; viņiem abas rokas bija brīvas. Ja viņi 1918. gada decembrī būtu metušies mums virsū, mēs nebūtu varējuši noturēties, bet tagad mēs esam izbaudījuši viņus vēl dažus smagus mēnešus un zinām, ka buržuāziskās kārtības ziņā viņi ir sapuvuši. Un viņu labākais karaspēks der tikai tam, lai atkāptos pat sacelšanās kustības dalībnieku vienību priekšā, kuras darbojās Ukrainā. Tā ka mēs spriežam pilnīgi skaidri, un strādnieku šķira instinktīvi ir sajutusi, ka te sagaidāma pēdējā kauja, ka daži mēneši izšķirs, vai mēs te uzvarēsim galīgi vai arī mēs joprojām iesim caur jaunām grūtībām.

No tālākiem pasākumiem es nolasīšu tos, kuri te paredzēti:

„4. Visus kalpotājus vīriešus aizslāt ar sievietēm. Šinī nolūkā izdarīt jaunu pārreģistrēšanu kā partijā, tā arodbiedrībās ...

ā. Ar arodbiedrību, fabriku un rūpnīcu komiteju, partijas organizāciju, kooperativu u. Iml. palīdzību nekavējoties nodibināt kā vietējos, tā arī centrālos palīdzības birojus vai veicināšanas komitejas. To adreses jāpublicē. Iedzīvotāji par tiem jāinl'ormē visplašākajā veidā. Katram mobilizējamam, katram sarkanarmietim, katram, kas vēlas doties uz dienvidiem, uz Donu, uz Ukrainu pārtikas darbā, jāzina, ka strādniekam un zemniekam tik tuvā un pieejamā palīdzības birojā vai veicināšanas komitejā viņš dabūs padomu, saņems norādījumus, viņam būs atvieglota sazināšanās ar kara iestādēm utt.

Par šādu biroju īpašu uzdevumu ir jāizvirza Sarkanās Armijas apgādes darba veicināšana. Mēs varam ļoti stipri palielināt mūsu armiju, ja uzlabosim tās apgādi ar ieročiem, apģērbu u. c. Bet iedzīvotājiem vēl ir ne mazums ieroču, kuri noslēpti vai kurus neizmanto armijas va jadzībām. Fabriku krājumos ir ne mazums dažādu mantu, kas nepieciešamas armijai, un tās ātri jāalrod un jānosūta armijai. Pašiem iedzīvotājiem jāsniedz tūlītēja, plaša, ak-tiva palīdzība kara iestādēm, kas pārzina armijas apgādi. Pie šā uzdevuma jāķeras ar visiem spēkiem".

Fs atļaušos mazliet skart dažādus laikmetus attiecībā uz mūsu militārajiem uzdevumiem. Mūsu pirmo militāro uzdevumu, kas stāv mūsu priekšā, mēs atrisinājām ar lādu pašu partizānu neregulāru sacelšanos, kā tagad Ukrainā atrisina turienes biedri. Tur mums ir ne tik daudz karš, cik partizānu kustība un stichiska sacelšanās. Tā dod to milzīgo uzbrukuma straujumu un ārkārtīgo chaotiskumu, kādā izmantot pārtikas krājumus ir neizmērojami grūts uzdevums. Vecā aparata tur nav nekāda. Pat tāda, kādu mēs dabūjām mantojumā no mūsu varas Smoļnija perioda — las bija ļoti slikts aparats, kas vairāk strādāja pret mums nekā par mums. Bet kāpēc tāda aparata nav Ukrainā? Tāpēc, ka no partizānu kustības un stichiskas sacelšanās perioda !ā nav pārgājusi uz regulāru armiju, kāda ir raksturīga katras šķiras, tai skaitā arī proletariāta varai, kura ir nostiprinājusies. Mēs to radījām pēc dažiem ārkārtīgi grūtiem mēnešiem.

Apgādes jautājumā mums ir nodibinājušās speciālās iestādes. Mēs apgādes lietās zināmā mērā veicām darbu, izmantojot speciālistus, partijai viņus kontrolējot, un tagad mums visur ir kara iestādes, kuras pārzina apgādi. Kad iestājas ārkārtīga spēku sasprindzinājuma moments, mēs sakām: mēs neatgriežamies pie vecā partizanisma, mēs no tā esam pārāk cietuši, mēs aicinām uz to, Jai pastāvošās organizētās iestādēs, Sarkanās Armijas apgādes regulārās iestādēs, lai tur būtu strādnieku šķiras pārstāvji. Strādnieku šķira savā masā to var izdarīt. Jūs zināt, cik daudz mums ir chaosa attiecībā uz mantu, attiecībā uz tās atrašanu, nosūtīšanu ult. Te palīdzība Sarkanās Armijas apgādei nepieciešama. Militārās personas mums saka, ka darbs veikšoties sekmīgi, mobilizējot lielu skaitu zaldalu. kuri uzreiz un galīgi izšķirs lietu Austrumu frontē. Šo darbu visvairāk bremzē apgādes trūkums. Pastāvot tam sabrukumam, kuru atstājis imperiālistiskais karš un pilsoņu karš, tas nav brīnums. Bet tas prasa, lai mēs apgūtu un saprastu jauno stāvokli, jaunos uzdevumus. Un tas vēl par maz, ka pirms gada mēs pārgājām uz regulārām iestādēm: vajag šīm regulārajām iestādēm vēl palīdzēt ar strādnieku šķiras masu kustību, masu enerģiju. Te ir uzmesta aptuvena schema, kā arodbiedrības varētu to izdarīt. To izdarīt var tikai arodbiedrības, jo tās stāv vistuvāk ražošanai un vada strādnieku miljonu vislielākās masas. Šis uzdevums uz dažiem mēnešiem prasīs mainīt darba tempu un raksturu. Tādā ceļā mēs dažos mēnešos nodrošināsim sev pilnīgu uzvaru.

„6. Ar arodbiedrību palīdzību jānoorganizē plaša zemnieku, it sevišķi nezemkopības guberņu zemnieku jaunatnes, iesaistīšana Sarkanās Armijas rindās un pārtikas sagādes grupu un pārtikas armijas formēšanai pie Donas un Ukrainā.

Šo darbību var un vajag daudzkārt paplašināt, tā vienlaikus kalpo gan kā palīdzība galvaspilsētu un nezemkopības guberņu iedzīvotājiem, kas cieš badu, gan Sarkanās Armijas nostiprināšanai".

Es jau runāju par to, kā pārtikas sagādes uzdevumi pie mums saistījušies ar militārajiem uzdevumiem, un jūs ļoti labi saprotat, ka mēs nevaram nesaistīt šos uzdevumus. Tie obligati jāsaista. Nevienu uzdevumu vienu bez otra novar atrisināt.

,.7. Attiecībā uz meņševikiem un eseriem partijas līnija pašreizējā stāvoklī ir šāda: cietumā tos, kas apzinīgi vai

neapzinīgi palīdz Kolčakam. Mēs savā darba ļaužu republikā necietīsim cilvēkus, kas ar darbiem nepalīdz mums cīņā pret Kolčaku. Bet starp meņševikiem un eseriein ir cilvēki, kas tādu palīdzību grib sniegt. Tādi cilvēki jāpamudina, dodot viņiem praktisku darbu galvenokārt Sarkanās Armijas techniskā atbalstīšanā aizmugurē un šo darbu stingri kontrolējot..

Te mums jāsaka, ka pēdējā laikā mums nācies pārdzīvot sevišķi smagus un nepatīkamus pārbaudījumus. Jūs zināt, ka meņševiku un eseru vadošās grupas uz lietu raudzījās tā: „Neraugoties ne uz ko, mēs gribam palikt parlamentārieši un vienādi nosodīt gan boļševikus, gan kolčakiešus". Atvainojiet, — mums vajadzēja viņiem pateikt, — tagad mums nav laika domāt par parlamentu. Mums ķeras pie rīkles, un mēs cīnāmies pēdējā un izšķirošā kaujā. Mēs ar jums nejokosimies. Ja jūs rīkojat šādus streikus, jūs izdarāt vislielāko noziegumu pret strādnieku šķiru. Katrs streiks mums maksā tūkstošiem un atkal tūkstošiem sarkanarmiešu dzīvību. Mēs to redzam uz vietas. Apturēt šauteņu ražošanu Tulā nozīmē pazudināt tūkstošus zemnieku un strādnieku; atņemt mums dažas rūpnīcas Tulā nozīmē atņemt tūkstošu strādnieku dzīvības. Mēs sakām: mēs karojam, mēs atdodam pēdējos spēkus, mēs uzskatām šo karu par vienīgo taisnīgo un likumīgo karu. Mēs esam iededzinājuši sociālismu pie sevis un visā pasaulē. Kas kaut cik traucē šo cīņu, pret to mēs cīnāmies bez žēlastības. Kas nav ar mums, tas ir pret mums. Bet ja ir cilvēki, — un mēs zinām, ka meņševiku vidū tādi ir, — kuri, nebūdami spējīgi vai negribēdami saprast to, kas notiek Krievijā, vēl nav pārliecinājušies par to: ja Krievijā šie „sliktie" boļševiki ir radījuši tādu revolūciju, tad Vācijā revolūcija dzimst neizmērojami lielākās mokās. Turienes demokrātiskā republika — kas tā ir? Kas ir Vācijas brīvība? — Tā ir brīvība nogalināt īstos proletariāta vadoņus: Kārli Libknechtu, Rožu Luksemburgu un desmitus citu. Ar to šeidemanieši novilcina savu sakāvi. Skaidrs, ka pārvaldīt viņi nevar. No 9. novembra pagājuši pieci mēneši, kopš pastāv brīvība Vācijas republikā. Šai laikā varas pārstāvji bijuši vai nu šeidemanieši, vai viņu rokaspuiši. Bet jūs zināt, ka naids pie viņiem kūsā arvien stiprāk. Šis piemērs

17 29. scj.

rāda, ka ir iespējama vai nu buržuāzijas diktatūra, vai proletariāta diktatūra; ka te vidusceļa nav, redzams no tā, ko šodien, piemēram, mēs lasām avīzē „Frankfurter Zei-tung“4\ Tā saka, ka Ungārijas piemērs pierādot, ka mums būšot jāiet uz sociālismu. Ungārijā pierādījusi, ka buržuāzijā brīvprātīgi atdod varu Padomēm, zinot, ka zeme atrodas tādā izmisuma pilnā stāvoklī, ka neviens cits nevar to glābt, neviens cits nespēj vest tautu pa tādu grūtu glābšanas ceļu kā vienīgi tikai Padomes. Un tiem cilvēkiem, kuri, svārstīdamies starp veco un jauno, saka: kaut arī mēs idejiski neatzīslam proletariāta diktatūru, bet mēs esam gatavi palīdlzēt Padomju varai, paturot savu pārliecību pie sevis, jo saprotam, ka ārkārtīgi niknajā karā jācīnās neprātojot, — tādiem cilvēkiem mēs atbildam: ja jūs gribat nodarboties ar politiku, saprotot ar politiku to, ka jūs nogurušo, nomocīto masu priekšā brīvi kritizēsit Padomju varu, neievērojot, ka ar to jūs palīdzat KolČakam, — mēs sakām: tādiem cilvēkiem — nesaudzīgs karš. Nav viegli šo līniju uzreiz apgūt un realizēt. Mēs pret viņiem nevaram turēties pie vienas līnijas. Mēs sakām: ja jums patīk nodarboties ar jūsu politiku, — mēs jums dosim vietu cietumā vai citās zemēs, kuras sāks jūs pieņemt. Tādas zemes mēs pacienāsim ar dažiem simtiem meņševiku. Vai arī gribat, beidzot, sacīt sev: mēs palīdzēsim Padomju varai, citādi tas nozīmē vēl dažus gadus milzīga posta, kas tomēr beigsies ar Padomju varas uzvaru. Tādiem cilvēkiem vajag visādi palīdzēt un dot. praktisku darbu. Šo politiku nevar noteikt tik viegli un uzreiz kā politiku, kas iet vienā virzienā, bet es esmu pārliecināts, ka katrs strādnieks, kurš ir novērojis praksē, ko nozīmē smagais karš, ko nozīmē Sarkanās Armijas apgāde, ko nozīmē visas zvērības, kādas draud katram sarkanarmietim frontē, — katrs strādnieks šīs politikas mācības lieliski sapratīs. Tāpēc es griežos ar lūgumu pieņemt šīs tezes un sasprindzināt visus arodbiedrību spēkus, lai realizētu tās iespējami enerģiskāk un iespējami ātrāk.

2

ATBILDE UZ JAUTĀJUMU PAR STREIKU TULA

Man nav konkrētu materiālu par Tulu, un runāt par to tik auloritalivi kā iepriekšējie biedri es nevaru. Bet es zinu avīzes „Vsegda Vperjodl“ politisko fizionomiju. Tas nav nekas cits kā kūdīšana uz streikiem. Tā ir nepieļaujama iecietība pret mūsu ienaidniekiem meņševikiem, kuri kūda uz streikiem. Kāds man uzdeva jautājumu: vai tas ir pierādīts? Es atbildēšu: ja es būtu advokāts vai lietvedis, vai parlamentārietis, mans pienākums būtu pierādīt. Es neesmu ne viens, ne otrs, ne trešais, un es to nedarīšu, un tas man nav vajadzīgs. Pieņemsim, ka meņševiku C.K ir labāka nekā tie meņševiki, kuri Tulā tieši pieķerti, ka viņi kūdījuši, — es pat nešaubos, ka daļa meņševiku komitejas tuvāko locekļu ir labāka, — bet politiskajā cīņā, kad baltgvardi ķeras jums pie rīkles, vai to var atšķirt? vai mums ir laiks par to domāt? Fakts paliek lakts. Lai arī viņi nebūtu ļāvuši vaļu labējiem meņševikiem, bet viņi izrādījās vāji attiecībā pret tiem. Ko tad runāt? Labējie meņševiki aģitē par streiku, Martovs vai citi savā avīzē nosoda šos labējos. Nu, ko tas mums māca? Mēs dabūjam papīriņu, kurā rakstīts: es arī nosodu, bet... (Balss: „Ko tad darīt?“) Darīt to pašu, ko dara boļševiku partija — ieņemt savu poziciju nevis vārdos, bet darbos. Ārzemju aģitacija, vai tad tā neizmanto visu šejienes meņševiku izturēšanos, vai tad Bernes konference neatbalstīja visus imperiālistus, kad tie teica, ka boļševiki esot uzurpatori? Mēs sakām: jūs esat ieņēmuši tādu stāvokli, kad Kolčaka bandas dod triecienu, no kura mūsu zemē, kuru spiež visas pasaules imperiālisti, ir gājuši bojā

17*

tūkstoši sarkanarmiešu. Varbūt pēc divi gadiem, kad mēs būsim uzvarējuši Kolčaku, mēs lo iztirzāsim, bet ne tagad. Tagad jākaro, lai dažos mēnešos uzvarētu ienaidnieku, kurš, jūs zināt, kam viņš nolemj strādniekus. To jūs zināl no Ivaščenkovo piemēra un jūs zināt, ko dara Kolčaks.

3

GALAVĀRDS REFERĀTAM

Biedri! Viens no runātājiem, kuru nosauca par opozi-cijas runātāju, rezolūcijā prasīja, lai mēs pievērstos savai Konstitūcijai. Kad es to dzirdēju, es nodomāju: vai šis runātājs nav sajaucis mūsu Konstitūciju ar Šeidemaņa konstitūciju? Šeidemanis un visas demokrātiskās republikas visiem pilsoņiem sola visādas brīvības. Buržuāziskās republikas to visiem solījušas simtiem un tūkstošiem gadu. Jūs zināt, pie kā tās nonāca, šīs buržuāziskās republikas, un kā viņas tagad pasaules mērogā izgāzušās. Strādnieku milzīgais vairākums ir komunistu pusē, visā pasaulē pat radīts vārds ,,sovetists“, kāda Krievijā nav, un mēs varam teikt, — lai kādā zemē mēs atnāktu, pietiek mums pateikt vārdu ,,sovetists“ un visi mūs sapratīs un mums sekos. Konstitūcijā, 23. pantā, teikts:

„Vadoties no strādnieku Šķiras interesēm visumā, KSFPR atņem tiesības atsevišķām personām un atsevišķām grupām, kuras izmanto šīs tiesības par |aunu sociālistiskās revolūcijas interesēm'1.

Mēs brīvības pa labi un pa kreisi nesolījām, bet, gluži otrādi, tieši pateicām Konstitūcijā, — kas pārtulkota visās valodās: gan vācu, gan angļu, gan itāliešu, gan franču, — tieši paziņojām, ka mēs atņemsim brīvību sociālistiem, ja viņi to izmantos par ļaunu sociālistiskās revolūcijas interesēm, ja tā maskos kapitālistu brīvību. Lūk, kāpēc atsaukšanās uz šo Konstitūciju arī formāli bija nepareiza. Mēs atklāti esam paziņojuši, ka pārejas laikā, ārkārtīgi niknas cīņas laikā, inēs ne tikai nesolām brīvības pa labi un pa kreisi, bet jau iepriekš sakām, ka mēs atņemsim tiesības tiem pilsoņiem, kuri traucē sociālistisko revolūciju. Hei kas par to spriedīs? — Spriedīs proletariats.

Te centās pārnest lietu uz parlamentārās cīņas pamatiem. Es vienmēr esmu teicis: parlamentārisms ir skaista lieta, bet tikai tagad nav parlamentārisma laiki. Redzēdams, ka valdība paziņo, ka stāvoklis ir grūts, b. Lozovskis saka: lūk, tagad iedzīvotājiem arī ir jāiesniedz desmitām prasību. Tā „vecos labos laikos" rīkojās visi parlamentārieši, bet tagad tas nav īstā laikā. Es zinu, ka mums ir milzīgi daudz trūkumu, zinu, ka Ungārijā Padomju vara būs labāka nekā pie mums. Bet, kad mobilizācijas laikā mums saka: tiek likts priekšā viens, otrs, trešais — un sāksim kaulēties — es saku, ka šī vecā parlamentārisma lietošana neder, ka apzinīgie strādnieki to ir jau atmetuši. Ne par to ir jārunā.

Mēs noteicām pamatlīniju — šķiru cīņa pret kulakiem, pret bagātajiem elementiem, kuri ir pret mums. Kad tas nodrošināts, mēs sakām: tagad attiecībā uz vidējo zemnieku jāpanāk pareizāka nostādne. Tas ir ļoti grūts darbs. Lielu briesmu brīdī jums jāpalīdz Padomju varai tādai, kāda tā ir. Mēs šajos mēnešos nemainīsimies. Te nekāda vidusceļa nav un nevar būt. Radīt šo vidusceļu ar mākslīgiem parlamentāriem paņēmieniem nozīmē nostāties uz slidena ceļa. Kad runātājs paziņoja, ka visa zemniecība esot pret mums, tad tas ir viens no tiem „mazajiem" pārspīlējumiem, kuri praksē musina kreisos eserus un meņ-ševikus. Lielais vairums zina, ka zemniecība milzīgā vairākumā ir par mums. Tā pirmoreiz dabūjusi Padomju varu. Pat sacelšanās lozungi, kura aptvēra zemnieku masu niecīgas daļas, sacelšanās lozungi bija: „Par Padomju varu, par boļševikiem, nost ar komūniju". Mēs sakām: cīņa pret to būs ļoti sīva, jo inteliģence iesmērēja mums sabotāžu. Mums sliktākos elementus vajadzēja ņemt vairāk nekā labākos. Ja inteliģences labākie elementi novērsās, nācās ņemt sliktākos.

Biedrs Romanovs iesniedza rezolūciju, kuras pieņemšanu viņš pats cenlās panākt pēc tam, kad viņa biedri bija apcietināti. Viņi paziņo: „Mēs prasām brīvību visiem..." (Ļeņins lasa rezolūciju.) Strādnieki pēc tam darbu uzsāka, bet mums tas maksāja vairākus tūkstošus zaudētu dienu un vairākus tūkstošus sarkanarmiešu, strādnieku un zemnieku dzīvību Austrumu frontē.

Es spriežu lietišķi un kategoriski: kas ir labāk — iesēdināt cietumā dažus desmitus vai simtus kūdītāju, vainīgus vai nevainīgus, apzinīgus vai neapzinīgus, vai arī zaudēt tūkstošus sarkanarmiešu un strādnieku? — Pirmais labāk. Un, lai mani apsūdz vienalga kādos nāves grēkos un brīvības pārkāpumos — es atzīšu sevi par vainīgu, bet strādnieku intereses iegūs. Kad pienācis tāds laiks, ka tauta ir nogurusi, apzinīgajiem elementiem jāpalīdz tai izturēt vēl šos dažus mēnešus. Ne mēs uzvarējām Odesā. Smieklīgi taču domāt, ka mēs būtu uzvarējuši. Mēs ieņēmām Odiesu tāpēc, ka viņu zaldati negāja kaujā. Man ir telegrama no Ziemeļu frontes, kurā raksta: „Sūtiet angļu gūstekņus uz fronti". Biedri šeit saka, ka angļi raudot un paziņojot: mēs neiesim atpakaļ, armijā. Ko tas nozīmē? — Viņiem karaspēks neiet kaujā. Viņi ir desmitreiz stiprāki par mums un neiet.

Lūk, kāpēc, kad mums saka: jūs daudz solījāt, bet neko neizpildījāt, — mēs atbildam: mēs izpildījām galveno. Mēs solījām, ka sākam revolūciju, kura kļūs par pasaules revolūciju, — un tā sākās, un tā tagad stāv tik droši, ka mūsu starptautiskais stāvoklis ir spīdošs, — šo mūsu galveno solījumu mēs izpildījām, un milzīgs apzinīgo strādnieku vairākums to acīm redzot ir sapratis. Viņi ir sapratuši, ka tagad tikai daži mēneši šķir mūs no uzvaras pār kapitālistiem visā pasaulē. Ko tad šajos dažos mēnešos, ja zināmi elementi ir noguruši, ko tad darīt: spēlēties ar viņiem, kūdīt vai, gluži otrādi, palīdzēt nogurušajiem izturēt dažus mēnešus, kuri izšķirs visu karu. Jūs redzat, ka dienvidos mēs ātrāk nekā dažos mēnešos pabeigsim pilnīgi un atbrīvosim armiju austrumiem, tā ka An tante — gan angļi, gan franči, gan amerikāņi — ir izgāzusies, — tas ir fakts. Odesā viņiem bija 10 tūkstošu liels karaspēks un flote — lūk, kā tas bija. Te nav runa ne par parlamentārismu, ne par piekāpšanos, — to mēs nesolām un neuzņemamies, — bet te ir runa par to, ka tad, kad tauta ir nogurusi no kara, kad smagi spiež bads, kāds tad ir apzinīgā proletariāta, strādnieku apzinīgās daļas uzdevums? Pieļaut spēlēt uz nogurumu? — bet tā kļūst spēle. Ja mēs teiksim: izbeigt karu, — neapzinīgās masas balsos par to, — bet apzinīgā daja saka: tu vari pabeigt dažos mēnešos. Vajag uzmundrināt, atbalstīt, vest sev līdzi nogurušos. Paši biedri redz, ka apzinīgais strādnieks ved sev līdzi desmitus nogurušo. Mēs to sakām un to prasām. Tā arī ir proletariāta diktatūra, ka viena šķira ved sev līdzi otru, jo tā ir organizētāka, saliedētāka, apzinīgāka. Neapzinīgie uzķeras uz katras makšķeres, un viņi aiz noguruma ir gatavi uz visu, bet apzinīgā daja saka: vajag izturēt, jo pēc dažiem mēnešiem mēs uzvarēsim visā pasaulē. Lūk, kāds ir jautājums. Es atjaušos domāt, ka parlamentārām diskusijām laiks nav pienācis: jāuzņemas vēl jauns sasprindzinājums, lai šajos mēnešos uzvarētu — un uzvarētu jau galīgi.

PRIEKŠVĀRDS ANRl GILBO BROŠŪRAI: „SOCIALISMS UN SINDIKALISMS FRANCIJA KARA LAIKA“

Biedra Gilbo brošūra ir ārkārtīgi savlaicīga. Dažādu zemju sociālistiskās un arodkustības vēsture kara laikā jāuzraksta visām zemēm. Šī vēsture skaidrāk par skaidru rāda lēnu, bet neatlaidīgu pagriezienu pa kreisi, novirzīšanos uz strādnieku šķiras revolucionāru domāšanu un revolucionāru rīcību. No vienas puses, šī vēsture atsedz III, Komunistiskās internacionāles dziļās saknes, tās sagatavošanu, kas ir savdabīga katrā nācijā atkarībā no tās vēsturiskajām īpatnībām. III Internacionāles dziļās saknes vajag zināt, lai saprastu tās neizbēgamību un atšķirību ceļos, kas noved pie tās dažādas nacionālās sociālistiskās partijas.

No otras puses, sociālistiskās un arodkustības vēsture kara laikā rāda mums buržuāziskās demokrātijās un buržuāziskā parlamentārisma kracba sākumu, sākumu pagriezienam no buržuāziskās demokrātijās uz padomju jeb proletārisko demokrātiju. Šo lielo pasaulvēsturisko maiņu ļoti ļoti daudzi sociālisti vēl nekādi nevar saprast, jo viņus saista rūtiņas važas, filistriska zemošanās tā priekšā, kas ir un kas bija vakar, mietpilsonisks aklums attiecībā pret to, ko dzemdē bojā ejošā kapitālisma vēsture visās zemēs.

Biedrs Gilbo uzņēmies uzdevumu sarakstīt apcerējumu par Francijas sociālistiskās un arodkustības vēsturi kara laikā. Skaidrs un precizs faktu uzskaitījums lasītājam uzskatāmi parāda lielā pagrieziena, lūzuma sākumu sociālismā vēsturē. Varam būt pārliecināti, ka Gilbo brošūra ne tikai ļoti plaši izplatīsies visu apzinīgo strādnieku vidū, bet arī ierosinās diaudzu citu līdzīgu brošuru parādīšanos, kuras būs veltītas sociālismā un strādnieku kustības vēsturei kara laikā citās zemēs.

N. Ļeņins

Maskavā 1919. 13. IV

Iespiests franiu valodā 1919. 0.

Krievu valodā pirmoreiz iespiests Iespiests pēc brošūras krievu izde-

19'10. g. vuma teksta

RUNA PIRMAJOS MASKAVAS PADOMJU KOMANDIERU KURSOS 1919. G. 15. APRĪLI

īss avīzes psrskats

Ļeņins atceras kāda vācu ģenerāļa vārdus, kurš teicis: — ja zaldati zinātu, par ko viņi karo, tad nebūtu kara. — Cita lieta ir tagad. Sarkanajai Armijai sprausti lieli noteikti uzdevumi — strādnieku šķiras atbrīvošana. Mūsu strādnieku un zemnieku Sarkanā Armija ar katru dienu arvien aug un kļūst stiprāka. So augšanu nosaka tas, ka strādnieki un zemnieki dziļi apzinās savus mērķus, un, ja tagad Austrumu frontē mums ir vairākas neveiksmes, tad katrā ziņā mums Kolčaks jāaptur un jāsakauj, un mēs viņu sakausim. Krasnova bandas ne vienreiz vien radīja Padomju Krievijai nopietnu stāvokli, un, neraugoties uz visas buržuāziskās pasaules atbalstu, tās ir satriektas un drīzā laikā tiks galīgi sakautas. To mēs varējām panākt, tikai pateicoties strādnieku un zemnieku apzinīgumam. Saņemot no rajona komitejas sarkano karogu, jums stingri un droši tas jānes uz priekšu. Katra diena atnes ziņas, ka te vienā, te otrā vietā pacelts sarkanais atbrīvošanās karogs. Jūsu acu priekšā nodibinājusies Ungārijas Padomju republika, Padomju Bavarija, Trešā, Komunistiskā Internacionāle, un jūs drīzā laikā redzēsit, kā nodibināsies Vispasaules Federatīvā Padomju Republika.

Lai dzīvo Vispasaules Federativā Padomju Republika!

Lai dzīvo Sarkanā Armija!

Lai dzīvo sarkanie komandieri! (Skaļi aplausi.)

Iespiests pēc avīzes „Pravda" teksta

t,Pravda*\ S3. nr., 1919. p.

17. apriti

TREŠĀ INTERNACIONĀLE UN TAS VIETA VESTURE

,,Antantes“ zemju imperialisli bloķē Krieviju, cenzdamies Padomju republiku kā sērgas perekli atgriezt no kapitālistiskās pasaules. Šie ļaudis, kas lielās ar savu iestāžu ,,demokrātismu", savā naidā pret Padomju republiku kļuvuši tik akli, ka nemana, ka viņi paši sevi padara smieklīgus. Padomājiet tikai: attīstītākās, visvairāk civilizētās un „demokrātiskās" zemes, kas līdz zobiem apbruņotas, kas militārā ziņā nedalīti valda pār visu pasauli, kā no uguns baidās no idejiskās sērgas, kura nāk no izpostītas, bada piemeklētas, atpalikušas, pēc viņu apgalvojumiem pat pus-mežonīgas zemes I

Jau šī pretruna vien atver acis visu zemju darba ļaužu masām un palīdz atmaskot imperiālistu Klemanso, Loid-Džordža, Vilsona un viņu valdību liekulību.

Taču mums palīdz ne tikai tas, ka naids pret Padomēm kapitālistus padarījis aklus, bet arī viņu savstarpējā plēšanās, kas viņus pamudina likt šķēršļus cits citam ceļā. Viņi noslēguši savā starpā īstu klusēšanas sazvērestību, visvairāk baidīdamies no patiesu ziņu izplatīšanās par Padomju republiku vispār, it sevišķi no tās oficiālo dokumentu izplatīšanās. Tomēr franču buržuāzijas galvenais organs „Laiks" (,,Le Temps") iespiedis paziņojumu par III, Komunistiskās Internacionāles nodibināšanu Maskavā.

Mēs izsakām par to savu visgodbijīgāko pateicību franču buržuāzijas galvenajam organam, šim franču šovinisma un imperiālismā vadonim. Mēs esam gatavi nosūtīt avīzei „Laiks" svinīgu adresi, izsakot savu atzinību par to, ka tā tik sekmīgi un tik prasmīgi mums palīdz.

No tā, kādā veidā avīze „Laiks" sastādījusi savu infor-maciju uz mūsu radioziņu pamata, pilnīgi skaidri redzami motivi, kas vadījuši šo naudas maisa orgānu. Tam gribējies iedzelt Vilsonam, iedurt viņam: skatieties, lūk, kādi ir tie, ar kuriem jūs ielaižaties sarunās! Gudrinieki, kas raksta pēc naudas maisa pasūtījuma, nemana, ka viņi, biedēdami Vilsonu ar boļševikiem, ar to pašu reklamē boļševikus darba ļaužu masu acīs. Vēlreiz: mūsu visgodbijīgākā pateicība franču miljonāru organam!

"1 internacionāli nodibināja tādā pasaules situācijā, ka nekādi „Anfantes" imperiālistu vai kapitālisma sulaiņu, kā Vācijas Šeidemaņu, Austrijas Renneru, aizliegumi, nekādi viņu niecīgie un nožēlojamie viltus paņēmieni nespēja aizkavēt to, ka visas pasaules strādnieku šķirā izplatās vēsts par šo Internacionāli un simpātijās tai. Šo situāciju radīja visur acīm redzami ne dienām, bet stundām augošā proletāriskā revolūcija. Šo situāciju radīja padomju kustība darba ļaužu masās, kura jau bija ieguvusi tādu spēku, ka kļuvusi tiešām starptautiska.

Pirmā Internacionāle (1864.—1872.) lika pamatu starptautiskai strādnieku organizācijai, lai sagatavotu viņu revolucionāro uzbrukumu kapitalam. Otrā Internacionāle (1889.—19".) bija proletāriskās kustības starptautiska organizācija, kuras augšana vērsās plašumā, pie kam notika tā, ka uz laiku pazeminājās revolucionārais līmenis, uz laiku nostiprinājās oportunisms, kas galu galā noveda pie šās Internacionāles kauna pilnā kracha.

Trešā Internacionāle faktiski nodibinājās 1918. gadā, kad ilggadējais cīņas process pret oportunismu un social-šovinismu, sevišķi kara laikā, noveda pie komunistisko partiju izveidošanās daudzās nācijās. Formāli III Internacionāle nodibināta tās pirmajā kongresā 1919. gada martā Maskavā. Un šās Internacionāles raksturīgākā pazīme, tās aicinājums: izpildīt, realizēt marksisma novēlējumus un realizēt sociālismā un strādnieku kustības mūžsenos ideālus, — šī III Internacionāles raksturīgākā pazīme uzreiz izpaudās tā, ka jaunā, trešā „Starptautiskā strādnieku biedrība" sākusi jau tagad sakrist zināmā mērā ar Padomju Sociālistisko Republiku Savienību.

Pirmā Internacionāle lika pamatu proletāriskai, starptautiskai cīņai par sociālismu.

Otrā Internacionāle bija laikmets, kad tika sagatavota augsne, lai kustība plaši, masveidīgi izplatītos daudzās zemēs.

Trešā Internacionāle saņēma II Internacionāles darba augļus, atšķēla tās oportunistiskos, socialšovinistiskos, buržuāziskos un sīkburžuaziskos sārņus un sāka realizēt proletariāta diktatūru.

To partiju starptautiskā savienība, kuras vada visrevolucionārāko kustību pasaulē, proletariāta kustību kapitāla jūga nogāšanai, tagad balstās uz neredzēti stipras bāzes: uz vairākām Padomju republikām, kas starptautiskā mērogā iemieso dzīvē proletariāta diktatūru, tā uzvaru pār kapitālismu.

Ill, Komunistiskās Internacionāles pasaulvēsturiskā nozīme ir tā, ka tā sāka realizēt Marksa dižāko lozungu, lozungu, kas rezumēja sociālismā un strādnieku kustības gadsimtiem ilgo attīstību, lozungu, kas izpaužas jēdzienā: proletariāta diktalura.

Šis ģeniālais paredzējums, šī ģeniālā teorija kļūst par īstenību.

Šie latiņu vārdi tagad pārtulkoti visās mūslaiku Eiropas tautu valodās, — vēl vairāk: visās pasaules valodās.

Sācies jauns laikmets pasaules vēsturē.

Cilvēce nokrata no sevis pēdējo verdzības formu: kapitālistisko jeb algoto verdzību.

Atbrīvodamās no verdzības, cilvēce pirmo reizi pāriet uz īstu brīvību.

Kā varēja gadīties, ka izrādījās, ka pirmā zeme, kas realizēja proletariāta diktatūru, organizēja Padomju republiku, bija viena no visvairāk atpalikušajām Eiropas zemēm? Mēs laikam gan nemaldīsimies, ja teiksim, ka tieši šī pretruna starp Krievijas atpalicību un tās „lēcienu^1* uz demokrātismā augstāko formu, pāri buržuāziskajai demokrātijai uz padomju jeb proletārisko demokrātiju, tieši šī pretruna bija viens no iemesliem (reizē ar oporlunistisko ieražu un filisfrisko aizspriedumu spiedienu uz sociālismā vadoņu vairākumu), kas sevišķi apgrūtināja vai palēnināja Padomju lomas izprašanu Rietumos.

Strādnieku masas visā pasaulē ar instinktu uztvēra, kāda nozīme ir Padomēm kā proletariātu cīņas ierocim un kā proletāriskās valsts formai. Bet oportunisma samaitātie ,,vadoņi“ joprojām pielūdza un pielūdz buržuāzisko demokrātiju, saukdami to par „demokrātiju" vispār.

Vai jābrīnās, ka proletariāta diktatūras realizēšana parādīja vispirms „pretrunu" starp Krievijas atpalicību un tās „lēcienu" pāri buržuāziskajai demokrātijai? Būtu jā-brīnās, ja vēsture mums būtu dāvinājusi jaunas demokrātijās formas realizēšanu bez daudzām pretrunām.

Ikviens marksists, pat ikviens cilvēks, kam vispār pazīstama mūslaiku zinātne, ja viņam jautātu: „Vai ir ticama dažādu kapitālistisku zemju vienmērīga vai harmoniski proporcionālā pāreja uz proletariāta diktatūru?" — uz šo jautājumu, bez šaubām, atbildētu noliedzoši. Ne vienmērī-bas, ne harmonijas, ne proporcionalitātes kapitālisma pasaulē nekad nav bijis un nevarēja būt. Katra zeme attīstīja sevišķi spilgti te vienu, te otru kapitālisma un strādnieku kustības pusi vai pazīmi, vai īpašību grupu. Attīstības process noritēja nevienmērīgi.

Kad Francija izcīnīja savu lielo buržuāzisko revolūciju, modinādama vēsturiski jaunai dzīvei visu Eiropas kontinentu, izrādījās, ka Anglija bija kontrrevolucionarās koa-licijas priekšgalā, būdama tanī pašā laikā kapitālistiski daudz vairāk attīstīta nekā Francija. Bet tā laikmeta angļu strādnieku kustība ģeniāli nojauš daudz ko no nākošā marksisma.

Kad Anglija deva pasaulei pirmo plašo, tiešām masveidīgo, politiski noformēto, proletāriski revolucionāro kustību — čarlismu, Eiropas kontinentā vairumā gadījumu notika vājas buržuāziskās revolūcijas, bet Francijā uzliesmoja pirmais lielais pilsoņu karš starp proletariātu un buržuāziju. Buržuāzijā sakāva proletariāta dažādos nacionālos pulkus katru atsevišķi un dažādās zemēs dažādi

Anglija devusi tādas zemes paraugu, kurā buržuāzijā, kā izteicās Engelss, līdz ar aristokrātiju, kas kļuvusi buržuāziskā, radījusi vislielākā mērā par buržuāzisku kļuvušu proletariātu virsotni". Izrādījās, ka attīstīta kapitālistiska zeme uz vairākiem gadu desmitiem bija atpalikusi proletariātu revolucionārās cīņas ziņā. Francija it kā izsmēla proletariāta spēkus divās varonīgās strādnieku šķiras sacelšanās cīņās pret buržuāziju 1848. un 1871. gadā, kurām bija ārkārtīgi liela nozīme visas pasaules vēsturē. Hegemonija strādnieku kustības Internacionālē pēc tam pārgāja uz Vāciju, kopš XIX gadsimta 70. gadiem, kad Vācija bija ekonomiski palikusi iepakaļ gan Anglijai, gan Francijai. Bet, kad Vācija ekonomiski bija aizsteigusies priekšā abām šīm zemēm, tas ir, XX gadsimta otrā gadu desmita sākumā, tad izrādījās, ka tolaik visas pasaules priekšzīmīgākās marksistiskās strādnieku partijas — Vācijas strādnieku partijas — priekšgalā bija rūdītu neģēļu sau jiņa, visriebīgākie kapitālistiem pārdevušies nelieši — no Seidemaņa un Noskes līdz Davidam un Leginam, visriebīgākie bendes no strādnieku aprindām monarehijas un kontrrevolucionarās buržuāzijas dienestā.

Pasaules vēsture nenovēršami iet uz proletariāta diktatūru, bet tā iet pa ceļiem, kas nepavisam nav gludi, nav vienkārši, nav taisni.

Kad Kārlis Kautskis vēl bija marksists, bet ne tas marksisma renegats, par kādu viņš kļuvis kā cīnītājs par vienību ar Šeidemaņiem un par buržuāzisko demokrātiju pret padomju jeb proletārisko demokrātiju, viņš pašā XX gadsimta sākumā uzrakstīja rakstu: „Slāvi un revolūcija". Šai rakstā viņš iztirzāja tos vēsturiskos apstākļus, kas iezīmēja iespēju, ka hegemonija starptautiskajā revolucionārajā kustībā pārietu pie slāviem.

Tā iznāca. Uz laiku — pats par sevi saprotams, tikai uz īsu laiku — hegemonija revolucionārajā proletāriskajā Internacionālē pārgāja pie krieviem, tāpat kā tā XIX gadsimta dažādos periodos bija angļiem, pēc tam frančiem. pēc tam vāciešiem.

Man nācies jau ne vienreiz vien runāt: salīdzinot ar al-tīstīlām zemēm, krieviem bija vieglāk sākt lielo proletārisko revolūciju, bet viņiem būs grūtāk to turpināt un novest līdz galīgai uzvarai sociālistiskās sabiedrības pilnīgas organizēšanas ziņā.

Mums bija vieglāk sākt, pirmkārt, tāpēc, ka XX gadsimta Eiropai neparastā cariskās monarehijas politiskā atpalicība izraisīja neparasti spēcīgu masu revolucionāro spiedienu. Otrkārt, Krievijas atpalicība savdabīgi apvienoja proletārisko revolūciju pret buržuāziju ar zemnieku revolūciju pret muižniekiem. Ar to mēs sākām 1917. gada Oktobrī, un mēs nebūtu toreiz tik viegli uzvarējuši, ja mēs nebūtu ar to sākuši. Runādams par Prūsiju, Markss jau 1850. gadā norādīja, ka ir iespējams proletāriskās revolūcijas savdabīgs savienojums ar zemnieku karu^48. Boļševiki kopš 1905. gada sākuma aizstāvēja proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskās diktatūras ideju. Treškārt, 1905. gada revolūcija ārkārtīgi daudz deva strādnieku un zemnieku masu politiskai apmācībai gan tai ziņā, ka iepazīstināja viņu avangardu ar sociālismā „pēdējo vārdu“ Rietumos, gan arī masu revolucionārās darbības ziņā. Bez tāda „ģenerālmēģinājumā" kā 1905. gadā nebūtu bijušas iespējamas revolūcijas 1917. gadā, kā buržuāziskā, februāra, tā arī proletāriskā, Oktobra revolūcija. Ceturtkārt, Krievijas ģeogrāfiskie apstākļi ļāva lai ilgāk nekā cilām zemēm turēties pretī kapitālistisko, attīstītāko zemju militārām pārsvaram. Piektkārt, proletariāta savdabīgās attiecības pret zemniecību atviegloja pāreju no buržuāziskās revolūcijas uz sociālistisko, atviegloja pilsētas proletāriešu ietekmi uz lauku darba ļaužu pusprolelaris-kajiem, trūcīgajiem slāņiem. Seslkārt, ilgā streiku cīņas skola un Eiropas strādnieku masu kustības pieredze apstākļos. kad bija dziļa revolucionārā situācijā, kas ātri saasinājās, atviegloja tik savdabīgas proletāriskās revolucionārās organizācijas formas kā Padomju rašanos.

Sis saraksts, protams, nav pilnīgs. Bet ar to var pagaidām ierobežoties.

Padomju jeb proletāriskā demokrātijā dzimusi Krievijā. Salīdzinot ar Parizes Komūnu, lika sperts otrs pasaulvēstu-risks solis. Izrādījās, ka proletāriski zemnieciskā Padomju republika ir pirmā stabilā sociālistiskā republika pasaulē. Kā jauns valsts tips tā vairs nevar nomirt. Tā jau tagad nav vairs viena.

Lai turpinātu sociālismā celtniecības darbu, lai novestu to līdz galam, vēl vajag ļoti ļoti daudz kā. Padomju republikām kulturālākās zemēs ar lielu proletariāta svaru un ietekmi ir visas izredzes aizsteigties Krievijai priekšā, ja tās reiz nostāsies uz proletariāta diktatūras ceļa.

Bankrotējusī II Internacionāle tagad mirst un, vēl dzīva būdama, satrūd. Tai faktiski ir starptautiskās buržuāzijas

IS 2!>. sēj.

sulaiņa loma. Tā ir īsta dzeltenā Internacionāle. Tās ievērojamākie idejiskie vadoņi, tādi kā Kautskis, slavina buržuāzisko demokrātiju, saukdami to par „demokrātiju" vispār vai — kas ir vēl muļķīgāk un vēl rupjāk — par „tīro demokrātiju".

Buržuāziskā demokrātijā ir savu laiku nodzīvojusi, tāpat kā to nodzīvojusi arī II Internacionāle, kas darīja vēsturiski nepieciešamu, derīgu darbu, kad dienas kārtībā bija uzdevums sagatavot strādnieku masas šās buržuāziskās demokrātijās ietvaros.

Visdemokrātiskākā buržuāziskā republika nekad nav bijusi un nevarēja būt nekas cits kā mašina, ar ko kapitālam apspiest darba ļaudis, kā kapitala politiskās varas ierocis, kā buržuāzijas diktatūra. Demokrātiskā buržuāziskā republika solīja varu vairākumam, pasludināja to, bet nekad nevarēja to realizēt, kamēr pastāvēja zemes un citu ražošanas līdzekļu privātīpašums.

„Brīvība" buržuāziskajā demokrātiskajā republikā īstenībā bija brīvība bagātajiem. Proletārieši un darba zemnieki varēja un viņiem vajadzēja to izmantot, lai sagatavotu savus spēkus kapitala gāšanai, buržuāziskās demokrātijās pārvarēšanai, bet faktiski baudīt demokrātiju kapitālisma apstākļos darba ļaužu masas parasti nevarēja.

Pirmoreiz pasaulē padomju jeb proletāriskā demokrātijā ir radījusi demokrātiju masām, darba ļaudīm, strādniekiem un sīkzemniekiem.

Nekad vēl pasaulē nav bijis tādas iedzīvotāju vairākuma valsts varas, šā vairākuma varas īstenībā, kāda ir Padomju vara.

Tā apspiež ekspluatatoru un viņu rokaspuišu „brīvību", tā atņem viņiem „brīvību" ekspluatēt, „brīvību" iedzīvoties uz bada rēķina, „brīvību" cīnīlies par kapitala varas atjaunošanu, „brīvību" slēgt līgumus ar ārzemju buržuāziju pret pašu zemes strādniekiem un zemniekiem.

Lai Kautski aizstāv tādu brīvību. Lai to darītu, jābūt marksisma renegatam, sociālismā renegatam.

II Internacionāles idejisko vadoņu, tādu kā Hilferdings un Kautskis, kraehs nekur nav izpaudies tik spilgti kā viņu pilnīgajā nespējā saprast padomju jeb proletāriskās demokrātijās nozīmi, tās attiecību pret Parizes Komunu, tās

vēsturisko vietu, tās kā proletariāta diktatūras formas nepieciešamību.

Vācijas „neatkarīgās" (lasi: sīkpilsoniskās, filistriskās, sīkburžuaziskās) sociāldemokrātijas organa — avīzes „Brīvība" („Die Freiheit") 74. nr-ā, 1919. gada ". februāri, ievietots uzsaukums: „Vācijas revolucionārajam proletariātam".

Šo uzsaukumu parakstījusi partijas valde un visa tās frakcija „Nacionālajā sapulcē", Vācijas „satversmelē".

Šis uzsaukums apsūdz Šeidemaņus par centieniem likvidēt Padomes un ieteic — bez jokieml — savienot Padomes ar satversmes sapulci, dot Padomēm zināmas valsts tiesības, zināmu vietu konstitūcijā.

Samierināt, apvienot buržuāzijas diktatūru ar proletariāta diktatūru! Cik tas ir vienkārši! Kāda tā ir ģeniāli filistriska ideja!

2ēl tikai, ka to jau izmēģinājuši Kerenska laikā Krievijā apvienotie meņševiki un sociālisti revolucionāri, šie sīk-buržuaziskie demokrāti, kas iedomājās, ka viņi esot sociālisti.

Kas, Marksu lasot, nav sapratis, ka kapitālistiskajā sabiedrībā katrā asā momentā, katras nopietnas šķiru sadursmes gadījumā ir iespējama vai nu buržuāzijas diktatūra, vai arī proletariāta diktatūra, tas nekā nav sapratis ne Marksa ekonomiskajā, ne politiskajā mācībā.

Bet Hilferdinga, Kautska un Ko ģeniāli filistriskā ideja par buržuāzijas diktatūras un proletariāta diktatūras mierīgu savienošanu prasa īpašu iztirzājumu, ja grib izsmelt ekonomiskās un politiskās nejēdzības, kas sablīvētas šajā ļoti ievērojamā un komiskajā ". februāra uzsaukumā. Tas jāatliek līdz citam rakstam^4’.

Maskavā 1919. g. 15. aprilī

Publicēts 1919. g. maijā Iespiests pčc rokraksta

RUNA MASKAVAS MEZGLA DZELZCEĻNIEKU KONFERENCE 1919. G. 16. APRĪLĪ

Biedri, mēs visi zinām, ka mūsu zeme pašreiz pārdzīvo grūtu laiku. Mums nācās izsludināt mobilizāciju, lai atsistu kontrrevolūcijas un starptautiskā imperiālismā pēdējo uzbrukumu. Pašreizējā momentā nepieciešama pašu darba |aužu masu aktiva palīdzība, lai sekmīgi realizētu šo mobilizāciju.

Biedri, jūs, protams, visi ļoti labi saprotat, kādas kolosālās grūtības rada karš un kādus milzīgus upurus tas prasa jo vairāk tagad, kad mūsu zeme pārdzīvo grūtības pārtikas ziņā un ar karu saistīto transporta sabrukumu. Tādēļ tagad vēl vairāk pastiprinājušās tās mokas, kuras šī kara dēļ gulstas uz darba ļaužu masām.

Bet mums ir pilnīgs pamats domāt un apgalvot, ka stāvoklis pie mums uzlabojies un ka mēs no visām grūtībām iziesim kā uzvarētāji. Mēs neradām sev ilūzijas. Mēs zinām, ka tagad mūsu ienaidnieks — Anglijas, Francijas un Amerikas kapitālisti, kuri neapšaubāmi rīkojas kopā ar krievu kapitālistiem, — izdara pēdējos mēģinājumus gāzt Padomju varu. Mēs redzam, ka muižnieku un kapitālistu pārstāvji jau sen apspriežas Parizē. Mēs redzam, ka viņi ar katru dienu un ar katru stundu arvien vairāk cer, ka Padomju vara neizturēs. Bet tanī pašā laikā mēs redzam, ka arī līdz šim, piecus mēnešus pēc uzvaras pār Vāciju, viņi vēl nav varējuši noslēgt mieru. Kāpēc? Tāpēc, ka plēšas savā starpā, dalot gardo kumosu — kas dabūs Turciju, kas Bulgāriju, kā aplaupīt Vāciju, kādu gabalu dabūs Anglija, kādu Francija un Amerika, cik desmitus miljardu kontribūcijas ņemt no vāciešiem. Skaidrs, ka

viņi no Vācijas droši vien nedabūs neko, jo karš ir izpostījis zemi un tās darba ļaužu masas ar arvien lielāku un lielāku enerģiju cīnās pret buržuāziskās valdības jūgu.

Tādēļ mums, biedri, rodas pilnīgi noteikta un stingra pārliecība par to, ka tagad sakarā ar Kolčaka uzvaru Austrumu īronlē krievu un ārzemju kapitālistiem no jauna radušās zināmas cerības. Bet, ja arī Kolčakam izdotos gūt daļējas uzvaras, tad tomēr Krievijas Padomju republikā realizēt savas cerības viņiem neizdosies.

Mēs zinām, ka pēc uzvaras pār Vāciju sabiedrotiem ir palikuši kapitāli, daudzu miljonu liela armija, palikusi arī flote, kurai nav sāncenšu. Tūlīt pēc Vācijas sakāves viņiem bija pilnīga iespēja virzīt visus spēkus uz Padomju Krievijas republikas iekarošanu. To, ko viņi uzsāka Krievijas dienvidos — viņu desanta izcelšana Melnās jūras piekrastē, Odesas ieņemšana, — visu to sabiedroto imperiālisti vērsa pret Padomju varu.

Bet kas tad ir tagad, pēc pieciem mēnešiem? Vai tad viņiem nebija militāru spēku, miljonu lielas armijas, nebija flotes? Kāpēc tad viņiem bija jāatkāpjas slikti apbruņotās ukraiņu strādnieku un zemnieku armijas priekšā?

Tāpēc, ka viņu pašu karaspēks demoralizējas, par ko liecina tās ziņas, kas nokļuvušas pie mums. Sīs ziņas apstiprinājušās. Nevar nesodīti četrus gadus vest karu kapitālistu peļņas dalīšanas dēļ. Un tagad, pēc tam kad viņi sakāvuši Vilhelmu, uz kuru novēla visas vainas, viņi nav spējīgi turpināt karu. Mēs zinām, ka militārā ziņā Antan-tes zemes varētu būt un, stingri ņemot, joprojām ir neizmērojami stiprākas par mums, bet tanī pašā laikā mēs sakām: karu pret mums tās ir zaudējušas. Tā nav tikai mūsu iedoma, tā nav tikai mūsu aizraušanās, to pierādījuši nolikumi Ukrainā. Viņi nevar karot pēc tam, kad karš visas zemes ir novājinājis, nomocījis, kad katram kļūst skaidrs, ka karš turpinās tikai, lai saglabātu kapitala varu pār darba ļaudīm. Sabiedrotie vēl arvien novilcina neizbēgamo miera noslēgšanu ar Krieviju, kura realizēšanai mēs esam daudz darījuši, kuru mēs piedāvājām pat uz vissmagākiem mums noteikumiem. Mēs taču zinām, ka pat smagi financiali noteikumi ir neizmērojami vieglāki nekā kara turpināšana, kurš atņem strādnieku un zemnieku labākos jauniešus. Imperiālistiskās valstis zina, ka viņas nevar vest karu pret mums. Tās zina, kas ir Kolčaka kustība, kurš mobilizējis dažus desmitus tūkstošu Sibirijas zemnieku jaunatnes. Viņš neuzdrošinājās ņemt karaspēkā t'rontiniekus, viņš zina, ka tie nebūtu gājuši kopā ar viņu, un tur pie sevis jaunatni ar rungas disciplīnu un krāpšanu.

Lūk, kāpēc, kaut arī mūsu stāvoklis ir saasinājies, mēs ar pilnīgu pārliecību sakām: mēs spējam šo karu pabeigt dažos mēnešos, un sabiedrotiem vajadzēs noslēgt ar mums mieru. Viņi balstās uz Kolčaku, viņi cer, ka pārtikas grūtības gāzīs Padomju varu, bet mēs sakām: tas neizdosies. Protams, mūsu pārtikas stāvoklis nav viegls; mēs zinām — tuvojas vēl lielākas grūtības, bet mēs tomēr sakām: mūsu stāvoklis ne tuvu nav tik slikts, kāds tas bija pagājušā gadā; toreiz pavasarī pārtikas sagādes sabrukuma un transporta sabrukuma smagums bija vēl draudošāks.

1918. gada pirmajā pusē mūsu pārtikas orgāni varēja sagādāt tikai 28 miljonus pudu labības, gada otrajā pusē — 67 miljonus. Pirmā puse arvien ir grūtāka un trūcīgāka, un pagājušā gadā, kad visa Ukraina atradās vācu varā, -kad pie Donas Krasnovs saņēma no vāciešiem desmitiem vagonu ar kara materiāliem, kad čedhoslovaki sagrāba Volgu, — pārtikas stāvoklis bija nesalīdzināmi sliktāks.

Tagad Krievijas Sociālistiskajai Padomju Republikai pievienojušās citas. Latviešu — pēdējā laikā nostiprinājusi savu stāvokli; vācu karaspēkā, kas uzbruka tik strauji, sākusies demoraiizacija, un vācu zaldati saka, ka par baronu varas atjaunošanu viņi neiešot karot. Bet Ukraina, kuru uz īsu laiku bija sagrābuši pet)urieši, no petļuriešiem ir visa iztīrīta, un sarkanais karaspēks dodas uz Besara-biju. Mēs zinām, ka Padomju republikas starptautiskais stāvoklis nostiprinās ar katru dienu, var teikt, ar katru stundu. Jūs visi zināt, ka arī Ungārijā ir Padomju vara, ka tur nodibinājusies Padomju republika, ka buržuāzijā, kad izrādījās, ka sabiedrotie grib aplaupīt zemi, ir aizgājusi un tās vietā stājušies strādnieki.

Tagad, ar Ukrainas iekarošanu un ar Padomju varas nostiprināšanu pie Donas, mūsu spēks kļūst stiprāks. Mēs tagad sakām, ka labības un pārtikas avoti, iespēja dabūt

kurināmo no Doņecas baseina mums ir. Mēs esam pārliecināti, — kaut arī tuvojas visgrūtākie mēneši, kad pārtikas krize ir saasinājusies, kad mūsu transports ir nolietots un sabrucis, mēs tomēr šo krizi pārcietīsim. Ukrainā ir milzīgi labības krājumi, pārpalikumi, tos grūti paņemt uzreiz — tur līdz šim laikam ir partizanisms, tur vācu zvēriskā kundzība iebiedējusi zemniekus un viņi baidās ņemt muižnieku zemi. Celtniecības pirmie soļi Ukrainā ir grūti, tāpat kā tas bija pie mums tanī periodā, kad Padomju vara atradās Smojnijā.

Mums jānosūta uz Ukrainu ne mazāk par trīs tūkstošiem dzelzceļa strādnieku, daļēji zemnieku no bada cietējas Ziemeļkrievijas. Ukrainas valdība jau ir pieņēmusi dekretu par tā 'labības daudzuma precizu sadalīšanu, kuru var tūlīt paņemt 100 miljonu pudu apmērā.

Pēc saņemtām ziņām vienā no Doņecas baseina apgabaliem arī ir 1 miljons pudu labības ne tālāk par 10 verstīm no dzelzceļa.

Lūk, tie krājumi, tie resursi, kuru pagājušā gadā nebija, kuri tagad ir. Tas rāda, — ja mēs vēl īsu laiku sasprindzināsim visus spēkus, tad pēc dažiem mēnešiem mēs varam pabeigt karu. Dienvidos mums ir izšķirošs pārsvars. Sabiedrotie — franči un angļi — kampaņu ir zaudējuši, konstatējuši, ka tas niecīgais karaspēks, kāds ir viņu rīcībā, vest karu pret Padomju republiku nevar. Meli, kurus viņi izplata par mums, izkliedējas; pasakām, ka boļševiki ar varu gāzuši valdību un turoties ar varmācības palīdzību, neviens vairs netic, un tagad visi zina, ka Padomju republika ar katru dienu kļūst stiprāka.

Mēs jūs iesaucam tagad, jo šī mobilizācijā izšķir visu kara likteni. Mums ir pilnīgs pamats teikt, ka tā izšķirs lietu mūsu labā un to mieru, kuru mēs piedāvājām imperiālistiem, viņi būs spiesti dot, jo viņi ar katru dienu kļūst vājāki.

Biedri, lūk, kāpēc Padomju vara nolēmusi sasprindzināt visus spēkus, mobilizēt galvenokārt nezemkopības guberņu strādniekus un zemniekus. Mēs ceram, ka mobilizācijā, strauji virzoties frontēs, dos iespēju uzlabot arī pārtikas stāvokli ar to, ka tā samazinās ēdēju skaitu nezemkopības guberņās, kuras visvairāk cieš badu, ar to, ka

frontē — un mēs vedam karu pašos auglīgākos apvidos, kur badu necieš, — cilvēki, kurus uz turieni nosūta desmitiem tūkstošiem, iegūs iespēju pārtikt un ka, attīstot pasta saiņu sūtīšanu, viņi iegūs iespēju nekavējoties palīdzēt mājās palikušajām ģimenēm, palīdzēt ne mazāk, bet pat vairāk, nekā agrāk palīdzēja pusotrpudnieki.

Ar šo mobilizāciju saistīta iespēja ātri pabeigt karu, ar šo mobilizāciju saistītas mūsu cerības, ka Kolčaka virzīšanās liks apturēta un galīgi salauzta. Mēs negribam skart mūsu karaspēku, kas dienvidos pabeidz uzvaru pār Krasnova bandu atliekām, lai nodrošinātu sev maizes ziņā visbagātākos apvidus. Mēs esam ieņēmuši gandrīz visu Donas apgabalu, bet Zieineļkaukazijā labības ir vēl vairāk, tur krājumi ir vēl ievērojamāki, un mēs nodrošināsim tos sev, ja nepavājināsim Dienvidu fronti.

Biedri, pie mums pirmo reizi pasaulē notiek karš, kad strādnieki un zemnieki, zinot, jūtot un redzot, ka kara grūtības ir neaptveramas, izcietuši visas bada mokas zemē, kuru gluži kā aplenktu cietoksni ielenkuši imperiālisti, saprot, ka viņi ved karu par zemi, fabrikām un rūpnīcām. Nekad neuzvarēs to tautu, kurā strādnieki un zemnieki savā lielākajā daļā uzzinājuši, sajutuši un ieraudzījuši, ka viņi aizstāv savu, Padomju varu — darba ļaužu varu, ka viņi aizstāv to lietu, kuras uzvara viņiem un viņu bērniem nodrošinās iespēju iztnanlot visus kultūras labumus, visu, ko radījis cilvēku darbs. Un mēs, biedri, esam pārliecināti, ka šī mobilizācijā noritēs nesalīdzināmi labāk nekā agrākās, ka tā sastaps atbalstu jūsu vidū, ka bez tiem aģitatoriem, kuri runā sapulcēs, katrs no jums un katrs jūsu paziņa pats kļūs par aģitatoru, pats ies pie saviem biedriem, rūpnīcu strādniekiem un dzelzceļniekiem, un saprotami, skaidri viņiem izskaidros, kāpēc tagad' jāsa-sprindzina visi spēki un dažos mēnešos jāliek galā ar ienaidnieku. Pašas masas celsies un, bez izņēmuma visi kļūdami par aģitatoriem, radīs nesagraujamu spēku, kas nodrošinās Padomju republiku ne tikai Krievijā, bet ari visā pasaulē.

Iespiests pēc avīzes ,,Pravda“ leksia

„Pravda4t, 85. nr., 1919. (/.

23. aprīlī

RUNA PAR CĪŅU PRET KOLCAKU MASKAVAS FABRIKU UN RŪPNĪCU KOMITEJU UN ARODBIEDRĪBU KONFERENCE 1919. G. 17. APRĪLI

avīzes psrskats

Ļeņins spilgtā runā aicina Maskavas proletariātu ņemt tiešu dalību cīņā pret Kolčaku. Kolčaka pēdējo uzbrukumu, pēc Ļeņina vārdiem, neapšaubāmi, slepeni sagatavojušas imperiālistiskās Antantes valstis. — To, ka tieši Antante vada visas baltgvardu kustības malienēs, liecina telegrama, kas vakar saņemta no b. Stučkas: izrādās, ka Kurzemē vācieši pārtraukuši uzbrukumu, bet vienošanās par mieru ar viņiem Latvijas Padomju valdībai neesot iespējama, tāpēc ka Francija, Anglija un Amerika prasot no vāciešiem, lai viņi paliktu Kurzemē un turpinātu karu; ģenerāli esot gatavi paklausīt uzvarētājiem, bet zaldati noteikti atsakoties karot. Sabiedroto pēdējā kārts ir sista. Uzvaras dienvidos parādījušas, ka sabiedrotajiem nav spēka vest pret mums karu vai, pareizāk, ka viņi zaudējuši varu pār saviem militārajiem spēkiem. Sabiedroto avantūra dienvidos beigusies ar kauna pilnu laupīšanas aklu, bēgot no Odesas. ,,Izglītotie“ sabiedrotie, kuri mūs apsūdz laupīšanā un varmācībā, bez jebkādām tiesībām un pamala aizveduši no Odesas visu mūsu tirdzniecības floti, ar to nolemjot badam mierīgos iedzīvotājus. Tas bija atriebības akls par imperiālismā sabrukušajiem plāniem. Mēs esam likvidējuši Dienvidu un Krimas fronti un atrodamies Donas frontes likvidācijas priekšvakarā. Pēc pēdējām ziņām mēs atrodamies 40 verstis no Novočerkaskas. Mūsu uzvara ir nodrošināta.

Kolčaka uzbrukumam, kuru inspirē sabiedrotie, ir mērķis atvilki mūsu spēkus no Dienvidu frontes, lai ļautu sakārtoties baltgvardu vienību atliekām dienvidos un pet-ļuriešiem, bet tas viņiem neizdosies. Mēs neņemsim no Dienvidu frontes nevienu pulku, nevienu rotu.

Austrumu frontei mēs sapulcināsim jaunas armijas, un šai nolūkā mēs izsludinājām mobilizāciju. Šī mobilizācijā būs pēdējā, tā dos mums iespēju tikt galā ar Kolčaku, t. i., pabeigt karu, un šoreiz uz visiem laikiem.

Tagad izsludinātā mobilizācijā aptver nezemkopības, vienīgi rūpniecības guberņas. Izstrādājot tās plānu, tika ņemtas vērā ne vien militārās intereses, bet arī zemkopības un pārtikas intereses. Mēs'ņemam cilvēkus no guberņām, kas cieš badu, un pārsviežam viņus uz maizes ziņā bagātām vietām. Šī mobilizācijā ievērojamā mērā atvieglos pārtikas stāvokli galvaspilsētās un ziemeļu guberņās. Piešķirot visiem mobilizētajiem tiesības sūtīt savām ģimenēm divus pārtikas saiņus mēnesī, mēs dodam strādniekiem iespēju saņemt maizi no saviem tuviniekiem, kuri aizsūtīti uz fronti. Pēc pasta komisārā paziņojuma, pārtikas saiņu sūtīšana ievērojami palīdz pilsētu apgādei; vienā dienā pienākuši 37 vagoni ar pārtikas saiņiem. Šā pasākuma rezultāti neapšaubāmi būs ievērojamāki, jūtamāki nekā pagājušā gada mēģinājuma rezultāti ar ,,pusotrpudniekiem“.

Mobilizācijā iecerēta un izstrādāta pareizi, bet, lai tā izdotos, tā jārealizē ne ar ierēdnieciskiem paņēmieniem. Jāatceras, ka šai mobilizācijai ir izšķiroša loma, un tās realizēšanai jāsasprindzina visi spēki. Katram apzinīgam strādniekam, katrai apzinīgai strādniecei tieši jāpiedalās tajā. Nepieliek ar sapulcēm un mītiņiem vien, ir vajadzīga personīga aģitacija, vajag apstaigāt mobilizējamos, vajag katram atsevišķi iedvest, ka no viņa drošsirdības, noteiktības un uzticības ir atkarīga kara pabeigšana.

Proletāriskā revolūcija aptver visas pasaules zemes; ja sabiedrotie faktiski ir atteikušies no atklātas militārās iejaukšanās Krievijas lietās, tad tas ir tāpēc, ka viņi nevar likt galā ar savām armijām, kuras inslinktivi ir sajutušas Krievijas revolūciju. Viņi baidās no saviem zaldātiem un strādniekiem, viņi cenšas pasargāt tos no Krievijas revolūcijas ietekmes. Pēdējā laikā Antantes zemēs nepieļauj pat

avīžu ziņojumus par boļševisma panākumiem. Itālijā radīta barjera, kurai pāri neliek pat privātās vēstules no Krievijas. Ļeņins paziņo, ka šinīs dienās viņš saņēmis vēstuli no pazīstamā itāliešu sociālistā Morgari, kurš Cimervaldes konferencē bijis visai mērens. Šī vēstule atsūtīta slepeni, tā uzrakstīta uz maziem papīra gabaliņiem tā, kā to darīja partijas korespondencē cara laikos. Šajā konspiratīvajā vēstulē Morgari raksta: „Itālijas partijas vārdā sūtu visdedzīgāko sveicienu krievu biedriem un Padomju varai“. (Vētraini aplausi.) Kā zināms, Ungārijā buržuāziskā valdība labprātīgi atkāpās, labprātīgi atbrīvoja no cietuma liela Kuņu, ungāru oficieri komunistu, kurš bijis krievu gūstā un aklivi cīnījies krievu komunistu rindās, piedalījies kreiso eseru sacelšanās apspiešanā pagājušā gada jūlijā. Šis ungāru boļševiks, kurš tika vajāts, apmelots un par kuru ņirgājās, tagad ir Ungārijas Padomju valdības faktiskais vadītājs. Ungārijā, salīdzinot ar Krieviju, ir maza zeme, bet Ungārijas revolūcijai, jādomā, vēsturē būs lielāka loma nekā Krievijas revolūcijai. Šinī kulturālajā zemē tiek ņemta vērā visa Krievijas revolūcijas pieredze, stingri tiek realizēta socializacija un, pateicoties vairāk sagatavotiem pamatiem, plānveidīgāk un sekmīgāk tiek celta sociālismā ēka.

Un, lūk, tādā momentā, kad mēs ar pārliecību varam teikt, ka starptautiskā imperiālismā lieta ir zaudēta uz visiem laikiem, mums tuvojas briesmas no austrumiem, no saniknotām un izmisušām Kolčaka baltgvardu bandām. Tam jādara gals.. Sakaujot Kolčaku, mēs pabeidzam karu uz visiem laikiem. Nepieciešams sasprindzināt visus spēkus, nepieciešama itin visa apzinīgā proletariāta piedalīšanās mobilizācijā. Apzinīgam strādniekam un strādniecei katra brīvā diena, katra brīvā stunda jāizlieto personīgai aģitācijai. Šis sasprindzinājums mums vajadzīgs ne uz ilgu laiku, uz dažiem mēnešiem, varbūt uz nedēļām, un tas būs pēdējais un galīgais, jo mūsu uzvara ir neapšaubāma.

„Izvestija VCIK". 8i. nr., 1919. o- Iespiests pēc avīzes „Izpestīja

18. apriti VCIK“ teksta

RUNA VISKRIEVIJAS 1 KOMUNISTU-SKOLENU KONGRESA 1919. G. 17. APRĪLI^60

Ļoli priecājos jūs apsveikt. Nezinu, cik guberņas te pārstāvētas un no kurienes jūs esat atbraukuši. Svarīgi ir tas, ka jaunatne, komunistiskā jaunatne, organizējas. Svarīgi ir tas, ka jaunatne pulcējas, lai mācītos celt jaunu skolu. Tagad jūsu priekšā ir jaunā skola. Vecās, nemīlētās, ienīstās un ar jums nesaistītās kroņa skolas vairs nav. Darbu mēs esam aprēķinājuši ļoti ilgam laikam. Nākamo sabiedrību, pēc kuras mēs tiecamies, sabiedrību, kurā jābūt tikai strādājošiem, sabiedrību, kurā nedrīkst būt nekādu atšķirību, — šo sabiedrību nāksies ilgi celt. Pašlaik mēs liekam tikai nākamās sabiedrības pamatakmeņus, bet celt vajadzēs jums, kad jūs kļūsit pieauguši. Bet tagad strādājiet, cik tas ir jūsu spēkos, neķerieties pie darba, kas jums nav pa spēkam, strādājiet vecāko vadībā. Vēlreiz apsveicu kongresu un novēlu jums visādas sekmes jūsu darbā.

Pirmoreiz iespiests 1923. //.

APSVEIKUMS

BAVAR1JAS PADOMJU REPUBLIKAI

Pateicamies par apsveikumu un savukārt no visas sirds apsveicam Padomju republiku Bavārijā. Ļoti lūdzam jūs ziņot biežāk un konkrētāk, kādus pasākumus jūs esat veikuši cīņai pret buržuāziskajiem bendēm Seidemaņiem un Ko, vai esat nodibinājuši strādnieku un apkalpotāju Padomes pa pilsētas iecirkņiem, vai esat apbruņojuši strādniekus, atbruņojuši buržuāziju, izmantojuši apģērbu un citu ražojumu noliktavas tūlītējai un plašai palīdzībai strādniekiem un it sevišķi kalpiem un sīkzemniekiem, vai esat ekspropriējuši fabrikas un kapitālistu bagātības Minchenē, kā arī kapitālistiskās zemkopības saimniecības tās apkārtnē, vai esat atcēluši hipotēkas un nomas maksu sīkzemniekiem, divkāršojuši vai trīskāršojuši algu kalpiem un vienkāršajiem strādniekiem, vai esat konfiscējuši visu papīru un visas tipogrāfijās populāru skrejlapu un masu avīžu iespiešanai, vai esat ieveduši 6 stundu darba dienu ar divu un trīs stundu ilgām nodarbībām par valsts pārvaldīšanu, vai esat Minchenē buržuāzijai atņēmuši liekās telpas, lai nekavējoties novietotu strādniekus bagātnieku dzīvokļos, vai esat saņēmuši savās rokās visas bankas, vai esat paņēmuši no buržuāzijas ķīlniekus, vai esat ieveduši strādniekiem augstāku pārtikas devu nekā buržuāzijai, vai esat mobilizējuši itin visus strādniekus gan aizsardzībai, gan idejiskai propagandai apkārtējās sādžās? Šādu un tamlīdzīgu pasākumu vissleidzīgākai un plašākai veikšanai, darbojoties pašām strādnieku, kalpu un atsevišķi no tām sīkzemnieku Padomēm, jānostiprina jūsu stāvoklis.

Nepieciešams aplikt buržuāziju ar ārkārtēju nodokli un tūliņ par katru cenu faktiski uzlabot strādnieku, kalpu un sīkzeinnieku stāvokli.

Labākie sveicieni un sekmju vēlējumi.

Ļeņins

Sarakstīts 1919. g. 27. apriti Pirmoreiz iespiests 1930. g. 22. apriti avīzes „Pravda^4‘ tīt. nr-ā Iespiests pcc rokraksta

TELEGRAMA

UKRAINAS TAUTAS KOMISĀRU PADOMES PRIEKŠSĒDĒTĀJĀM

Jekaterinoslavas eseru rezolūcija rāda, ka tie ir nelieši, kulaku aizstāvji. Vajag uzsākt pret viņiem vajāšanu avīzēs par kulaku aizstāvēšanu un par lozungu — pretdarbība centralizācijai, prasīt no viņiem kulaku atmaskošanu un cīņu pret to, ka zemnieki brīvi pārdod labību. Valdībā vajag viņus saistīt ar visprecizākām direktivām, nostādīt viņus visstingrākā uzraudzībā un viņu vismazākās novirzīšanās gadījumā no valdības līnijas pārtikas, kooperācijas, i'innnču jautājumā un jautājumā par ciešu tuvināšanos ar Krieviju vajag sagatavot viņu padzīšanu ar kaunu. Informējiet mani biežāk.

Ļeņins

Sarakstīts 1919. q. aprila beipās

Iespiests pirmoreiz Iespiests pēc rokraksta

TRĪS RUNAS SARKANAJĀ LAUKUMĀ 1919. G. 1. MAIJA

CHKOMKAS TEKSTS 1

(Ļ e i,> i n а p а r ā d I š a n ā s demonstrantu vidū rada ilgi nerimstošas о v a c i j a s.) Pēc apsveikurna Maskavas un vispasaules proletariātam Ļeņins salīdzina pagājušā gada pirmā maija svētkus ar tagadējiem. Šai gadā politiskā situācijā ievērojami mainījusies par labu Padomju varai. Pagājušā gada 1. maijā mūs apdraudēja Vācijas imperialisms. Tagad tas ir salauzts un satriekts pīšļos.

Proletariāta dienas svinēšanas aina mainījusies ne tikai pie mums. Visās zemēs strādnieki ir nostājušies uz cīņas ceļa pret imperiālismu. Atbrīvojusies strādnieku šķira uzvaroši svin savu dienu brīvi un atklāti ne tikai Padomju Krievijā, bet arī Padomju Ungārijā, un Padomju Bavārijā. Līdz ar to šodien ar pārliecību var teikt, ka ne tikai Sarkanajā Maskavā, Sarkanajā Petrogradā un Budapeštā, bet visos lielos proletāriskos centros strādnieki, kuri izgājuši nevis lai pastaigātos, bet lai demonstrētu savus spēkus, runā par Padomju varas nozīmi un par proletariāta tuvo uzvaru.

Pievērsdamies angļu un franču imperiālismā draudiem. Ļeņins saka, — ja angļu un franču imperialisms bija spiests atstāt cīņas lauku Ukrainā, kur darbojās nelielas sacelšanās dalībnieku vienības, tad apvienotās Padomju Krievijas, Ungārijas un Bavarijas spēku priekšā tas nepavisam nenoturēsies. Odesas un Krimas atstāšana rada, ka angļu un franču zaldati nevēlas cīnīties pret Padomju Krieviju, un tā ir mūsu uzvaras ķīla.

Ļeņins paziņo no b. Kameņeva saņemto tclegramu, ka Sevastopole pilnīgi iztīrīta no franču vienībām. Tādējādi, saka viņš, atbrīvotajā Sevastopole šodien plīvo proletariāta sarkanais karogs, proletariāta, kas svin savu atbrīvošanās dienu no imperiālistu bandām. (Ilgas ovācijās. Ilgi nerimstošs ,,urā“.)

Pakavējoties pie Kolčaka draudiem, Ļeņins saka, ka pēdējie ziņojumi no frontes dod mums iespēju apgalvot, ka uzvara pār Kolčaku ir pavisam tuvu. Uz fronti tiek nosūtīti desmitiem un simtiem tūkstoši kareivju, kuri galīgi iznīcinās Kolčaka bandas.

Noslēgumā Ļeņins izsaka pārliecību par Padomju varas galīgu uzvaru visā pasaulē un izsaucas: „Lai dzīvo starptautiskā Padomju republika! Lai dzīvo komunisms!“

„Izveslija VC/K“, 93. nr„ 1919. g. 3. maijā

Iespiests pēc avī zes „Izveslija VCIK." teksta

19 29. sēj.

2

Lielākā daļa klātesošo, — saka Ļeņins, — kuri nav vecāki par 30—35 gadiem, redzēs komunisma uzplaukumu, no kura mēs vēl pagaidām esam tālu.

Norādot uz bērniem, Ļeņins saka, ka viņi, kas tagad piedalās darba atbrīvošanas svētkos, pilnīgi izmantos revolucionāru nesto upuru un pūliņu augļus.

— Mūsu mazbērni kā dīvainu lietu aplūkos kapitālistiskās iekārtas laikmeta dokumentus un pieminekļus. Ar grūtībām viņi varēs iedomāties, kā privātās rokās varēja atrasties tirdzniecība ar pirmās nepieciešamības priekšmetiem, kā fabrikas un rūpnīcas varēja piederēt atsevišķām personām, kā viens cilvēks varēja ekspluatēt otru, ka varēja būt cilvēki, kas nestrādāja. Līdz šim kā par pasaku runāja par to, ko redzēs mūsu bērni, bet tagad, biedri, jūs skaidri redzat, ka sociālistiskās sabiedrības ēka, kurai mēs esam likuši pamatus, nav utopija. Vēl cītīgāk cels šo eku mūsu bērni. (Vētraini aplausi.)

Iespiests pēc avizes teksta

Iespiests 1919. g. 2. maijā avī:es „Večerņije Izvesti ja Moskovskogo So-vetu“ Ш nr-ā

3

RUNA NO PIERES VIETAS, ATKLĀJOT PIEMINEKLI STEPANAM RAZINAM

(Vētraini aplausi.) Šodien, biedri, mēs svinam 1. maiju kopā ar visas pasaules proletāriešiem, kuri alkst pēc kapitala gāšanas. ŠI Pieres vieta mums atgādina, cik daudz gadsimtu darba ļaužu masas mocījušās un grūti cietušas apspiedēju jūgā, jo kapitala vara nekad nav varējusi turēties citādi kā ar varmācību un ņirgāšanos, kas pat pagājušos laikos radīja sašutumu. Šis piemineklis attēlo vienu no dumpīgās zemniecības pārstāvjiem. Šinī vietā viņš nolika savu galvu cīņā par brīvību. Daudz upuru nesuši Krievijas revolucionāri cīņā pret kapitālu. Gājuši bojā proletariāta un zemniecības labākie cilvēki, cīnītāji par brīvību, bet ne par to brīvību, kuru piedāvā kapitāls, brīvību ar bankām, ar privātām fabrikām un rūpnīcām, ar spekulāciju. Nost ar tādu brīvību, — mums vajadzīga patiesa brīvība, kura kļūs iespējama tad, kad sabiedrības locekļi būs tikai strādājošie. Daudz darba, daudz upuru vajadzēs nest par tādu brīvību. Un mēs darīsim visu, lai realizētu šo lielo mērķi, lai realizētu sociālismu. (Vētraini a p I a u s i.)

Iespiests pēc avīzes teksta

Iespiests i9H). о• 2. tītaijū avīzes Večerrjijc Izvestija Moskovskogo 5o-uef<i“ 23U. nr-ā

VISKRIEVIJAS I ĀRPUSSKOLĀS IZGLĪTĪBAS DARBINIEKU KONGRESS

1919. <1. NO 6. LĪDZ 19. MAIJAM

Iespiests 1919. g. brošūrā: N. Ļeņins,

„Dinas runas Viskrievijas / ārpusskolas izglitibas darbinieku kongresā^1*, Iespiests pēc brošūras leksia

Maskavā

1

APSVEIKUMA RUNA G. MAIJĀ

Biedri, es ļoti priecājos apsveikt ārpusskolas izglītības darbinieku kongresu. Protams, jūs negaidāt no manis runu, kas varētu iedziļināties lietas būtībā, kā to darīja iepriekšējais runātājs b. Lunačarskis, kurš ir kompetents un speciāli nodarbojas ar šo jautājumu. Man atļaujiet aprobežoties tikai ar dažiem apsveikuma vārdiem un ar nelieliem novērojumiem un pārdomām, kādus man nācās izdarīt, kad Tautas Komisāru Padomē man iznāca kaut cik tuvāk saskarties ar jūsu tiešo darbu. Es esmu pārliecināts, ka diezin vai būs tāds padomju darbības lauks kā ārpusskolas mācības un izglītība, kur pusotros gados būtu gūti tik milzīgi panākumi. Neapšaubāmi, ka šai laukā strādāt mums un jums bija vieglāk nekā cilos laukos. Te mums nācās atmest vecās barjeras un vecos šķēršļus. Te bija vieglāk nākt pretī lai milzīgajai prasībai pēc zināšanām, pēc brīvas izglītības, pēc brīvas attīstības, kas visvairāk izpaudās strādnieku un zemnieku masās, jo, ja mums bija viegli, pateicoties masu varenajam spiedienam, likvidēt tos ārējos šķēršļus, kas stāvēja viņu ceļā, salauzt vēsturiskās buržuāziskās iestādes, kuras saistīja mūs pie imperiālistiskā kara un nolēma Krieviju pašām lielākajām grūtībām, kas izrietēja no šī kara, ja mums bija viegli salauzt ārējos šķēršļus, tad toties mums nācās ar jo lielāku asumu izjust visu darba smagumu masu pāraudzināšanā, organizēšanā un apmācīšanā, zināšanu izplatīšanā, cīņā ar to tumsības un nekultu-raluma, mežonības un mežonībā noslīgšanas mantojumu, kuru mēs dabūjām. Te cīņu nācās vest pavisam citādām

melodēm. Te nācās cerēt tikai uz ilga darba panākumiem un uz iedzīvotāju attīstītāko slāņu neatlaidīgu, sistemātisku ietekmi, ietekmi, kura masās sastop vissirsnīgāko atsaucību, uti bieži, izrādās, mēs esam vainīgi, ka dodam mazāk, nekā varētu dot. Man šķiet, ka šajos pirmajos soļos, ārpusskolas izglītības izplatīšanā, brīvas, veco ietvaru un aizspriedumu nesaistītas izglītības izplatīšanā, kurai nāk pretī pieaugušie iedzīvotāji, ka šai laukā pirmajā laikā mums visvairāk nācās cīnīties ar divējāda veida šķēršļiem. Abus šķēršļus mēs mantojām no vecās, kapitālistiskās sabiedrības, kura līdz šim laikam mūs tur, velk mūs uz leju ar tūkstošiem un miljoniem pavedienu, virvju un važu.

Pirmais trūkums ir to cilvēku pārpilnība, kuri cēlušies no buržuāziskās inteliģences, kas jaunā veidā dibinātās strādnieku un zemnieku izglītības iestādes ļoti bieži uzskatīja par visērtāko darba lauku saviem personīgajiem izdomājumiem filozofijas laukā vai kultūras laukā, kad ļoti bieži visnejēdzīgāko ākstīšanos uzdeva par kaut ko jaunu un kad kā tīri proletārisku mākslu un proletārisku kulluru pasniedza kaut ko pārdabisku un nejēdzīgu^51. (Aplausi.) Bet pirmajā laikā tas bija dabiski un varbūt piedodami, un par to nevar vainot plašo kustību, un es ceru, ka mēs tomēr beigu beigās no tā atbrīvojamies un atbrīvosimies.

Otrs trūkums arī ir kapitālisma mantojums. Sīkburžua-zisko darba ļaužu plašās masas, tiecoties pēc zināšanām, laužot veco, nevarēja ienest neko organizējošu, neko organizētu. Man ir nācies novērot, kad Tautas Komisāru Padomē izvirzīja jautājumu par lasīt un rakstīt pratēju mobilizāciju un par bibliotēku nodaļu, un no šiem nelielajiem novērojumiem es izdarīju savus secinājumus par to, cik slikts stāvoklis ir šajā ziņā. Protams, apsveikuma runās ne visai pieņemts runāt par to, kas ir slikts. Es ceru, ka jūs no šī pieņēmuma būsit brīvi un nesūdzēsities par mani, ja es savos mazliet bēdīgajos novērojumos dalīšos ar jums. Kad mēs izvirzījām jautājumu par lasīt un rakstīt pratēju mobilizāciju, tad visvairāk dūrās acīs tas, ka pie mums revolūcija guvusi spīdošus panākumus, uzreiz neizejot no buržuāziskās revolūcijas ietvariem. Tā deva attīstības brīvību esošajiem spēkiem, un šie esošie spēki ir sīkburžua-ziski, ar to pašu lozungu — „katrs par sevi, bet dievs par visiem“, ar to pašu kapitālistisko nolādēto lozungu, kas nekad neved ne pie kā cita kā vien pie Kolčaka un pie vecās, buržuāziskās restaurācijas. Ja palūkojas, kas pie mums notiek analfabētu apmācīšanā, tad šai ziņā es domāju, ka padarīts ir ļoti maz, un te mūsu kopējais uzdevums ir saprast, ka nepieciešama proletārisko elementu organizētība. Runa nav par smieklīgām frāzēm, kas paliek uz papīra, bet par tiem nepieciešamiem pasākumiem, kuri jādod lautai tūlīt, kuri katru izglītotu cilvēku piespiestu skatīties uz nepieciešamību apmācīt dažus analfabētus kā uz savu pienākumu. Tas mums dekrelā ir pasludināts^62. Šai ziņā tomēr gandrīz nekas nav darīts.

Kad es Tautas Komisāru Padomē saskāros ar citu jautājumu, ar bibliotēku jautājumu, es teicu: tās sūdzības, kuras pastāvīgi bija dzirdamas — vainīga mūsu ražošanas atpalicība, mums ir maz grāmatu, un mēs nevaram ražot tās pietiekamā daudzumā, — es saku sev — tas ir taisnība. Protams, mums nav kurināmā, fabrikas stāv dīkā, papīra ir maz, un grāmatas mēs nevaram dabūt. Viss tas ir pareizi, bet bez tam pareizi ir arī tas, ka mēs nevaram paņemt grāmatu, kura mums ir. Šai ziņā mēs joprojām ciešam no zemnieka naivitatcs un zemnieka nevarības, kad zemnieks, kurš aplaupījis kunga bibliotēku, skrēja uz māju un baidījās, ka tikai kāds viņam to neatņemtu, jo domas par to, ka var būt pareiza sadalīšana, ka valsts nav kaut kas nīstams, ka valsts ir strādnieku un darba ļaužu kopīgs ieguvums, šīs apziņas viņam vēl nevarēja būt. Neattīstītā zemnieku masa te nav vainīga, un no revolūcijas attīstības viedokļa tas ir pilnīgi likumīgi, — tā ir neizbēgama stadija, un, kad zemnieks ņēma bibliotēku un turēja to pie sevis slepus no citiem, viņš nevarēja rīkoties citādi, jo viņš nesaprata, ka Krievijas bibliotēkas var savienot vienkopus, ka grāmatu pieliks, lai lasīt pratēju slāpes apmierinātu un lasīt nepratēju iemācītu. Pašlaik nepieciešams cīnīties pret dezorganizacijas atliekām, pret chaosu, pret resoru smieklīgajiem strīdiem. Tam jābūl mūsu galvenajam uzdevumam. Mums jāķeras pie vienkāršā, nepieciešamā darba — pie lasīt un rakstīt pratēju mobilizācijas un pie cīņas pret analfabētismu. Mums jāizmanlo tās grāmatas, kas mums

ir, un jāķeras pie organizēta bibliotēku tikla radīšanas, — bibliotēku, kuras palīdzētu tautai izmantot katru grāmatu, kura mums ir, neradīt paralēlas organizācijas, bet radīt vienotu, plānveidīgu organizāciju. Šai mazajā lielā atspoguļojas mūsu revolūcijas pamatuzdevums. Ja tā šo uzdevumu neatrisinās, ja tā neizies uz tiešām plānveidīgas, vienotas organizācijas radīšanas ceļa Krievijas nejēdzīgā chaosa un jucekļa vielā, — tad šī revolūcija paliks buržuāziskā revolūcija, jo tā tieši ir proletāriskās revolūcijas, kura iet uz komunismu, pamatīpatniba, bet buržuāzijai pielika salauzt veco un dot brīvību zemnieku saimniecībai, kas atjaunoja to pašu kapitālismu, tāpat kā visās agrāko laiku revolūcijās.

Ja mēs saucamies par komunistu partiju, mums jāsaprot, ka tikai tagad, kad esam tikuši galā ar ārējiem šķēršļiem, salauzuši vecās iestādes, mūsu priekšā pirmo reizi īsti un visā augumā izvirzījies īstas proletāriskās revolūcijas pirmais uzdevums, — desmitiem un simtiem miljonu cilvēku organizēšana. Pēc pusotru gadu ilgas pieredzes šajā laukā, pieredzes, kuru mēs visi guvām, mums beidzot jānostājas uz pareizā ceļa, kurš uzvarētu to nekulturalumu un to tumsību un mežonību, no kā mums visu laiku nācies ciest. (Vētraini aplausi.)

* 2

RUNA PAR TAUTAS KRĀPŠANU AR BRĪVĪBAS UN VIENLĪDZĪBAS LOZUNGIEM 19. MAIJA

Biedri, atļaujiet man nevis novērtēt pašreizējo momentu, kā, šķiet, daži no jums šodien gaidīja, bet dot atbildi uz vissvarīgākajiem politiskajiem jautājumiem, protams, ne tikai teorētiskajiem, bet ari praktiskajiem, kuri pašlaik izvirzās mūsu priekšā, kuri raksturo visu padomju revolūcijas posmu un kuri izraisa visvairāk strīdu, visvairāk to cilvēku uzbrukumu, kuri uzskata sevi par sociālistiem, visvairāk nesaprašanu lajos cilvēkos, kuri uzskata sevi par demokrātiem un sevišķi labprāt un sevišķi plaši izplata pret mums vērstas apsūdzības, ka mēs pārkāpjot demokrātismu. Man šķiet, ka šie vispārējie politiskie jautājumi pārāk bieži, pat pastāvīgi sastopami visā tagadējā propagandā, aģitācijā, visā boļševismam naidīgajā literatūrā, — protams, ja šī literatūra kaut mazdrusciņ paceļas pāri vienkāršu melu, apmelojumu un lamu līmenim, kāds raksturs tai ir visos buržuāzijas orgānos. Ja inēs aplūkosim literatūru, kas kaut mazdrusciņ paceļas tam pāri, tad es domāju, ka pamatjautājumi par demokrātijās attiecībām pret diktatūru, par revolucionārās šķiras uzdevumiem revolucionārā periodā, par uzdevumiem, pārejot uz sociālismu vispār, par strādnieku šķiras un zemniecības attiecībām, es domāju, ka šie jautājumi ir visu šolaiku politisko debašu pats būtiskākais pamats un lo noskaidrošanai, kaut varbūt tā dažreiz jums arī šķitīs tāda, kas mazliet novirzās no liesās aktualitātes, — to noskaidrošanai, es domāju, tomēr jābūt mūsu kopējam galvenam uzdevumam.

Protams, īsā referātā es nekādi nevaru pretendēt uz to, lai aptvertu visus šos jautājumus. Es izvēlējos dažus no tiem, un par dažiem no šiem jautājumiem es arī gribētu parunāt.

]

Pirmais no manis izraudzītajiem jautājumiem ir jautājums par grūtībām, ko rada katra revolūcija, katra pāreja uz jaunu iekārtu. Ja jūs tuvāk iepazīsities ar tiem uzbrukumiem, ar kādiem boļševikus apber tie cilvēki, kuri uzskata sevi par sociālistiem un demokrātiem, — kā šo cilvēku paraugu es varu ņemt literārās grupas „Vsegda Vpcrjodl“ un „Djelo Naroda“, — avīzes, kuras, pēc manām domām, ir slēgtas pilnīgi pamatoti un revolūcijas interesēs, avīzes, kuru pārstāvji visbiežāk savos uzbrukumos, kas ir pārāk dabiska rakstura tādiem orgāniem, kurus mūsu vara atzīst par konlrrevolucionariem, visbiežāk ķeras pie teorētiskas kritikas, — ja jūs tuvāk iepazīsities ar tiem uzbrukumiem, kādus pret boļševismu vērš šī nometne, tad jūs redzēsit, ka apsūdzību skaitā ļoti bieži figurē tāda: „Boļševiki jums, darba ļaudis, solīja maizi, mieru un brīvību; viņi nedeva ne maizi, ne mieru, ne brīvību, viņi jūs piekrāpa — un piekrāpa ar to, ka atkāpās no demokrātijās*1. Par atkāpšanos no demokrātijās būs runa īpaši. Pašreiz es aplūkošu šīs apsūdzības otru pusi: „Boļševiki solija maizi, mieru un brīvību, boļševiki īstenībā deva kara turpināšanu, deva sevišķi nežēlīgu un sevišķi neatlaidīgu cīņu, visu imperiālistu, visu Antanles zemju kapitālistu, tātad visu civilizētāko un attīstītāko zemju karu pret novārdzināto, nomocīto, atpalikušo, nogurušo Krieviju". Šīs apsūdzības, atkārtoju, jūs redzēsit katrā no minētajām avīzēm, dzirdēsit katrā buržuāziskā inteliģenta sarunā, kurš, protams, iedomājas, ka viņš nav buržuāzisks, — jūs to pastāvīgi dzirdēsit katrā mietpilsoņa runā. Lūk, es jūs arī uzaicinu padomāt par šāda veida apsūdzībām.

Jā, boļševiki izšķīrās par revolūciju pret buržuāziju, par buržuāziskās valdības vardarbīgu gāšanu, par sakaru saraušanu ar visiem buržuāziskās demokrātijās tradicionāliem paradumiem, solījumiem, novēlējumiem, par vispār-

drošāko, vardarbīgāko cīņu un karu, lai apspiestu mantīgās šķiras, — izšķīrās tādēļ, lai izrautu Krieviju un pēc tam arī visu cilvēci no imperiālistiskā slaktiņa un lai darītu galu visiem kariem. Jā, boļševiki izšķīrās par revolūciju 1ā labā, un, prolains, nekad viņi nav domājuši atteikties no šā sava galvenā pamatuzdevuma. Un tikpat neapšaubāms ir tas, ka mēģinājumi izkļūt no šā imperiālistiskā slaktiņa, salauzt buržuāzijas kundzību, ka šie mēģinājumi izraisīja visu civilizēto valstu karagājienu pret Krieviju. Jo tāda ir Francijas, Anglijas un Amerikas politiskā programa, lai kā tās apgalvotu, ka viņas atsakoties no intervencijas. Lai kā to apgalvotu Loid-Džordži, Vilsoni un Klemanso, lai kā viņi apgalvotu, ka atsakoties no intervencijas, bet mēs visi zinām, ka tie ir meli. Mēs zinām, ka sabiedroto karakuģi, kuri aizgāja un bija spiesti aiziet no Odesas un Sevastopoles, bloķē Melnās jūras piekrasti un pie Kerčas pat apšauda to Krimas pussalas daļu, kur atrodas brīvprātīgie. Viņi saka: „To mēs nevaram jums atdot. Ja brīvprātīgie neliks ar jums galā, mēs tomēr nevaram atdot šo Krimas pussalas daļu, jo tad jūs valdīsit pār Azovas jūru, atgriezīsit mums ceļu pie Deņikina. nedosit iespēju apgādāt mūsu draugus*4. Vai kad izvēršas uzbrukums Petrogradai: vakar notika mūsu mīnukuģa kauja ar četriem pretinieka mīnukuģiem. Vai tad nav skaidrs, ka tā ir intervencija, vai tad tā nav angļu flote, kas te piedalās? Vai tad tas pats nenotiek Archangeļskā, Sibirijā? Fakts ir tāds: visa civilizētā pasaule pašreiz iet pret Krieviju.

Jājautā, vai mēs bijām nonākuši pretrunā ar sevi, kad aicinājām darba ļaudis uz revolūciju, solot viņiem mieru, bet novedām pie visas civilizētās pasaules karagājiena pret vājo, nogurušo, atpalikušo, sakauto Krieviju, vai arī pretrunā ar demokrātijās un sociālismā elementārajiem jēdzieniem bija nonākuši tie, kam netrūkst nekaunības raidīt pret mums šādus pārmetumus? Lūk, jautājums. Lai nostādītu jums šo jautājumu teorētiskā, vispārējā formā, es minēšu salīdzinājumu. Mēs runājam par revolucionāru šķiru, par tautas revolucionāro politiku, es ieteicu jums ņemt atsevišķu revolucionāru. Ņemsim kaut vai Cerni-ševski, novērtēsim viņa darbību. Kā to var novērtēt pilnīgi neizglītots un tumšs cilvēks? Viņš droši vien teiks: „Nu ko, izpostīja cilvēks sev dzīvi, nokļuva Sibirijā, neko nepanāca'1. Lūk, jums paraugs. Ja mēs šādu atsauksmi dzirdēsim no nezināma cilvēka, tad mēs sacīsim: „Labākajā gadījumā lā nāk no galīgi tumša cilvēka, kurš varbūt nav vainīgs, ka viņš ir tik nomākts, ka nespēj saprast atsevišķa revolucionārā darbības nozīmi sakarā ar revolucionāro notikumu kopīgo ķēdi; vai arī šī atsauksme nāk no nelieša, reakcijas piekritēja, kurš apzinīgi grib atbaidīt darba ļaudis no revolūcijas". Es ņemu Čemiševska piemēru, jo, lai pie kāda virziena arī piederētu cilvēki, kuri sauc sevi par sociālistiem, te, šā individuālā revolucionārā novērtējumā, būtībā domstarpību nevar būt. Visi piekritīs, — ja atsevišķu revolucionāru novērtē no to ārēji veltīgo, bieži nesekmīgo upuru viedokļa, kurus viņš nesis, atstājot pie malas viņa darbības saturu un viņa darbības sakarību ar agrākajiem un vēlākajiem revolucionāriem, ja tā novērtē viņa darbības nozīmi, — tad lā ir vai nu tumsība un bezgalīga nezināšana, vai arī ļaunprātīga, liekulīga reakcijas, apspiešanas, ekspluatācijas un šķiras jūga interešu aizstāvēšana. Šai ziņā domstarpību nevar būt.

Tagad es aicinu jūs pāriet no atsevišķa revolucionārā uz veselas tautas, veselas zemes revolūciju. Bet vai tad kāds no boļševikiem kādreiz ir noliedzis, ka revolūcija galīgā formā varēs uzvarēt tikai tad, kad tā aptvers visas vai vismaz dažas vissvarīgākās attīstītākās zemes? To mēs vienmēr esam teikuši. Vai tad mēs esam apgalvojuši, ka izeja no imperiālistiskā kara ir iespējama, vienkārši iedurot durkļus zemē? Es tīšām ņemu tieši to izteicienu, kuru mēs Kerenska laikmetā, — gan es personīgi, gan visi mūsu biedri — pastāvīgi lietojām rezolūcijās, runās un avīzēs. Mēs teicām: karu nevar izbeigt ar durkļu ieduršanu zemē; ja ir tolstojieši, kuri tā domā, — jānožēlo cilvēki, kas zaudējuši prātu, — nu, ko, no viņiem neko nevar prasīt.

Mēs teicām, ka izeja no šī kara var nozīmēt revolucionāru karu. To mēs teicām kopš 1915. gada un pēc tam Kerenska laikmetā. Un, protams, revolucionārs karš arī ir karš, tikpat grūts, asiņains un mokpilns. Bet, kad tas kļūsi par revolūciju pasaules mērogā, tas neizbēgami rada pretsparu tādā pašā pasaules mērogā. Un tāpēc, kad mēs tagad atrodamies tādā stāvoklī, ka pret Krieviju karagājienā iet visas pasaules civilizētās zemes, mēs varam nebrīnīties, ja pavisam tumši zemnieciņi par to raida pret mums apsūdzību, ka mēs esot pārkāpuši savus solījumus: mēs teiksim — no viņiem neko nevar prasīt. Viņu pilnīgā tumsība, ārkārtīgā nezināšana neļauj viņus vainot. Patiešām, kā gan no pilnīgi tumša zemnieka var prasīt, lai viņš saprastu, ka ir starpība starp karu un karu, ka ir taisnīgi un netaisnīgi, progresivi un reakcionāri kari, progresivo šķiru kari un atpalikušo šķiru kari, kari, kas kalpo šķiras jūga nostiprināšanai, un kari, kas kalpo lā gāšanai? Lai to saprastu, vajag pazīt šķiru cīņu, sociālismā pamatus, kaut mazdrusciņ revolūcijas vēsturi. No tumša zemnieka incs to prasīt nevaram.

Bet, ja cilvēks, kurš .sevi sauc par demokrātu, sociālistu, kurš kāpj uz tribines, lai publiski uzstātos, neatkarīgi no tā, kā viņš sevi sauc — par meņševiku, sociāldemokrātu, eseru, patiesu sociālistu, Bernes Internacionāles piekritēju, — daudz ir visādu nosaukumu, nosaukumi ir lēti, — ja tāds subjekts raida pret mums apsūdzību: „Jūs solījāt mieru un izraisījāt karu!" — ko tad lai viņam atbild? Vai var pieņemt, ka viņš nonācis līdz tādai tumsības pakāpei kā neizglītots zemnieks, ka nevar atšķirt karu un karu? Vai var pieļaut, ka viņš nesaprot atšķirību starp imperiālistisko karu, kas bija laupīšanas karš un tagad ir pilnīgi atmaskots, — pēc Versaļas miera tikai lādi cilvēki, kas pilnīgi neprot spriest un domāt vai ir pilnīgi akli, var neredzēt, ka tas bija laupīšanas karš no abām pusēm, — vai var pieļaut, ka ir kaut viens izglītots cilvēks, kurš nesaprot atšķirību starp to karu, laupīšanas karu, un mūsu karu, kas tāpēc iegūst pasaules mērogu, ka pasaules buržuāzijā ir sapratusi, ka pret to notiek izšķiroša kauja? Visu to pieļaut mēs nevaram. Un tāpēc mēs sakām: katrs, kas pretendē uz vienalga kādas nokrāsas demokrātā vai sociālistā nosaukumu un tā vai citādi, tieši vai netieši, izplata tautā apsūdzības, ka boļševiki ieildzinot pilsoņu karu, grūtu karu, mokpilnu karu, lai gan viņi solījuši mieru, — ir buržuāzijas piekritējs, un mēs viņam atbildēsim tā un nostāsimies viens pret otru tāpat kā ar Kolčaku, — lūk, mūsu atbilde. Lūk, jautājuma būtība.

Kungi no avīzes „Djelo Naroda“ brīnās: ,,Bet mēs taču esam pret Kolčaku; kāda kliedzoša netaisnība, ka mūs vajā“.

Ļoti žēl, kungi, ka jūs negribat savilkt galus kopā un negribat saprast to vienkāršo politisko ābeci, no kuras izriet noteikti secinājumi. Jūs apgalvojat, ka jūs esot pret Kolčaku. Es ņemu avīzes „Vsegda Vperjod!" un „Djelo Naroda“, ņemu visus šāda tipa mietpilsoniskos prātojumus, šos noskaņojumus, kuru inteliģencē ir milzums, tie inteliģencē ir pārsvarā. Es saku: katrs no jums, kas izplata tautā tāda veida apsūdzības, ir kolčakietis, jo viņš nesaprot to elementāro, galveno, katram izglītotam cilvēkam saprotamo atšķirību starp imperiālistisko karu, kuru mēs satriecām, un pilsoņu karu, kuru mēs izraisījām pret sevi. Nekad mēs tautai neesam slēpuši, ka mēs izšķiramies par šo risku. Mēs sasprindzinām visus spēkus, lai šajā pilsoņu karā uzvarētu buržuāziju un pamatos sagrautu šķiras jūga iespēju. Nē, nav bijis un nevar būt revolūcijas, kura būtu garantēta pret ilgu, grūtu un varbūt vislielāko upuru pilnu cīņu. Tas, kas neprot atšķirt upurus, kuri tiek nesti revolucionārās cīņas gailā, viņas uzvaras labad, kad visas mantīgās, visas kontrrevolucionarās šķiras cīnās pret Tevoluciju, tas, kas neprot atšķirt šos upurus no eksplualaloriskā laupīšanas kara upuriem, — tas ir vislielākās tumsības pārstāvis, un par to jāsaka: viņu vajag piesēdināt pie ābeces, un pirms ārpusskolas izglītības viņam jādod zemākā skolas izglītība, vai arī tas ir visļaunprātīgākās kolčakiskās liekulības pārstāvis, lai kā viņš sauktos, lai aiz kāda nosaukuma viņš slēptos. Bet šādas pret boļševikiem vērstas apsūdzības ir visparastākās un „ejošākās" apsūdzības. Sīs apsūdzības tiešām ir saistītas ar plašām darba ļaužu masām, jo tumšajam zemniekam to ir grūti saprast. Viņš vienādi cieš no kara, lai kā labā šis karš tiklu vests. Es nebrīnos, ja tumšās zemniecības vidū es dzirdu tādas atsauksmes: „Caram karojām, meņševikiem izkarojāmies, bet tagad vēl boļševikiem karosim". Es par to nebrīnos. Tiešām, karš ir karš, tas bez gala nes sev līdzi smagus upurus. „Cars teica, ka tas esot brīvībai un atbrīvošanai no jūga, meņševiki teica, ka brīvībai un atbrīvošanai no jūga, tagad to pašu saka boļševiki. Visi saka, kur nu mums saprast!"

Tiešām, tumšajam zemniekam, jāatzīst, kur nu viņam to saprast. Tādam cilvēkam vēl vajag mācīties elementāro politisko ābeci. Bet ko var teikt par cilvēku, kurš lielo vārdus „revolūcija", „demokrātijā", „socialisms", kurš pretendē uz to, ka lieto šos vārdus, tos saprazdams. Viņš nevar žonglēt ar šādiem jēdzieniem, ja negrib pārvērsties par politisku blēdi, jo atšķirība starp divu plēsoņu grupu karu un karu, kuru ved apspiestā šķira, kas sacēlusies pret katru laupīšanu, — tā ir elementārā, galvenā un pamal-atšķirība. Lietas būtība nav tā, ka viena vai otra partija, viena vai otra šķira, viena vai otra valdība karu attaisnoja, bet lietas būtība ir tā, kāds ir šā kara saturs, kāds ir tā šķi-riskais saturs, kāda šķira ved karu, kāda politika tiek iemiesota karā.

II

No jautājuma par tā smagā un grūtā perioda novērtēšanu, kuru mēs pašlaik pārdzīvojam un kurš neizbēgami saistīts ar revolūciju, es pievērsīšos citam politiskam jautājumam, kas arī ļoti bieži izvirzās visās debatēs un visos neskaidrību gadījumos, — tas ir jautājums par bloku ar imperiālistiem, par savienību, vienošanos ar imperiālistiem.

Jūs droši vien avīzēs esat sastapuši sociālistu revolucionāru Voļska un, šķiet, otra — Svjaticka vārdus, kuri pēdējā laikā rakstīja arī avīzē „Izveslija", kuri nāca klajā ar savu manifestu, kuri uzskata sevi tieši par tādiem sociālistiem revolucionāriem, kurus kolčakismā apvainot nevar. Viņi no Kolčaka aizgājuši, viņi no Kolčaka cietuši, viņi, atnākot pie mums, izdarījuši mums pakalpojumu pret Kolčaku. Tas ir taisnība. Bet ieskatieties tuvāk šo pilsoņu prātojumos, ieskatieties tuvāk, kā viņi novērtē jautājumu par bloku ar imperiālistiem, par savienību vai vienošanos ar imperiālistiem. Man bija izdevība iepazīties ar viņu prātojumiem tad, kad viņu rakstus atņēma mūsu vara, kas cīnījās pret kontrrevolūciju, un kad nācās iepazīties ar viņu dokumentiem, lai pienācīgi novērtētu viņu saskari ar kol-čakismu. Tie, bez šaubām, ir labākie no cseru publikas. Un

20 29. sēj.

viņu rakstos es sastapu šāda veida prātojumus: „Atļaujiet, no mums gaida nožēlošanu; gaida, ka mēs ko nožēlosim. Neko, nekad! Mums nav ko nožēlot! Mūs apvaino, ka mums esot bijis bloks, bijusi vienošanas ar Antanti, ar imperiālistiem. Bet jūs, boļševiki, vai tad jūs nebijāt noslēguši vienošanos ar vācu imperiālistiem? Un kas ir Bresta? Un vai tad Bresta nav vienošanās ar imperiālismu? Jūs vienojāties ar vācu imperiālismu Brestā, mēs vienojāmies ar franču imperiālismu, — mēs esam līdzīgi, mums nav ko nožēlot!1'

Šo prātojumu, kuru es atradu manis minēto personu un viņu domubiedru rakstos, es sastopu, kad atceros manis minētās avīzes, kad mēģinu rezumēt iespaidus no mietpilsoņu sarunām. Šo prātojumu jūs sastapsit pastāvīgi. Tas ir viens no galvenajiem politiskajiem prātojumiem, ar kuru nākas sastapties. Un, lūk, es aicinu jūs pakavēties pie iztirzājuma, analizēs, teorētiskām pārdomām sakarā ar šo prātojumu. Kāda ir tā nozīme? Vai ir taisnība tiem, kas saka: „Mums, demokrātiem, sociālistiem, bija bloks ar Antanti, jums bija bloks ar Vilhelmu, jūs noslēdzāt Brestas mieru, — mēs viens otram neko nevaram pārmest, mēs esam līdzīgi"? Vai arī taisnība ir mums, kad mēs sakām, ka tie, kas nevis vārdos, bet darbos parādījuši savu vienošanos ar Antanti pret boļševistisko revolūciju, ka tie ir kolčakieši? Kaut arī viņi simttūkstoš reižu to noliegtu, kaut arī viņi personīgi būtu aizgājuši no Kolčaka un paziņojuši visai tautai, ka viņi esot pret Kolčaku, viņi ir kolčakieši savā pamalbūlībā, pēc visa viņu prātojumu un viņu darbu satura un nozīmes. Kam ir taisnība? Tas ir revolūcijas pamatjautājums, un par to jāpadomā.

Lai noskaidrotu šo jautājumu, es atļaušos minēt salīdzinājumu, — šoreiz ne ar individuālu revolucionāru, bet ar individuālu iedzīvotāju. Iedomājieties, ka jūsu automobili ielenc banditi un pieliek jums pie deniņiem revolveri. Iedomājieties, ka pēc tam jūs atdodat banditiem naudu un ieročus, ļaujot viņiem aizbraukt ar šo automobili. Kas par lietu? Jūs devāt banditiem ieročus un naudu. Tas ir fakts. Tagad iedomājieties, ka cils pilsonis devis banditiem ieročus un naudu, lai piedalītos šo bandītu dēkās pret mierīgiem pilsoņiem.

Abos gadījumos ir vienošanās. Vai tā ir rakstīta vai ne, norunāta vai ne, tas nav svarīgi. Var iedomāties, ka cilvēks klusu ciešot atdod savu revolveri, savus ieročus un savu naudu. Vienošanās saturs ir skaidrs. Viņš saka banditiem: „Es tev došu revolveri, ieročus un naudu, tu man dosi iespēju aiziet no tavas patīkamās klātbūtnes" (smiekli); pastāv vienošanās. Gluži tāpat ir iespējams, ka klusu vienošanos noslēdz cilvēks, kurš banditiem dod ieročus un naudu, lai dotu viņiem iespēju aplaupīt citus, un kurš pēc tam saņem daļu no laupījuma. Tā arī ir klusa vienošanās.

Es jautāju jums, vai atradīsies tāds izglītots cilvēks, kurš neprastu atšķirt abus vienošanās gadījumus, .lūs sacīsil: tas droši vien ir krelins, ja tiešām atradīsies tāds cilvēks, kurš nespēj atšķirt vienu un otm vienošanās gadījumu un kurš saka: „Tu devi banditiem ieročus un naudu, tātad neapvaino vairs nevienu bandiitismā; kādas tev tiesības pēc tam apvainot bandītismā?" Ja jūs sastapsit tādu izglītotu cilvēku, jums būs jāatzīst vai arī katrā ziņā 999 no 1 000 atzīs, ka viņš nav pie pilna prāta un ka ar tādu cilvēku nevar runāt ne tikai par politiskiem, bet pat par krimināliem tematiem.

Es jūs uzaicinu tagad pēc šī piemēra salīdzināt Bresfas mieru un vienošanos ar Antanti. Kas bija Brestas miers? Vai tad tā nav banditu varmācība, kuri uzstājās pret mums tad, kad mēs godīgi piedāvājām mieru, aicinot visas tautas gāzt .savu buržuāziju? — Būtu smieklīgi, ja mēs būtu sākuši ar vācu buržuāzijas gāšanu! So līgumu mēs visas pasaules priekšā atmaskojām kā pašu razbainieciskāko laupīšanas līgumu, nosodījām to un pat atsacījāmies uzreiz parakstīt šo mieru, cerēdami uz vācu strādnieku atbalstu. Bet, kad varmākas pielika mums pie deniņiem revolveri, mēs teicām: ņemiet ieročus, naudu, mēs vēlāk ar jums norēķināsimies ciliem līdzekļiem. Mēs zinām citu vācu imperiālismā ienaidnieku, kuru akli cilvēki neievēroja, — vācu strādniekus. Vai šo vienošanos ar imperiālismu var salīdzināt ar to vienošanos, kad demokrāti, sociālisti, sociālisti revolucionāri, — nejokojiet, jo stiprāk, toties skanīgāk, — kad viņi vienojās ar Antanti iet pret savas zemes strādniekiem? Bel lā taču 1as bija. un tā las ir līdz šim laikam. Eiropā pazīstamo meņševiku un eseru ietekmīgāka daļa taču arī pašreiz atrodas ārzemēs, un arī pašreiz viņi vienojas ar Antanti. Vai tas ir parakstīts vai ne — es nezinu, — droši vien nav parakstīts, — gudri cilvēki tādas lietas dara klusībā. liet ir skaidrs, ka tāda vienošanās pastāv, ja viņus nēsā uz rokām, diod viņiem pases, pa visu pasauli ar radiotelegrai'a palīdzību izsilta ziņojumus par to, ka šodien teicis runu Akselrods, rīt Savinkovs vai Avksent-jevs, parit Breškovska. Vai tad tā nav vienošanās, kaut arī klusa? Un tā ir tāda pali vienošanās ar imperiālistiem kā mūsējā? Tās ārējais izskats tikpat līdzīgs mūsējai, cik ārēji līdzīgs tā cilvēka akls, kurš bandiliem dod ieročus un naudu, katram šāda veida aktam neatkarīgi no tā mērķa un rakstura — katrā ziņā neatkarīgi no tā, kādam nolūkam es dodu banditiem naudu un ieročus. Vai tādēļ, lai no viņiem atbrīvotos, kad viņi man uzbrūk un kad es esmu tādā stāvoklī, ka viņi mani nogalinās, ja es viņiem nedošu revolveri? Vai arī es dodu naudu un ieročus banditiem, kuri dodas laupīšanā, kura man jāzina un kuras ienākumos es piedalos?

„Es, protams, to nosaucu par Krievijas atbrīvošanu no varmāku diktatūras, es, protams, esmu demokrāts, jo atbalstu visiem pazīstamo Sibīrijas vai Archangeļskas demokrātiju, es, protams, cīnos par Satversmes sapulci. Neuzdrošinieties turēt mani aizdomās par kaut ko sliktu, un, ja es izdaru pakalpojumu bandiliem, angļu, franču, amerikāņu imperiālistiem, tad es to daru demokrātijās, Satversmes sapulces, tautas varas, iedzīvotāju strādājošo šķiru vienības interesēs un varmāku, uzurpatoru, boļševiku gāšanas interesēs 1“

Mērķi, protams, viscēlākie. Bet vai visi, kas nodarbojas ar politiku, nav dzirdējuši, ka poli tiku novērtē nevis pēc paziņojumiem, bet pēc reālā šķiriskā satura? Kādai šķirai tu kalpo? Ja tu esi vienojies ar imperiālistiem, vai tad tu piedalies imperiālistiskā banditismā vai ne?

Savā „Vēstulē Amerikas strādniekiem" es starp citu norādīju uz to, ka amerikāņu revolucionārā tauta, kad tā XVIII gadsimtā atbrīvojās no Anglijas, kad tā veda savu vienu no pirmajiem un visdižākajiem tiešām atbrīvošanās kariem cilvēces vēsturē un vienu no nedaudzajiem tiešām revolucionārajiem kariem cilvēces vēsturē, lielā revolucionārā amerikāņu tauta, kura atbrīvoja sevi, noslēdza vienošanos ar spāņu un franču imperiālismā bandītiem, kuram toreiz piederēja kolonijas pašā Amerikā, kaimiņos šai tautai. Tā savienībā ar šiem bandiliem sila angļus un atbrīvojās no viņiem. Vai pasaulē ir bijuši izglītoti cilvēki, vai jūs esat redzējuši tādus sociālistus, sociālistus revolucionārus, demokrātijās pārstāvjus vai kā viņus vēl sauc, līdz pat meņševikiem, — vai jās esat kādreiz redzējuši, ka viņi būtu uzdrošinājušies publiski apsūdzēt par to amerikāņu tautu, teikt, ka tā pārkāpusi demokrātismā, brīvības utt. principu? Tāds savādnieks vēl nav dzimis. Bet pie mums tagad rodas šādi cilvēki, kuri nosauc sevi ar tādiem nosaukumiem un pat pretendē uz to, ka viņiem vajagot būt vienā Internacionālē ar mums un ka tā esol tikai boļševiku pārgalvība, — zināma lieta, ka boļševiki pārgalvji, — ja viņi organizē savu Komunistisko Internacionāli, negrib piedalīties Bernes labajā, vecajā, kopīgajā, vienotajā Internacionalē!

Un atrodas tādi cilvēki, kuri saka: „Mums nav ko nožēlot — jūs vienojāties ar Vilhelmu, mēs vienojāmies ar Antanti, — mēs esam līdzīgi!"

Es apgalvoju, ka šie cilvēki, ja viņiem ir elementārā politiskā izglītība, ir kolčakieši, lai kā viņi personīgi no lā atteiktos, lai cik viņiem personīgi būtu pretīgs kolčakisms, lai kā viņi personīgi būtu no Kolčaka cietuši un kaut arī viņi būtu pārnākuši mūsu pusē. Tie ir kolčakieši, jo nevar iedomāties, ka viņi nesaprastu atšķirību slarp piespiestu vienošanos cīņā pret ekspluataloriem, vienošanos, kuru visā revolūcijas vēsturē ekspluatētās šķiras ļoti bieži ir bijušas spiestas noslēgt, un starp to, ko darīja un dara ietekmīgākie no mūsu it kā demokrātu pārstāvjiem, it kā „sociālistiskās" inteliģences pārstāvjiem, kuri pa daļai noslēdza vakar, bet pa daļai noslēdz šodien vienošanos ar starptautiskā imperiālismā razbainiekiem un laupītājiem pret daļu, — tā viņi saka, — pret daļu no savas zemes darba ļaužu šķirām. Šie cilvēki ir kolčakieši, un pret viņiem nekāda citāda izturēšanās nav pieļaujama, izņemot to, kādai apzinīgiem revolucionāriem jābūt pret kolčakiešiem.

III

Tagad es pievērsīšos nākamajam jautājumam. Tas ir jautājums par attiecībām pret demokrātiju vispār.

Man jau ir nācies norādīt, ka to politisko pozīciju, kādas demokrāti un sociālisti ieņem pret mums, visizplatītākais attaisnojums, visizplatītākā aizstāvēšana ir atsaukšanās uz demokrātiju. Visnoteiktākais šā viedokļa pārstāvis Eiropas literatūrā, kā jūs, protams, jau zināt, ir Kautskis, II Internacionāles idejiskais vadonis un līdz šim laikam Bernes Internacionāles loceklis. „Boļševiki ir izvēlējušies metodi, kas pārkāpj demokrātiju, boļševiki ir izvēlējušies diktatūras metodi, tāpēc viņu lieta ir nepareiza", — tā viņš saka. Šis arguments tūkstošiem un miljoniem reižu figurējis visur un pastāvīgi visā presē un manis minētajās avīzēs. To pastāvīgi atkārto arī visa inteliģence, liet dažreiz argumentācijā pusapzinīgi atkārto mietpilsoņi. „Demokrātijā— tā ir brīvība, tā ir vienlīdzība, tas ir vairākuma lēmums; kas var būt augstāks par brīvību, vienlīdzību, vairākuma lēmumu! Ja jūs, boļševiki, esat no lā atkāpušies un ja jums pie tam nav pat trūcis nekaunības atklāti pateikt, ka jūs stāvat augstāk gan par brīvību, gan vienlīdzību, gan vairākuma lēmumu, tad nebrīnieties un nežēlojieties, ja mēs nosaucam jūs par uzurpaloriem, varmākām!"

Mēs par to nemaz nebrīnāmies, jo mēs par visu vairāk gribam skaidrību un ceram tikai uz to, lai darba ļaužu ai tīstītākā daļa tiešām skaidri apzinātos savu stāvokli. Jā. mēs esam teikuši un visu laiku savā program», partijas programā, sakām, ka mēs neļausimies apkrāpties ar tādiem skaisti skanošiem lozungiem kā brīvība, vienlīdzība un vairākuma griba un ka mēs pret tiem, kas sauc sevi pai demokrātiem, tīrās demokrātijās piekritējiem, konsekventās demokrātijās piekritējiem, tieši vai netieši nostādot lo pretī proletariāta diktatūrai, — ka mēs pret tiem izturamies kā pret Kolēaka rokaspuišiem.

Noskaidrojiet., noskaidro! vajag. Vai tīrie demokrāti tiešām ir vainīgi, ka viņi sludina tīro demokrātiju, aizstāv lo pret uzurpaloriem, vai arī viņi ir vainīgi, ka viņi, iz rādās, ir mantīgo šķiru pusē, Kolčaka pusē?

Sāksim noskaidrot ar brīvību. Brīvība, nav ko teikt, kal rai revolūcijai, sociālistiskai vai demokrātiskai, tas ir ļoti ļoti svarīgs lozungs. Bet mūsu programā teikts: brīvība, ja tā runā pretī darba atbrīvošanai no kapitala jūga, ir krāpšana. Un katrs no jums, kas lasījis Maiksti, — es domāju, pat katrs, kas lasījis kaut vienu populāru Marksa darbu iztirzājumu, — zina, ka savas dzīves un savu Iile-raio darbu lielāko daļu un savu zinātnisko pētījumu lielāko daļu Markss veltīja tieši tam, ka izsmēja brīvību, vienlīdzību, vairākuma gribu un visādus Benlamus, kuri visu to izskaistināja, un tam, lai pierādītu, ka šo frāžu pamatā atrodas preču īpašnieka brīvības, kapitala brīvības intereses, brīvības, kuru tas izmanto, lai apspiestu darba ļaužu masas.

Mēs sakām katram, kas momentā, kad lieta nonākusi līdz kapitala varas gāšanai visā pasaulē vai arī kaut vienā zemē, kas tādā vēsturiskā momentā, kad pirmajā vietā izvirzās apspiesto darba ļaužu šķiru cīņa par kapitala pilnīgu gāšanu, par preču ražošanas pilnīgu iznīcināšanu, visi, kas tādā politiskā momentā rīkojas ar vārdu „brīvība" vispār, kas šīs brīvības vārdā iet pret proletariāta dikla-Itiru, — tas palīdz eksplualatoriem un neko vairāk, tas ir viņu piekritējs, jo brīvība, ja tā nepakļaujas darba atbrīvošanas interesēm no kapitala jūga, ir krāpšana, kā mēs to savā partijas programā esam tieši pateikuši. Varbūt no programas ārējās uzbūves viedokļa las ir lieki, liet no visas mūsu propagandas un aģitācijas viedokļa, no proletāriskās cīņas un proletāriskās varas pamatu viedokļa tas ir pats galvenais. Mēs ļoli labi zinām, ka mums jaciņās pret vispasaules kapitālu, mēs ļoli labi zinām, ka vispasaules kapitālam savā laikā bija uzdevums radīt brīvību, ka tas nokratīja feodālo verdzību, ka las buržuāzisko brīvību radīja, mēs ļoti labi zinām, ka las ir pasaulvēsturisks progress. Un mēs paziņojam, ka mēs ejam pret kapitālismu vispār, pret republikānisko kapitālismu, pret demokrātisko kapitālismu, pret brīvo kapitālismu, — protams, mēs zinām, ka las izvirzīs pret mums brīvības karogu. Un mēs tam atbildam. Mēs uzskatījām par nepieciešamu dot šo atbildi savā programā: katra brīvība ir krāpšana, ja tā. runā pretī darba atbrīvošanas interesēm no kapitala jūga.

Bet varbūt tas nevar būt? Varbūt nav pretrunas starp brīvību un darba atbrīvošanu no kapitala jūga? Palūkojieties uz visām Rietumeiropas zemēm, kādās jūs vai nu esat bijuši, vai ari par kādām jūs katrā ziņā esat lasījuši. Katrā grāmatā viņu iekārta tika apgaismota kā visbrīvākā iekārta, un tagad šīs Rietumeiropas civilizētās zemes — Francija, Anglija, Amerika — tās ir pacēlušas šo karogu, tās iet pret boļševikiem „brīvības vārdā". Nupat šinīs dienās — lranču avīzes tagad pie mums nokļūst reti, jo mēs esam ielenkti lokā, bet pa radio ziņas tiek saņemtas, gaisu sagrābt tomēr nevar, mēs uztveram ārzemju radio — šinīs dienās man bija iespēja izlasīt radiotelegramā, kuru bija nosūtījusi Francijas laupītāju valdība: ejot pret boļševikiem un atbalstot viņu pretiniekus, Francija tāpat kā agrāk augstu tur tai piemītošo „augsto brīvības ideālu". To mēs sastopam uz katra soļa, tas ir viņu pamattonis polemikā pret mums.

liet ko viņi sauc par brīvību? Šie civilizētie t'ranči, angļi, amerikāņi, viņi sauc par brīvību kaut vai sapulču brīvību. Konstitūcijā jābūt ierakstītam: „Sapulču brīvība visiem pilsoņiem". „Lūk, tas, — saka viņi, — ir saturs, lūk, tā ir brīvības pamatizpausme. Bet jūs, boļševiki, jūs sapulču brīvību esat pārkāpuši".

Jā, — mēs atbildam, — jūsu brīvība, angļu, franču un amerikāņu kungi, ir krāpšana, ja tā runā pretī darba atbrīvošanai no kapitala jūga. Jūs esat aizmirsuši sīkumu, civilizētie kungi. Esat aizmirsuši, ka jūsu brīvība rakstīta konstitūcijā, kas padara par likumīgu privāto īpašumu, Lūk, kur ir lietas būtība.

Līdzās brīvībai — īpašums, tā arī rakstīts jūsu konstitūcijā. Ka jūs atzīstat sapulču brīvību, tas, protams, ir milzīgs progress, salīdzinot ar feodālo kārtību, viduslaikiem, dzimtbūšanu. To atzina visi sociālisti, kad izmantoja šo buržuāziskās sabiedrības brīvību, lai iemācītu proletariātu, kā gāzt kapitālisma jūgu.

Taču jūsu brīvība ir tāda, ka tā ir brīvība uz papīra, bet ne īstenībā. Tas nozīmē, — ja lielās pilsētās ir lielas zāles, līdzīgas šai, tad tās pieder kapitālistiem un muižniekiem, saucas, piemēram, par „dižciltīgo sapulcēšanās" zālēm. Jūs, Krievijas demokrātiskās republikas pilsoņi, varat brīvi sapulcēties, bet tas ir privātīpašums, lūdzu, atvainojiet, vajag cienīt privātīpašumu, citādi jūs būsit boļševiki, noziedznieki, razbainieki, laupītāji, pārgalvji. Bet mēs sakām: ,,Mēs to apgriezīsim olrādi. Šo „dižciltīgo sapulcēšanās" ēku mēs vispirms padarīsim par strādnieku organizāciju ēku, bet pēc tam parunāsim par sapulču brīvību". Jūs apsūdzat mūs brīvības pārkāpšanā. Bet mēs atzīstam, ka katra brīvība, ja tā nepakļaujas darba atbrīvošanas interesēm no kapitala jūga, ir krāpšana. Sapulču brīvība, kas rakstīta visu buržuāzisko republiku konstitūcijās, ir krāpšana, jo, lai sapulcētos civilizētā zemē, kura ziemu tomēr nav iznīcinājusi, laiku tomēr nav pārtaisījusi, sapulcēm ir vajadzīgas telpas, bet labākās ēkas ir privātīpašums. Vispirms atņemsim labākās ēkas, bet pēc tam parunāsim par brīvību.

Mēs sakām, ka sapulču brīvība kapitālistiem — tas ir vislielākais noziegums pret darba ļaudīm, tā ir sapulču brīvība kontrrevolucionariem. Mēs sakām buržuāzisko inteliģentu kungiem, demokrātijās piekritēju kungiem: jūs melojat, kad metat mums sejā apsūdzību brīvības pārkāpšanā! Kad jūsu lielie buržuāziskie revolucionāri Anglijā 1649. gadā, Francijā 1792. un 1793. g. izdarīja revolūciju, viņi monarehistiem nedeva sapulču brīvību. Francijas revolūcija tāpēc arī nosaukta par lielo, ka tai nepiemita gļēvums, nenoteiktība, fražainība, kas bija raksturīga daudzām 1848. g. revolūcijām, bet ka tā bija lietišķa revolūcija, kura, gāzusi monarehistus, satrieca viņus pilnīgi. Tāpat arī mēs pratīsim rīkoties ar kapitālistu kungiem, jo mēs zinām, — lai atbrīvotu darba ļaudis no kapitala jūga, kapitālistiem jāatņem sapulču brīvība, viņu „brīvība" jāatņem vai jāapcērp. Tas kalpo darba atbrīvošanai no kapitala jūga. tas kalpo tai īstajai brīvībai, kad nebūs ēku, kurās dzīvo atsevišķa ģimene un kuras pieder kādam atsevišķi — muižniekiem, kapitālistiem vai kādai akciju sabiedrībai. Kad tas būs, kad cilvēki aizmirsīs, ka sabiedriskas ēkas var būt kāda cilvēka īpašums, tad mēs būsim par pilnīgu „brīvību". Kad pasaulē paliks tikai darba darītāji un cilvēki aizmirsīs domāt par to, ka var būt par sabiedrības locekli, nebūdams darba darītājs, — tas nebūs vēl tik drīz, novilcināšanā ir vainīgi buržuju kungi un buržuāzisko inteliģentu kungi, — tad mēs būsim par sapulču brīvību katram, bet pašlaik sapulču brīvība ir sapulču brīvība kapitālistiem, kontrrevolucionariem. Mēs pret viņiem cīnāmies, mēs dodam viņiem savu pretsparu un paziņojam, ka šo brīvību mēs atceļam.

Mēs ejam kaujā — tas ir proletariāta diktatūras saturs. Ir pagājuši tie naivā, utopiskā, fantastiskā, mechaniskā, inteliģenliskā sociālismā laiki, kad iedomājās, tā, ka pār liecinās cilvēku vairākumu, uzgleznos skaistu sociālistiskās sabiedrības ainu un vairākums pievērsīsies sociālismā viedoklim. Ir pagā juši tie laiki, kad ar šīm bērnu pasaciņām kavēja laiku sev un ciliem. Marksisms, kas atzīst šķiru cīņas nepieciešamību, saka: cilvēce pie sociālismā nonāks ne citādi kā caur proletariāta diktatūru. Diktatūra ir nežēlīgs, smags, asiņains, mokpilns vārds, un ar tādiem vārdiem nemētājas. Ja ar lādu lozungu nāca sociālisti, tad tas ir tāpēc, ka viņi zina, ka citādi kā vien izmisīgā, nesaudzīgā cīņā ekspluatatoru šķira nepadosies un ka tā ar visādiem skaistiem vārdiem maskos savu kundzību.

Sapulču brīvība — kas var būt augstāks, kas var būt labāks par šo vārdu! Vai ir iedomājama darba ļaužu un viņu apzinīguma attīstība bez sapulču brīvības? vai ir iedomājami cilvēcības pamati bez sapulču brīvības? Bet mēs sakām, ka sapulču brīvība pēc Anglijas un Ziemeļamerikas Savienoto Valstu konstitūcijas ir krāpšana, jo tā saista darba ļaužu masām rokas visā pārejas laikā uz sociālismu. — tā ir krāpšana, jo mēs ļoti labi zinām, ka buržuāzijā darīs visu, lai gāztu šo varu, sākumā tik neparastu, tik „briesmīgu". Citādi nevar domāt tas, kurš ir pārdomājis šķiru cīņu, kurš kaut cik konkrēti, skaidri domā par sacēlušos strādnieku attiecībām pret buržuāziju, kas ir gāzta vienā zemē un nav gāzta visās zemēs un kas tieši tāpēc, ka tā nav pavisam nogāzta, ar jo lielāku niknumu metas cīņā.

Tieši pēc buržuāzijas gāšanas šķiru cīņa pieņem visasākās formas. Un nekur neder tie demokrāti un sociālisti, kuri krāpj sevi, bet pēc tam krāpj arī citus, sacīdami: ja jau buržuāzijā ir gāzta, tad liela pabeigta. Tā ir tikai sākta, bet ne pabeigta, jo buržuāzijā līdz šim laikam neticēja tai domai, ka viņa ir gāzta, un Oktobra revolūcijas priekš vakarā tā ļoti mīļi un ļoti laipni zobojās; zobojās gan Miļu-kovs, gan Černovs, gan novožizņieši. Viņi zobojās: „Nu, lūdzu, boļševiku kungi, sastādiet kabinetu, saņemiet paši varu uz pāris nedējām, jūs mums lieliski palīdzēsit!" To taču rakstīja Cernovs eseru vārda, to rakstīja Miļukovs avīzē ,,Reč“, to rakstīja pusmeņševistiskā. avīze „Novaja Žizņ". Viņi zobojās, jo neņēma lietu nopietni. Bet tagad ieraudzījuši, ka lieta kļuvusi nopietna, un angļu, t'ranču un šveiciešu buržuju kungi, kuri domāja, ka viņu „demokrātiskās republikas^1* ir bruņas, kas aizsarga viņus, tie ieraudzījuši un sapratuši, ka lieta sākusi kļūt nopietna, un tagad viņi visi bruņojas. Ja jūs varētu palūkoties, kas noliek brīvajā Šveicē, kā tur bez izņēmuma katrs buržujs bruņojas, organizē balto gvardi, jo viņš zina, ka jautājums ir izvirzījies par to, vai viņš varēs saglabāt savas privile ģijas, kas viņam ļauj turēt miljonus algotā verdzībā. Tagad cīņa pieņēmusi pasaules vērienu, tāpēc tagad katrs, kas ar vārdiem „demokrātijā", „brīvība" uzstājas pret mums, nostājas mantīgo šķiru pusē, krāpj tautu, jo viņš nesaprot, ka .brīvība un demokrātijā līdz šim laikam bija brīvība un demokrātijā mantīgajiem un tikai druskas no galda nemantīgajiem.

Kas ir sapulču brīvība, kad darba ļaudis nospiež kapitālu verdzība un darbs kapitala labā? Tā ir krāpšana, un, lai iegūlu darba ļaudīm brīvību, vajag vispirms uzvarēt eks-pluataloru pretošanos, bet, ja es izturu veselas šķiras pretošanos, tad ir skaidrs, ka es nevaru solīt šai šķirai ne brīvību, ne vienlīdzību, ne vairākuma lēmumu.

IV

Tagad no brīvības es pāriešu uz vienlīdzību. Šeit jautājums ir vēl dziļāks. Šeit mēs skaram vēl nopietnāku un sāpīgāku jautājumu, kas rada lielas domstarpības.

Revolūcija savā gaitā gāž vienu ekspluatatoru šķiru pēc otras. Vispirms lā nogāza monarehiju un ar vienlīdzību saprata tikai to, lai būtu vēlēta vara, lai būtu republika. Ejot tālāk, tā nogāza muižniekus, un jās zināt, ka visa cīņa pret viduslaiku kārtību, pret feodālismu noritēja ar „vienlīdzības" lozungu. Visi ir vienlīdzīgi neatkarīgi no kārtas, visi ir vienlīdzīgi, tai skaitā miljonārs un ubags, — tā teica, tā domāja, tā paliesi ticēja tā perioda lielākie revolucionāri, kurš iegājis vēsiurē kā lielās t'ranču revolūcijas periods. Revolūcija notika pret muižniekiem ar vienlīdzības lozungu, un par vienlīdzību sauca to, ka miljonāram un strādniekam jābūt ar vienādām tiesībām. Revolūcija gāja tālāk. Tā saka, ka „vienlīdzība", — mēs to savā pro-gramā īpaši neesam teikuši, bet nevar taču bezgalīgi atkārtot, tas ir tikpat skaidrs kā tas, ko mēs esam teikuši par brīvību, — vienlīdzība ir krāpšana, ja tā runā pretī darba atbrīvošanai no kapitala jūga. To mēs sakām, un tā ir pilnīga taisnība. Mēs sakām, ka demokrātiskā republika ar šolaiku vienlīdzību ir meli, krāpšana, ka vienlīdzību tur neievēro un tās tur nevar būt, un tas, kas kavē izmantot šo vienlīdzību, ir īpašums uz ražošanas līdzekļiem, uz naudu, uz kapitālu. Var uzreiz atņemt īpašumu uz bagātām ēkām, var samērā ātri atņemt kapitālu un ražošanas līdzekļus, bet paņemiet īpašumu uz naudu.

Nauda taču ir sabiedriskās bagātības koncentrāts, sabiedriskā darba koncentrāts, nauda ir apliecība meslu saņemšanai no visiem darba ļaudīm, nauda ir vakardienas ekspluatācijas paliekas. Lūk, kas ir nauda. Vai to var kaut kā uzreiz iznīcināt? Nē. Jau pirms sociālistiskās revolūcijas sociālisti rakstīja, ka naudu uzreiz atcelt nevar, un mēs ar savu pieredzi varam to apstiprināt. Vajadzīgi ļoti daudzi techniski un, kas ir daudz grūtāk un daudz svarīgāk, organizatoriski iekarojumi, lai iznīcinātu naudu, bet līdz tam laikam jāpaliek pie vienlīdzības vārdos, konstitūcijā, un jāpaliek tādā stāvoklī, kad katram, kam ir nauda ir faktiskas tiesības uz ekspluatāciju. Arī mēs nevarējām atcelt naudu uzreiz. Mēs sakām: nauda pagaidām paliek un diezgan ilgi paliks pārejas laikā no vecās, kapitālistiskās sabiedrības uz jauno, sociālistisko sabiedrību. Vienlīdzība ir krāpšana, ja tā runā pretī darba atbrīvošanas interesēm no kapitala jūga.

Engelsam bija tūkstošreiz taisnība, kad viņš rakstīja: vienlīdzības jēdziens bez šķiru iznīcināšanas ir ļoti muļķīgs un aplams aizspriedums^5*. Vienlīdzības jēdziena dēļ buržuāziskie profesori mēģināja mūs pieķert pie tā, ka mēs vienu cilvēku gribot padarīt līdzīgu otram. Šajā absurdā, kuru viņi paši bija izdomājuši, viņi mēģināja apsūdzēt sociālistus. Ret aiz savas aprobežotības viņi nezināja, ka sociālisti— un tieši mūslaiku zinātniskā sociālismā dibina-tāji Markss un Engelss — ir sacījuši: vienlīdzība ir tukša l'raze, ja ar vienlīdzību nesaprot šķiru iznīcināšanu. Šķiras mēs gribam iznīcināt, šai ziņā mēs esam par vienlīdzību. Bet pretendēt uz to, ka mēs visus cilvēkus padarīsim līdzīgus citu citam, tā ir vistukšākā frāze un muļķīgs tāda inteliģenta izdomājums, kurš dažkārt apzinīgi ākstās, mētājas ar tukšiem vārdiem bez satura, — kaut arī viņš sauc sevi par rakstnieku, dažkārt par zinātnieku un vienalga par ko vēl.

Un, lūk, mēs sakām: mēs spraužam sev par mērķi vienlīdzību kā šķiru iznīcināšanu. Tad jāiznīcina arī šķiriska atšķirība starp strādniekiem un zemniekiem. Tieši tas arī ir mūsu mērķis. Sabiedrība, kurā palikusi šķiriska atšķirība starp strādnieku un zemnieku, nav ne komunistiska, ne sociālistiskā sabiedrība. Protams, iztulkojot vārdu socialisms zināmā nozīmē, to var nosaukt par sociālistisku, bet tā būs kazuistika, slrīds par vārdiem. Socialisms ir komunisma pirmā stadija, — bet strīdēties par vārdiem nav vērts. Skaidrs ir viens, ka tik ilgi, kamēr paliek šķiriska atšķirība starp strādnieku un zemnieku, mēs nevaram runāt par vienlīdzību, nepiesargolies, lai nenokļūtu kā ūdens uz buržuāzijas dzirnavām. Zemnieki ir patriarchalā laikmeta šķira, šķira, kuru audzinājuši verdzības gadu desmiti un simti, un visu šo gadu desmitu laikā zemnieks ir pastāvējis kā sīksaimnieks, sākumā pakļauts citām šķirām, vēlāk formāli brīvs un vienlīdzīgs, bet īpašnieks, kam pieder uztura priekšmeti.

Un, lūk, te mēs nonākam pie jautājuma, kurš visvairāk izraisa mūsu ienaidnieku pārmetumus, kurš visvairāk rada šaubas to cilvēku vidū, kuriem nav pieredzes un kuri neiedziļinās, un kurš visvairāk šķir mūs no tiem, kas grib skaitīties par demokrātiem, sociālistiem un kas apvainojas uz mums par to, ka mēs neuzskatām viņus ne par demokrātiem, ne par sociālistiem, bet saucam par kapitālistu piekritējiem, varbūt viņu tumsības dēļ, bet par kapitālistu piekritējiem.

Zemnieka stāvoklis pēc viņa dzīves veida, ražošanas ap stākļiem, pēc viņa dzīves apstākļiem, viņa saimniecības apstākļiem ir tāds, ka zemnieks ir pa pusei darba cilvēks, pa pusei spekulants.

Tas ir lakts. No šā fakta jūs neatbrīvosities, kamēr neiznīcināsit naudu, neiznīcināsit maiņu. Bet, lai to izdarītu, ir vajadzīgi stabilas proletariāta kundzības ilgi gadi, jo tikai proletariats spēj uzvarēt buržuāziju. Kad mums saka: ..Jūs esat vienlīdzības pārkāpēji, jūs esat pārkāpuši vienlīdzību ne likai ar ekspluatatoriem, — tam es varbūt vēl esmu gatavs piekrist, — paziņo kaut kāds socialists revolucionārs vai meņševiks, nesaprazdams to, ko viņš saka, — bet jūs esat pārkāpuši strādnieku vienlīdzību ar zemniekiem, esat pārkāpuši „darba demokrātijās" vienlīdzību, jūs esat noziedznieki!" Mēs atbildam: „Jā, mēs esam pārkāpuši strādnieku vienlīdzību ar zemniekiem un apgalvojam. ka jūs, kuri esat par šo vienlīdzību, ka jūs esat Kolčaka piekritēji". Nesen es lasīju „Pravdā" lielisku b.Her-nianova rakstu, kurā bija pilsoņa Sera lezes, kurš ir viens no „vissociālistiskākajiem" sociāldemokrātiem meņševi-kicin. Šīs lezes bija iesniegtas kādā mūsu kooperativā iestādē. Šīs tezes ir lādas, ka tās vajadzētu iegravēt plāksnē, uzkārt katrā pagasta izpildu komitejā un paraksti!: ..Tas ir kolčakietis".

Es ļoti labi zinu, ka šis pilsonis Šers un viņa domubiedri par to nosauks mani par apmelotāju un vēl sliktāk. Tomēr es uzaicinu cilvēkus, kuri ir mācījušies politiskās ekonomijas ābeci un politiskās pamatzināšanas, uzmanīgi noskaidrot, kam ir taisnība un kas ir vainīgs. Pilsonis Šers saka: Padomju varas pārtikas politika un ekonomiskā politika vispār nekur neder un vajag pāriet vispirms pakāpeniski, bet pēc tam plašāk uz brīvu tirdzniecību ar pārtikas produktiem un uz privātīpašuma nodrošināšanu.

Es saku, ka tā ir Kolčaka ekonomiskā programa, ekonomiskais pamats. Es apgalvoju, ka tam, kas lasījis Marksu. it sevišķi „Kapitala" pirmo nodaļu, kas lasījis kaut vai Kautska doto Marksa darbu popularizāciju „Kārļa Marksa ekonomiskā mācība", tam būs jānonāk pie lā, ka patiešām momentā, kad noliek proletariāta revolūcija pret buržuāziju, kad tiek gāzts muižnieku un kapitālistu īpašums, kad zeme, kuru izpostījis četrus gadus ilgais imperiālistiskais karš, cieš badu, brīvība tirgoties ar labību ir kapitālista brīvība, kapitala varas atjaunošanas brīvība. Tā ir Kolčaka ekonomiskā programa. jo Kolčaks nekarājas gaisā.

Diezgan muļķīgi ir nosodīt Koičaku tikai par to, ka viņš varmācīgi izturējies pret strādniekiem un pat pēris skolotājas par to, ka tās simpatizējušas boļševikiem. Tā ir vulgārā demokrātijās aizstāvēšana, tās ir muļķīgas pret Koičaku vērstas apsūdzības. Kolčaks rīkojas ar tādiem paņēmieniem, kādus viņš atrod. Bet ar ko viņš turas ekonomiski? Viņš turas ar tirdzniecības brīvību, viņš iet par to, viņu par to atbalsta visi kapitālisti. Bet jūs sakāt: „Es no Kolčaka aizgāju, es neesmu kolčakietis*1. Tas, protams, dara tev godu, bet tas vēl nepierāda, ka tev uz pleciem būtu galva, kas ir spējīga spriest. Tā mēs šiem cilvēkiem arī atbildam, nemaz nemēģinot laupīt godu eseriem un meņše-vikiem, kuri aizgāja no Kolčaka, kad redzēja, ka tas ir varmāka. Bet, ja tāds cilvēks zemē, kas cīnās ārkārtīgi niknā cīņā pret Koičaku, joprojām cīnās par „darba demokrātijās vienlīdzību", par brīvību tirgoties ar labību, tad tas arī ir kolčakietis, viņš tikai nesaprot jautājumu, neprot savilkt galus kopā.

Kolčaks turas ar to, ka, ieņēmis labības ziņā bagātu apvidu, — vai viņš saucas par Koičaku vai Deņikinu, mundieri ir dažādi, būtība viena, — viņš tur atļauj brīvi tirgoties ar labību un brīvi atjaunot kapitālismu. Tā ir bijis visās revolūcijās, tā būs arī pie mums, ja mēs no proletariāta diktatūras pāriesim uz šo „brīvību" un uz „vien-līdzību", kādu prasa demokrātu, eseru, kreiso meņševiku kungi uti., dažkārt pat anarchisti, — nosaukumu viņiem ir daudz. Ukrainā tagad katra banda izvēlas sev nosaukumu, viena brīvāku par otru, viena demokrātiskāku par otru, un katrā apriņķī ir pa bandai. •

Vienlīdzību starp strādniekiem un zemniekiem mums pasniedz „darba zemnieka interešu aizstāvji", lielāko tiesu tie ir eseri. Citi, kā pilsonis Šers, ir mācījušies marksismu un tomēr nesaprot, ka vienlīdzības starp strādnieku un zemnieku pāre jas laikā no kapitālisma uz sociālismu nevar būt un tie, kas to sola, jāatzīst par tādiem, kas attīsta Kolčaka programu, kaut viņi arī to nesaprastu. Es apgalvoju, ka katrs, kas padomās par zemes, it sevišķi par pilnīgi izpostītas zemes, konkrētiem apstākļiem, tas to sa pratīs.

Mūsu „sociālisti", kuri apgalvo, ka pie mums tagad esot

buržuāziskās revolūcijas periods, pastāvīgi apsūdz mūs par to, ka mums esot patērētāju komunisms. Daži piebilst — zaldatu komunisms — un iedomājas sevi par augstāk stāvošiem, iedomājas, ka viņi pacēlušies pāri šim „zemajam" komunisma veidam. Tie vienkārši ir cilvēki, kas spēlējas ar vaidiem. Viņi grāmatas ir redzējuši, grāmatas iekaluši, grāmatas atkārtojuši un no grāmatām gluži neko nav sapratuši. Ir lādi mācīti un pat ļoti mācīti cilvēki. Grāmatās viņi ir lasījuši, ka socialisms ir ražošanas augstākā attīstība. Kautskis pat tagad to vien dara kā to atkārto. Šinīs dienās es redzēju kādu vācu avīzi, kas nejauši bija nokļuvusi pie mums, un tajā es lasīju par Padomju pēdējo kongresu Vācijā. Referents bijis Kautskis, un savā referātā viņš uzsvēris, — ne viņš personīgi, bet viņa sieva, jo viņš bijis slims, viņa lasījusi tā referātu, — šajā referātā viņš uzsvēris, ka socialisms ir ražošanas augstākā attīstība un ka bez ražošanas ne kapitālisms, ne socialisms nevar turēties, bet Vācijas strādnieki to nesaprotot.

Nabaga Vācijas strādnieki! Viņi cīnās pret Seidemani un Noski, cīnās pret bendēm, cenšas gāzt benžu Šeidemaņa un Noskes varu, kuri joprojām uzskata sevi par sociāldemokrātiem, viņi domā, ka notiek pilsoņu karš. Nogalināts Libknechts, nogalināta Rozā Luksemburga. Visi Krievijas buržuji saka — tas bija iespiests Jekaterinodaras avīzē: — „Lūk, kā vajag ar mūsu boļševikiem!" Tā arī iespiests. Kas lielu saprot, tas ļoti labi zina, ka visai starptautiskai buržuāzijai ir šāds viedoklis. Vajag aizstāvēties. Šeidemanis un Noske ved pilsoņu karu pret proletariātu. Karš ir karš. Vācijas strādnieki domā, ka atrodas pilsoņu karā, bet visiem pārējiem jautājumiem ir pakļauta nozīme. Vispirms jāpaēdina strādnieks. Kautskis uzskata to par zaldatu jeb patērētāju komunismu. Jāattīsta ražošana!...

Ak pārgudrie kungi! Bet kā tad jūs varat attīstīt ražošanu zemē, kuru aplaupījuši un izpostījuši imperiālisti, kurā nav ogļu, nav izejvielu, nav darba rīku? „Ražošanas attīstība"! Bet mums nav nevienas Tautas Komisāru Padomos vai Aizsardzības Padomes sēdes, kurā mēs nedalītu pēdējos miljonus pudu ogļu vai naftas un, pārdzīvojot mokpilnu stāvokli, kad visi komisāri ņem sev pēdējos atlikumus un katram trūkst, un vajag izlemt: slēgt fabrikas

viskrievijas i ārpusskolās izglītības darbinieku kongress 321

te vai tur, te atstāt strādniekus bez darba vai tur, — mokpilns jautājums, bet tas jādara, jo ogļu nav. Ogles ir Doņe-cas baseinā, vācu iebrukums ogles iznīcinājis. Palūkojieties uz Beļģiju, Poliju, — tā ir tipiska parādība, visur notiek tas pats kā imperiālistiskā kara sekas. Tas nozīmē, ka bezdarbs un bads sagaidāms ilgus gadus, jo ir tādas raktuves, kuras, ja tās ir applūdinātas, daudzus gadus nevar atjaunot. Un te mums saka: „Socialisms ir ražīguma kāpināšana". Grāmatas jūs esat lasījuši, labie kungi, grāmatas jūs esat rakstījuši, no grāmatām jūs neko neesat sapratuši.

(A p 1 a u s i.)

Protams, no lādas kapitālistiskās sabiedrības viedokļa, kura miera laikā mierīgi pārietu uz sociālismu, mums nebūtu neatliekamāku uzdevumu par ražīguma kāpināšanu. Jāpasaka tikai mazs vārdiņš: ,,Ja“. Ja socialisms dzimtu tik mierīgi, kā kapitālistu kungi nevēlējās atļaut viņam dzimt. Kaut kā mazliet trūka. Ja pat nebūtu bijis karš, tad tomēr kapitālistu kungi būtu darījuši visu, lai nepieļautu šādu mierīgu attīstību. Lielās revolūcijas, pat ja tās sākušās mierīgi kā lielā franču revolūcija, beidzās ar nikniem kariem, kurus uzsāka kontrrevolucionarā buržuāzijā. Citādi nemaz nevar būt, ja uz šo jautājumu raugās no šķiru cīņas viedokļa, bet ne no tās sīkpilsoniskās fražai-nības viedokļa par brīvību, vienlīdzību, darba demokrātiju un vairākuma gribu, tās sīkpilsoniskās, stulbās fražainī-bas, ar kādu mūs pacienā meņševiki, eseri, visa šī „demokrātijā". Mierīgas attīstības uz sociālismu nevar būt. Bet tagadējā periodā, pēc imperiālistiskā kara, ir smieklīgi runāt, lai attīstība noritētu mierīgi, it sevišķi izpostītā zemē. Palūkojieties uz Franciju. Francija ir uzvarētāja, bet labības ražošana tur samazinājusies uz pusi. Anglijā, es esmu redzējis angļu buržuāziskajās avīzēs, saka: „Mēs tagad esam ubagi". Un izpostītā zemē pārmest komunistiem par ražošanas apstāšanos! Kas to saka, tas ir vai nu pilnīgs idiots, kaut arī viņš sauktu sevi par trīskārtīgu Bernes Internacionāles vadoni, vai arī strādnieku nodevējs.

Izpostītā zemē pirmais uzdevums ir glābt darba cilvēku. Visas cilvēces pirmais ražošanas spēks ir strādnieks, darba cilvēks. Ja viņš paliks dzīvs, mēs visu izglābsim un atjaunosim.

21 29. sēj.

Mēs izcietīsim daudzus trūkuma gadus, atgriešanās gadus atpakaļ, pie barbarisma. Mūs atsvieda atpakaļ, pie barbarisma, imperiālistiskais karš, un, ja mēs izglābsim darba cilvēku, izglābsim cilvēces galveno ražošanas spēku — strādnieku, mēs visu atgūsim, bet mēs iesim bojā, ja nepratīsim viņu izglābt, un tāpēc tas, kas šai momentā kliedz par patērētāju un zaldalu komunismu, skatoties uz citiem no augšas uz leju, iedomājoties, ka viņš pacēlies augstāk nekā šie boļševiki komunisti, tas, atkārtoju, absolūti neko nesaprot no politiskās ekonomijas un ķeras pie citātiem no grāmatām kā zinātnieks, kuram galvā ir it kā kaste ar citātiem, un viņš tos izvelk, bet, ja gadās jauna kombinācijā, kas grāmatā nav aprakstīta, viņš apjūk un paķer no kasies tieši ne to citātu, kuru vajag.

Tanī momenta, kad zeme ir izpostīta, mušu galvenais pamatuzdevums ir nosargāt strādnieka dzīvību, izglābt strādnieku, bet strādnieki iet bojā tāpēc, ka fabrikas apstājas, bet fabrikas apstājas tāpēc, ka nav kurināmā, un tāpēc, ka visa mūsu ražošana ir mākslīga, rūpniecība ir atrauta no izejvielu iegūšanas vietām. Tas tā ir visā pasaulē. Krievijas kokvilnas fabrikām izejvielas jāpieved no Ēģiptes, no Amerikas, vistuvākais no Turkestanas, bet pievediet nu, kad tur ir kontrrevolucionaras bandas un angļu karaspēks sagrābis Ašchabadu un Krasnovodsku, pievediet no Ēģiptes, no Amerikas, kad dzelzceļi nepārvadā, kad tie ir izpostīti, kad tie stāv, ogļu nav.

Vajag glābt strādnieku, kaut gan viņš nevar strādāt. Ja mēs izglābsim viņu uz šiem dažiem gadiem, mēs izglābsim savu zemi, sabiedrību un sociālismu. Ja neizglābsim, tad noslīdēsim atpakaļ, algotajā verdzībā. Tāds ir jautājums par sociālismu, kas dzimst nevis mierīga muļķīša fantāzijā, kurš sauc sevi par sociāldemokrātu, bet realajā īstenībā, niknā, ārkārtīgi nežēlīgā šķiru cīņā. Tas ir fakts. Viss jāupurē, lai glābtu strādnieka eksistenci. Un no šā viedokļa, kad nāk pie mums un saka: „Mēs esam par darba demokrātijās vienlīdzību, bet jūs, komunisti, jūs nedodat vienlīdzību pat strādniekiem un zemniekiem^1*, — mēs atbildam: strādnieks un zemnieks ir vienlīdzīgi kā darīta cilvēki, bet paēdušais labības spekulants nav vienlīdzīgs ar darba cil-

vēku, kas cieš badu. Tikai tāpēc mūsu Konstitūcijā ari ir rakstīts, ka strādnieks un zemnieks nav vienlīdzīgi.

Jūs sakāt, ka viņiem jābūt vienlīdzīgiem? Apsvērsim, aprēķināsim. Ņemiet (10 zemniekus, 10 strādniekus. 60 zemniekiem ir labības pārpalikumi. Viņi staigā noskranduši, bet viņiem ir labība. Ņemsim 10 strādniekus. Pēc imperiālistiskā kara viņi ir noskranduši, nomocīti, viņiem nav maizes, karināmā, izejvielu. Fabrikas stāv dīkā. Nu ko, vai pēc jūsu domām viņi ir vienlīdzīgi? 60 zemniekiem ir tiesības lemt, bet 10 strādniekiem jāpakļaujas? Dižais vienlīdzības, darba demokrātijās vienotības un vairākuma lēmuma princips!

Tā mums saka. Mēs atbildam: „Jūs esat āksti, jo jūs ar cēli sentimentāliem vārdiem apvārdojat un maskojat jautājumu par badu“.

Mēs jautājam jums: bada cietējiem strādniekiem izpostītā zemē, kur fabrikas stāv dīkā, vai viņiem ir tiesības pakļauties zemnieku vairākuma lēmumam, ja tie nedod labības pārpalikumus? Vai viņiem ir tiesības paņemt šos labības pārpalikumus kaut vai ar varu, ja citādi nevar? Atbildiet tieši! Te, kad jautājums ir par lietas īsto būtību, sāk izlocīties un izgrozīties.

Visās zemēs rūpniecība ir izpostīta un paliks izpostīta dažus gadus, jo nodedzināt fabrikas vai applūdināt raktuves ir viegla lieta, uzspridzināt vagonus, sabojāt lokomoti-ves ir viegla lieta, uz to katrs muļķis, kaut vai viņš sauktos par vācu vai franču oficieri, ir ļoti spējīgs, it sevišķi, ja viņam ir laba mašina spridzināšanai, šaušanai ult., bet atjaunot ir ļoti grūta lieta, tas prasa gadus.

Zemnieki ir īpaša šķira: kā darba cilvēki viņi ir kapitālistiskās ekspluatācijas ienaidnieki, bet tanī pašā laikā viņi ir īpašnieki. Zemniekā gadsimtiem ilgi ieaudzināts, ka labība ir viņa īpašums un ka viņš var to pārdot. Tā ir mana tiesību,, domā zemnieks, jo tas ir mans darbs, mani sviedri un asinis. Ātri pārveidot viņa psieholoģiju nevar, tas ir ilgstošs un grūts cīņas process. Kas iedomājas, ka pāreja uz sociālismu būs tāda, ka viens pārliecinās otru, bet otrs — trešo, tas ir bērns labākajā gadījumā vai politisks liekulis, bet no cilvēkiem, kuri runā no politiskās katedras, vairākums, protams, pieder pie pēdējās kategorijas.

Jautājums ir tāds, ka zemnieks ir pieradis pie brīvas tirdzniecības ar labību. Kad mēs nogāzām kapitālistiskos institūtus, izrādījās, ka ir vēl viens spēks, ar kuru turējās kapitālisms, — tas ir ieraduma spēks. Jo noteiktāk mēs nogāzām visus institūtus, kuri atbalstīja kapitālismu, jo skaidrāk izvirzījās otrs spēks, kas atbalstīja kapitālismu, — ieraduma spēks. Institūtus veiksmes gadījumā var satriekt uzreiz, paradumu nekad, nekādas veiksmes gadījumā uzreiz satriekt nevar. Kad mēs atdevām visu zemi zemniecībai, atbrīvojām to no muižnieku zemesīpašuma, kad nokratījām visu, kas to saistīja, tā joprojām uzskata par „brīvību" brīvu labības pārdošanu un par nebrīvību — saistību atdot pārcietām cenām labības pārpalikumus. Kas tā par lielu un kā tā „atdot", sašutumā saka zemnieks, it sevišķi, ja turklāt vēl aparats ir slikts, bet tas ir slikts tāpēc, ka visa buržuāziskā inteliģence ir Sucharevkas pusē. Ir saprotams, ka šim aparatam jābalslās uz cilvēkiem, kuri mācās un labākajā gadījumā, ja viņi ir godīgi un uzticīgi lielai, dažos gados iemācīsies, bet līdz tam laikam aparats būs slikts, un dažkārt piesmērējas visādi blēži, kuri sauc sevi par komunistiem. Šīs briesmas draud katrai valdošai partijai, katram ar uzvaru vainagotam proletariātam, jo uzreiz nevar ne salauzt buržuāzijas pretestību, ne noorganizēt pilnvērtīgu aparatu. Mēs ļoti labi zinām, ka Pārtikas komisariāta aparats vēl ir slikts. Nesen tika izdarīti zinātniski statistiski pētījumi, kā pārliek strādnieks ne-zemkopības guberņās. Izrādījās, ka pusi no visa produktu daudzuma viņš saņem no Pārtikas komisariāta, otru pusi no spekulantiem; par pirmo pusi viņš maksā vienu desmito daļu no visiem saviem izdevumiem pārtikai, par otru deviņas desmitdaļas.

Puse pārtikas, kuru sagādājis un piegādājis Pārtikas komisariāts, sagādāta, protams, slikti, taču tā sagādāta sociālistiski, bet ne kapitālistiski. Tā sagādāta, uzvarot spekulantu, bet nevis noslēdzot ar viņu darījumu, tā sagādāta, upurējot visas pārējās intereses pasaulē un tai skaitā formālās „vienlīdzības" intereses, ar kuru plātās mcņševiku, eseru kungi un Ko, bada cietēju strādnieku interesēm. Palieciet, kungi, ar savu „vienlīdzību", bet mēs paliksim ar bada cietējiem strādniekiem, kurus mēs izglābām no bada. Lai kā meņševiki pārmestu mums „vienlīdzības” pārkāpšanu, bet fakts ir tas, ka pārtikas sagādes uzdevumu mēs pa pusei esam atrisinājuši nedzirdētu, neticamu grūtību apstākļos. Un mēs sakām: ja 60 zemniekiem ir labības pārpalikumi, bet 10 strādnieki cieš badu, tad jārunā nevis par „vienlīdzību” vispār un nevis par „darba cilvēku vienlīdzību”, bet par 60 zemnieku neapstrīdamu pienākumu pakļauties 10 strādnieku lēmumam un dot viņiem, kaut vai aizdevuma veidā, labības pārpalikumus.

Visa politiskā ekonomija, ja kāds kaut ko no tās ir iemācījies, visa revolūcijas vēsture, visa politiskās attīstības vēsture visā XIX gadsimtā mums māca, ka zemnieks iet līdzi vai nu strādniekam, vai arī buržujam. Citādi viņš nevar iet. Tas, protams, dažam labam demokrātam droši vien izliksies apvainojoši, — dažs labs nodomās, ka es aiz marksistiskās naidīgās izturēšanās zemnieku apmeloju. Zemnieku ir vairākums, viņi ir darba cilvēki — un nevar iet savu ceļu! Kāpēc?

Ja jūs nezināt, kāpēc, es teiktu tādiem pilsoņiem, palasiet Marksa politiskās ekonomijas sākumus, viņa darbu iztirzājumu, ko dod Kautskis, padomājiet par jebkuras XVIII un XIX gadsimta lielās revolūcijas attīstību, par jebkuras XIX gadsimta zemes politisko vēsturi. Tā jums atbildēs, kāpēc. Kapitālistiskās sabiedrības ekonomika ir tāda, ka valdošais spēks var būt tikai kapitāls vai proletariats, kurš to gāž.

Citu spēku šās sabiedrības ekonomikā паи.

Zemnieks ir pa pusei darba cilvēks, pa pusei spekulants. Zemnieks ir darba cilvēks, tāpēc ka ar sviedriem un asinīm viņš iegūst sev savu maizi, viņu ekspluatē muižnieki, kapitālisti, tirgoņi. Zemnieks ir spekulants, tāpēc ka viņš pārdod labību, nepieciešamības priekšmetu, priekšmetu, kas, ja tā nav, ir vērts, lai par to atdotu visu mantu. Bads nav brālis; par maizi atdod gan tūkstoš rubļu, gan cik tik patīk, kaut vai visu mantu.

Zemnieks te nav vainīgs, bet viņa ekonomiskie apstākļi ir tādi, ka viņš dzīvo preču saimniecībā, ir dzīvojis desmitiem un simtiem gadu, pieradis apmainīt savu labību pret naudu. Ieradumu nepārlaisīsi, naudu uzreiz iznīcināt nevar. Lai to iznicinātu, jānoorganizē produktu sadalīšana simtiem miljoniem cilvēku, — tas ir ilgu gadu darbs. Un, lūk, kamēr paliek preču saimniecība, kamēr ir bada cietēji strādnieki līdzās paēdušiem zemniekiem, kuri slēpj labības pārpalikumus, tikmēr paliek zināms strādnieku un zemnieku interešu pretstats, un, kas no šī reālā prelslata, kuru radījusi dzīve, atkratās ar frāzēm par „brīvību", „vienlīdzību" un „darba demokrātiju", tas ir vistukšākais balamute labākajā gadījumā, bet sliktākajā gadījumā — liekulīgs kapitālisma aizstāvis. Ja kapitālisms uzvarēs revolūciju, tad uzvarēs, izmantojot zemnieku tumsību, tos uzpirkdams, kārdinādams ar atgriešanos pie brīvas tirdzniecības. Meņševiki un eseri faktiski stāv kapitālisma pusē pret sociālismu.

Kolčaka, Deņikina un visu krievu baltgvardu ekonomiskā programa ir brīva tirdzniecība. Viņi to saprot, un nav viņu vaina, ka pilsonis Sers to nesaprot. Dzīves ekonomiskie fakti tāpēc nemainās, ka zināma partija tos nesaprot. Buržuāzijas lozungs ir brīva tirdzniecība. Zemniekus cenšas piekrāpt, sakot: „Vai nebija labāk dzīvot pa vecam? Vai tad nebija labāk dzīvot, brīvi, nepiespiesti pārdodot zemkopja darbu? Kas var būt taisnīgāk?" Tā saka apzinīgie kolčakieši, un no kapitala interešu viedokļa viņiem ir taisnība. Lai atjaunotu kapilala varu Krievijā, vajag balstīties uz Iradicijām — uz zemnieka aizspriedumu pret viņa saprātu, uz veco pieradumu pie brīvās tirdzniecības —un vajag ar varu apspiest strādnieku pretestību. Citas izejas nav. No kapilala viedokļa kolčakiešiem ir taisnība, savā ekonomiskajā un politiskajā programā viņi prot dabūt visus galus kopā, saprot, kur ir sākums un kur beigas, saprot sakarību starp zemnieku brīvo tirdzniecību un strādnieku varmācīgu apšaušanu. Sakarība ir, kaut gan pilsonis Šers to nesaprot. Brīva tirdzniecība ar labību ir kolčakiešu ekonomiskā programa, desmitiem tūkstošu strādnieku apšaušana (kā Somijā) ir nepieciešams līdzeklis šās programas realizēšanai, jo strādnieks par velti neatdos tos iekarojumus, kurus viņš ieguvis. Sakarība ir nesaraujama, bet cilvēki, kuri gluži neko nesaprot no ekonomiskās zinātnes un politikas, cilvēki, kuri aiz savas sīkpilsonis-kās iebicdēlības ir aizmirsuši sociālismā pamatus, proti, meņševiki un „socialrevolucionari", šie cilvēki mēģina piespiest mūs aizmirst šo sakarību ar frāzēm par „vienlīdzību", par „brīvību", ar vaimanām, ka mēs pārkāpjot vienlīdzības principu „darba demokrātijās" iekšienē, ka mūsu Konstitūcija esot „netaisna".

Dažu zemnieku balss nozīmē tikpat daudz, cik viena strādnieka balss. Tas ir netaisnīgi?

Nē, tas ir taisnīgi tam laikmetam, kad vajag gāzt kapitālu. Es zinu, no kurienes jūs ņemat savu taisnīguma izpratni. Tā jums ir no vakardienas kapitālistiskā laikmeta. Preču īpašnieks, viņa vienlīdzība, viņa brīvība — lūk, jūsu taisnīguma izpratne. Tās ir sīkburžuazisku aizspriedumu sīkburžuaziskas atliekas — lūk, kas ir jūsu taisnīgums, jūsu vienlīdzība, jūsu darba demokrātijā. Bet mums taisnīgums ir pakļauts kapilala gāšanas interesēm. Nogāzt kapitālu citādi kā vien ar proletariāta apvienotiem pūliņiem nevar.

Vai var uzreiz un stingri apvienot desmitiem miljonus zemnieku pret kapitālu, pret brīvo tirdzniecību? Ekonomisko apstākļu dēļ jūs nevarat to izdarīt, kaut arī zemnieki būtu pilnīgi brīvi un daudz kulturālāki. To nevar izdarīt, jo šim nolūkam ir vajadzīgi citi ekonomiskie apstākļi, šim nolūkam ir vajadzīgi ilgi sagatavošanas gadi. Bet kas to veiks, šo sagatavošanu? Vai nu proletariats, vai arī buržuāzijā.

Zemnieku viņa ekonomiskais stāvoklis buržuāziskajā sabiedrībā neizbēgami nostāda tā, ka viņš vai nu seko strādniekam, vai arī buržuāzijai. Vidusceļa nav. Viņš var svārstīties, sapīties, fantazēt, var nosodīt, lamāt, viņš var nolādēt proletariāta „šauros" pārstāvjus, buržuāzijas „šauros" pārstāvjus. Viņi, sak, esot mazākums. Viņus var nolādēt, var teikt skaļas frāzes par vairākumu, par jūsu darba demokrātijās plašo, vispārīgo raksturu, par tīro demokrātiju. Vārdus var savirknēt, cik vien patīk. Tie būs vārdi, kas aizsedz to faktu: ja zemnieks neseko strādniekam, lad viņš seko buržuāzijai. Vidusceļa nav un nevar būt. Un tie cilvēki, kuri šajā ļoti grūtajā vēstures pārejā, kad strādnieki cieš badu un viņu rūpniecība slāv dīkā, nepalīdz strādniekiem ņemt labību par taisnīgāku, ne par „brīvu" cenu, ne par kapitālistisku, ne par veikalniecisku cenu, — šie cilvēki realizē kolčakiešu prograinu, lai kā viņi to noliegtu personīgi paši sev un lai cik patiesi viņi būtu pārliecināti par to, ka viņi godīgi izpilda savu programu.

Es pakavēšos tagad pie pēdējā manis izraudzītā jautājuma, pie jautājuma par revolūcijas sakāvi un uzvaru. Kautskis, kuru es jums nosaucu kā galveno vecā, satrunējušā sociālismā pārstāvi, nav sapratis proletariātu diktatūras uzdevumus. Viņš pārmeta mums, ka vairākuma lēmums būtu lēmums, kas varētu nodrošināt mierīgu atrisinājumu. Izlemšana ar diktatūras palīdzību ir izlemšana militārā ce|ā. Tātad, ja jūs neuzvarēsit militārā ceļā, jūs tiksit uzvarēti un iznīcināti, jo pilsoņu karš neņem gūstā, tas iznīcina. Tā mūs „biedēja" izbiedētais Kautskis.

Pilnīgi pareizi. Tas ir fakts. Šā novērojuma pareizību mēs apstiprinām. Te nav ko teikt. Pilsoņu karš ir nopietnāks un nežēlīgāks nekā jebkurš cits karš. Tā tas vēsturē vienmēr bijis, sākot ar senās Romas pilsoņu kariem, jo starptautiskie kari vienmēr beigušies ar izlīgumiem starp mantīgajām šķirām un tikai pilsoņu karā apspiestā šķira pieliek visus spēkus, lai pilnīgi iznīcinātu apspiedēju šķiru, lai iznīcinātu šās šķiras pastāvēšanas ekonomiskos apstākļus.

Es jautāju jums: ko tad ir vērti „revolucionāri", kuri biedē iesākušos revolūciju ar to, ka tā varētu ciest sakāvi? Nav bijis, nav, nebūs un nevar būt tādu revolūciju, kuras neriskētu ar sakāvi. Par revolūciju sauc drosmīgu šķiru cīņu, kura nonākusi līdz vislielākam niknumam. Šķiru cīņa ir neizbēgama. Vai nu jāatsakās no revolūcijas vispār, vai ari jāatzīst, ka cīņa pret mantīgajām Šķirām būs visniknākā no visām revolūcijām. Par to starp kaut cik apzinīgiem sociālistiem nebija atšķirības uzskatos. Kad man nācās iztirzāt visus šo Kautska rakstījumu apslēptos rene-gatiskos pamatus, es pirms gada rakstīju: pat ja, — tas bija pagājušā gada septembrī, — pat ja rīt imperiālisti gāztu boļševiku varu, mēs nevienu sekundi nenožēlotu, ka mēs bijām to saņēmuši. Un neviens no apzinīgajiem strādniekiem, kuri pārstāv darba ļaužu masu intereses, to nenožēlos, nešaubīsies, ka mūsu revolūcija tomēr ir uzvarējusi. Jo

viskrievijas i ārpusskolās izglītības darbinieku kongress 329

revolūcija uzvar, ja tā virza uz priekšu avangarda šķiru, kura dod nopietnus triecienus ekspluatācijai. Ar šādu nosacījumu revolūcijas uzvar pat tad, kad tās cieš sakāvi. Var izlikties, ka tā ir vārdu spēle, bet, lai parādītu, ka tas ir fakts, ņemsim konkrētu piemēru no vēstures.

Ņemiet lielo franču revolūciju. Ne velti tā saucas par lielo. Savai šķirai, kurai tā strādāja, buržuāzijai, tā izdarīja tik daudz, ka viss XIX gadsimts, tas gadsimts, kas deva civilizāciju un kulturu visai cilvēcei, pagāja zem franču revolūcijas zīmes. Tas visās pasaules malās to vien darīja kā pauda, realizēja pa daļām, pabeidza to, ko bija radījuši buržuāzijas lielie franču revolucionāri, kuri kalpoja buržuāzijas interesēm, kaut arī viņi to neapzinājās, aizsedzos lies ar vārdiem par brīvību, vienlīdzību un brālību.

Mūsu revolūcija mūsu šķirai, kurai mēs kalpojam, proletariātam, pusotros gados izdarījusi jau nesalīdzināmi vairāk par to, ko izdarīja lielie franču revolucionāri.

Viņi noturējās savā zemē divus gadus un gāja bojā no Eiropas apvienotās reakcijas triecieniem, gāja bojā no visas pasaules apvienoto karapulku triecieniem, kuri salauza franču revolucionārus, atjaunoja leģitimo, likumīgo mon-archu Francijā, toreizējo Romanovu, atjaunoja muižnieku varu un uz ilgiem gadu desmitiem nožņaudza ikkatru revolucionāro kustību Francijā. Un tomēr lielā franču revolūcija uzvarēja.

Katrs, kas apzinīgi izturas pret vēsturi, teiks, ka franču revolūcija, kaut arī to sakāva, tomēr uzvarēja, jo tā visai pasaulei deva tādus buržuāziskās demokrātijās, buržuāziskās brīvības pamatus, kurus nevarēja vairs likvidēt.

Mūsu revolūcija pusotros gados devusi proletariātam, tai šķirai, kurai mēs kalpojam, tam mērķim, kuram mēs strādājam, kapilala kundzības gāšanai, devusi neizmērojami vairāk nekā franču revolūcija savai šķirai. Un tāpēc mēs sakām, — ja pat, ņemot hipotētiski iespējamo, sliktāko no iespējamiem gadījumiem, ja rīt kaut kāds laimīgs Kolčaks apsistu bez izņēmuma visus boļševikus, revolūcija paliktu neuzvarama. Un pierādījumu mūsu vārdiem mēs atrodam tanī apstāklī, ka jaunā valsts organizācija, kuru izvirzījusi šī revolūcija, morāliski jau ir uzvarējusi visas pasaules strādnieku šķirā, jau tagad bauda tās atbalstu. Kad cīņā

gāja bojā lielie franco buržuāziskie revolucionāri, viņi gāja bojā vientuļi, viņiem nebija atbalsta cilās zemēs. Pret viņiem devās karagājienā visas Eiropas valstis un vairāk par visiem attīstītā Anglija. Mūsu revolūcija tagad, tikai pēc pusotriem gadiem boļševistiskās varas kundzības, panākusi to, ka jaunā valsts organizācija, kuru tā ir radījusi, padomju organizācija, kļuvusi saprotama, pazīstama, populārā visas pasaules strādniekiem, kļuvusi viņiem par savu organizāciju.

Es centos jums pierādīt, ka proletariāta diktatūra ir neizbēgama, nepieciešama un noteikti obligātā, lai izietu no kapitālisma. Diktatūra nozīmē ne tikai vardarbību, lai gan tā nav iespējama bez vardarbības, tā nozīmē arī darba organizāciju, kas augstāka nekā iepriekšējā organizācija. Lūk, kāpēc savā īsajā apsveikumā kongresa sākumā es uzsvēru šo elementāro, ļoti vienkāršo organizācijas pamatuzdevumu un, lūk, kāpēc es tik nesaudzīgi naidīgi izturos pret visādiem inteliģentu izdomājumiem, pret visādām „proletāriskām kulturāin“. Šiem izdomājumiem es nostādu pretī organizācijas ābeci. Sadaliet labību un ogles tā, lai būtu rūpīga izturēšanās pret katru pudu ogļu, pret katru pudu labības, — lūk, proletāriskās disciplines uzdevums. Ne tāda disciplina, kas turētos ar rungas palīdzību, kā ar rungas palīdzību turējās disciplina dzimtkungu laikā, vai ar bada palīdzību kā kapitālistu laikā, bet biedriska disciplina, strādnieku savienību disciplina. Atrisiniet šo elementāro, vienkāršo organizācijas uzdevumu, un mēs uzvarēsim. Jo tad pilnīgi kopā ar mums ies zemnieks, kurš svārstās starp strādnieku un kapitālistu, kurš nezina, vai viņam iet pie cilvēkiem, kuriem viņš vēl netic, bet nevar noliegt, ka tie realizē taisnīgāku darba kārtību, kurai pastāvot nebūs ekspluatācijas, kurai pastāvot ,,brīva“ tirdzniecība ar labību būs valsts noziegums, vai sekot tiem vai arī tiem, kuri pa vecam sola brīvu tirdzniecību ar labību, kas it kā nozīmējot darba brīvību. Ja zemnieks redzēs, ka proletariats savu valsts varu ceļ tā, ka prot nodibināt kārtību, — bet zemnieks to prasa, to grib, un te viņam ir taisnība, kaut gan daudz kas neskaidrs, daudz kas reakcionārs un daudz aizspriedumu saistīts ar šo zemnieka tiekšanos pēc kārtības,— tad zemnieks beigu beigās, pēc daudzām svārstībām.

sekos strādniekam. Zemnieks nevar vienkārši, viegli, uzreiz iziet no vecās sabiedrības uz jauno. Viņš zina, ka vecā sabiedrība deva viņam „kārtību", izputinot darba ļaudis, pārvēršot tos par vergiem. Viņš nezina, vai proletariats var dot viņam kārtību. Vairāk no viņa, nomākta, tumša, izkliedēta, arī prasīt nevar. Viņš neticēs nekādiem vārdiem, nekādām programām. Un labi darīs, ka neticēs vārdiem, jo citādi nebūtu izejas no krāpšanām. Viņš ticēs tikai darbam, praktiskai pieredzei. Pierādiet viņam, ka jūs, apvienotais proletariats, proletāriskā valsts vara, proletariāta diktatūra, protat sadalīt labību un ogles tā, lai izglābtu katru pudu labības un katru pudu ogļu, protat panākt to, lai katra puda labības un katra puda ogļu pārpalikums nenonāktu spekulativā pārdošanā, nekalpotu Sucha-revkas varoņiem, bet kalpotu taisnīgai sadalīšanai, bada cietēju strādnieku apgādei, viņu atbalstīšanai pat tādos momentos kā bezdarba laikā, kad apstājas rūpnīcas, fabrikas. Pierādiet to. Lūk, proletāriskās kultūras, proletāriskās organizācijas pamatuzdevums. Vardarbību var lietot, ja nav ekonomisku pamatu, bet tad vēsture nolemj to bojā ejai. Bet var lietot vardarbību, balstoties uz avangarda šķiru, uz sociālistiskās iekārtas, kārtības un organizācijas augstākiem principiem. Arī tad tā var uz laiku ciest neveiksmi, bet tā ir neuzvarama.

Ja proletāriskā organizācija zemniekam parādīs, ka kārtība ir pareiza, darba un maizes sadalīšana ir pareiza, gādība par katru pudu labības un ogļu ir realizēta, ka mēs kā strādnieki ar savu biedrisko, savienības disciplinu varam to realizēt, ka, lietojot vardarbību, mēs cīnāmies, tikai aizstāvot darba intereses, ņemot labību no spekulanta, bet ne no darba cilvēka, un ka mēs esam gatavi vienoties ar vidējo zemnieku, ar darba zemnieku, ka mēs esam gatavi dot viņam visu, ko mēs pašlaik varam dot, — ja zemnieks to redzēs, tad viņa savienība ar strādnieku šķiru, viņa savienība ar proletariātu būs nesatricināma, — uz to mēs arī ejam.

Es tomēr esmu drusku novirzījies, no sava temata, un man jāatgriežas pie tā. Tagad visās zemēs vārds „boļševiks * un vārds „Sovet" vairs nav dīvains izteiciens, kāds tas bija nesen, līdzīgi vārdam „bokseris", kuru mēs atkārtojām, b< I nesapratām. Vārdu „boļševiks^1* un vārdu ,,Sovet“ tagad atkārto visās pasaules valodās. Apzinīgie strādnieki redz, kā visu zemju buržuāzijā katru dienu miljonos savu avīžu eksemplāru apmelo Padomju varu, — viņi mācās no šīm lamām. Es nesen lasīju dažas amerikāņu avīzes. Es redzēju kāda amerikāņu garīdznieka runu, kurš teicis, ka boļševiki esot netikumīgi cilvēki, ka viņi ievedot sieviešu nacionalizāciju, ka viņi esot razbainieki, laupītāji. Un es redzēju amerikāņu sociālistu atbildi: viņi par 5 centiem izplata Krievijas Padomju republikas, šīs „diktatūras", kura nedod „darba demokrātijās vienlīdzību", Konstitūciju. Viņi atbild, citēdami vienu paragrafu no šo „uzurpatoru”, „laupītāju", „varmāku" Konstitūcijas, kuri pārkāpj darba demokrātijās vienotību. Starp citu, kad apsveica Breškovsku, lielākā Ņujorkas kapitālistiskā avīze Breškovskas atbraukšanas dienā iespieda aršinu lieliem burtiem: „Esiet sveicināta, vecmāmiņ!" Amerikāņu sociālisti to pārdrukāja un teica: „Viņa ir par politisko demokrātiju, — vai jums, amerikāņu strādnieki, ir jābrīnās, ka kapitālisti viņu slavē?" Viņa ir par politisko demokrātiju. Kāpēc tiem viņa jāslavē? Tāpēc, ka viņa ir pret Padomju konstitūciju. „Bet, lūk, jums, — saka amerikāņu sociālisti, — viens paragrafs no šo laupītāju Konstitūcijas". Viņi vienmēr citē vienu un to pašu paragrafu, kurā teikts: nevar vēlēt un nav tiesības tikt ievēlētam tam, kas ekspluatē cila darbu. So mūsu Konstitūcijas paragrafu zina visā pasaulē. Padomju vara tieši tāpēc, ka tā atklāti pasacīja, ka proletariāta diktatūrai pakļaujas viss, ka tā ir jauns valsts organizācijas tips, tieši ar to tā iekaroja sev visas pasaules strādnieku simpātijās. Šī jaunā valsts organizāciju dzimst ar vislielākām grūtībām, jo uzvarēt savu dezorganizatorisko, sīkburžua-zisko izlaidību ir visgrūtāk, tas ir miljonreiz grūtāk nekā apspiest varmāku muižnieku vai varmāku kapitālistu, bet tas ir arī miljonreiz auglīgāk jaunas, no ekspluatācijas brīvas organizācijas radīšanai. Kad proletāriskā organizāciju šo uzdevumu atrisinās, tad socialisms galīgi uzvarēs. Tam jāveltī visa sava gan ārpusskolas, gan skolas izglītības darbība. Neraugoties uz neparasti grūtajiem apstākļiem, uz to, ka sociālistiskais apvērsums pirmoreiz pasaulē notiek zemē ar tik zemu kultūras līmeni, neraugoties uz to,

Padomju vara jau ir panākusi citu zemju strādnieku atzinību. Vārds „proletariātu diktatūra*1 ir latiņu vārds, un ikkatrs darba cilvēks, kurš to dzirdēja, nesaprata, kas tas ir, nesaprata, kā tas realizējas dzīvē. Tagad šis vārds no latiņu valodas pārtulkots šolaiku tautu valodās, tagad mēs esam parādījuši, ka proletariāta diktatūra ir Padomju vara, tā vara, kad strādnieki paši organizējas un saka: „Mūsu organizācija ir augstāka par visu; nevienam nestrādājošam, nevienam ekspluatatoram nav tiesības piedalīties šinī organizācijā. Visai šai organizācijai ir viens mērķis — gāzt kapitālismu. Ne ar kādiem liekulīgiem lozungiem, ne ar kādiem fetišiem, tādiem kā „brīvība^1*, „vienlīdzība", mūs nepiekrāps. Mēs neatzīstam ne brīvību, ne vienlīdzību, ne darba demokrātiju, ja tās runā pretī darba atbrīvošanas interesēm no kapitala jūga". To mēs esam ierakstījuši Padomju konstitūcijā un ieguvuši tai jau visas pasaules strādnieku simpātijās. Viņi zina, — lai cik grūti dzimtu jaunā kārtība, lai cik grūti pārbaudījumi un pat sakāves piemeklētu atsevišķas Padomju republikas, nekāds spēks pasaulē cilvēci atpakaļ neatgriezīs. (Skaļi aplausi.)

PRIEKŠVĀRDS RUNAS „PAR TAUTAS KRĀPŠANU AR BRĪVĪBAS UN VIENLĪDZĪBAS LOZUNGIEM^4* IZDEVUMAM

Jautājums, kuru es iztirzāju savā runā 19. maijā ārpusskolas izglītības darbinieku kongresā, proti, jautājums par vienlīdzību vispār un par strādnieka un zemnieka vienlīdzību it sevišķi, ir, bez šaubām, viens no mūslaiku visasākajiem un „sāpīgākajiem" jautājumiem, kas skar sīkburžuja, sīksaimnieķeļa, sīkā preču īpašnieka, katra mietpilsoņa un deviņu desmitdaļu inteliģences (tai skaitā meņševiku un eseru inteliģences) visdziļāk iesakņojušos aizspriedumus.

Strādnieka un zemnieka vienlīdzības noliegšana! Padomājiet tikai, kāda šausmīga liela! Protams, to pacentīsies izmantot visi kapitālistu draugi, visi viņu līdzskrējēji, bet vispirms meņševiki un eseri, lai „pakaitinātu" zemnieku, „uzkurinātu" viņu, sakūdītu pret strādniekiem, pret komunistiem. Tādi mēģinājumi ir neizbēgami, bet, tā. kā tie ir pamatoti uz meliem, tad to kauna pilna izgāšanās ir nodrošināta.

Zemnieki ir saprātīgi, lietišķi cilvēki, praktiskās dzīves cilvēki. Viņiem lieta jāizskaidro praktiski, ar vienkāršiem dzīves piemēriem. Vai ir taisnīgi, ka zemnieks, kuram ir labības pārpalikums, slēpj šo pārpalikumu, gaidot cenas celšanos līdz spekulatīvam, ārkārtīgam augstumam un nerēķinoties ar bada cietējiem strādniekiem? Vai ir taisnīgi, ka valsts vara, kuru tur savās rokās strādnieki, ņem visus labības pārpalikumus ne par spekulativu, ne par veikalniecisku, ne par laupīšanas cenu, bet par valsts noteiktu, cietu cenu?

Jautājums ir tieši tāds. Te ir visa būtība. No šīs lietas būtības grib „alpļāpāties" ar visādām frāzēm par „vienlīdzību" un par „darba demokrātijās vienotību" visādi krāpnieki, kuri līdzīgi meņševikiem un eseriem strādā kapitālistu labā, kapitālistu neierobežotas varas atgriešanās labā.

Zemniekam jāizvēlas:

par brīvu tirdzniecību ar labību, — tas nozīmē, par spekulāciju ar labību, tas nozīmē, par brīvību iedzīvoties bagātajiem, par brīvību izputēt un ciest badu trūcīgajiem, tas nozīmē, par muižnieku un kapitālistu neierobežotās varas atgriešanos, par zemnieku un strādnieku savienības likvidēšanu;

vai par labības pārpalikumu nodošanu par cietu cenu valstij, t. i., apvienotai strādnieku varai, — tas nozīmē, par zemnieku savienību ar strādniekiem, lai pilnīgi iznīcinātu buržuāziju, lai novērstu katru iespēju atjaunot tās varu.

Tāda ir izvēle.

Bagātie zemnieki, kulaki, izvēlēsies pirmo, gribēs izmēģināt laimi savienībā ar kapitālistiem un muižniekiem pret strādniekiem, pret trūcīgajiem zemniekiem, taču tādu zemnieku Krievijā būs mazākums. Bet zemnieku vairākums būs par savienību ar strādniekiem pret kapitālistu varas atjaunošanu, pret „brīvību iedzīvoties bagātniekam", pret „brīvību ciest badu trūcīgajam", pret to, ka šo nolādēto kapitālistisko „brīvību" (bada nāves brīvību) viltus ceļā masko ar krāšņiem vārdiem par „vienlīdzību" (par paēdušā, kam ir labības pārpalikumi, vienlīdzību ar bada cietēju).

Mūsu uzdevums ir cīnīties pret viltīgo kapitālistisko krāpšanu, ko izdara meņševiki un eseri ar skanīgiem un krāšņiem vārdiņiem par „brīvību" un „vienlīdzību".

Zemnieki! Noraujiet maskas tiem vilkiem avju ādās, kuri dzied salkanas dziesmas par „brīvību", „vienlīdzību", „darba demokrātijās vienotību", bet īstenībā ar to aizstāv muižnieku „brīvību" apspiest zemniekus, bagātnieka kapitālista „vienlīdzību" ar strādnieku vai pusizbadējušos zemnieku, paēduša cilvēka, kurš slēpj labības pārpalikumus, „vienlīdzību" ar strādnieku, kuru moka bads un bezdarbs, tāpēc ka karš ir izpostījis zemi. Tādi vilki avju ādās ir darba ļaužu ļaunākie ienaidnieki, īstenībā viņi ir

kapitālistu draugi, kaut arī sauktos par meņševikiem. «seriem vai bezpartejiskajiem.

„Strādnieks un zemnieks ir vienlīdzīgi kā darba cilvēki, bet paēdušais labības spekulants nav vienlīdzīgs ar darba cilvēku, kas cieš badu“. „Mēs cīnāmies, tikai aizstāvot darba intereses, ņemot labību no spekulanta, bet ne no darba cilvēka". „Mēs esam gatavi vienoties ar vidējo zemnieku, ar darba zemnieku" — lūk, ko es paziņoju savā runā, lūk, kas ir lietas būtība, lūk, kāda ir īstā patiesība, kuru sarežģī ar skanīgām frāzēm par „vienlīdzību". Un lielum lielais zemnieku vairākums zina, ka tā ir patiesība, ka strādnieku valsts cīnās pret spekulantiem un pret bagātniekiem, visādi palīdzot darba ļaudīm un trūcīgajiem, — kamēr tiklab muižnieku valsts (cara laikā), kā arī kapitālistiska valsts (pastāvot visbrīvākai un demokrātiskākai republikai) vienmēr un visur, visās zemēs, palīdz bagātniekiem aplaupīt darba cilvēkus, palīdz spekulantiem un bagātniekiem iedzīvoties uz trūcīga rēķina, kuri izput.

So patiesību zina katrs zemnieks. Un tāpēc zemnieku vairākums, jo viņi būs apzinīgāki, —jo ātrāk un stingrāk izvēlēsies: par savienību ar strādniekiem, par vienošanos ar strādnieku valdību, pret muižnieku vai kapitālistu valsti; par Padomju varu pret „Satversmes sapulci" vai „demokrātisku republiku"; par vienošanos ar boļševikiem komunistiem, pret kapitālistu, meņševiku un eseru atbalstīšanu 1

* *

*

Bet „izglītotiem" kungiem, demokrātiem, sociālistiem, sociāldemokrātiem, sociālistiem revolucionāriem u. tml., mēs teiksim: vārdos jūs visi atzīstat „šķiru cīņu", darbos jūs aizmirstat to tieši tad, kad tā sevišķi saasinās. Bet aizmirst to nozīmē pāriet kapitala pusē, buržuāzijas pusē, pret darba ļaudīm.

Kas atzīst šķiru cīņu, tam jāatzīst, ka buržuāziskā republikā, kaut arī visbrīvākā un visdemokrātiskākā, „brīvība" un „vienlīdzība" nevarēja būt un nekad nebija nekas cits kā preču īpašnieku vienlīdzības un brīvības, kapitala vienlīdzības un brīvības izpausme. Markss tūkstošām Teižu, visos savos darbos un it sevišķi savā „Kapitala" (kuru jūs visi vārdos atzīstat) to ir izskaidrojis, ir zobojies par abstraktu „brīvības un vienlīdzības" izpratni, par vulgārajiem Bentamiem, kuri to neredz, ir atsedzis šo abstrakciju materiālos pamatus.

„Brīvība un vienlīdzība" buržuāziskajā iekārtā (t. i., kamēr pastāv privātīpašums uz zemi un uz ražošanas līdzekļiem) un buržuāziskajā demokrātijā paliek tikai formālā, īstenībā nozīmējot strādnieku (formāli brīvu, formāli tiesībās vienlīdzīgu) algotu verdzību un kapitala neierobežotu varu, kapitala jūgu pār darbu. Tā ir sociālismā ābece, „izglītotie" kungi, — un jūs šo ābeci esat aizmirsuši.

No šīs ābeces izriet, ka proletāriskās revolūcijas laikā, kad šķiru cīņa saasinājusies līdz pilsoņu karam, tikai muļķīši un nodevēji var atkratīties ar frāzēm par „brīvību", „vienlīdzību", „darba demokrātijās vienotību". Īstenībā visu izšķir proletariāta un buržuāzijas cīņas iznākums, bet starpšķiras, vidusšķiras (tai skaitā visa sīkburžuazija un tātad arī visa „zemniecība") neizbēgami svārstās starp vienu un otru nometni.

Runa ir par šo starpslāņu pievienošanos vienam no galvenajiem spēkiem, proletariātam vai buržuāzijai. Nekā cila nevar būt: kas to nav sapratis, lasot Marksa „Kapitālu", tas neko nav sapratis no Marksa, neko nav sapratis no' sociālismā, tas īstenībā ir filistrs un sīkpilsonis, kas akli velkas astē buržuāzijai. Bet, kas to ir sapratis, tas neļaus piekrāpt sevi ar frāzēm par „brīvību" un „vienlīdzību", tas domās un runās par lietu, tas ir, par konkrētajiem apstākļiem, kādos zemnieki un strādnieki tuvinās, noslēdz savienību pret kapitālistiem, vienošanos pret ekspluatato-riem, bagātniekiem un spekulantiem.

Proletariāta diktatūra nav šķiru cīņas izbeigšana, bet ir tās turpinājums jaunās formās. Proletariātu diktatūra ir uzvarējušā un politisko varu savās rokās saņēmušā proletariātu šķiras ciņa pret uzvarēto, bet neiznīcināto, neizzu dušo buržuāziju, kas nav beigusi pretoties, cīņa pret savu pretestību pastiprinājušo buržuāziju. Proletariāta diktatūra ir īpaša šķiriskas savienības forma starp darba ļaužu avangardu, proletariātu, un daudzajiem neprolelariska jiem darba ļaužu slāņiem (sīkburžuaziju, sīkajiem uzņēmējiem,

22 29. sēj.

zemniecību, inteliģenci utt.) vai viņu vairākumu, savienība pret kapitālu, savienība, kuras mērķis ir pilnīgi gāzt kapitālu, pilnīgi apspiest buržuāzijas pretošanos un tās restaurācijas mēģinājumus, savienība, kuras mērķis ir galīgi izveidot un nostiprināt sociālismu. Tā. ir īpaša veida savienība, kas rodas īpašos apstākļos, proti, trakojošā pilsoņu kara apstākļos, tā ir stingru sociālismā piekritēju savienība ar tā svārstīgajiem sabiedrotajiem, dažreiz ar „neitrala-jiem“ lad no vienošanās par cīņu savienība kļūst vienošanās par neitralitāti), savienība starp ekonomiski, politiski, sociāli un garīgi nevienādām šķirām. Atkratīties no šās savienības konkrēto formu, noteikumu, uzdevumu pētīšanas ar vispārējām frāzēm par „brīvību", „vienlīdzību", „darba demokrātijās vienotību", t. i., ar fragmentiem no preču saimniecības laikmeta idejiskās bagažas, var tikai satrunējušās „Bernes" jeb dzeltenās Internacionāles satrunējušie varoņi, tādi kā Kautskis, Martovs un Ko.

N. Ļeņins

1919. gada 23. jūnijā

Iespiests 1919. g. brošūrā: .V. Ļeņins,

,,Divas runas Viskrievijas I ārpusskolas i:gUtiba$ darbinieku kongresā'1,

Maskavā Iespiests pēc brošūras teksta

TELEGRAMA

UKRAINAS TAUTAS KOMISĀRU PADOMEI

Kijevā

Partijas Čeka, apspriedusi kritisko, katastrofai tuvo stāvokli Donbasā un pie Maničas, neatlaidīgi liek priekšā Kijevas aizsardzības padomei sasprindzināt visus spēkus, lai paātrinātu un pastiprinātu militāro palīdzību Donba-sam, lai ieceltu rindu labāko biedru, kuri ik dienas neatslābstoši uzraudzītu tās izpildīšanu, un it sevišķi lai nekavējoties mobilizētu itin visus Odesas, Jekalerinoslavas, Nikolajevas, Charkovas un Sevastopoles strādniekus pastiprinājumu nosūtīšanai Dienvidu frontei, beidzot, lai uzliktu Podvoiskim un Antonovam personīgu atbildību par Maclmo grupu. Saprotiet, ka bez Rostovas ātras ieņemšanas revolūcijas bojā eja ir nenovēršama.

Čekas vārdā

Ļeņins. Staļins

Sarakstus 1919. g. S. maijā

Pirmoreiz iespiests /942. g. Iespiests pēc rokrakstā 22*

PAPILDINĀJUMS UZSAUKUMA PROJEKTAM VĀCIJAS STRĀDNIEKIEM UN CITA DARBU NEEKSPLUATEJOŠIEM ZEMNIEKIEM

Visā pasaulē aug proletāriešu simpātijās Padomju varai, aug viņu pārliecība, ka tikai Padomju vara, pašu darba [aužu vara, bet ne buržuāziskais parlamentārisms kaut vai visdemokrātiskākajā republikā, spēj atbrīvot darbu no kapitala jūga, tautas no naida un kariem, cilvēci no ārprātīgā imperiālismā trakošanas.

Šī pārliecība lauzīs sev ceļu par katru cenu. Visu zemju strādnieki arvien vairāk pārliecinās, ka nevar izglābties no imperiālismā un kariem, nesaraujot sakarus ar buržuāziju un neuzvarot to, negāžot tās varu, nesaudzīgi neapspiežot ckspluatatoru pretošanos. To var sākt tikai savā pašu zemē. Ja Krievijas padomju sistēma ir radusi sev simpātijās visas pasaules strādnieku masās, ja visi, izņemot eks-pluatatorus un viņu sulaiņus, tagad redz glābiņu tikai Padomju varā, tad mēs, Krievijas strādnieki un zemnieki, esam iekarojuši šo uzticību ar to, ka esam sarāvuši sakarus ar savu buržuāziju, nogāzuši to, apspieduši tās pretošanos, ar kaunu padzinuši no darba ļaužu vidus tādus nodevīgā sociālismā vadoņus, kuri, kā meņševiki un eseri, gan tieši, gan netieši nodibināja savienību ar imperiālistisko buržuāziju, ar Kerenski u. tml.

Kamēr Vācijas strādnieki cieš pie varas tādus pašus sociālismā nodevējus, neliešus un buržuāzijas sulaiņus, Šeidemaņus un visu viņu partiju, tikmēr par vācu lautas glābšanu nevar būt ne runas. Tikmēr vācu tauta faktiski paliek — neraugoties uz visām „sociālistiskām" frāzēm, visādiem „demokrātiskiem" un „republikāniskiem" izgreznojumiem — buržuāzijas verdzene un tās noziegumu līdzdalībniece, — gluži tāpat, kā par sociālismā nodevējiem, neliešiem un franču, angļu un amerikāņu buržuāzijas zvērību un noziegumu līdzdalībniekiem joprojām paliek Antantes „sociālisti*1, kuri piedalās „Bernes", dzeltenajā Internacionālē, kuri uz Antantes zvērībām atbild ar liekulīgiem labiem vēlējumiem, vistukšākām vēlīgām frāzēm vai komplimentiem Viisonam u. tml.

Vācu strādnieki neizbēgami saraus sakarus ar sociālismā nodevējiem, ar Šeidemaņiem un viņu partiju. Vācu strādnieki saraus, nenovēršami saraus sakarus ar gļēvulību, nenoteiktību, bezidejiskumu, rakstura trūkumu, kas piemīt tā sauktajiem „neatkarīgajiem*1 — kuri vakar bija atkarīgi no Šeidemaņiem, šodien ir atkarīgi no savām bailēm noteikti pāriet Padomju neierobežotas varas pusē. Buržuāzijā var apkaut simtus vadoņu un tūkstošus strādnieku, bet tā nespēj novērst šo sakaru saraušanu.

Sarakstīta 1919. g. ". maijā

iespiests ļn-i rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1919. g. žurnālā „Boļševik" 1. nr-n

TELEGRAMA J. V. STAĻINAM^51

1919. g. 20. V

Petrogradā

Smoļnijā

Staļinam

Abas zīmītes saņemu. Sīki norunāju ar Skļanski, ka neatslābstoši uzraudzīs izpildīšanu. Ceru, ka petrogradiešu vispārēja mobilizācijā novedīs pie viņu uzbrukuma, bet ne pie sēdēšanas kazarmās.

Ļeņins

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1938. o.

KUNA VISPĀRĒJĀS MILITĀRĀS APMAC1BAS SVĒTKOS

1919. G. 25. MAIJA 66 īss avīzes pārskats

Šodien mēs svinam darba ļaužu vispārējās militārās ap mācības dienu.

Līdz šim laikam kara māksla bija viens no ieročiem, ar kura palīdzību kapitālistu un muižnieku šķira ekspluatēja proletariātu, un līdz šim laikam visā Eiropā kapitālistu varu atbalsta vecās armijas atliekas, kuru vada buržuāziskie oficieri. Bet šis visstingrākais buržuāzijas balsts kritīs, kad strādnieki ņems šauteni savās rokās, kad viņi sāks radīt savu milzīgo proletariāta armiju, sāks audzināt zaldātus, kuri zinās, par ko viņi karo, aizstāvēs strādniekus un zemniekus, fabrikas un rūpnīcas, lai muižnieki un kapitālisti nevarētu atgūt savu varu.

Šāsdienas svētki rāda, kādus panākumus mēs esam guvuši, kāds jauns spēks aug strādnieku šķiras dzīlēs. Kad mēs skatāmies uz šo parādi, mēs kļūstam pārliecināti, ka Padomju vara ir iekarojusi visu zemju strādnieku simpātijās, ka starptautiska kara vietā liks nodibināta starptautisko Padomju republiku brālīga savienība.

Es stādu jums priekšā ungāru biedru Tiboru Samucli, Ungārijas Padomju republikas kara komisāru.

Lai dzīvo Ungārijas proletariats!

Lai dzīvo internacionālā komunistiskā revolūcija!

.Jzvcsliia VCIKf!3. nr., 19№. g. 27. maijā

Iespiests ļjēc avīzes ,.Izvestija VC1K" teksia

SVEICIENS

UNGĀRU STRĀDNIEKIEM

Biedri! Ziņas, kuras mēs saņemam no ungāru padomju darbiniekiem, pilda mūs ar sajūsmu un prieku. Tikai mazliet vairāk nekā diivus mēnešus pastāv Padomju vara Ungārijā, bet ungāru proletariats organizētības ziņā acīm redzot jau aizsteidzies mums priekšā. Tas ir saprotams, jo Ungārijā iedzīvotāju vispārējais kulluras līmenis ir augstāks, kā -arī nesalīdzināmi lielāku iedzīvotāju daļu sastāda rūpniecības strādnieki (Budapeštā 3 miljoni no tagadējās Ungārijas 8 miljoniem iedzīvotāju), beidzot, arī pāreja uz padomju iekārtu, uz proletariāta diktatūru Ungārijā bija nesalīdzināmi vieglāka un mierīgāka.

Šis pēdējais apstāklis ir sevišķi svarīgs. Kā socialšovinis-tiskā, tā arī kautskiskā virziena sociālistisko vadoņu vairākums Eiropā ir tā iegrimis tīri sīkpilsoniskos aizspriedumos, kurus ieaudzinājuši samērā „mierīgā^1* kapitālisma un buržuāziskā parlamentārisma gadu desmiti, ka saprast Padomju varu un proletariāta diktatūru viņi nespēj. Proletariats nevar veikt savu pasaulvēsturisko atbrīvošanās misiju, nenobīdot šos vadoņus no sava ceļa, neatstumjot tos sāņus. Šie ļaudis pilnīgi vai pa pusei ticēja buržuāzijas meliem par Padomju varu Krievijā un neprata atšķirt jaunās, proletāriskās demokrātijās, darba ļaužu demokrātijās, sociālistiskās demokrātijās, būtību, kas iemiesota Padomju varā, no buržuāziskās demokrātijās, kuru viņi verdziski pielūdz, nosaucot to par „tīro demokrātiju" vai par ,,de-mokratiju“ vispār.

Šie aklie, buržuāzisko aizspriedumu nomāktie ļaudis,ne-saprata pasaulvēsturisko pagriezienu no buržuāziskās uz proletārisko demokrātiju, no buržuāziskās uz proletārisko diktatūru. Vienu vai otru Krievijas Padomju varas īpatnību, Padomju varas allistības īpatnību Krievijas vēsturē viņi sajauca ar Padomju varu tās starptautiskajā nozīmē.

Ungārijas proletāriskā revolūcija palīdz pat akliem kļūt redzīgiem. Pārejas forma uz proletariāta diktatūru Ungārijā nepavisam nav tāda kā Krievijā: brīvprātīga buržuāziskās valdības atkāpšanās, momentala strādnieku šķiras vienotības, sociālismā vienotības atjaunošana uz komunistiskās [troņramas pamata. Padomju varas būtība tagad parādās jo skaidrāk: tagad nekur pasaulē nav iespējama nekāda cita vara, ko atbalsta darba ļaudis ar proletariātu priekšgalā, kā tikai Padomju vara, tikai proletariāta diktatūra.

Šī diktatūra paredz nesaudzīgi bargas, ātras un noteiktas vardarbības lietošanu, lai apspiestu ekspluatatoru, kapitālistu, muižnieku un viņu dienderu pretošanos. Kas to nav sapratis, tas nav revolucionārs, tas jāaizvāc no proletariātu vadoņa vai padomdevēja posteņa.

Bet ne tikai vardarbībā vien ir proletariātu diktatūras būtība un ne galvenokārt vardarbībā. Tās galvenā būtība ir darba ļaužu priekšpulka, viņu avangarda, viņu vienīgā vadītāja — proletariātu — organizētībā un disciplinētībā. Tā mērķis — radīt sociālismu, iznīcināt sabiedrības dalīšanos šķirās, padarīt visus sabiedrības locekļus par darba ļaudīm, atņemt pamatu katrai iespējai cilvēkam ekspluatēt cilvēku. Šo mērķi nevar realizēt uzreiz, tas prasa diezgan ilgu pārejas periodu no kapitālisma uz sociālismu, — gan tāpēc, ka ražošanas pārorganizēšana ir grūta lieta, gan tāpēc, ka vajadzīgs laiks radikālām pārmaiņām visās dzīves nozarēs, gan tāpēc, ka sīkburžuaziskās un buržuāziskās saimniekošanas ieraduma lielo spēku var pārvarēt tikai ilgā, neatlaidīgā cīņā. Tāpēc Markss arī runā par veselu proletariātu diktatūras periodu kā pārejas periodu no kapitālismu uz sociālismu 60.

Visā šinī pārejas laikā apvērsumam pretosies kā kapitālisti, tā arī viņu daudzie rokaspuiši no buržuāziskās inteliģences, kuri pretosies apzinīgi, un milzīgas sīkburžuazisko ieradumu un tradiciju pārāk nomākto darba ļaužu masas.

tanī skaitā arī zemnieki, kuri visās vielās un lielās pretosies neapzinīgi. Svārstišanās šajos slāņos ir nenovēršama. Zemnieks kā darba cilvēks liecas uz sociālismu, dodams priekšroku nevis buržuāzijas, bet strādnieku diktatūrai. Zemnieks kā labības pārdevējs tiecas uz buržuāziju, uz brīvu tirdzniecību, t. i., atpakaļ uz „parasto", veco, „senseno" kapitālismu.

Vajadzīga proletariāta diktatūra, vienas šķiras vara, tās organizētības un disciplinētības spēks, tās centralizētā varenība, kas balstās uz visiem kapitālisma kultūras, zinātnes, technikas sasniegumiem, tās proletāriskais tuvums katra darba cilvēka psicholoģijai, tās autoritāte sadrumstalotajos, mazāk attīstītajos, politikā mazāk stingrajos darba cilvēkos no laukiem vai no sīkražošanas, lai proletariats varētu vest sev līdzi zemniecību un visus sīkburžuazijas slāņus vispār. Te ar frāzēm par „demokrātiju" vispār, par „vienotību" vai par „darba demokrātijās vienotību", par visu „darba cilvēku vienlīdzību" un tā tālāk, un tamlīdzīgi, — ar tādām frāzēm, uz kurām tā sliecas par sīkpilsoņiem kļuvušie socialšovinisti un kautskieši, — ar frāzēm lietai nav līdzēts. Frāzēs tikai aizmiglo acis, padara apziņu aklu, stiprina veco kapitālisma, parlamentārisma, buržuāziskās demokrātijās trulumu, sastingumu, rutinu.

Šķiru iznīcināšana ir ilgas, grūtas, neatlaidīgas šķiru cīņas darbs, kura pēc kapitala varas gāšanas, pēc buržuāziskās valsts noārdīšanas, pēc proletariāta diktatūras nodibināšanas nevis izzūd (kā to iedomājas vecā sociālismā un vecās sociāldemokrātijas vulgarizētāji), bet tikai maina savas formas, daudzējādā ziņā kļūdama vēl niknāka.

Šķiru cīņā pret buržuāzijas pretošanos, pret sīkhuržuazi-jas sastingumu, rutinu, nenoteiktību, svārstībām proletariātam ir jānosarga sava vara, jānostiprina sava organizējošā ietekme, jāpanāk to slāņu „neitralizēšana", kuri baidās aiziet no buržuāzijas un seko proletariātam pārāk nedroši, jānosliprina jaunā disciplina, biedriska darba ļaužu disciplina, viņu stiprās saites ar proletariātu, viņu apvienotība ap proletariātu, šī jaunā disciplina, jaunais sabiedrisko saišu pamats viduslaiku dzimlbūtniecislcās dis-ciplinas vielā, bada disciplines vielā, kapitālisma ,,brlvi“ algotās verdzības disciplinas vietā.

Lai iznicinātu šķiras, vajadzīgs vienas šķiras diktatūras periods, — lieši lās apspiestās šķiras, kas spējīga ne tikai nogāzt ekspluatatorus, ne tikai nesaudzīgi apspiest viņu pretošanos, bet arī idejiski saraut sakarus ar visu buržuāziski demokrātisko ideoloģiju, ar visām sīkpilsoniskām frāzēm par brīvību un vienlīdzību vispār (īstenībā, kā to jau sen parādījis Markss, šīs l'razes nozīmē preču īpašnieku „brīvību un vienlīdzību", kapitālista un strādnieka „brīvību un vienlīdzību").

Vēl vairāk. Tikai tā apspiestā šķira spējīga ar savu diktatūru iznīcināt šķiras, kura apmācīta, apvienota, audzināta, norūdīta gadu desmitiem ilgā streiku un politiskā cīņā pret kapitālu, — tikai tā šķira, kura apguvusi visu pilsētas, rūpniecisko, lielkapilalistisko kulturu, kura ir apņēmīga un spējīga to aizstāvēt, saglabāt un attīstīt tālāk visus tās sasniegumus, padarīt tos pieejamus visai tautai, visiem darba ļaudīm, — tikai tā šķira, kura spēs panest visas grūtības, pārbaudījumus, trūkumus, lielos upurus, ko nenovēršami prasa vēsture no tiem, kuri sarauj sakarus ar pagātni un droši lauž sev ceļu uz jaunu nākotni, — tikai tā šķira, kuras labākie cilvēki ir pilni naida un nicināšanas pret visu sīkpilsonisko un filistrisko, pret šīm īpašībām, kas tā plaukst sīkburžuazijā, sīkos ierēdņos, „inteliģencē", — tikai tā šķira, kura „izgājusi norūdošo darba .skolu" un prot iedvest cienību pret savām darba spējām katram darba cilvēkam, katram godīgam cilvēkam.

Biedri ungāru strādnieki! Jūs esat devuši pasaulei vēl labāku paraugu nekā Padomju Krievija ar to, ka esat pratuši uzreiz apvienot uz īstas proletariāta diktatūras platformas visus sociālistus. Tagad jūsu priekšā ir ļoti pateicīgs un ļoti grūts uzdevums — noturēties smagajā karā pret Antanti: Esiet nelokāmi. Ja parādīsies svārstības to sociālistu vidū, kuri vakar pievienojās jums, proletariāta diktatūrai, vai arī sīkburžuazijas vidū, apspiediet svārstības nesaudzīgi. Nošaušana — lūk, katra gļēvuļa likumīgā daļa karā.

Jūs izcīnāt vienīgo likumīgo, taisnīgo, īsti revolucionāro karu, apspiesto karu pret apspiedējiem, darba ļaužu karu

pret ekspluataloriem, karu par sociālismā uzvaru. Visā pasaulē viss, kas ir godīgs strādnieku šķirā, ir jūsu pusē. Katrs mēnesis tuvina pasaules proletārisko revolūciju. Esiet nelokāmi! Uzvara būs jūsu!

1919. g. 27. V

Ļeņins

t,Pravda*\ Ш. nr., 1919, 0. '2i), maijā

Iespiests pēc rokraksta

BERNES INTERNACIONĀLES VARONI

Rakstā „Trešā Internacionāle un tās vieta vēsturē^1* („Kommuņistieeskij Internacional“ ”, 1. nr., 1919. g. I. V, krievu izdevuma 38. lpp.) es norādīju uz vienu no ievērojamākām vecās, satrunējušās, ,,Bernes“ Internacionāles pārstāvju idejiskā kracha izpausmēm. Šis reakcionārā sociālismā, kas nesaprot proletariāta diktatūru, teorētiķu krachs izpaudās Vācijas „neatkarīgo" sociāldemokrātu priekšlikumā saistīt, savienot, apvienot buržuāzisko parlamentu ar Padomju varu.

Vecās Internacionāles ievērojamākie teorētiķi Kautskis, Hilferdings, Oto Bauers un Ko nesaprata, ka viņi ieteic savienot buržuāzijas diktatūru ar proletariāta diktatoru! Cilvēki, kas ieguvuši popularitāti un iekarojuši strādnieku simpātijās, sludinot šķiru cīņu, izskaidrojot tās nepieciešamību, nesaprata, — kad iestājās pats izšķirošākais moments cīņā par sociālismu, — ka viņi, mēģinādami savienot buržuāzijas diktatūru ar proletariāta diktatūru, pilnīgi noliedz visu mācību par šķiru cīņu, pilnīgi atsakās no tās un faktiski pāriet buržuāzijas nomelnē. Tas skan neticami, bet tas ir fakts.

Reta izņēmuma veidā mums tagad ir izdevies saņemt Maskavā diezgan daudz ārzemju avīžu, kaut arī nepilnīgus komplektus, tā ka rodas iespēja iegūt mazliet sīkāku priekšstatu, —. lai gan, protams, ļoti nepilnīgu, — par „neatkarīgo" kungu svārstīšanās vēsturi pašā galvenajā, teorētiskajā un praktiskajā mūsdienu jautājumā. Tas ir jautājums par diktatūras (proletariāta) attiecībām pret demokrātiju (buržuāzisko) jeb par Padomju varas attiecībām pret buržuāzisko parlamentārismu.

Savā brošūrā ,.Proletariāta diktatūra" (Wien, 1918)

Kautska kungs rakstīja, ka „padomju organizācija ir viena ю mūsdienu svarīgākajām parādībām. Tā sola iegul izšķirošo nozīmi lielajās, izšķirošajās kaujās starp kapitālu un larbu, kurām mēs ejam pretī" (Kautska brošūras 33. lpp.). IJn viņš piebilst, ka bo|ševiki esot izdarījuši kļūdu, pārvērzdami Padomes no „vienas šķiras kaujas organizācijas" par „valsts organizāciju“ un ar to „iznīcinādami demokra-tiju“ (turpat).

Savā brošūrā „Proletāriskā revolūcija un renegals Kaut-skis“ (Petrogradā un Maskavā 1918.) es sīki iztirzāju šo Kautska prātojumu un parādīju, ka tanī pilnīgi aizmirsti paši marksisma mācības pamati par valsti. Jo valsts (ikkatra, tai skaitā ari visdemokrātiskākā republika) nav nekas cits kā mašina, ar kuras palīdzību viena šķira apspiež otru. Nosaukt Padomes par šķiras kaujas organizāciju un noliegt tām tiesību pārvērsties par „valsts organizāciju" nozīmē īstenībā atteikties no sociālismā ābeces, pasludināt vai aizstāvēt buržuāziskās proletariāta apspiešanas mašinas tas ir, buržuāziski demokrātiskās republikas, buržuāziskās valsts) neaizskaramību, nozīmē faktiski pāriet buržuāzijas nomelnē.

Kautska pozicijas aplamība tā duras acīs, strādnieku masu spiediens, kuras prasa Padomju varu, ir tik spēcīgs, ka Kautskim un kautskiešiem nācās ar kaunu atkāpties, sapīties, jo izrādījās, ka godīgi atzīt savu kļūdu viņi nespēj.

1919. gada 9. februārī avīzē „Brīvība" („Freiheit"), Vācijas „neatkarīgo (no marksisma neatkarīgo, bet no sīk-buržuaziskās demokrātijās pilnīgi atkarīgo) sociāldemokrātu orgānā, parādās Hilferdinga kunga raksts, kurš jau prasa Padomju pārvēršanu par valsts organizācijām, bet līdzās buržuāziskajam parlamentam, „Naeionalajai sapulcei", kopā ar to. 1919. g. ". februārī uzsaukumā Vācijas proletariātam visa „neatkarīgā" partija pieņem šo lozungu (tātad arī Kautska kungs, kurš satriec pats savus paziņojumus, kādus viņš bija sniedzis 1918. gada rudenī).

Šis mēģinājums savienot buržuāzijas diktatūru ar proletariāta diktatūru ir pilnīga atsacīšanās gan no marksisma, gan no sociālismā vispār, ir krievu mcņševiku un „sociālistu revolucionāru" pieredzes aizmiršana, kuri no 1917. g. fi. maija līdz 1917. g. 25. oktobrim (pēc vecā stila) izdarīja „mēģinājumu" savienot Padomes kā „valsts organizāciju" ar buržuāzisko valstiskumu un šai mēģinājumā ar kaunu izgāzās.

„Neatkarīgo" partijas kongresā (1У19. g. marta sākumā) visa partija nostājās šajā ļoti gudrajā pozīcijā par Padomju savienošanu ar buržuāzisko parlamentārismu. Bet, lūk, avīzes „Brīvība" 178. numurā, 1919. g. 13. aprilī („Pielikums"), ziņots, ka „neatkarīgo" frakcija II Padomju kongresā iesniegusi rezolūciju:

„Otrais Padomju kongress nostājas uz padomju sistēmas pamatiem. Saskaņā ar to Vācijas politiskajai un saimnieciskajai iekārtai jābazējas uz Padomju organizācijas. Strādnieku deputātu Padomes ir strādājošo iedzīvotāju labākā pārstāvība visās politiskās un saimnieciskās dzīves nozarēs".

Bet līdz ar to tā pati frakcija kongresam iesniedza ,,di-rektivu" (Richtlinien) projektu, kurās lasām:

„Visa politiskā vara pieder Padomju kongresam"... „Tiesības vēlēt un tikt ievēlētam Padomēs ir bez dzimuma izšķirības tiem, kas izpilda sabiedriski nepieciešamu un derīgu darbu, neekspluatējol cita darba spēku" ...

Tātad mēs redzam, ir izrādījies, ka „neatkarīgie" vadoņi ir nožēlojami sīkpilsoņi, kuri ir pilnīgi atkarīgi no proletariāta visatpalikušākās daļas filislriskajiem aizspriedumiem. 1918. gada rudenī šie vadoņi ar Kautska muti atsakās no katras Padomju pārvēršanas par valsts organizācijām. 1919. gada martā viņi atdod šo pozīciju, vilkdamies astē strādnieku masām. 1919. gada aprilī viņi apgāž sava kongresa lēmumu, pilnīgi pārejot komunistu pozi-cijā: „Visu varu Padomēm".

Nav daudz vērti tādi vadoņi. Lai būtu par tās proletariātu visatpalikušākās daļas noskaņojuma rādītāju, kura iet nevis avangarda priekšgalā, bet aiz tā, šim nolūkam vadoņi nav vajadzīgi. Un, ņemot vērā to rakstura trūkumu, ar kādu viņi maina savus lozungus, šie vadoņi neko nav vērti. Viņiem nevar uzticēties. Viņi strādnieku kustībā vienmēr būs balasts, negatīvs lielums.

„Viskreisākais" no viņiem, kāds Deimiga (Dāumig) kungs, partijas kongresā prātoja šādi isk. avīzi „Brīvība" 9. martā):

... „Deimigs paziņo, ka viņu nekas nešķirot no komunistu prasības: „Visu varu strādnieku deputātu Padomēm". Bet viņam jāvēršoties pret komunistu partijas praktiski piekopto pučismu un pret bizan-tinismu, kādu viņi izrādot attiecībā pret masām la vietā, lai tas audzinātu. Pučistiska, sadrumstalota izturēšanās nevarot vest uz priekšu"...

Vācieši par pučismu sauc to, ko vecie revolucionāri Krievijā pirms gadiem 50 sauca par „uzliesmojumiem", par „uzliesmojumu taisīšanu", sīku sazvērestību, atentātu, sacelšanās u. tml. rīkošana.

Apvainojot komunistus pučismā, Deimiga kungs ar to tikai pierāda savu „bizantinismu", savu sulainisko pakalpību sīkburžuazijas filistriskiem aizspriedumiem. Šāda kunga „kreisums", kurš „modē nākušo" lozungu atkārto aiz bailēm no masām, nesaprotot revolucionāro masu kustību, nav plika graša vērts.

Vācijā ceļas varens stiehiskas streiku kustības vilnis. Proletāriskās cīņas nedzirdēti uzplūdi un pieaugums, kas acīm redzot pārsniedz lo, kas Krievijā bija 1905. gadā, kad streiku kustība sasniedza pasaulē vēl neredzētu plašumu. Runāt par „uzliesmojumu taisīšanu", kad pastāv šāda kustība, nozīmē būt nelabojami vulgārām cilvēkam un filis-Irisko aizspriedumu sulainim.

Filistru kungi ar Deimigu priekšgalā droši vien sapņo par tādu revolūciju (ja viņu galvās vispār ir kaut kāda ideja par revolūciju), kad masas saceltos uzreiz un pilnīgi organizēti.

Tādu revolūciju nav uti nevar būt. Kapitālisms nebūtu kapitālisms, ja tas neturētu miljoniem lielas darba ļaužu masas, viņu milzīgo vairākumu apspiestībā, nomāktībā, trūkumā, tumsībā. Kapitālisms nevar sabrukt citādi kā vien ar revolūcijas palīdzību, kura cīņas gaitā saceļ agrāk neskartās masas. Stichiski uzliesmojumi, revolūcijai nobriestot, ir neizbēgami. Bez lā nevienas revolūcijas nav bijis un nevar būt.

Ka komunisti veicinot stiehiskumu, tie ir Deimiga kunga meli, gluži tādas pašas sugas meli kā tie, kurus mēs daudzreiz esam dzirdējuši no meņševikiem un eseriem. Komunisti neveicina stiehiskumu, nav par sadrumstalotiem uzliesmojumiem. Komunisti māca masām organizētu, viengabalainu, vienprātīgu, savlaicīgu, nobriedušu uzstāšanos. Deimiga, Kautska kungu un Ko filisfriskie apmelojumi neatspēkos šo faktu.

Bet filistri nespēj saprast, ka komunisti uzskata — un pilnīgi pareizi — par savu pienākumu būt kopā ar apspiesto cilvēku masām, kas cīnās, bet nevis ar malā stāvošiem un bailīgi nogaidošiem sīkpilsonības varoņiem. Kad masas cīnās, kļūdas cīņā ir neizbēgamas: komunisti, redzēdami šīs k|ūdas, izskaidrodami tās masām, cenzdamies panākt kļūdu izlabošanu, nelokāmi aizstāvēdami apzinīguma uzvaru pār stiehiskumu, paliek kopā ar masām. Labāk būt kopā ar masām, kuras cīnās, kuras cīņas gaitā pakāpeniski atbrīvojas no kļūdām, nekā ar inteliģentiem, filistriem, kautskiešiom, kuri, malā slavēdami, nogaida „pilnīgu uzvaru", — lūk, patiesība, kuru Deimigu kungiem nav lemts saprast.

Jo sliktāk viņiem. Viņi vispasaules proletāriskās revolūcijas vēsturē jau iegājuši kā bailīgi sīkpilsoņi, reakcionāri gauduļi, vakardien Seidemaņu kalpi, šodien „sociālā miera" sludinātāji, vienalga, vai šo sludināšanu slēpj aiz Satversmes sapulces savienošanas ar Padomēm vai aiz dziļdomīgas „pučisma" nosodīšanas.

Rekordu marksisma aizstāšanā ar reakcionāri sīkpilso-nisku činkstēšanu uzstādījis Kautska kungs. Viņš velk vienu dziesmu: apraud to, kas notiek, žēlojas, raud, šausminās, sludina samierināšanos! Visu mūžu šis bēdīgā izskata bruņinieks rakstījis par šķiru cīņu un par sociālismu, bet, kad liela nonāca līdz šķiru cīņas maksimālam saasinā-jumam un līdz sociālismā priekšvakaram, mūsu prātnieks apjuka, sāka raudāt un izrādījās bijis parasts filistrs. Sociālismā nodevēju Vinē — Austerlicu, Renneru, Baueru — avīzes 98. nr-ā („Strādnieku Avīze" 1919. g. 9. aprilī Vinē, rīta izdevums) Kautskis simto, ja ne tūkstošo reizi savelk kopā savas lamcntacijas.

... „Ekonomisks domāšana un ekonomiskā izpratne — paužas viņš — izsista no galvas visām šķiram"... „Ilgais karš pieradinājis plašus proletariāta slāņus pilnīgi ignorēt ekonomiskos noteikumus un stingri ticēt vardarbības visvarenībai"...

Tie ir mūsu „ļoti mācītā" cilvēka divi „punktiņi"! „Vardarbības kults" un ražošanas kraehs — lūk, kādēļ viņš šķiru cīņas reālo apstākļu analizēs vietā nomaldījies uz

23 29. sēj.

parasto, veco, senseno sīkpilsonisko gaudošanu. „Mēs gaidījām, — viņš raksta, — ka revolūcija atnāks kā proletāriskās šķiras cīņas produkts"... „bet revolūcija atnāca sakarā ar valdošās sistēmas militāro krachu gan Krievijā, gan Vācijā"...

Citiem vārdiem: šis prātnieks „gaidīja" mierīgu revolūciju! Tas ir lieliski!

Bet Kautska kungs tiktāl apjucis, ka aizmirsis, ka viņš taču pats agrāk, kad bija marksists, rakstīja par to, ka karš, ļoti iespējams, būs iemesls revolūcijai. Tagad lietišķas, bezbailīgas analizēs vietā, kādas revolūcijas formu pārmaiņas ir neizbēgamas sakarā ar karu, mūsu „teorētiķis" apraud savas satriektās „cerības"!

... „Plaši proletariāta slāņi ignorē ekonomiskos noteikumus"!

Kādas nožēlojamas blēņas! Cik labi mēs pazīstam šo sīkpilsonisko dziesmiņu no Kerenska laikmeta meņševiku avīzēm!

Ekonomists Kautskis ir aizmirsis, — ja karš ir izpostījis zemi un novedis līdz bezdibeņa malai, tad galvenais, pamata „ekonomiskais noteikums" ir strādnieka glābšana. Ja strādnieku šķira tiks izglābta no bada nāves, no tiešas bojā ejas, tad varēs atjaunot izpostīto ražošanu. Bet, lai izglābtu strādnieku šķiru, ir vajadzīga proletariāta diktatūra, vienīgais līdzeklis, kā neļaut kara grūtības un sekas uzvelt uz strādnieku pleciem.

Ekonomists Kautskis ir „aizmirsis", ka jautājumu par sakāves grūtību sadalīšanu izlemj šķiru cīņa un ka apstākļos, kad zeme ir pilnīgi nomocīta, izpostīta, cieš badu, iet bojā, šķiru cīņa neizbēgami maina savas formas. Tā vairs nav šķiru cīņa par daļu ražošanā, par ražošanas vadīšanu (jo ražošana ir apstājusies, ogļu nav, dzelzceļi sabojāti, karš izsitis cilvēkus no sliedēm, mašīnas nolietotas un tā joprojām, un tā tālāk), bet jmr glābšanos no bada. Tikai muļķīši, kaut arī ļoti „mācīti", tādā stāvoklī var „nosodīt" „patērētāju, zaldatu" komunismu un augstprātīgi pamācīt strādniekus, cik svarīga ir ražošana.

Vajag papriekš, vispirms, pirmām kārtām izglābt strādnieku. Buržuāzijā grib saglabāt savas privilēģijas,

uzvelt strādniekam visas kara sekas, bet tas nozīmē nomērdēt strādniekus badā.

Strādnieku šķira grib izglābties no bada, bet šai nolūkā vajag pilnīgi sakaut buržuāziju, nodrošināt vispirms patērēšanu, kaut vai vistrūcīgāko, jo citādi nevarēs izturēt eksistenci pusbadā, nevarēs noturēties līdz tam laikam, kad atkal varēs laist darbā, ražošanu.

„Domā par ražošanu!" saka paēdušais buržujs bada nomocītam un aiz bada spēkus zaudējušam strādniekam, un Kautskis, atkārtodams šīs kapitālistu dziesmas it kā „ekonomisku zinātni", pilnīgi pārvēršas par buržuāzijas sulaini.

Bet strādnieks saka: lai buržuāzijā arī pasēž uz pusbada devas, lai darba cilvēki varētu atspirgt un neaizietu bojā. „Patērētāju komunisms" ir strādnieku glābšanas nosacījums. Nekādu upuru priekšā nedrīkst apstāties, lai izglābtu strādnieku! Pa pusmārciņai kapitālistiem, pa mārciņai strādniekiem — lūk, kā vajag izkļūt no bada posma, no posta. Bada nomocītā strādnieka apgādāšana ir pamats un nosacījums ražošanas atjaunošanai.

Ar pilnu tiesību Cetkina pateica Kautskim, ka viņš

„noslīd līdz buržuāziskajai politiskajai ekonomijai. Ražošana ir cilvēka dē(, bet ne otrādi“ ...

Gluži tādu pašu atkarību no sīkburžuaziskajiem aizspriedumiem ir parādījis neatkarīgais Kaulska kungs, apraudot „vardarbības kultu". Kad boļševiki jau 19". gadā norādīja, ka imperiālistiskais karš pārvērtīsies par pilsoņu karu, tad Kautska kungs klusēja, sēdēdams vienā partijā ar Dāvidu un Ko, kuri pasludināja šo paredzējumu (un šo lozungu) par „neprātu". Kautskis absolūti nesaprata, ka imperiālistiskā kara pārvēršanās par pilsoņu karu ir neizbēgama, bet tagad viņš savu nesaprašanu uzveļ abām pusēm, kas cīnās pilsoņu karā! Vai tad tas nav reakcionāru sīkpilsoniska stulbuma paraugs?

Bet, ja 19". gadā neizpratne, ka imperiālistiskajam ka- • ram neizbēgami jāpārvēršas par pilsoņu karu, bija tikai sīkpilsonisks stulbums, tad tagad, 1919. gadā, tas ir jau kaut kas sliktāks. Tā ir strādnieku šķiras nodevība. Jo pilsoņu karš gan Krievijā, gan Somijā, gan Latvijā, gan Vācijā, gan Ungārijā ir fakts. Simtām un atkal simtām

23*

reižu Kautskis savos agrākajos darbos ir atzinis, ka ir vēsturiski periodi, kad šķiru ciņa neizbēgami pārvēršas par pilsoņu karu. Tas pienāca, un izrādījās, ka Kautskis bija svārstīgās, gļēvās slkburžuazijas nometnē.

...„Gars, lcas iedvesmo Spartaku, būtībā ir Ludendorļa gars.. Spartaks panāk ne. tikai savas lietas bojā eju, bet arī vairākuma sociālistu varmācības politikas pastiprināšanos. Noske ir Spartaka antipods“ ...

Šie Kautska vārdi (no viņa raksta Vines „Strādnieku Avīzē") ir tik bezgalīgi truli, zemiski un neģēlīgi, ka pietiek norādīt uz liem ar pirkstu. Partija, kas cieš savās rindās tādus vadoņus, ir satrunējusi partija. Bemes Internacionāle, pie kuras pieder Kautska kungs, mums pienācīgi jānovērtē no šo Kautska vārdu viedokļa kā dzeltenā Internacionāle.

Kā kuriozu minēsim vēl Hazes kunga prātojumu rakstā par „Internacionāli Amsterdamā" (avīzē „Brīvība" 1919. gada 4. maijā). Hazes kungs lielās ar to, ka jautājumā par kolonijām viņš iesniedzis rezolūciju, pēc kuras „tautu savienības, kas organizēta pēc Internacionāles priekšlikumiem ... uzdevums ir līdz sociālismā realizēšanai..

(to iegaumējiet!) ...„pārvaldīt kolonijas vispirms iezemiešu interesēs un tad visu tautu interesēs, kuras apvienotas tautu savienībā"...

Pērle, vai nav liesa? Līdz sociālismā realizēšanai kolonijas pārvaldīs saskaņā ar šā prātnieka rezolūciju nevis buržuāzijā, bet kaut kāda labsirdīga, taisnīga, salkana „tautu savienība"!! Ar ko tas praktiski atšķiras no visneģēlīgākās kapitālistiskās liekulības izskaistināšanas? Un tie ir Bcrncs Internacionāles „kreisie" biedri.7.

Lai lasītājs varētu uzskatamāk salīdzināt visu Hazes, Kautska un Ko rakstījumu trulumu, zemiskumu un neģēlību ar reālo situāciju Vācijā, minēšu vēl vienu nelielu citātu.

Pazīstamais kapitālists Valters Ratenaus publicējis grā-matcli: „Jaunā valsts" (Der neue Staat). Grāmatele datēta ar 1919. gada 24. martu. Tās teorētiskā vērtība līdzinās nullei. Bel ka novērotājs Valters Ralenaus ir spiests atzīt sekojošo:

... „Mēs, dzejnieku un domātāju tauta, pēc savas blakus nodarbošanās (im Nebcnberuf) esam filistri" ...

.....Idealisms tagad ir tikai galējiem monarchisliem un sparta-

kiešiem"...

„Patiesība bez izpušķojumiem ir tāda: mēs ejam uz diktatūru, proletārisku vai pretorianisku" (29., 52., 65. lpp.).

Šis buržujs acīm redzot iedomājas sevi par tikpat ,,ne-atkarīgu“ no buržuāzijas, kā Kautska un Hazes kungi iedomājas sevi par „neatkarīgiem" no sīkpilsonības un filistriem.

Bet Valters Ratenaus ir divas galvas tiesas augstāk nekā Kārlis Kautskis, jo pēdējais gaužas, gļēvulīgi slēpdamies no „patiesības bez izpušķojumiem", bet pirmais atzīst to tieši.

1919. g. 28. V

Publicēts 1919. o. jūnijā

Iespiests pēc rokraksta

TELEGRAMA J. V. STAĻINAM

Petrogradā, Smoļnijā, Staļinam

Visi apstākļi, kādos notiek baltgvardu uzbrukums Petro-gradai, liek domāt, ka mūsu aizmugurē, bet varbūt ari pašā frontē ir organizēta nodevība. Tikai ar to var izskaidrot uzbrukumu ar samērā nelieliem spēkiem, strauju virzīšanos uz priekšu, kā arī vairākkārtīgas tiltu spridzināšanas uz maģistrālēm, kas ved uz Petrogradu. Izskatās, it kā ienaidnieks būtu pilnīgi pārliecināts par to, ka mums trūkst kaut cik organizēta militārā spēka pretestībai, un bez tam cerētu uz palīdzību no aizmugures (artilērijas noliktavas degšana Novosokoļņikos, tiltu spridzināšanas, šāsdienas ziņa par dumpi pie Oredežas). Lūgums pievērst pastiprinātu uzmanību šiem apstākļiem, spert steidzīgus soļus sazvērestību atklāšanai.

Ļeņins

Sarakstus 1919. g. 2». maijā Pirmoreiz iespiests 1938. q.

Iespiests pēc V. /. Ļeņina parakstīta oriģinālā

SARGIETIES NO SPIEGIEM!

Nāvi spiegiem!

Baltgvardu uzbrukums Petrogradai acīm redzami pierādījis, ka visā piei’ronles joslā, katrā lielā pilsētā ballajicm ir plaša spiegošanas, nodevības, tiltu spridzināšanas, sacelšanās rīkošanas aizmugurē, komunistu un strādnieku organizāciju izcilo locekļu slepkavošanas organizācija.

Visiem jābūt sardzē.

Visur jādivkāršo modrība, jāapdomā un visstingrākā veidā jārealizē dažādi pasākumi spiegu un balto sazvērnieku izsekošanai un to sagūstīšanai.

Sevišķi jādivkāršo piesardzība dzelzceļu darbiniekiem un politiskajiem darbiniekiem visās karaspēka daļās bez izņēmuma.

Visiem apzinīgiem strādniekiem un zemniekiem ar savām krūtīm jāaizstāv Padomju vara, jāceļas cīņā pret spiegiem un nodevējiem baltgvardiem. Lai katrs ir sargpostenī — nepārtrauktos, pēc militārā parauga noorganizētos sakaros ar partijas komitejām, ar Ārkārtējo Komisiju, ar uzticamākiem un pieredzes bagātākiem biedriem no padomju darbinieku vidus.

Strādnieku un zemnieku Aizsardzības Padomes Priekšsēdētājs

V. Uļjanovs (Ļeņins) Iekšlietu Tautas Komisārs F. Dzeržinskis

,,Pravda'\ "6. nr., 1919. g. 31. maija

Iespiests pēc uuizes ,,Pravda" feksta

CK DIREKTĪVAS projekts par militāro VIENĪBU

Ņemot vērā:

1) ka KSFPR ir spiesta savienībā ar brālīgajām Ukrai-īas, Latvijas, Igaunijas, Lietuvas un Baltkrievijas Padomju -epublikām vest aizsargāšanās cīņu pret kopīgo ienaidnieku — vispasaules imperiālismu un tā atbalstīto melnsimtnieku un baltgvardu kontrrevolūciju;

2) ka šī kara panākumu nepieciešams nosacījums ir vic-īota visu Sarkanās Armijas daļu vadība un visstingrākā :entralizacija, rīkojoties ar visiem sociālistisko republiku spēkiem un resursiem, it īpaši ar visu militārās apgādes rparatu, kā arī ar dzelzceļu transportu kā kara vissvarīgāko materiālo faktoru, kam ir galvenā nozīme ne tikai kara operāciju veikšanā, bet arī Sarkanās Armijas apgādāšanā ar municiju un ciliem kara materiāliem un pārliku.

KKP CK nolēma:

1) atzīt par absolūti nepieciešamu uz visu sociālistiskā aizsardzības kara laiku apvienot visu Sarkanās Armijas apgādi Aizsardzības Padomes un citu KSFPR centrālo iestāžu vienotā vadībā;

2) atzīt par absolūti nepieciešamu uz visu sociālistiskā aizsardzības kara laiku apvienot dzelzceļu transportu un dzelzceļu tīkla pārvaldi visā brālīgo sociālistisko republiku teritorijā KSFPR Satiksmes ceļu lautas komisariāta vadībā un pārvaldīšanā;

3) atzīt, ka atsevišķu Sarkanās Armijas apgādes orgānu un atsevišķu satiksmes ceļu komisariātu pastāvēšana brālīgajās Padomju republikās nav savienojama ar aizsardzības interesēm, un kategoriski prasīt pa kara laiku pārveidot tādus par KSFPR Sarkanās Armijas apgādes orgānu un

KSFPR Satiksmes ceļu tautas komisariāta nodaļām, kuras atrodas KSFPR Sarkanās Armijas centrālo apgādes orgānu un KSFPR Satiksmes ceļu tautas komisariāta tiešā pārziņā un pilnīgā pakļautībā;

4) atzīt par atceļamiem visus dekrētus, kuri attiecas uz Sarkanās Armijas apgādi un dzelzceļu transportu vai uz dzelzceļu tīkla pārvaldi, ciktāl tie runā pretī lēmumiem un dekrētiem, kas regulē KSFPR Sarkanās Armijas apgādi, kā arī KSFPR dzelzceļa transporta un dzelzceļu tīkla pārvaldi.

Ļeņins. Staļins

Saralcslils 1919. g. maijā Pirmoreiz iespiests 1942. g.

Iespiests pēc mašinraksla eksemplārā, kuru parakstījusi V. I. Ļeņins un J. V. Staļins

TELEGRAMA J. V. STAĻINAM

Petrogradā, Smoļnijā, Staļinam

Ja stāvoklis Petrogradas frontē ir labvēlīgs, jāsasprindzina visi spēki straujam un izšķirošam triecienam, jo karaspēks ir ārkārtīgi vajadzīgs cilās vielās.

Ļeņins

SarakslUs 1919. g. 4. jūnijā

Pirmoreiz iespiests 1938. g. Iespiests pēc rokraksta

KK(b)P CK LĒMUMA PROJEKTS PAR PETROGRADAS FRONTI

CK nolemj:

1. Atzīt Petrogradas fronti svarīguma ziņā par pirmo. Vadīties no tā, sadalot karaspēku, utt.

2. No divizijas, kuru atsauc no Austrumu frontes, 2/з dot Petrogradai, V3 Dienvidu frontei.

3. Uzdot Organizācijas birojam veikt vairākus ļoti enerģiskus un ļoti steidzīgus pasākumus, lai pastiprinātu komunistu atsaukšanu no padomju darba (centrālā un vietējā) militārā darbā, it sevišķi dziļā un frontei vistuvākajā aizmugurē (ciņa pret dezerlēšanu, kara sagādes, noliktavas, mobilizācijas paātrināšana un tā tālāk).

4. Tāds pats uzdevums tiek dots Aizsardzības Padomei un Tautas Komisāru Padomei.

Sarakstīta ne vēlāk par 1919. q.

10. juniju

Pirmie divi punkti publicēti W1. g. Iespiests pēc rokraksta

Pilnīgi tiek iespiests pirmoreiz

LIELA IEROSME

(PAR STRĀDNIEKU VARONĪBU AIZMUGURE.

SAKARA AR „KOMUNISTISKAJAM SESTDIENAS TALKAM")

Iespiests pēc rokraksta

Iespiests 19VJ. y. jūlijā atsevišķā brošūrā Maskavā Paraksts: N. Ļ e ņ i ;i s

Prese ziņo par daudziem sarkanarmiešu varonības piemēriem. Strādnieki un zemnieki cīņā pret kolčakiešiein, deņikiniešiem un cilu muižnieku un kapitālistu karaspēku, sargādami sociālistiskās revolūcijas iekarojumus, bieži rāda apbrīnojamu drosmi un izturību. Lēni un grūti veicas ar partizanisma izskaušanu, noguruma un izlaidības pārvarēšanu, bet šis darbs virzās uz priekšu, neraugoties ne uz ko. Darba Jaužu masu varonība, kuras apzinīgi uzupurējas, lai socialisms uzvarētu, lūk, kas ir pamats Sarkanās Armijas jaunajai, biedriskajai disciplinai, tās atdzimšanai, nostiprināšanai un augšanai.

Ne mazāku ievērību pelna strādnieku varonība aizmu-gurē. Taisni milzīga nozīme šīrīF ziņā ir strādnieku pēc viņu pašu ierosmes rīkotajām komunistiskajām sestdienas talkām. Kā redzams, tas vēl ir tikai sākums, bet tas ir neparasti svarīgs sākums. Tas ir sākums, grūtākam, svarīgākam, radikālākam, izšķirošākam apvērsumam nekā buržuāzijas gāšana, jo tā ir uzvara pār savu paša kūtrumu, izlaidību, sīkburžuazisko egoismu, pār tiem ieradumiem, kurus nolādētais kapitālisms atstājis kā mantojumu strādniekam un zemniekam. Kad šī uzvara būs nostiprināta, tad un vienīgi tad būs radīta jaunā sabiedriskā disciplina, sociālistiskā discipline, tad un vienīgi tad atgriešanās atpakaļ,

pie kapitālisma kļūs neiespējama un komunisms kļūs patiesi neuzvarams.

,,Pravda“ 17. maijā ievietojusi b. A. Ž. rakstu „Darbs revolucionārā garā (Komunistiskā sestdiena) Šis raksts ir tik svarīgs, ka mēs to pārdrukāsim nesaīsinātu:

DARBS REVOLUCIONĀRĀ GARA

(KOMUNISTISKĀ SESTDIENA)

KKP CK vēstule par darbu revolucionārā garā ir devusi spēcīgu pamudinājumu komunistiskajām organizācijām un komunistiem. Vispārējā sajūsma lika daudziem komunistiem dzelzceļniekiem doties uz fronti, bet viņu vairākums nevarēja atstāt savus atbildīgos posteņus un atrast jaunus paņēmienus strādāšanai revolucionārā garā. Ziņas no vietām par mobilizācijas darbu gausumu un kancelejiskā vilcināšanās lika Maskavas-Kazaņas dzelzceļa apakšrajonam pievērst uzmanību dzelzceļu saimniecības mcchanismam. Izrādījās, ka darba spēka trūkuma un zemas darba intcnsivilales dēļ aizkavējas steidzami pasūtījumi un steidzams lokomotīvju remonts. 7. maijā Maskavas-Kazaņas dzelzceļa apakšrajona komunistu un līdzjutēju kopējā sapulcē tika izvirzīts jautājums par to, lai no vārdiem par uzvaras veicināšanu pār Kolčaku pārietu uz darbiem. Pieņemtais priekšlikums skanēja:

„Ievērojot smago iekšējo un ārējo stāvokli, lai gūlu pārsvaru pār šķiras ienaidnieku, komunistiem un līdzjutējiem atkal pašiem sevi jāpaskubina un no savas atpūtas jāatrauj vel viena stunda darba, t. i., jāpagarina sava darba diena par vienu stundu, pagarinājums jāsasumē un sestdienā vienā reizē jānostrādā 6 stundas fiziskā darbā, lai nekavējolics ražotu reālu vērtību. Ieskatot, ka komunistiem revolūcijas iekarojumu labā nav jālaupa sava veselība un dzīvība, darbs jāvcic bez atlīdzības. Komunistiskā sestdiena jāieved visā apakšrajona līdz pilnīgai uzvarai pār Kolēaku".

Pēc dažām svārstībām šo priekšlikumu pieņēma vienbalsīgi.

Sestdien, 10. maijā, pulksten 6 vakarā komunisti un līdzjutēji kā zaldati ieradās darbā, nostājās ierindā, un meistari viņus bez drūzmēšanās izvadāja pa darba vietām.

Revolucionārā garā veiktā darba rezultāti ir ucini redzami. Pieliktais kopsavilkums rāda uzņēmumus un darba raksturu.

Darba kopējā vērtība pēc normālās apmaksas ir 5 000 tūkst, rubļu, pēc virsstundu — P/a reizes vairāk.

Iekraušanā darba intensivitatc par 270°/o augstāka nekā parastajiem strādniekiem. Pārējie darbi apmēram tādas pašas intensivitatcs.

īN'ovērsla pasūtījumu (steidzamo) aizkavēšana darba spēka trūkuma un vilcināšanās dēļ no septiņām dienām līdz trim mēnešiem.

Darbs noritēja, ierīcēm neesot kārtībā (tas bija viegli novēršams), kas atsevišķas grupas aizkavēja 30—40 minūtes.

Darba vadīšanai atstātā administrācija tikko spēja sagatavot jaunus darbus, un varbūt mazliet pārspīlēts ir vecā meistara izteiciens, ka komunistiskajā sestdienu padarīts nedēļas darbs, salīdzinot ar neapzinīgo un izlaidīgo strādnieku darbu.

Ievērojot lo, ka darbos piedalījās arī vienkārši patiesi Padomju varas piekritēji un ir gaidāms viņu pieplūdums nākamajās sestdienās, un ievērojot arī citu rajonu vēlēšanos sekot Maskavas-Kazaņas dzelzceļa komunistu-dzelzceļnieku priekšzīmei, es pakavēšos sīkāk pie organizatoriskās puses, balstoties uz ziņojumiem no vietām.

Darbā piedalījās ap 10 procentu komunistu, kas pastāvīgi strādā uz vietām. Pārējie bija lādi, kas atrodas atbildīgos amatos, un ievēlētie, sākot ar dzelzceļa komisāru līdz atsevišķa uzņēmuma komisāram, tāpat arī no arodbiedrības un tiem, kas strādā Satiksmes ceļu komisariātā un pārvaldē.

Darbā neredzēta pacilātība un vienprātība. Kad strādnieki, kantoristi un pārvaldes darbinieki bez lamāšanās un strīdiem, aptvēruši četrdesmit pudu smago pasažieru lokomotives riteņa bandažu, kā čaklas skudras pārvēla to vajadzīgajā vietā, kolektivais darbs izraisīja sirdī kvēlas prieka jūtas un nostiprinājās ticība, ka strādnieku šķiras uzvara ir nesatricināma. Pasaules laupītājiem nenožņaugt uzvarētājus strādniekus, iekšējai sabolažai nesagaidīt Kolčaku.

Pēc darba beigām klātesošie bija liecinieki neredzētai ainai: simts komunistu, noguruši, bet ar prieka uguntiņu acīs, apsveica darba panākumus ar svinīgām Internacionāles skaņām — un likās, ka šis uzvarošās himnas uzvarošās skaņas plūdīs cauri sienām pa strādnieku Maskavu un kā viļņi no iesviesta akmens izplūdīs pa strādnieku Krieviju un iekustinās nogurušos un izlaidīgos.

A. г.

Novērtējot šo lielisko „priekšzīmi, kas cienīga, ka to atdarinātu", „Pravda" 20. maijā ar šādu virsrakstu b. N. R. rakstā rakstīja:

„Līdzīgi komunistu darba gadījumi nav retums. Es zinu tādus gadījumus elektriskā stacijā un uz dažādiem dzelzceļiem. Uz Nikolaja dzelzceļa komunisti nostrādāja vairākas naktis virs darba laika, celdami augšā apgāzušos lokomolivi; uz Ziemeļu dzelzceļa ziemā visi komunisti un līdzjutēji nostrādāja vairākas svētdienas, attīrīdami ceļus no sniega; daudzu preču staciju šūniņas, lai cīnītos pret kravu izlaupīšanu, naktīs apstaigā stacijas, — bet šim darbam bija gadījuma raksturs, tas nebija sistemātisks. Kazaņas biedru jauninājums ir tas, ka viņi padara šo darbu sistemātisku, pastāvīgu. „Līdz pilnīgai uzvarai pār Kolčaku", nolēmuši Kazaņas biedri, nn šajā lēmumā ir visa viņu darba nozīme. Uz visu kara stāvokļa laiku viņi pagarina komunistu nn līdzjutēju darba dienu par vienu stundu; lai pašā laikā viņi rāda produkliva darba priekšzīmi.

Šai priekšzīmei jau radušies sekotāji, un tādiem vēl jārodas. Aleksandra dzelzceļa komunistu un līdzjutēju kopējā sapulce, apspriedusi militāro stāvokli un Kazaņas biedru lēmumu, nolēma: 1) Aleksandra dzelzceļa komunistiem un līdzjutējiem rīkot „sestdienas talkas". Pirmā sestdienas talka noteikta 17. maija. 2) Organizēt komunistus un līdzjutējus priekšzīmīgās, parauga brigādēs, kuram būs

jārāda strādniekiem,, kā jāstrūdā un ko īstenībā var padarīt ur tagadējiem materiāliem, instrumentiem un uzturu.

Pēc Kazaņas biedru vārdiem, viņu priekšzīme atstājusi lielu iespaidu, un tuvākajā sestdienā viņi gaida darbā ievērojamu skaitu bezpartejisko strādnieku. Kad tiek rakstītas šīs rindas, Aleksandra dzelzccja darbnīcās komunistu virsstundu darbs vēl nav sācies, dzird vienīgi valodas par nodomātiem darbiem, bet bezpartejiskās masas jau saviļņojušās, sākušas runāt. „Vakar mēs nezinājām, citādi mēs būtu sagatavojušies un arī pastrādājuši*', „nākamajā sestdienā katrā ziņā atnākšu", — atskan no visām pusēm. Iespaids, kādu rada šāda veida darbs, ir ļoti liels.

Visām aizmugures komunistiskajām šūniņām jāseko Kazaņas biedru priekšzīmei. Ne vien Maskavas mezgla komunistiskajām šūniņām, — visai Krievijas partijas organizācijai jāseko šai priekšzīmei. Arī sādžās komunistiskajām šūniņām vispirms jāķeras pie sarkanarmiešu lauku apstrādāšanas, palīdzot viņu ģimenēm.

Kazaņas biedri pirmajā komunistiskajā sestdienā beidza savu darbu, dziedādami Internacionāli. Ja visas Krievijas komunistiskā organizācija sekos šai priekšzīmei un neatlaidīgi to realizēs, tad Krievijas Padomju republika tuvākos smagos mēnešus pārdzīvos, vareni atskanot visu republikas darba ļaužu Internacionālei...

Pie darba, biedri komunisti!"

1919. g. 23. maijā ,,Pravda“ ziņoja, ka

„17. maijā uz Aleksandra dzelzceļa notika pirmā komunistiskā „sestdienas tulka". !)8 komunisti un līdzjutēji saskaņā ar kopējās sapulces lēmumu nostrādāja 5 stundas virs darbu lulkn liez atlīdzības, iegūdami vienīgi tiesības paēst otrreiz pusdienas par naudu, pie turn pusdienās tiem kā fiziska darba strādniekiem, arī tāpat pur naudu, izsniedzu pa pusmārciņai maizes".

Lai gan darbs bija vāji sagatavots un vāji organizēts, tomēr darba r ali <j и m s b i j а 2—3 reizes augstā к s par parasto.

Lūk, piemēri:

5 virpotāji 4 stundās pagatavoja 80 veltnīšu. Ražīgums, salīdzinot ar parasto, — 213%.

20 vienkāršo strādnieku 4 stundās savāca 600 pudu veca materiala un 70 vagonu atsperu, katru З'/г pudu smagu, kopā 8ā0 pudu. Ražīgums, salīdzinot ar parasto, — 300%.

„Biedri lo izskaidro ar to, ka parastajā laikā darbs apnicis, kļuvis garlaicīgs, bet te strādā ar paliku, ar sajūsmu. Bet tagad parastajā laikā būs kauns padarīt mazāk nekā komunistiskajā sestdienas laikā".

„Tagad daudzi bezpartejiskie strādnieki paziņo, ka viņi vēloties piedalīties sestdienas talkās. Lokomotivju brigades pieteicas sestdienas talkā ņemt no „kapsētas" lokomotīvi, to izremontēt un laist darbā.

Saņemtas ziņas, ka lādas pašas sestdienas talkas organizē ari uz Vjazmas līnijas".

Par lo, kā ril darbs šajās komunistiskajās sestdienas talkās, raksta b. A. Djačenko 7. jūnija ,,Pravdā“. Citējam galveno daļu no viņa raksta ar virsrakstu „Sestdienas talkas piezīmes^1*:

„Ar lielu prieku gatavojos kopā ar biedru nostrādāt saskaņā ar dzelzceļa apakšrajona partijas organizācijas lēmumu sestdienas „stāžu" un uz laiku, uz dažām stundām, atpūtināl galvu, nodarbinot muskuļus ... Mums būs jāstrādā kokapslrādāšanas rūpnīcā, kas pieder dzelzceļam. Atnācām, ieraudzījām savējos, sasveicinājāmies, pajokojāmies, saskaitījām spēkus — pavisam 30... Bet mūsu priekšā guļ „briesmonis" — tvaika katls diezgan solidā svarā, pudi 600—700, un tas tad nu mums arī ir „jāpārvieto", t, i„ jāpārveļ turpat vai 'U vai Va versts līdz platformai. Mūsu domās iezogas šaubas ... Bet, lūk, mēs jau esam pie darba: biedri vienkārši pabāzuši zem katla koka ruļļus, piesējuši divas virves, un darbs sākās... Katls iekustējās nelabprāt, bet tomēr sāka kustēties. Mēs priecājāmies, mūsu taču ir tik maz ... šo pašu katlu lāču gandrīz vai divi nedēļas vilka strādnieki nckoinunisti trīskārt lielākā skaitā, bet tas pretojās, kamēr sagaidīja mūs. . . Strādājām stundu spēcīgi, saskaņoti, pēc mūsu biedra pāļu dzinēja komandas vienmērīgajām skaņām: „Viens, divi, trīs", un katls iet un iet. Te pēkšņi — kas par ķezu? Piepeši jocīgi apvēlās vesela rinda biedru, virve mūsējo rokās bija kļuvusi „neuzticīga"... Bet kavēšanās ir tikai minūti ilga: virves vietā piestiprinām lauvu ... Vakars, jau manāmi tumst, bet mums vēl jāpārvar neliels uzkalniņš, un tad drīz vien darbs būs veikts. Svīst rokas, kaisi plaukstas, kļūsi karsti, pieliekam visus spēkus — un darbs sokas. „Administrācijā" slāv un, sekmju samulsināta, neviļus ari pali ķeras pie tauvas: palīdzi vieni sen bija laiks! Lūk, mūsu darbā noraugās sarkanarmietis. Rokās viņam harmonikas. Ko viņš domā? Kas lie par ļaudīm? Kas viņiem vajadzīgs sestdienā, kad visi sēž mājās? Ks uzminu viņa domas un saku: „Biedri! Uzspēlē mums kaut ko jautru, mēs neesam vis kaut kādi strādnieciņi, bet īsti komunisti, — redzi, kā mūsu rokām sokas darbs, neslinkojam, bet piespiežam". Sarkanarmietis saudzīgi noliek harmonikas un ātri steidzas pie lauvas . ..

— „Anglis gudrinieks liels!" — skaistā tenorā uzsāk b. U. Mēs viņam piebalsojam, un dobji atskan strādnieku dziesmas vārdi: „Hei, dubinuška, līci jā, mēs vilksim, mēs vilksim ..

Nepieradušiem muskuļi noguruši, lauž plecus, muguru, bel ... rīl ir brīva diena — mūsu atpūta, paspēsim izgulēties. Mērķis ir tuvu. un pēc nelielām svārstībām mūsu „briesmonis" ir jau gandrīz pie pašas platformas: lieciet apakšā dēļus, uzveliet uz platformas, un lai šis katls dod darbu, ko jau sen no tā gaida. Bel mēs barā ejam istabā, vidējās šūniņas „klubā", kur izkārti plaknli, saslietas šautenes, kura spoži apgaismota, un pēc labi nodziedātas „Internacionāles" kāri dzeram tēju ar „rumu" un pal ar maizi. Tāds vietējo biedru sarīkots pacienājums ir ļoti vielā pēc mūsu smagā darba. Brālīgi atvadāmies

no biedriem un sakārtojamies kolonas rindās. Nakts klusumā miegainajā ielā atskan revolūcijas dziesmas, vienmērīgais soļu ritms pavadu dziesmu. „Biedri, uz cīņu nu braši". „Uz cīņu inostict, darba ļaudis" — plūst mūsu Internacionāles un darba dziesma.

Pagājusi nedēļa. Mūsu rokas un pleci atpūtušies, un mēs braucam „sestdienas talkā" tagad jau 9 verstis tālu, vagonus taisīt. Tas — uz Perovu. Biedri uzrāpušies uz „amerikaņa" jumta un skanīgi un skaisti dzied „Internacionāli". Vilciena publika vērīgi klausās un. redzams, izbrīnījusies. Vienmērīgi klaudz riteņi, un mēs, nepaspējuši uzrāpties augšā, karājamies ap „amerikāni" uz kāpnēm, tēlodami „pārgalvīgus" pasažierus. Lūk, arī piestātne, esam jau pie mērķa, izejam cauri garam pagalmam un sastopam laipno biedru komisāru G.

— Darbs ir, tikai cilvēku maz! Pavisam 30, bel 6 stundās no vidējā remonta jāizlaiž velna ducis vagonu! Tur slāv apzīmēto riteņu komplektu rindas, ir ne vien tukši vagoni, bet arī pilna cisterna... bet nekas, „pielāgosimies", biedri!

Darbs kūsā. Es un pieci biedri strādājam ar svarekļiem, t. i., ar svirām. Sie 60 un 70 pudu smagie riteņu pāri, mūsu plecu spiesti ar divām svirām, biedra „pāļu dzinēja" vadīti, ātri un veikli pārlec mums no vienām sliedēm uz otrām. Viens pāris novākts, — cils tā vietā. Lūk, jau visiem tiein ir vieta, un mēs šos nolietotos, vecos krāmus ātri ātri pa sliedēm „pludinām" uz šķūni... Viens, divi, trīs — tie pacelti gaisā ar grozāmu dzelzs sviru, un to vairs nav uz sliedēm. Tur tumsā skan āmuru klaudzieni, tur ātri kā bites strādā biedri pie saviem „slimajiem" vagoniem. Itaujas gan ar galdniecību, gan ar krāsošanu, gan ar jumtu segšanu, — darbs kūsā par prieku mums un biedram komisāram. Bel tur mūsu palīdzības ievajadzējies arī kalējiem. Uz pārvietojamas ēzes guļ nokaitēta „stūre", t. i., vagona stangu ar āķi, ko saliecis neveikls sitiens. Bulta, dzirkstoša tā guļ uz čuguna plāksnes, un no mūsu veiklajiem sitieniem, ar piedzīvojuša biedra acumēru, tā iegūst savu normālo formu. Vēl tā ir balti sarkana, bet jau uz mūsu pleciem ātri ātri to nogādā savā vietā un, dzirkstelēm sprēgājot, ievirza dzelzī izkaltā caurumā, — daži sitieni, un tā ir savā vietā. Lienam zem vagona. Tur šo sakabju un stūru ierīce nemaz nav tik vienkārša, kā liekas, tur ir vesela sistēma ar kniedēm un spiral-atsperi...

Darbs kūsā, satumst nakts, spožāk deg lāpas. Drīz būsim galā. Daļa biedru „piemetušies" pie riepu kaudzītes un „sūc" karstu tēju. Dzedra ir maija nakts un skaists pie debesīm jaunā mēness sirpis, .loki, smiekli, veselīgs humors.

— Biedri G„ met mieru, pietiks tev 13 vagonu!

Bet biedram G. tas par maz.

Beidzam tējas dzeršanu, dziedam savas uzvaras dziesmas, dodamies uz izeju ...“

Kuslība par „komunistisko sestdienas lalku“ rīkošanu neaprobežojas ar Maskavu. 6. jūnijā ,,Pravda“ ziņoja:

..Tverā 31. maijā notika pirmā komunistiskā sestdienas talka. Uz dzelzceļa strādāja 128 komunisti. 3‘/г stundās piekrauti un izkrauti

" vagoni, izremontētas 3 lokomotives, sazāģēts 10 asu malkas un veikli cili darbi. Kvalificēto strādnieku komunistu darba intensivitate pārsniedza parasto darba ražīgumu 13 reižu".

Pēc tam 8. jūnijā ,,Pravdā“ lasām:

KOMUNISTISKĀS SESTDIENAS TALKAS

„Saratovā, 5. jūnijā. Dzelzceļnieki komunisti, sekodami Maskavas biedru aicinājumam, kopējā partijas sapulcē nolēma: tautas saimniecības atbalstīšanas labā strādāt sestdienās piecas virsstundas bez atlīdzības".

* *

*

Es cik vien iespējams sīki un pilnīgi sniedzu ziņas par komunistiskajām sestdienas talkām, jo šeit mēs neapšaubāmi vērojam vienu_no svarīgākajām komunistiskās

celtniecības pusēm, kurai mūsu prese nepievērs piētie-kamu uzmanību un kuru mēs visi vēl neesam pietiekami novērtējuši.

' Mazak politiskas tarkšķēšanas, vairāk vērības visvien-kāršāklem,'b"et dzīviem, no dzīves ņemtiem, dzīvē pārbaudītiem komunistiskās celtniecības faktiem — šis lozungs nemitīgi jāatkārto mums visiem, mūsu rakstniekiem, aģitatoriem, propagandistiem, organizatoriem un tā tālāk.

Dabiski un neizbēgami, ka pirmajā laikā pēc proletāriskās revolūcijas mūs visvairāk nodarbina galvenais un pamatuzdevums — buržuāzijas pretošanās pārvarēšana, uzvara pār ekspluatatoriem, viņu sazvērestības apspiešana (tādas kā „vergu īpašnieku sazvērestība" par Petrogradas atdošanu, kurā piedalījās visi — no melnās sotņas un kadetiem līdz meņševikiem un eseriem ieskaitot^68). Bet blakus šim uzdevumam tikpat neizbēgami izvirzās — un, jo tālāk, jo vairāk — svarīgāks uzdevums,, pozitīvas komu-nistiskās celtniecības, jaunu ekonomisku attiecību, jaunas sabiedrības radīšanas uzdevums.

Proletariāta diktatūra, kā man ne vienu vien reizi nācies norādīt, slarjT citu arī K. marta runā Petrogradas deputātu Padomes sēdē, nav vienīgi vardarbība pret ekspluatatoriem un pat ne galvenokārt vardarbība. Sās revolucio-narās vardarbības ekonomiskais pamats, tās dzīves spēju un sekmju ķīla ir tas, ka proletariats reprezentē un realizē darba sabiedriskās organizācijas augstāku tipu, salīdzinot

ar kapitālismu. Te ir lietas būtība. Te ir spēka avots un ķīla neizbēgamai, pilnīgai komunisma uzvarai.

Sabiedriskā darba dzimtbūtnieciskā organizācija balstījās uz rungas disciplīnu, uz ārkārtīgā tumsībā, un nomāktībā dzīvojošiem darba ļaudīm, kurus aplaupīja un par kuriem ņirgājās saujiņa muižnieku. Sabiedriskā darba kapi-jajistiskā organizācija balstījās uz bada disciplinu, un, neraugoties uz visu buržuāziskās kultūras un buržuāziskās demokrātijās progresu, pašās attīstītākās, civilizētākās un demokrātiskākās republikās milzīgās darba ļaužu masas palika tumšas un nomāktas algotu vergu vai nospiestu zemnieku masas, kurus aplaupīja un nar .kuntaīLjņirgājās saujiņa kapitālistu. Sabiedriskā darbiņ komunistiskāļ) organizācija, uz kuru pirmais solis ir socialisms, bālīīaš un, jo tālāk, jo vairāk balstīsies uz pašu darba ļaužu, kuri nogāzuši tiklab muižnieku, kā arī kapitālistu jūgu, — brīvu un apzinīgu disciplinu.

Sī jaunā disciplina nekrīt no debesīm un nedzimst no labiem vēlējumiem, tā izaug no kapitālistiskās lielražošanas materiālajiem apstākļiem, vienīgi no tiem. Bez tiem tā nav iespējama. Bet šo materiālo apstākļu nesēja jeb to realizētāja ir noteikta vēsturiska šķira, kuru radījis, organizējis, saliedējis, apmācījis, izglītojis, norūdījis Iielkapi-talisms. Šī šķira ir proletariats.

Proletariāta diktatūra, ja šo latinisko, zinātnisko, vēsturiski filozofisko nosaukumu pārtulko vienkāršākā valodā, nozīmē, lūk, ko:

vienīgi noteikta šķira, proti, pilsētas un vispār fabriku un rūpnīcu, rūpniecības uzņēmumu strādnieki, spjij vadīt visu darba ļaužu un ekspluatēto masu cīņā par kapilala jūga gūšanu, pašas gāšanas gaitā, cīņā par uzvaras noturēšanu un nostiprināšanu, jaunas, sociālistiskās, sabiedriskas iekārtas nodibināšanas darbā, visā cīņā par šķiru pilnīgu iznīcināšanu. (Piezīmēsim iekavās: zinātniskā atšķirība starp sociālismu un komunismu ir tikai tā, ka pirmais vārds nozīmē no kapitālisma izaugošās jaunās sabiedrības pirmo pakāpi, otrais vārds — tās augstāku, tālāku pakāpi.)

,,Bernes“, dzeltenās Internacionāles kļūda ir tā, ka tās vadoņi šķiru cīņu un proletariāta vadošo lomu atzīst tikai vārdos, baidīdamies izdomāt lidz galam, baidīdamies taisni

no lā neizbēgamā secinājuma, kas sevišķi bīstams buržuāzijai un absoluli tai nepieņemams. Viņi baidās atzīt, ka proletariāta diktatūra arī ir šķiru cīņas posms, kura neizbēgama, kamēr nav iznīcinātas šķiras, un kura maina savas formas, kļūdama sevišķi nežēlīga un sevišķi savdabīga pirmajā laikā pēc kapitala nogāšanas. Iekarojis politisko varu, proletariats šķiru cīņu nepārtrauc, bet to turpina — līdz šķiru iznīcināšanai, — bet, protams, citādos apstākļos, citādā veidā, citādiem līdzekļiem.

Bet ko nozīmē „šķiru iznīcināšana"? Visi, kas sevi dēvē par sociālistiem, atzīst šo sociālismā galamērķi, bet nepavisam ne visi iedziļinās tā nozīmē.-Раг šķirā imsauc lielas__

ļaužu grupas, kas atšķiras pēc to vietas vēsturiski noteiktā sabiedriskās ražošanas sistēmā, pēc lo attiecībām (kas lielāko tiesu nostiprinātas un noformētas likumos! nret ražošanas līdzekļiem, pēc to lomas darba sabiedriskajā organizācijā., un tātad pēc to rīcībā esošās sabiedriskās bngātihas_daļas iegūšanas veida un apmēriem. Šķiras ir tādas ļaužu grupas, no kurām viena var piesavināties otras darbu, tāpēc ka to vietas noteiktā sabiedriskā saimniecības formā ir dažādas.-

Skaidrs, — lai pilnīgi iznīcinātu šķiras, ne tikai jāgāž ekspluatatori, muižnieki un kapilalisti, ne tikai jāatceļ viņu īpašums, bet jāatceļ vēl arī jebkāds ražošanas līdzekļu privātīpašums, iāiznīcina tiklab atšķirība starp pilsētu un laukiem, kā arī atšķirība starp fiziskā darba ļaudīm un garīgā .darba, ļaudīm*—'Tas ir ļoti ilgstošs darbs. T7ai to veiktu, jāsper milzīgs solis uz priekšu ražošanas spēku attīstībā, jāpārvar daudzo sīkrnžošanas palieku pretošanās (bieži vien pasiva, kas ir sevišķi sīva un sevišķi grūti pārvarama), jāpārvar ar šīm paliekām saistītais milzīgais ieraduma un rūtiņas spēks.

Pieņemt, ka visi „darba ļaudis" vienādi spējīgi veikt šo darbu, būtu vistukšākā frāze vai aizvēsturiska, pirms-marksistiska sociālistā ilūzija. Jo šī spēja nerodas pati no sevis, bet izaug vēsturiski un izaug tikai no kapitālistiskās lielražošanas materiālajiem apstākļiem. Ceļa sākumā no kapitālisma uz sociālismu šī spēja piemīt tikai proletariātam. Viņš ir spējīgs veikt viņam uzlikto milzīgo uzdevumu, pirmkārt, tāpēc, ka viņš ir civilizēto sabiedrību visstip-

rākā un visprogresīvākā šķira; otrkārt, tāpēc, ka visvairāk attīstītajās zemēs viņš ir iedzīvotāju vairākums; treškārt, tāpēc, ka atpalikušajās kapitālistiskajās zemēs, tādās kā Krievijā, iedzīvotāju vairākums ir pusprolelarieši, t. i., cilvēki, kuri vienmēr daļu gada dzīvo proletāriski, kuri vienmēr atrod sev zināmu daļu iztikas algotā darbā kapitālistiskos uzņēmumos.

Kas mēģina atrisināt pārejas uzdevumus no kapitālisma uz sociālismu, dibinoties uz vispārējām frāzēm par brīvību, vienlīdzību, demokrātiju vispār, darba demokrātijās vienlīdzību u. tml. (kā to dara Kautskis, Martovs un citi Bernes, dzeltenās Internacionāles varoņi), tie ar to tikai atklāj savu sīkburžu'ju, filistru, mietpilsoņu dabu, kuri idejiskā ziņā verdziski velkas aiz buržuāzijas. Sā uzdevuma pareizu atrisinājumu var dot tikai konkrēta to īpašo attiecību pētīšana, kādas ir starp politisko varu iekarojušo īpašo šķiru, proti, proletariātu, un visu neproletarisko un tāpat arī pusproletarisko darba ļaužu masu, pie kam šīs attiecības veidojas nevis fantastiski harmoniskā, „ideālā" situācijā, bet reālā buržuāzijas mežonīgas un daudzveidīgas pretošanās situācijā.

Milzīgais iedzīvotāju vairākums jebkurā kapitālistiskā zemē, tai skaitā arī Krievijā, — un it sevišķi darba ļaužu vairākums — tūkstošiem reižu pats uz savas un savu tuvinieku muguras ir izjutis kapitala jūgu, kapitala izdarītās laupīšanas, visāda veida zaimus. Imperiālistiskais karš, — I. i., desmit miljonu cilvēku nogalināšana, lai izšķirtu jautājumu par to, vai pirmtiesības visas pasaules aplaupīšanā jāiegūst angļu vai vācu kapitalam, — ārkārtīgi saasināja, paplašināja, padziļināja šos pārbaudījumus, piespieda tos apzināties. No tā izriet iedzīvotāju milzīgā vairākuma un sevišķi darba ļaužu masu nenovēršamās simpātijās proletariātam par lo, ka tas ar varonīgu drosmi, ar revolucionāru nesaudzību gāž kapitala jūgu, gāž eks-pluatatorus, apspiež viņu pretošanos, ar savām asinīm izkaro ceļu jaunas sabiedrības radīšanai, kur nebūs vielas ekspluatatoriem.

Lai cik lielas, lai cik neizbēgamas ir neproletarisko un pusproletarisko darba ļaužu masu sīkburžuaziskās Šaubas un svārstības atpakaļ, uz buržuāziskās „kārtības*1 pusi, uz

buTŽuazijas „paspārni”, šīs masas tomēr nevar neatzīt proletariāta morāliski politisko autoritāti, kurš nc vien nogāž ekspluatatorus un apspiež viņu pretošanos, bet kurš arī ceļ jaunus, augstākus sabiedriskus sakarus, sabiedrisku disciplinu: apzinīgu un apvienotu strādnieku disciplīnu, kuri nepazīst nekādu jūgu un nekādu citu varu pār sevi kā vien paši savas apvienības varu, paši sava vairāk apzinīgā, drošā, saliedētā, revolucionārā, izturētā avangarda varu.

Lai uzvarētu, lai radītu un nostiprinātu sociālismu, proletariātam vajag atrisināt divējādu jeb divkāršu uzdevumu: pirmkārt, ar savu pašaizliedzīgo varonību revolucionārā cīņā pret kapitālu aizraut visu darba ļaužu un ekspluatēto „masļk_aizraut to, organizēt to. vadīt to. lai gāztu hiirīun- n ziju un pilnīgi-_apspiaatu katru tās pretošanos; otrkārt, ) visas darba ļaužu un ekspluatēto masas, tāpat arī visus/ sīkburžuaziskos slāņus vest sev līdzi pa jaunas saimnieciskās cellniocības ceļu, pa jaiLDILsnhi cdrisko-sakar u, jau-njis darba disciplīnas, jaunas darba organizācijas radīšanas ее») — darba organizācijas, kas zinātnes un kapitālistiskās technikas visjaunākos sasniegumus savieno ar apzinīgo strādnieku — sociālistiskās lielražošanas radītāju —masu—' apvienību.

Šis otrais uzdevums ir grūtāks par pirmo, jo tas nekādā gadījumā nav atrisināms'^T-5Tsevišķu varonības uzliesmojumu, bet prasa visilgstošāko, visneatlaidīgāko, visgrūtāko masveidīga un ikdienas darba varonību. Bet šis uzdevums ir arī svarīgāks par pirmo, jo galu galā visdziļākais spēka avots, lai uzvarētu buržuāziju, un vienīgā ķīla, ka šīs uzvaras ir drošas un neatņemamas, var būt tikai jauns, augstāks sabiedriskās ražošanas veids, kapitālistiskās un sīkburžuaziskās ražošanas aizstāšana ar sociālistisko lielražošanu.

ij: Л

_ *

\.rKomimistiskaiāni sestdienas talkām” tieši tāpēc ir milzīga vēsturiska nozīme, ka tās rāda mums strādnieku apzinīgo un brīvprātīgo ierosmi darba ražīguma attīstīšanā, pārejā uz jaunu darba disciplinu, saimniecības un dzīves sociālistisko apstākļu jaunradē.^

Viens no nedaudzajiem — pareizāk pat būtu teikt: viens no ārkārtīgi retajiem Vācijas buržuāziskajiem demokrātiem, kas pēc 1870. un 1871. g. mācībām pārgājis nevis pie šovinisma un nevis pie nacionalliberalisma, bet pie sociālismā, — J. Jakobi ir teicis, ka vienas strādnieku savienības dibināšanai ir lielāka vēsturiska nozīme nekā kaujai pie Sadovas^50. Tā ir taisnība. Kauja pie Sadovas izšķīra jautājumu, kurai no divām buržuāziskām mon-archijām, austriešu vai prūšu, piederēs pirmā vieta nacionālas kapitālistiskas Vācijas valsts radīšanā. Vienas Strādnieku savienības nodibināšana bija mazs solis uz proletariāta vi^asaules jļzvaru pār buržuāziju. Tā arī mēs varam sacīt, k% pirmaiaījkomunistiskaiai sestdienas talkai, ko sarīkoja Maskavas-Kazaņas dzelzceļa strādnieki 1919. g. 10. maijā Maskavā, ir lielāka vēsturiska nozīme nekā jebkurai Hindenburga vai Foša un angļu uzvarai 19".— 1918. g. imperiālistiskajā karā. Imperiālistu uzvaras ir miljonu strādnieku slaktiņš angļu, amerikāņu un franču miljardieru peļņas dēļ, ir bojā ejošā kapitālisma zvērība, kurš pārēdies un trūd, vēl dzīvs būdams. Maskavas-Kazaņas ceļa dzelzceļnieku komunistiskā sestdienas talka ir viena no šūniņām jaunajā, sociālistiskajā sabiedrībā, kura visām zemes tautām nes atbrīvošanu no kapitala jūga un no kariem.

Buržuju kungi un viņu dienderi, ieskaitot meņševikus un eserus, kas paraduši sevi uzskatīt par „sabiedriskās domas“ pārstāvjiem, protams, ņirgājas par komunistu cerībām, sauc šīs cerības par „baobabu rezedas podiņā", zobojas par sestdienas talku niecīgo skaitu, salīdzinot ar masveidīgiem laupīšanas, dīkdienības, ražīguma krišanās, izejmateriālu bojāšanas, produktu bojāšanas u. tml. gadījumiem. Mēs šiem kungiem atbildēsim: ja buržuāziskā inteliģence ar savām zināšanām palīdzētu darba ļaudīm un nevis krievu un ārzemju kapitālistiem, lai tie atjaunotu savu varu, tad apvērsums notiktu straujāk un mierīgāk. Tomēr tā ir utopija, jo jautājumu izšķir šķiru cīņa, bet inteliģences vairākums tiecas uz buržuāziju. Nevis ar inteliģences palīdzību, bet neraugoties uz viņas pretdarbību (vismaz vairākumā gadījumu) proletariats uzvarēs, nobīdīdams pie malas nelabojami buržuāziskos inteliģentus,

pārveidodams, pāraudzinādams, pakļaudams sev svārstīgos, pakāpeniski iekarodams savā pusē arvien lielāku viņu daļu. Ļaunais prieks sakarā ar apvērsuma grūtībām un neveiksmēm, panikas celšana, propaganda par pavērsienu atpakaļ — visi tie ir buržuāziskās inteliģences šķiru cīņas ieroči un paņēmieni. Proletariats ar to neļausies apmānīties.

Bet, ja aplūko jautājumu pēc būtības, vai tad vēsturē ir bijis gadījums, kad jauns ražošanas veids būtu ieviesies uzreiz, bez garas rindas neveiksmju, kļūdu, recidivu? Pusgadsimtu pēc dzimtbūšanas krišanas krievu sādžā vēl bija palicis ne mazums dzimtbūšanas palieku. Pusgadsimtu pēc nēģeru verdzības atcelšanas Amerikā nēģeru stāvoklis tur viscaur palicis vēl pa pusei verdzisks. Buržuāziskā inteliģence, tai skaitā meņševiki un eseri, ir sev uzticīgi, kalpodami kapitalam un saglabādami caur un cauri melīgu argumentāciju: pirms proletariāta revolūcijas viņi pārmeta mums utopismu, bet pēc tās viņi prasa no mums, lai niēs fantastiski ātri iznīdējam pagātnes pēdas!

Bet mēs neesam utopisti un zinām buržuāzisko „argumentu" īsto vērtību, zinām arī, ka tikumos vecā pēdas zināmu laiku pēc apvērsuma neizbēgami būs pārsvarā pār jaunā asniem. Kad jaunais tikko piedzimis, vecais arvien vēl zināmu laiku paliek stiprāks par to, tas vienmēr tā ir kā dabā, tā arī sabiedriskā dzīvē. Ņirgāšanās par jaunā asnu vājumu, visai lētais inteliģentiskais skepticisms un tamlīdzīgi, — visi tie īstenībā ir buržuāzijas šķiru cīņas paņēmieni pret proletariātu, kapitālisma aizstāvēšana pret sociālismu. Mums rūpīgi jāpētī jaunā asni, ļoti uzmanīgi jāizturas pret tiem, visādi jāpalīdz tiem augt un „jākopj" šie vājie asni. Daži no tiem nenovēršami ies bojā. Nevar galvot, ka tieši „komunistiskajām sestdienas talkām" būs sevišķi svarīga loma. Ne tas ir galvenais. Galvenais ir atbalstīt visus un visādus jaunā asnus, no kuriem dzīve atlasīs visvairāk dzīvotspējīgos. Ja japaņu zinātniekam, lai palīdzētu cilvēkiem uzvarēt sifilisu, bija pacietība izmēģināt 605 preparātus, līdz viņš izstrādāja 606. preparātu, kas atbilda zināmām prasībām, tad tiem, kuri grib atrisināt daudz grūtāku uzdevumu, uzvarēt kapitālismu, jābūt pietiekami daudz neatlaidības, lai izmēģinātu simtus un

tūkstošus jaunu cīņas paņēmienu, veidu, līdzekļu un izstrādātu visnoderīgākos no tiem.

„Komunistiskās sestdienas talkas*1 ir tik svarīgas tāpēc, ka tās iesāka strādnieki, nepavisam ne tādi, kas dzīvo sevišķi labos apstākļos, bet gan dažādu specialitāšu strādnieki, tai skaitā ari strādnieki bez specialitātes, vienkārši strādnieki, kuri dzīvo parastajos, t. i., vissmagākajos, apstākļos. Mēs visi labi zinām pamatcēloni darba ražīguma krišanai, kura vērojama ne tikai Krievijā vien, bet visā pasaulē: posis un nabadzība, saniknojums un nogurums, ko radījis imperiālistiskais karš, slimības un nepietiekamais uzturs. Pēdējam svarīguma ziņā ir pirmā vieta. Bads — lūk, cēlonis. Bet, lai novērstu badu, jāpaeejjiiu’ba ražīgums gan zemkopībā, gan transportā, gan rūpniecībā. Tātad rodas kaut kāds burvju loks: lai paceltu darba ražīgumu, jātiek vaļā no bada, bet, lai tiktu vaļā no bada, jāpaceļ darba ražīgums.

Ir zināms, ka praksē šādas pretrunas atrisinās, pārraujot šo burvju loku, ar lūzumu masu noskaņojumā, ar atsevišķu grupu varonīgu iniciativu, kurai tāda lūzuma fonā nereti ir izšķiroša loma. Maskavas vienkāršie strādnieki un Maskavas dzelzceļnieki (protams, runājot par vairākumu un nevis par spekulantu, pārvaldes aparata darbinieku u. tml. baltgvardu saujiņu) ir darba ļaudis, kas dzīvo ārkārtīgi grūtos apstākļos. Pastāvīgi nepietiekams uzturs, bet tagad, pirms jaunās ražas, pārtikas stāvoklim vispār pasliktinoties, tieši bads. Un, lūk, šie izsalkušie strādnieki, kurus ielenc buržuāzijas, meņševiku un eseru niknā konlr-revolucionarā aģitacija, rīko „komunistiskās sestdienas talkas", strādā virsstundas bez jebkādas atlīdzības un sasniedz milzīgu darba ražīguma kāpinājumu, lai gan viņi ir noguruši, nomocīti, novājināti nepietiekamā uztura dēļ. Vai tā nav vislielākā varonība? Vai tas nav sākums pavērsienam ar vispasaules vēsturisku nozīmi?

ļ Darba ražīgums ir gaiii_galā pats svarīgākais, nn Is.-galvenais jaunas sabiedriskas iekārtas uzvarai. Kapitālisms radīja darba ražīgumu, kāds nebija pieredzēts dzimtbūšanas laikā. Kapitālismu var galīgi uzvarēt un tas tiks galīgi uzvarēts ar to, ka socialisms rada jaunu, daudz augstāku darba ražīgumu. Tas ir ļoti grūts un ļoti ilgstošs darbs,

bet tas ir uzsākts, lūk, kas ir pats galvenais. Ja bada piemeklētajā Maskavā 1919. gada vasarā izsalkuši strādnieki, kas pārdzīvojuši četrus smagus imperiālistiskā kara gadus, pēc tam pusotrus gadus vēl smagākā pilsoņu kara, spēja uzsākt šo lielo darbu, kāda gan tad būs attīstība tālāk, kad mēs būsim uzvarējuši pilsoņu karā un iekarojuši mieru?

Komunisms ir brīvprātīgu, ^auzinīgu. apvienotu, progresīvo techniku izmantojošu strādnieku augsLāks dāTbarra-žIgums~-SāJidzinot ar kapitālistisko. Komunistiskās sestdienas talkas ir sevišķi vērtīgas kā komunisma faktiskais sākums, un tas ir liels retums, jo mēs atrodamies uz tādas pakāpes, kad „liek sperti tikai pirmie soli, lai pārietu no kapitālisma uz komunismu" (kā tas pilnīgi pareizi teikts mūsu partijas programā).

Komunisms sākas tur, kur parādās pašaizliedzīgas, smagu darbu pārvarošas vienkāršo strādnieku rūpes par darba ražīguma celšanu, par katra puda labības, ogļu, dzelzs un cilu produktu sargāšanu, kurus saņem ne strādājošie paši unTīē viņu „tuvinieki", bet gan „tālinieki", t. i., visa sabiedrība kopumā desmitiem un simtiem miljonu cilvēku, kas sākumā apvienoti vienā sociālistiskā valstī, pēc tam Padomju republiku Savienībā.

Kārlis Markss „Kapitālā" zobojas par buržuāziski demokrātiskās lielās cilvēka brīvību un tiesību chartijas skaļumu un daudzvārdību, par visām šīm frāzēm par brīvību, vienlīdzību, brālību vispār, kuras apžilbina visu zemju sīkpilsoņus un filistrus līdz pat tagadējiem nelietīgās Bernes Internacionāles nelietīgajiem varoņiem. Markss šīm skaļajām tiesību deklarācijām liek pretim proletariāta vienkāršo, atturīgo, lietišķo, ikdienišķo jautājuma nostādni: darba dienas saīsināšana ar valsts likumu, lūk, viens no tipiskiem lādas nostādnes paraugiem^80. Jo vairāk izvēršas proletāriskās revolūcijas saturs, toties skaidrāk, toties acīm redzamāk atklājas šās Marksa piezīmes viss zīmīgums un viss dziļums. īstā komunisma „formulas" atšķiras no skaļajām, viltīgajām, svinīgajām Kautsku, meņ-ševiku un eseru līdz ar viņu mīļo Bernes „brālīšu" frāzēm tieši ar to, ka tās visu saista ar darba apstākļiem. Mazāk pļāpāšanas par „darba demokrātiju", par „brīvību, vienlīdzību, brālību", par „tautvaldību" un tamlīdzīgi: mūs-

dienu apzinīgais strādnieks un zemnieks šinīs uzpūstajās frāzēs tikpat viegli saskata buržuāziskā inteliģenta blēdību, kā dažs labs dzīvē pieredzējis cilvēks, raudzīdamies „dižciltīga cilvēka" nevainojami „gludajā" sejā un ārējā izskatā, uzreiz un nekļūdīgi nosaka: „Droši vien — blēdis".

Mazāk skaļu frāžu, vairāk vienkārša, ikdienas darba, rūpju par labības pudu un ogļu pudu! Vairāk rūpju par to, lai šo izsalkušam strādniekam un noskrandušam, izģērbtam zemniekam nepieciešamo labības pudu un ogļu pudu iegūlu nevis ar veikalnieciskiem darījumiem, nevis kapitālistiski, bet ar apzinīgu, brīvprātīgu, pašaizliedzīgi varonīgu vienkāršu darba cilvēku darbu, lūk, tādu, kādi ir Maskavas-Kazaņas dzelzceļa vienkāršie strādnieki un dzelzceļnieki.

Mums visiem jāalzīst, ka buržuāziski inteliģentiskās, fražainās pieejas pēdas revolūcijas jautājumiem atklājas visur, uz katra soļa, tai skaitā arī mūsu rindās. Mūsu prese, piemēram, maz karo pret šīm satrūdējušās, buržuāziski demokrātiskās pagātnes satrūdējušām paliekām, maz atbalsta vienkāršos, nepretenciozos, ikdienišķos, bet dzīvos īstā komunisma asnus.

Apskatiet sievietes stāvokli. Neviena demokrātiskā partija pasaulē nevienā no visprogresivākām buržuāziskām republikām gadu desmitos nav veikusi šai ziņā pat simto daļu no tā, ko mēs esam veikuši pašā pirmajā mūsu varas gadā. Vārda īstā nozīmē mēs neatstājām akmeni uz akmens uo tiem nelietīgajiem likumiem par sievietes tiesību nevienlīdzību, par laulības šķiršanas ierobežojumiem, par riebīgajām formalitātēm, ar kādām tā saistīta, par ārlaulības bērnu neatzīšanu, par viņu tēvu sameklēšanu u. tml., — no likumiem, kuru palieku par kaunu buržuāzijai un kapitālismam ir tik daudz visās civilizētās zemēs. Mums tūkstoškārt ir tiesības lepoties ar to, ko mēs šai laukā esam izdarījuši. Het, jo tīrāk mēs esam attīrījuši pamatus no veco, buržuāzisko likumu un iestāžu grabažām, toties skaidrāks mums ir kļuvis, ka tā ir tikai zemes nolīrīšana celtnei, bet vēl ne pati celtne.

Sieviete, neraugoties uz visiem atbrīvojošiem likumiem, joprojām ir mājas verdzene, jo viņu žņaudz, smacē, notru-jina, pazemo sīkā mājas saimniecība, piekaldama viņu

virtuvei un bērnu istabai, izšķiezdama viņas darbu bezjēdzīgi neražīgā, sīkumainā, nervus bendējošā, notrulinošā, nomokošā darbā. īsta sievietes atbrīvošana, īsts komunisms sāksies tikai tur un"tad, KTiF līif klīd sāksies masu cīņa (ko vadīs" pifoleTārīafs, kuram ir valsts vara) pret šo sīko mājas saimniecību vai, pareizāk, tās masveidīga pārveidošana par sociālistiski!' lielsaimniecību.

w Vai ~mēs pra'ksē veltījam pietiekami daudz uzmanības šim jautājumam, kas teorētiski ir neapstrīdams katram komunistam? Protams, nē. Vai mēs pietiekami rūpīgi izturamies pret jau tagad šinī nozarē esošajiem komunisma asniem? Vēlreiz nē un nē. Sabiedriskās ēdnīcas, mazbērnu novietnes, bērnu dārzi — lūk, šo asnu paraugi, lūk, tie vienkāršie, ikdienišķie, neko greznu, daudzvārdīgu, svinīgu neparedzošie līdzekļi, kas īstenībā spēj atbrīvot sievieti. īstenībā spēj samazināt un iznīcināt vmas_ nevienlīdzību ar vīrieti attiecībā uz viņas lomu sabiedriskajā ražošanā it n_s abi ed r i s к a jā dzīvē. Sie līdzekļi nav jauni, tos (tāpat kā vispār visus sociālismā materiālos priekšnosacījumus) ir radījis lielkapitālistus, bet tur tie, pirmkārt, bija retums, otrkārt, — kas sevišķi svarīgi, — tie bija yai nu veikalnieciski uzņēmumi ar visiem spekulācijās, iedzīvošanās, krāpšanas, viltošanas ļaunumiem, vai arī „buržuāziskās labdarības akrobātiku", ko labākie strādnieki pamatoti neieredzēja un nicināja.

Nav šaubu, ka šo iestāžu pie mums radies daudz vairāk un ka tās sāk mainīt savu raksturu. Nav šaubu, ka strādnieču un zemnieču vidū ir daudz vairāk, nekā mēs zinām, organizatorisku talantu, cilvēku, kam ir prasme nokārtot praktisku pasākumu, kurā piedalās liels skaits darbinieku un vēl lielāks skaits patērētāju, bez tās frāžu pārpilnības, steigas, drūzmēšanās, pļāpāšanas par plāniem, sistēmām u. tml., ar ko ,,slimo“ „inteliģence^1*, kas arvien sevi vērtē pārāk augstu, vai ātraudži „komunisti". Bet mēs šos jaunā asnus pienācīgi nekopjam.

Palūkojieties uz buržuāziju. Cik lieliski viņa prot reklamēt to, kas viņai vajadzīgs! Kā no kapitālistu viedokļa „priekšzīmīgie" uzņēmumi tiek izslavēti miljonos viņu avīžu eksemplāru, kā no „priekšzīmīgām" buržuāziskām iestādēm tiek radīts nacionālā lepnuma objekts! Mūsu

prese nerūpējas vai gandrīz nemaz nerūpējas par to, lai aprakstītu labākās ēdnīcas vai mazbērnu novietnes, lai ar diendienā sniegtiem norādījumiem panāktu, ka dažas no tām pārvēršas par priekšzīmīgām, lai tās reklamētu, sīki aprakstītu, kāda cilvēka darba ekonomija, kādas ērtības patērētājiem, kāds produktu ietaupījums, kāda sievietes atbrīvošana no mājas verdzības, kāda sanitāro apstākļu uzlabošana sasniedzama ar priekšzīmīgu komunistisku darbu, var likt sasniegta, var tikt izplatīta visā sabiedrībā, visos darba ļaudīs.

Priekšzīmīga ražošana, priekšzīmīgas komunistiskās sestdienas talkas, priekšzīmīga rūpība un godīgums, iegūstot un sadalot katru labības pudu, priekšzīmīgas ēdnīcas, priekšzīmīga tīrība tādā un tādā strādnieku namā, tādā un tādā kvartālā, — visam tam desmitkārt vairāk nekā tagad jā-būt kā mūsu preses, tā arī katras strādnieku un zemnieku organizācijas uzmanības un rūpju objektam. Visi tie ir komunisma asni, un šo asnu kopšana ir mūsu kopējais un pirmais pienākums. Lai cik grūts ir mūsu stāvoklis pārtikas un ražošanas ziņā, tomēr pusotros boļševiku varas gados virzīšanās uz priekšu visā frontē nav apšaubāma: labības sagāde cēlusies no 30 miljoniem pudu (no 1917. 1. VIII līdz 1918. 1. VIII) līdz 100 miljoniem pudu (no 1918. 1. VIII līdz 1919. 1. V); sakņkopība paplašināta, ar labību neapsētā zemes platība samazināta, dzelzceļu transports sācis uzlaboties, neraugoties uz milzīgajām grūtībām ar kurināmo, un tā tālāk. Uz šā vispārējā fona un proletāriskās valsts varas atbalstīti, komunisma asni nenonīks, bet augs un attīstīsies par pilnīgu komunismu.

* *

*

Vajag labi pārdomāt „komunistisko sestdienas talku“ nozīmi, lai no šās lielās ierosmes iegūtu visas tās milzīgi svarīgās praktiskās mācības, kādas no tām izriet.

Šās ierosmes vispusīga atbalstīšana — pirmā un galvenā mācība. Vārdu ,,komuna“ pie mums sākuši lietot pārāk viegli. Ikvienu uzņēmumu, kuru sāk komunisti vai kura sākšanā piedalās komunisti, bieži vien tūliņ pasludina par ,,komunu“ — un turklāt nereti piemirst, ka tādu goda

25 29. sēj.

pilnu nosaukumu vajag iekarot, ilgā un neatlaidīgā darbā, iekarot ar pierādītiem praktiskiem panākumiem patiesi komunistiskā celtniecībā.

Tāpēc, pēc manām domām, pilnīgi pareizs ir lēmums, kāds nobriedis CIK vairākumā, — atcelt Tautas Komisāru Padomes dekretu tai daļā, kas attiecas uz „patērētāju komunu“ nosaukumuei. Lai labāk nosaukums ir vienkāršāks, turklāt arī jaunā organizatoriskā darba pirmo pakāpju nepilnības, trūkumus neuzvels „komūnām", bet tos (kā tas patiesībā arī pienākas) attiecinās uz sliktiem komunistiem. Būtu ļoti derīgi vārdu „komūna" neļaut novazāt, aizliegt šo vārdu paķert pirmajam pretimnācējam vai arī atzīt šo nosaukumu vienīgi īstām komūnām, kuras patiesi praksē ir pierādījušas (un visu apkārtējo iedzīvotāju vienprātīga atzinība to apliecinājusi) spēju, prasmi organizēt darbu komunistiski. Vispirms pierādi savu spēļu strādāt bez atlīdzības sabiedrības interesēs, visu darba ļaužu interesēs, spēju „strādāt revolucionāri", spēju paaugstināt darba ražīgumu, organizēt darbu priekšzīmīgi un pēc tam izstiep roku pēc goda pilnā „komūnas" nosaukuma!

„Komunistiskās sestdienas talkas" šinī ziņā ir visvērtīgākais izņēmums. Jo šeit Maskavas-Kazaņas dzelzceļa vienkāršie strādnieki un dzelzceļnieki vispirms darbos parādīja, ka viņi spēj strādāt kā komunisti, un pēc tam savai ierosmei deva „komunistisko sestdienas talku" nosaukumu. Jācenšas panākt un jāpanāk, lai tas arī turpmāk būtu tā, lai visi un ikviens, kas savu uzņēmumu, iestādi vai darbu sauc par komunu, nepierādot to ar smagu darbu un ar ilgstoša darba praktiskām sekmēm, ar priekšzīmīgu un īsti komunistisku darba organizēšanu, liktu bez žēlastības izsmiets un apkaunots kā šarlatans vai balamute.

„Komunistisko sestdienas talku" lielā ierosme jāizmanto arī citā ziņā, proti: partijas tīrīšanai. Pilnīgi neizbēgami, ka pirmajā laikā pēc apvērsuma, kad „godīgo" un sīk-pilsoniski noskaņoto cilvēku masas izturējās sevišķi bailīgi, kad buržuāziskā inteliģence, ieskaitot, protams, meņ-ševikus un eserus, itin visa sabotēja, sulainiski iztapdama buržuāzijai, pilnīgi neizbēgami, ka valdošajai partijai piesmērējās avantūristi un citi viskaitīgākie elementi. Neviena revolūcija bez tā nav bijusi un nevar būt. Galvenais

ir tas, lai valdošā partija, kas balstās uz veselīgu un spēcīgu progresivu šķiru, prastu iztīrīt savas rindas.

Šai ziņā mēs esam sākuši darbu jau sen. Tas jāturpina nelokāmi un neatlaidīgi. Mums palīdzēja komunistu mobilizācijā karam: gļēvuļi un nelieši aizbēga projām no partijas. Labu ceļa vēju! Tāda partijas biedru skaita samazināšanās ir milzīga tās spēka un svara palielināšanās. Tīrīšana jāturpina, izmantojot „komunistisko sestdienas talku" ierosmi: partijā jāuzņem tikai pēc, teiksim, pusgadu ilga „pārbaudījuma" vai ,,staža“, kas izpaužas „revolucionārā strādāšanā^41. Tāds pats pārbaudījums jāprasa no visiem partijas biedriem, kas iestājušies pēc 1917. gada 25. oktobra un ar sevišķu darbu vai nopelniem nav pierādījuši savu neapšaubāmo uzticamību, pašaizliedzību un spējas būt komunistiem.

Partijas tīrīšana, kas saistīta ar nelokāmu tās prasību paaugstināšanu attiecībā uz patiesi komunistisku darbu, uzlabos valsts varas aparat и un milzīgi tuvinās zemnieku galīgo pārnākšanu _ revul uckmarā p r ole t ari a t a pusē.

„Komunistiskās sestdienas talkas", starp citu, neparasti spilgti apgaismoja valsts varas aparata šķirisko raksturu proletariāta diktatūras laikā. Partijas Centrālā Komiteja raksta vēstuli par „revolucionāru strādāšanu" e2. Domu ierosinājusi 100—200 tūkstoš biedru lielas partijas Centrālā Komiteja (paredzu, ka tik daudz paliks pēc nopietnas tīrīšanas, jo tagad ir vairāk).

Domu uztvēruši arodnieciski organizētie strādnieki. Pie mums, Krievijā un Ukrainā, viņu skaits ir līdz 4 miljoni cilvēku. Milzīgā vairākumā viņi ir par proletārisku valsts varu, par proletariāta diktatūru. 200 000 un 4 000 000 — lūk, „zobratu" savstarpējais samērs, ja atļauts tā izteikties. 13et tālāk seko desmitiem miljoni zemniecības, kas sadalās trīs galvenās grupās: skaitā vislielākā un proletariātam vistuvākā — pusprolelarieši jeb trūcīgie lauku ļaudis; tad vidējā zemniecība; beidzot, skaitā pavisam maza — kulaki jeb lauku buržuāzijā.

Kamēr paliek iespēja tirgoties ar labību un spekulēt uz badu, zemnieks paliek (un tas proletariāta diktatūras apstākļos zināmā laika sprīdī ir neizbēgami) pa pusei darba cilvēks, pa pusei spekulants. Kā spekulants viņš ir mums

naidīgs, naidīgs proletāriskajai valstij, viņš sliecas izlīgt ar buržuāziju un tās uzticamajiem sulaiņiem līdz pat meņševikam Seram vai eseram B. Cerņenkovam, kuri aizstāv brīvu tirgošanos ar labību. Bet kā darba cilvēks zemnieks ir proletāriskās valsts draugs, strādnieka uzticamākais sabiedrotais cīņā pret muižnieku un pret kapitālistu. Kā darba cilvēks zemnieks ar savu milzīgo daudzmiljonu masu atbalsta to valsts ,,mašinu“, kuras priekšgalā ir pāris simttūkstošu komunistiska proletāriskā avangarda un kura sastāv no miljoniem organizētu proletāriešu.

Demokrātiskākās šā vārda īstā nozīmē, ar darba ļaužu un ekspluatēto masām ciešāk saistītas valsts pasaulē vēl паи bijis.

Tieši tāds proletārisks darbs, kas raksturojas ar „komunistiskajām sestdienas talkām" un tiek realizēts dzīvē ar tām, galīgi nostiprina zemniecības cieņu un mīlestību pret proletārisko valsti. Tāds darbs — un tikai tas — galīgi pārliecina zemnieku par mūsu taisnību, par komunisma taisnību, padara zemnieku par mūsu pašaizliedzīgu piekritēju, bet tas nozīmē: ved uz pilnīgu pārtikas grūtību pārvarēšanu, uz pilnīgu komunisma uzvaru pār kapitālismu labības ražošanas un sadalīšanas jautājumā, ved uz neapšaubāmu komunisma nostiprināšanu.

1919. g. 28. jūnija

TELEGRAMA J. V. STAĻINAM

Petrogradā, Smojnijā

Ieņemta Jekaterinoslava. Stāvoklis ar patronām dienvidos ir izmisuma pilns. Sakarā ar to, saņemot trīs miljonus un Vidļicas krājumus^03, jums visiem spēkiem jātaupa patronas, kā arī citi kara materiāli.

Ļeņins

Sarakstīts 1910. g. Ж jūnijā Iespiests pēc telegrāfā blankas

Pirmoreiz Iespiests 1942. g. teksta

VISI CIŅA PRET DEŅIKINU !

(KK (BOĻŠEVIKU) PARTIJAS CK VĒSTUĻU PARTIJAS ORGANIZĀCIJĀM)

Biedri! Iestājies viens no viskritiskākajiem, iespējams, ka pats kritiskākais sociālistiskās revolūcijas moments. Ekspluatatoru, muižnieku un kapitālistu, aizstāvji, kā krievi, tā ārzemnieki (vispirms angļi un franči), izmisuši pūlas atjaunot tautas darba laupītāju — muižnieku un ekspluatatoru — varu Krievijā, lai nostiprinātu savu visā pasaulē grūstošo varu. Angļu un franču kapitālistu plāns iekarot Ukrainu ar viņu pašu karaspēku cieta neveiksmi; viņi piedzīvoja neveiksmi, atbalstīdami Kolčaku Sibirijā; Sarkanā Armija, visu Uralu strādnieku sacelšanās atbalstīta, varonīgi virzīdamās Uralos uz priekšu, tuvojas Sibirijai, lai atbrīvotu to no turienes varasvīru, kapitālistu, nedzirdētā jūga un zvērībām. Beidzot neveiksmi cieta arī angļu un franču imperiālistu plāns sagrābt Pctrogradu ar kontr-revolucionarās sazvērestības palīdzību, kurā piedalījās krievu monarchist^ kadeti, meņševiki un eseri, ieskaitot arī kreisos eserus.

Tagad ārzemju kapitālisti izmisuši pūlas atjaunot kapitāla jūgu ar Deņikina uzbrukumu, kuram viņi, tāpat kā savā laikā Kolčakam, palīdz ar oficieriem, apgādi, muni-ciju, tankiem uti., u. tml.

■lāsasprindzina visi strādnieku un zemnieku spēki, visi Padomju republikas spēki, lai atvairītu Deņikina uzbrukumu un uzvarētu viņu, neapturot Sarkanās Armijas uzvarošo uzbrukumu Uralos un Sibirijā.

Tads ir

MOMENTA PAMATUZDEVUMS

Visiem komunistiem vispirms un visvairāk, visiem viņu līdzjutējiem, visiem godīgiem strādniekiem un zemniekiem, visiem padomju darbiniekiem kareiviski jāsaņemas, veltījot maksimumu sava darba, savu spēku un rūpju tiešajiem kara uzdevumiem, Deņikina uzbrukuma ātrai atvairīšanai, šā uzdevuma labā sašaurinot un pārkārtojot visu savu pārējo darbību.

Padomju republika ir ienaidnieka ielenkta. Tai jābūt vienotai kara nometnei nevis vārdos, bet darbos.

Visu iestāžu viss darbs jāpieskaņo kara vajadzībām un jāpārkārto pēc kara laika prasībām!

Strādnieku un zemnieku valsts jautājumu izlemšanai nepieciešama koleģialitāte. Bet katra koleģialitātes pārspīlēšana, katra tās izkropļošana, kas veicina birokrātismu, atbildības trūkumu, katra koleģiālo iestāžu pārvēršana par pļāpātavām ir vislielākais ļaunums, un šim ļaunumam par katru cenu, cik iespējams ātrāk, neraugoties ne uz ko, jādara gals.

Tālāk par absolūti nepieciešamo minimumu koleģialitāte nedrīkst iet ne kolēģiju locekļu skaita ziņā, ne darba lietišķības ziņā, ,,runu“ noliegšanas, domu visātrākās apmaiņas ziņā, ierobežojoties ar informāciju un ar preciziem praktiskiem priekšlikumiem.

Katru reizi, kad ir kaut vismazākā iespēja, koleģialitātei jāierobežojas ar visīsākajām apspriedēm vienīgi par vissvarīgākajiem jautājumiem pēc iespējas šaurā kolēģijā, bet praktiskā rīcība iestādē, uzņēmumā, uzdevumā, pasākumā jāuzdod vienam biedram, kas pazīstams ar savu stingrību, noteiktību, drošību, prasmi vadīt praktisku darbu un kas bauda vislielāko uzticību. Katrā gadījumā un bez izņēmuma visos apstākļos līdzās koleģialitātei jābūt vis-noteiktākai katra darbinieka personīgai atbildībai par precizi noteiktu pasākumu. Atbildības trūkums, ko slēpj ar atsaukšanos uz koleģialitāti, ir visbīstamākais ļaunums, kurš apdraud visus, kam nav ļoti lielas lietišķa koleģiālā darba pieredzes, un kurš militārās lietās bieži vien

nenovēršami noved pie katastrofas, chaosa, panikas, daudz-valdlbas, sakāves.

Ne mazāk bīstams ļaunums ir pārspīlēta organizatoriska rosība vai organizatoriska fantastiska projektēšana. Darba pārkārtošana, kas nepieciešama karam, nekādā gadījumā nedrīkst novest pie iestāžu pārkārtošanas un vēl jo mazāk pie jaunu iestāžu dibināšanas uz ātru roku. To nekādā ziņā nedrīkst pieļaut, tas rada tikai cliaosu. Darba pārkārtošanai jāizpaužas, uz laiku slēdzot vai zināmā mērā sašaurinot tās iestādes, kas nav absolūti nepieciešamas. Bet viss kara palīdzības darbs jāveic pilnīgi un vienīgi caur jau esošajām kara iestādēm, tās uzlabojot, pastiprinot, paplašinot, atbalstot. Speciālu „aizsardzības komi-teju“ vai ,,revkomu“ (revolucionāro jeb kara revolucionāro komiteju) dibināšana pieļaujama, pirmkārt, tikai izņēmuma veidā; otrkārt, ne citādi kā ar attiecīga militārā vai augstākā Padomju varas organa apstiprināšanu; treškārt, ar obligātu minētā nosacījuma pildīšanu.

PATIESĪBAS izskaidrošana tautai PAR KOLČAKU UN DEŅIKINU

Kolčaks un Deņikins ir galvenie un vienīgie nopietnie Padomju republikas ienaidnieki. Ja viņiem nepalīdzētu Antante (Anglija, Francija, Amerika), viņi jau sen būtu sabrukuši. Tikai Antantes palīdzība padara tos par spēku. Bet viņi tomēr spiesti krāpt lautu, laiku pa laikam izlikties par „demokrātijās^1*, „Satversmes sapulces", „taul-valdības" u. tml. piekritējiem. Meņševiki un eseri labprāt ļaujas sevi apkrāpt.

Tagad patiesība par Kolčaku (bet Deņikins ir viņa dubultnieks) pilnīgi atklāta. Desmitiem tūkstošu strādnieku apšaušana. Pat meņševiku un eseru apšaušana. Zemnieku pēršana veselu apriņķu apjomā. Publiska sieviešu pēršana. Oficieru, muižnieku dēliņu, pilnīga patvaļa. Laupīšanas bez gala. Tāda ir patiesība par Kolčaku un Deņikinu. Pat starp meņševikiem un eseriem, kuri paši bija strādnieku nodevēji, kuri bija Kolčaka un Deņikina pusē, arvien vairāk rodas cilvēku, kas spiesti atzīt šo patiesību.

Visas aģitācijas un propagandas centrā jāliek uzdevums

darīt visu to zināmu lautai. Jāizskaidro, ka vai nu Kolčaks ar Deņikinu, vai ari Padomju vara, strādnieku vara (diktatūra); vidusceja nav; vidusceļa nevar būt. Sevišķi jāizmanto tādu cilvēku liecības, kas nav boļševiki: meņ-ševiku, eseru, bezpartejisko liecības, kuri bijuši pie Kolčaka vai pie Deņikina. Lai katrs strādnieks un zemnieks zina, par ko notiek cīņa un kas viņu sagaida Kolčaka vai Deņikina uzvaras gadījumā.

DARBS AR MOBILIZĒJAMIEM

Vienām no galvenajām rūpēm tagad jābūl darbam ar mobilizējamiem, lai palīdzētu mobilizācijai, darbam ar ^mobilizētajiem. Visās vietās, kur koncentrēti mobilizētie vai kur ir garnizoni, un it sevišķi tur, kur ir rezerves bataljoni, u. tml., itin visi komunisti un to līdzjutēji jāsaceļ kājās. Visiem- yiņiem bez izņēmuma jāapvienojas un jāstrādā, dažiem katru dienu, ciliem, teiksim, 4 vai 8 stundas nedēļā, palīdzot mobilizācijai un starp mobilizētajiem, jstarp vietējā garnizona zaldātiem, protams, stingri organi-zēti, vietējai partijas organizācijai un militārai varai noteicot katram atbilstošu darbu.

Bezpartejiskie iedzīvotāji vai nekomunistisko partiju biedri, protams, nespēj idejiski strādāt pret Deņikinu vai Kolčaku) Bet tāpēc atbrīvot tos no ikkatra darba nav pieļaujams. Jārod visādas iespējas, lai itin visiem iedzīvotajiem (bet vispirms turīgākajiem kā pilsētā, tā arī uz laukiem) būtu jādod tādā vai citādā veidā sava artava, lai palīdzētu mobilizācijai vai mobilizētajiem.

Palīdzības darba īpašai kategorijai jābūt mobilizēto visātrākās un labākās apmācīšanas veicināšanai. Padomju vara iesauc visus bijušos oficierus, unteroficierus utt. Komunistiskai partijai un, tai sekojot, visiem viņas līdzjutējiem un visiem strādniekiem jānāk palīgā strādnieku un zemnieku valstij, pirmkārt, visādi sekmējot no iesaukšanas bēguļojošo bijušo oficieru, unteroficieru utt. izķer-"sanu, otrkārt, organizējot grupās pie partijas organizācijas un tās kontrolē tos cilvēkus, kas teorētiski vai praktiski (pieņi., piedaloties imperiālistiskajā karā) jau guvuši militāro apmācību un var atnest savu tiesu labuma.

DARBS AR DEZERTIERIEM

Pēdējā laikā acīm r.cdzot iestājies lūzums cīņā pret de-zerlēšanu. Daudzās guberņās dezertieri sākuši veselām masām atgriezties armijā, dezertieri, bez pārspīlējuma, bariem dodas uz Sarkano Armiju. Iemesls tam, pirmkārt, ~tāš, ka partijas biedru darbs kļuvis veiksmīgāks un sistemātiskāks; otrkārt, tas, ka zemniekos nostiprinās apziņā, ka Kolčaks un Deņikins ievedīs vēl sliktāku kārtību nekā cara laikos, atjaunos strādnieku un zemnieku verdzību, pēršanu, aplaupīšanu, oficieru un muižnieķeļu gānīšanos.

Tāpēc pie darba ar dezertieriem un lai dezertieri atgrieztos armijā jāķeras visās vietās un ar visiem spēkiem. Tas ir viens no pirmajiem un svarīgākajiem uzdevumiem.

Starp citu. Iespēja ietekmēt dezertierus ar pārliecināšanu un šādas ietekmes panākumi rāda,, ka strādnieku valsts “pTeOēmniecību izturas pavisam citādi nekā muižnieku un kāpītālTštū valsts. Nūjas spaidi vai bada spaidi — lūk, divu pēdējo valsts veidu vienīgais disciplinas pamats. Strādnieku valstij jeb proletariāta diktatūrai iespējams cits disciplinas pamats: strādnieki pārliecina zemniekus, noslēdz ar tiem biedrisku savienību. Kad paklausās aculiecinieku nostāstus par to, ka tādā un tādā guberņā (piem., Rjazaņas) brīvprātīgi atgriežoties tūkstoši un atkal tūkstoši dezertieru, ka mītiņos aicinājums „hicdriem dezertieriem" dažreiz gūstot neaprakstāmus panākumus, tad sāc nojaust, cik daudz vēl mums neizmantota spēka slēpjas šai biedriskajā strādnieku un zemnieku savienībā. Zemniekam ir aizspriedums, kas ved to līdzi kapitālismam, eseram, „brīvai tirdzniecībai", bet viņam ir arī saprāts, kas arvien vairāk tuvina to savienībai ar strādnieku.

TIEŠĀ PALĪDZĪBA ARMIJAI

Vairāk par visu mūsu armijai vajadzīga apgāde: apģērbs, apavi, ieroči, šāviņi. Izpostītā zemē vajadzīgas milzīgas pūles, lai apmierinātu šīs armijas vajadzības, bet laupītāju — Anglijas, Francijas, Amerikas kapitālistu palīdzība, kuru tie bagātīgi sniedz Koleakam un Deņikinam, vienīgi tā glābj viņus no neizbēgamā sabrukuma apgādes trūkuma dēļ.

Lai arī Krievija cik izpostīta, tomēr tajā ir ļoti loti daudz resursu, kurus mēs vēl neesam izmantojuši, bieži neesam pratuši izmantot. Ir vēl daudz neatrastu vai nepārbaudītu kara mantu noliktavu, daudz ražošanas iespējamību, kuras tiek palaistas garām pa daļai apzinātas ierēdņu sabotažas dēj, pa dajai birokrātismā, kancelejisma, neapķērības un tūļī-guma dēļ, — visu šo „pagātnes grēku” dēļ, kuri ar tādu nenovēršamību un ar tādu nesaudzību gulstas uz katru revolūciju, kas taisa „lēcienu” uz jaunu sabiedrisku iekārtu.

Tieša palīdzība armijai šai ziņā sevišķi svarīga. Iestādēm, kas par to rūpējas, sevišķi vajadzīga „atsvaidzināšana”, palīdzība no ārpuses, brīvprātīga, enerģiska, varonīga strādnieku un zemnieku ierosme uz vielām.

Sājā ierosmē iespējami plaši jāiesaista visi apzinīgie strādnieki un zemnieki, visi padomju darbinieki, šai ziņā jāizmēģina dažādās vietās un dažādās darba nozarēs dažādi palīdzības veidi armijai. Šeit daudz mazāk nekā citās nozarēs tiek „strādāts revolucionāri”, bet vajadzība pēc „revolucionārā darba” šeit ir daudz lielāka.

Ieroču vākšana no iedzīvotājiem ir viena no šā darba sastāvdaļām. Ka zemē, kas pārdzīvojusi četrus imperiālistiskā kara gadus, pēc tam divas tautas revolūcijas, zemnieki un buržuāzijā ir noslēpuši ļoti daudz ieroču, tas ir dabiski, tas radies nenovēršami. Bet tagad, Dcņikina draudošā uzbrukuma laikā, pret to jācīnās visiem spēkiem. Kas slēpj vai palīdz slēpt ieročus, tas ir lielākais noziedznieks pret strādniekiem un zemniekiem, tas pelnījis nošaušanu, jo viņš ir vainīgs pie tūkstošu un atkal tūkstošu labāko sarkanarmiešu bojā ejas, kuras iemesls bieži vien ir tikai ieroču trūkums frontē.

Petrogradas biedri prata atrast tūkstošus un atkal tūkstošus šauteņu, kad izdarīja — stingri organizēti — masu kratīšanas. Vajag, lai pārējā Krievija neatpaliktu no Petrogradas; bet par katru cenu to panāktu un aizsteigtos tai priekšā.

No otras puses, nav šaubu, ka visvairāk šauteņu slēpj zemnieki un bieži vien bez jebkāda ļauna nolūka, vienkārši aiz iesakņojušās neuzticības pret katru „valstiskumu” u. Iml. Ja mēs pratām daudz un ļoti daudz (labākajās guberņās) panākt ar pārliecināšanu, ar prasmīgu aģitāciju, ar mērķtiecīgu pieeju lietai jautājumā par dezertieru brīvprātīgu atgriešanos Sarkanajā Armijā, tad nav šaubu, ka tikpat daudz, ja ne vairāk, var un vajag darīt, lai brīvprātīgi tiktu atdoti ieroči.

Strādnieki un zemnieki! Uzmeklējiet noslēptās šautenes un nogādājiet tās armijā! Ar to jūs glābsit sevi no apkaušanas, apšaušanas, masu pēršanas un aplaupīšanas, ko izdara Koīčaks un Deņikins.

NEMILITĀRĀ DARBA SAŠAURINĀŠANA

Lai veiktu pat daļu no tiem darbiem, uz kuriem īsumā norādīju iepriekš, vajadzīgi jauni un atkal jauni darbinieki, pie tam no pašiem uzticamākiem, drošākiem un enerģiskākiem komunistiem. Bet kur lai tādus ņem, ja no visām pusēm nāk sūdzības par šādu darbinieku trūkumu un par viņu pārpūlēšanos?

Nav šaubu, ka šīs sūdzības daudzējādā ziņā ir pamatotas. Ja kāds precizi aprēķinātu, cik plāns ir apzinīgo strādnieku un komunistu slānis, kas, gūdams strādnieku un zemnieku masu palīdzību un simpātijās, pārvaldīja Krieviju pēdējos 20 mēnešos, tad tas liktos taisni neticami. Bet mēs pārvaldījām ar milzīgiem panākumiem, radot sociālismu, pārspējot nedzirdētas grūtības, uzvarot no visām pusēm uzbrūkošos un tieši vai netieši ar buržuāziju saistītos ienaidniekus. Un mēs jau esam uzvarējuši visus ienaidniekus, izņemot vienu: izņemot Antanti, izņemot visā pasaulē vareno imperiālistisko Anglijas, Francijas, Amerikas buržuāziju, bet arī šim ienaidniekam mēs jau esam salauzuši vienu roku — Kolčaku; mums draud tikai viņa otra roka — Deņikins.

Jaunie strādnieku spēki valsts pārvaldīšanai, proletariāta diktatūras uzdevumu realizēšanai aug ātri no tās strādnieku un zemnieku jaunatnes vidus, kura arvien sirsnīgāk, dedzīgāk, pašaizliedzīgāk mācās, apgūst jaunās iekārtas jaunus iespaidus, nomet no sevis veco, kapitālistisko un buržuāziski demokrātisko aizspriedumu čaulu, kaldina no sevis vēl stingrākus komunistus nekā to vecā paaudze.

Bet, lai cik ātri aug šis jaunais slānis, lai cik ātri tas mācās un nobriest pilsoņu kara un buržuāzijas ārprātīgās pretošanās ugunīs, tomēr tuvākajos mēnešos tas nevar dot mums cjatavLis darbiniekus valsts pārvaldīšanai. Bet runa ir tieši par tuvākajiem mēnešiem, par 1919. gada vasaru un rudeni, jo izšķiroša cīņa pret Deņikinu ir nepieciešama un tai jānotiek tūlīt.

~~ Lai militārā darba pastiprināšanai dabūtu lielāku skaitu gatavu darbinieku, jāsašaurina daudzas nemilitārā vai, pareizāk sakot, ne tieši militāra padomju darba nozares un iestādes, jāpārkārto šai virzienā (t. i., sašaurināšanas virzienā^ visas iestādes un uzņēmumi, kas nav absolūti nepieciešamu^.

Ņemsim kā piemēru Tautas saimniecības augstākās padomes zinātniski teclīnisko nodaļu. Tā ir ļoti noderīga iestāde, kas nepieciešama sociālismā pilnīgai uzcelšanai, pareizai visu zinātniski technisko spēku uzskaitei un sadalīšanai. Bet vai tāda iestāde ir absolūti nepieciešama? Protams, nē. Atdot tai cilvēkus, kurus var un vajag nekavējoties izmantot neatliekamā un ārkārtīgi nepieciešamā komunistiskā darbā armijā un tieši armijas vajadzībām, būtu tagadējā momentā taisni noziegums.

Tāda veida iestāžu un iestāžu nodaļu centrā un uz vietām mums nav mazums. Tiecoties uz pilnīgu sociālismā realizēšanu, mēs nevarējām nesāki tūliņ tādu iestāžu organizēšanu. Bet mēs būsim muļķi vai noziedznieki, ja, Deņikina uzbrukumam draudot, nepratīsim pārkārtot rindas tā, lai ūijii, kas nav absolūti nepieciešams, apturētu un sašau-jāļlūtu.

Neļaujoties panikai un nekrītot pārspīlētā organizatoriskā rosībā, mēs nedrīkstam nevienu iestādi ne pārkārtot, ne slēgt pavisam, ne — kas sevišķi kaitīgi, strādājot "steigā, — sākt organizēt jaunas iestādes. Mums jāpārtrauc uz trim, četriem, pieciem mēnešiem visu to iestāžu un iestāžu nodaļu darbs centrā un uz vietām, kuras nav absolūti nepieciešamas, vai arī, ja nav iespējams darbu pārtraukt pavisam, jāsašaurina tās uz lādu (apmēram) laiku, sašaurinot pēc iespējas vairāk, t. i., atstājot tikai absolūti nepieciešamā darba minimumu.

Tā kā mūsu galvenais mērķis ir dabūt uzreiz militārām darbam lielu skaitu gatavu, piedzīvojušu, uzticamu, pār-"'"Baudītu komunistu vai sociālismam simpatizējošu cilvēku,

tad mēs varam tā riskēt, ka daudzas stipri sašaurinātas iestādes (vai iestāžu nodaļas) uz laiku atstājam bez neviena ~Komunista, nododam tās vienīgi buržuāzisko darbinieku 'rokas. Tas nav liels risks, jo runa ir tikai par iestādēm, kuras nav absolūti nepieciešamas, zaudējums no to (pa pusei pārtrauktās) darbības atslābuma būs, bet tas nebūs liels, tas mūs nekādā ziņā nepazudinās. Bet, ja trūks enerģijas, lai pastiprinātu militāro darbu, pastiprinātu nekavējoties un ievērojamos apmēros, tad tas var mūs pazudināt. Tas skaidri jāsaprot, un no tā jāizdara visi secinājumi.

Ja katras iestādes vai iestādes nodaļas vadītājs guberņā, apriņķī u. tml., katra komunistu šūniņa, nezaudējot ne minūti, jautās sev: vai tāda un tāda iestāde ir absolūti nepieciešama? Tāda un tāda nodaļa? Vai mēs iesim bojā, ja tās darbību apturēsim vai sašaurināsim par e/m, atstājot to pilnīgi bez komunistiem? — Ja tāda jautājuma nostādnei sekos ātra un noteikta darbības sašaurināšana un komunistu (un to absolūti uzticamo palīgu no līdzjutēju vai bezpartejisko vidus) izņemšana, tad mēs visīsākā laikā varēsim dabūt simtus un atkal simtus darbam armijas politnodaļās, komisāru posteņiem un tā joprojām. Un tad jnaras ir nopietnas izredzes uzvarēt Deņikinu tāpat, kā mēs uzvarējām daudz stiprāko Kolčaku.

DARBS PIEFRONTES JOSLA

Picfrontes josla Krievijas Sociālistiskajā Federativajā Padomju Republikā pēdējās nedēļās briesmīgi paplašinājusies un neparasti ātri mainījusies. Tas ir kara izšķirošā momenta iestāšanās, kara atrisinājuma tuvošanās vēstnesis vai pavadonis.

No vienas puses, milzīgā piel'rontes josla Pieuralos un Uralos kļuvusi par mūsu picfrontes joslu, pateicoties Sarkanās Armijas uzvarām un Kolčaka sabrukumam, revolūcijas pieaugumam kolčakijā. No otras puses, vēl lielāka picfrontes josla kļuvusi par picfrontes joslu pie Petrogra-das un dienvidos sakarā ar mūsu zaudējumiem, sakarā ar ienaidnieka straujo tuvošanos Petrogradai un uzbrukumu no dienvidiem Ukrainai un Krievijas centram.

.Darbs piefrontes joslā iegūst sevišķi svarīgu nozīmi.

Pieuralos, kur Sarkanā Armija strauji virzās uz priekšu, armijās darbiniekiem, komisāriem, politnodaļu locekļiem utt., tāpat arī vietējiem strādniekiem un zemniekiem rodas dabiska vēlēšanās apmesties jauniekarotajās vietās un nodoties radošam padomju darbam, — vēlēšanās toties dabiskāka, jo lielāks nogurums no kara, jo smagāka Kolčaka jz'darīto postījumu aina. Bet nav nekā bīstamāka par šīs vēīēlānai izpildīšanu. Tas draud ar uzbrukuma atslābumu,.. .mīņāšanos uz vietas, palielina iespēju Kolčakam atžirgt. Tas būtu no mūsu puses tieši noziegums pret revolūciju.

Nekādā gadījumā nevienu lieku darbinieku neņemt no austrumū armijas vietējam darbam![2] Nekādā gadījumā ncvājināt uzbrukumu I Vienīgās izredzes gūt pilnīgu uzvaru ir iesaistīt itin visus Pieuralu un Uralu iedzīvotājās, kas izbaudījuši Kolčaka „demokrātijās" šausmas, turpināt uzbrukumu Sibirijai līdz revolūcijas pilnīgai uzvarai Si biri jā.

Lai arī celtniecība Pieuralos un Uralos aizkavēsies, lai arī tā ar pilnīgi vietējiem, jauniem, nepieredzējušiem, vājiem spēkiem attīstīsies vājāk. No tā mēs bojā neaiziesim. Mēs aiziesim bojā, ja atslābs uzbrukums Uraliem un Sibirijai, mums šis uzbrukums jāpasliprina ar Uralu strādnieku spēkiem, kuri sacēlušies cīņai, ar Pieuralu zemnieku spēkiem, kuri tagad uz savas ādas izbaudījuši, ko nozīmē meņševika Maiska un csera Cernova „Satversmes" solījumi un ko nozīmē šo solījumu īstais saturs, tas ir, Kolčaks.

Vājināt uzbrukuma sparu Uraliem un Sibirijai nozīmētu būt revolūcijas nodevējam, nodot strādnieku un zemnieku atbrīvošanu no Kolčaka jūga.

Strādājot tikko atbrīvotajā piefrontes joslā, jāatceras, ka galvenais uzdevums tur ir iekarot ne tikai strādnieku, bet arī zemnieku uzticību Padomju varai, noskaidrot viņiem ar darbiem Padomju varas kā strādnieku un zemnieku varas būtību, uzņemt tūlīt pareizu kursu, kuru partija apguvusi divdesmit mēnešu ilgā darba pieredzē. Mēs nedrīkstam Uralos atkārtot kļūdas, kuras dažreiz tika izdarītas Lielkrievijā un no kurām mēs ātri atbrīvojamies.

Piefrontes joslā pie Pelrogradas un tanī milzīgajā piefrontes joslā, kura tik ātri un draudoši izveidojusies Ukrainā un dienvidos, itin viss visur jāpārkārto kara vajadzībām, viss darbs, visi spēki, visas domas pilnīgi jāpak|auj karam un vienīgi karam. Citādi Deņikina uzbrukumu nevar atvairīt. Tas ir skaidrs. Ūn tas skaidri jāsaprot un pilnā mērā jārealizē dzīvē.

Starp citu. Deņikina armijas īpatnība ir tās pārpilnība ar oficieriem un kazakiem. Tas ir tas elements, aiz kura nav masu spēka, bet kuram ir ārkārtīgas spējas uz ātriem uzbrukumiem, uz avantūrām, uz pārgalvīgiem pasākumiem, lai radītu paniku, lai iznīcinātu iznīcināšanas dēļ.

Cīņā pret tādu ienaidnieku nepieciešama līdz visaugstā-kai pakāpei izkopta militārā disciplina un militārā modrība. Nokavēt vai apmulst nozīmē zaudēt visu. Katram atbildīgam partijas vai padomju darbiniekam tas jāņem vērā.

Militāru disciplinu kā militārās, tā visās cilās lietās!

Bet būtu nelabojama kļūda un nepiedodama mīkstčau-llba šā iemesla pēc ierosināt jautājumu par mūsu kara politikas principu maiņu. Mūs nodod un nodos simti un atkal simti karaspecu, mēs tos izķersim un nošausim, bet pie mums strādā sistemātiski un il^i tūkstošiem un desmit-lūkstošiem karaspecu, bez kuriem nebūtu varējusi rasties tā Sarkanā Armija, kura izauga no nolādētā partizanisma un prata gūt spožas uzvaras austrumos. Mūsu kara resora priekšgalā esošie ļaudis, kam ir pieredze, pareizi norāda, ka tur, kur visslingrāk realizēta partijas politika attiecībā uz karaspeciem un uz partizanisma izskaušanu, tur, kur visstingrākā ir disciplīna, kur visrūpīgāk veic politdarbu karaspēkā un komisāru darbu, — tur visur visumā karaspecu vidū vismazāk ir tādu, kam būtu vēlēšanās mūs nodot, tur tādiem ir vismazāk iespēju realizēt savu nodomu, tur armijā nav izlaidības, tur labāka tās iekārta un noskaņojums, tur vairāk uzvaru. Parlizanisms, tā pēdas, tā atliekas un paliekas sagādājušas mūsu un Ukrainas armijai nesalīdzināmi vairāk nelaimju, sabrukumu, sakāvju. katastrofu, cilvēku un kara mantu zaudējumu nekā visas karaspecu nodevības.

Mūsu partijas programa tiklab vispārējā jautājumā par buržuāziskajiem speciālistiem, kā arī konkrētā jautājumā par vienu to paveidu, par karaspeciem. pilnīgi precizi noteikusi komunistiskās partijas politiku. Mūsu partija cīnās un arī turpmāk „nesaudzīgi cīnīsies pret šķietami radikālu, bet būtībā muļķīgu iedomību, it kā darba ļaudis spētu pieveikt kapitālismu un buržuāzisko iekārtu, nemācoties no buržuāziskajiem speciālistiem, neizmantojot tos. neizejot ilgu darba skolu līdzās tiem".

Saprotams, līdz ar to partija „ne mazākā mērā politiski nepiekāpjas pret attiecīgo buržuāzijas slāni", partija apspiež un arī turpmāk „nesaudzīgi apspiedīs katru tās kontrrevolucionaro mēģinājumu". Dabiski, ka tad, kad tāds „mēģinājums" parādās vai iezīmējas ar lielāku vai mazāku iespējamības pakāpi, tad tā „nesaudzīga apspiešana" prasa citas īpašības nekā skolēna noskaņas gausumu. piesardzību, ko prasa ..ilgā skola" un ko tā ieaudzina cilvēkos. Pretruna starp to cilvēku noskaņu, kuri iziet ..ilgu darba skolu līdzās" karaspeciem, un to cilvēku

I». sfj.

noskaņu, kurus aizrāvis liesais uzdevums „nesaudzīgi apspiest karaspecu kontrrevolucionaros mēģinājumus", viegli var radīt un rada rīvēšanos un konfliktus. Tas pats sakāms par nepieciešamajām personīgajām pārcelšanām, dažreiz liela karaspecu skaita pārvietošanu, ko rada vienu vai otru kontrrevolucionars „mēģinājums", bet vēl jo vairāk lielas sazvērestības.

Šo rīvēšanos un konfliktus mēs atrisinām un atrisināsim ar partijas metodēm, prasot lo pašu no visām partijas organizācijām un stingri pastāvot uz to, lai ne mazākā mērā neciestu praktiskais darbs, lai nebūtu ne mazākās vilcināšanās nepieciešamo soļu speršanā, ne mazākās svārstības mūsu kara politikas noteikto principu realizēšanā.

Ja daži partijas orgāni uzņem nepareizu toni attiecībā uz karaspeciem (kā tas nesen bija Petrogradā) vai ja atsevišķos gadījumos karaspecu „kritika" izvēršas par liešu traucējumu sistemātiskā un neatlaidīgā viņu izmantošanas darbā, tad partija šīs kļūdas tūlīt labo un labos.

To labošanas galvenais un pamatlīdzeklis ir pastiprināt politdarbu armijā un mobilizējamo vidū, pastiprināt komisāru darbu armijā, uzlabot viņu sastāvu, pacelt viņu līmeni, lai viņi patiešām veiklu to, ko partijas programa prasa un kas ļoti bieži liek izpildīts pilnīgi neapmierinoši, proti: „koncentrēt vispusīgu kontroli pār komandējošo (armijas) sastāvu strādnieku šķiras rokās". Kritizēt karaspecus no malas, mēģināt stāvokli labot ar „uzlidojumiem" ir ļoti viegla un tādēļ bezcerīga un kaitīga lieta. Visi, kas apzinās savu politisko atbildību, kam rada rūpes mūsu armijas trūkumi, lai dodas ierindā par sarkanarmiešiem vai komandieriem, politdarbiniekiem vai komisāriem, visi — katrs partijas biedrs atradīs vietu pēc savām spējām lai strādā pašā kara organizācijā, lai to uzlabotu.

Padomju vara jau sen vislielāko vērību veltījusi tam, lai strādnieki, tad zemnieki, bet il sevišķi komunisti, varētu nopietni mācīties kara mākslu. Tas liek darīts daudzās iestādēs, organizācijās, kursos, bet darīts tas tiek vēl ļoti ļoti nepietiekami. Ar personīgu iniciativu, personīgu enerģiju te daudz kas vēl jāpanāk. Komunistiem il sevišķi centīgi jāapgūst ložmetējs, artilērija, bruņu mašinas u. tml., jo te mūsu atpalicība visjūtamākā, to ienaidniekam ar lielo oficiera skaitu ir ievērojams pārākums, te neuzticams karaspecs var nodarīt lielu postu, te komunista loma augstākā mērā svarīga.

CĪŅA PHET KONTRREVOLŪCIJU AIZMUGURĒ

Tāpat kā pagājušā gada jūlijā, kontrrevolūcija mūsu aizmugurē, mūsu vidū, paceļ galvu.

Kontrrevolūcija ir uzvarēta, bet ne tuvu vēl nav iznīcināta, un, saprotams, tā izmanto Deņikina uzvaras un pārtikas grūtību saasināšanos. Bet aiz tiešās un atklātās kontrrevolūcijas, aiz melnās sotņas un kadetiem, kuri ir stipri ar savu kapitālu, ar saviem tiešajiem sakariem ar Anlan-les imperiālismu, ar to, ka izprot diktatūras neizbēgamību un ar prasmi to realizēt (Kolčaka garā), aiz tiem kā vienmēr velkas svārstīgie bezrakstura meņševiki, labējie eseri un kreisie eseri, ar vārdiem maskodami savus darbus.

Te nedrīkst būt nekādu ilūzijai Mēs zinām „audzējošo vidi“, kura rada kontrrevolucionarus pasākumus, uzliesmojumus, sazvērestības un tā joprojām, zinām ļoli labi. Tā ir buržuāzijas, buržuāziskās inteliģences, uz laukiem kulaku, visur — „bezpartejiskās" publikas, pēc tam eseru un meņševiku vide. Vajag trīskāršot un desmitkāršot uzraudzību pār šo vidi. Vajag desmitkāršot modrību, jo kontrrevolueionari mēģinājumi no šās puses ir absolūti nenovēršami tieši tagad un tuvākajā nākotnē, l'z šā pamata ir dabiski arī atkārtoti mēģinājumi spridzināt tiltus, sarīkot streikus, dažāda veida spiegošanas u. tml. Bez izņēmuma visos centros, kur ir kaut vai kāda iespēja „patver-lies“ kontrrevolucionarus „audzējošai videi", nepieciešami visi paši stingrākie piesardzības līdzekļi, tie jālieto sistemātiski, atkārtoti, masveidīgi un negaidīti.

Attiecībā pret meņševikiem, labējiem un kreisajiem ese-riem jāņem vērā pēdējā laika pieredze. Viņu „perifērijā", publikā, kas liecas uz viņiem, neapšaubāmi ir pavērsiens no Kolčaka un Deņikina uz tuvināšanos Padomju varai. Mēs šo pavērsienu esam ņēmuši vērā un katru reizi, kad tas kaut kā reāli izpaužas, no savas puses to zināmā mērā veicinām. Šo savu politiku mēs nekādā gadījumā negrozīsim. un ..pārbēgšuuas*1 gadījumi no tā meņševisma un eserisma, kas tiecas uz Kolčaku un Deņikinu, uz to meņ-ševismu un eserismu, kas tiecas uz Padomju varu, vispārīgi runājot, katrā ziņā pieaugs.

Bet pašlaik bezrakslura un svārstīgā sīkburžuaziskā demokrātijā ar eseriem un meņševikiem priekšgalā kā vienmēr tur degunu pa vējam un sveras uz uzvarētāja Deņikina pusi. Sevišķi pareizi tas ir, runājot par kreiso eseru. meņševiku (tādu kā Martovs un Ko), labējo eseru (lādu kā Cernovs un Ko) „politiskajiem vadoņiem" un vispār viņu „literārajām grupām", kuru biedrus līdzās visam pārējam sevišķi aizvainojis viņu pašu politikas pilnīgais krachs un kuriem tādēļ ir nez vai iznīdējama „tieksme" uz avantūrām, kas vērstas pret Padomju varu.

Nevajag Jaut sevi apmānīt ar viņu barvežu vārdiem un ideoloģiju, ar viņu personīgo godīgumu vai liekulību. Tas svarīgi viņu pašu biogrāfijai. Tas nav svarīgi no politikas viedokļa, I. i., no šķiru savstarpējo attiecību viedokļa, no miljonu ļaužu savstarpējo attiecību viedokļa. Martovs un Ко „СК vārdā" svinīgi nosoda savus „aktivistus" un draud (mūžīgi draud!) izslēgt tos no partijas. Tas nemaz neiznīcina to faktu, ka „aktivisti" ir visstiprākie starp meņševi-kiem, slēpjas aiz tiem un dara savu kolčakiski deņikinisko darbu. Voļskis un Ko nosoda Avksentjevu, Černovu un Ko, bet tas nemaz netraucē pēdējos būt stiprākiem par Voļski, netraucē Cernovu teikt: „Ja ne mēs un ja ne tagad, tad kas gan un kad gāzīs boļševikus". Kreisie eseri var „strādāt" „patstāvīgi", bez jebkādas vienošanās ar reakciju, ar Černoviem, bet īstenībā viņi ir lādi paši Deņikina sabiedrotie un šacha figūriņas viņa spēlē kā nelaiķis kreisais esers Muravjevs, bijušais virspavēlnieks, kas aiz „idejiskiem" moliviem atvēra fronti čechoslovākiem un Kolča-kam.

Martovs, V'oļskis un Ko iedomājas, ka viņi stāvot „augstāk" par abām karojošām pusēm, iedomājas, ka viņi esot spējīgi radīt „trešo pusi".

Sī vēlēšanās, kaut tā arī būtu neviltota, ir un paliek sīkburžuaziskā demokrātā ilūzija, kurš pat vēl tagad, 70 gadus pēc 1818. gada, nav iemācījies ābeci, proti, ka kapitālistiskā vidē iespējama vai nu buržuāzijas diktatūra, vai proletariāta diktatūra un nekāds trešais nevar pastāvēt.

Marlovi un Ko, redzams, nomirs ar šo iluziju. Tā ir viņu darīšana. Bet mēs nedrīkstam aizmirst, ka praksē šādas publikas svārslīšanās ir nenovēršama, šodien pie Deņikina, rīt pie boļševikiem. l!n šodien jādara šāsdienas darbs.

Mūsu uzdevums ir jautājumu stādīt tieši. Kas labāk? Notvert un iesēdināt cietumā, dažreiz pat nošaut dažus simtus nodevēju — kadetu, bezpartejisko, ineņševiku, eseru, kuri „uzstājas" (dažs ar ieročiem, dažs ar sazvērestību, dažs ar aģitāciju pret mobilizāciju, kā to dara poligrāfisti un dzelzceļnieki meņševiki u. tml.) pret Padomju varu, tas ir, par Deņikina? Vai arī noiet tik tālu, ka ļaut Kolčakam un Deņikinam slepkavot, apšaut, pērt līdz nāvei desmitiem tūkstošus strādnieku un zemnieku? Izvēle nav grūta.

Jautā jums ir tāds un tikai tāds.

Kas to līdz šim nav sapratis, kas spējīgs gausties par tāda lēmuma „netaisnību", lādam jāalmet ar roku, tāds jānodod publiskam izsmieklam un apkaunošanai.

ITIN VISU IEDZĪVOTĀJU MOBILIZĒŠANA KARAM

Padomju republika ir vispasaules kapitala ielenkts cietoksnis. Tiesību lietot to kā patvērumu pret Kolčaku un vispār tiesību tajā dzīvot mēs varam atzīt tikai tiem, kas aktivi piedalās karā un visiem spēkiem mums palīdz. No tā izriet mūsu tiesību un mūsu pienākums mobilizēt itin visus iedzīvotājus karam, vienus kara darbam tiešā nozīmē, citus dažādiem militāriem palīgdarbiem.

Šo uzdevumu pilnīgai veikšanai vajadzīga ideālā organizāciju. Bet, tā kā mūsu valsts organizāciju ir ļoti tālu no pilnības (par ko nemaz nav jābrīnās, ja ņem vērā tās jaunību un ārkārtīgi smagos attīstības apstākļus), tad plašos apmēros uzreiz ķerties pie kaut kā pilnīga vai pat pie kaut kā ļoti plaša realizēšanas šinī laukā būtu ļoti kaitīga organizatoriska fantastiska projektēšana.

Bet, lai tuvotos ideālām šai ziņā, var daļēji darīt daudz, un mūsu partijas darbinieku, mūsu padomju darbinieku „ierosme" šai ziņā vēl ne tuvu nav pietiekama.

Te pietiek šo jautājumu ierosināt un pievērst tam biedru uzmanību. l)ol kaut kādus konkrētus norādījumus vai priekšlikumus nav vajadzīgs.

Atzīmēsim tikai, ka Padomju varai vistuvākie sīkbur-žuaziskic demokrāti, kas, kā parasts, dēvē sevi par sociālistiem, piemēram, daži no „kreisajiem" meņševikiem u. tml., sevišķi labprāt izrāda sašutumu par „barbarisko", pēc viņu ieskata, paņēmienu — ņemt ķīlniekus.

Lai uztraucas vien, bet karu vest bez tā nevar, un, briesmām palielinoties, šis līdzeklis visādā nozīmē jālieto plašāk un biežāk. Nereti, piemēram, meņševistiskie jeb dzeltenie poligrāfisti, kā arī „pārvaldes ierēdņi" un slepenie spekulanti starp dzelzceļniekiem, kulaki, pilsētas (un lauku) iedzīvotāju turīgā daļa un tamlīdzīgi elementi, jautājumā par aizstāvēšanos pret Kolčaku un Deņikinu izturas ar bezgala noziedzīgu un bezgala cinisku vienaldzību, kura pārvēršas sabotāžā. Jāsastāda tamlīdzīgu elementu grupu saraksti (vai jāpiespiež viņi paši sastādīt grupas ar kopatbildību), un viņi jāliek ne tikai pit* ierakumu darbiem, kā to dažreiz praktizē, bet jāpiespiež arī sniegt visdažādāko un vispusīgāko materiālo palīdzību Sarkanajai Armijai.

Sarkanarmiešu lauki liks labāk apstrādāti, sarkanarmiešu apgāde ar pārtiku, machorku un citiem nepieciešamiem priekšmetiem tiks labāk nostādīta, briesmas, ka atsevišķas sazvērestības u. tml. dēļ varētu iet bojā tūkstoši un atkal tūkstoši strādnieku un zemnieku, ievērojami mazināsies, ja mēs šo paņēmienu lietosim plašāk, vispusīgāk un prasmīgāk.

„STRĀDĀT UKVOLUCIONARI"

Rezumējot iepriekš sacīto, mēs iegūstam vienkāršu iznākumu: no visiem komunistiem, no visiem apzinīgiem strādniekiem un zemniekiem, no katra, kurš negrib pieļaut Kolčaka un Deņikina uzvaru, jāprasa nekavējoties un tuvāko mēnešu laikā neparasts enerģijas kāpinājums, jā-prasa „strādāt revolucionāri".

Ja izsalkušie, nogurušie un izmocītie Maskavas dzelzceļnieki, tiklab strādnieki speciālisti, kā arī vienkāršie strādnieki, varēja uzvaras labā pār Kolčaku un līdz galīgai uzvarai pār lo organizēt „komunistiskās sestdienas tai-kas“, strādāl vairāk stundu nedēļā bez atlīdzības un pie tam attīstīt neredzētu darba ražīgumu, kas daudzkārt augstāks par parasto, tad tas pierāda, ka vēl ļoti ļoti daudz ko var darīt.

Un mums šis daudzais ir jā veic.

Tad mēs uzvarēsim.

KK (boļševiku) Partijas CK

Sarakstits ne vēlāk par 1919. u. 3. juliju

Iespiests 1919. q. 9. jūlija avīzes ..Izvestija CK RKl,(b),‘ i. nr-ā

Iespiests pēc avīzes Izvestija CK HKP(b)" teksta, kas salīdzināts ar inašinraksta norakstu ar V. I. Ļeņina labojumiem

РАК PADOMJU VARAS PAŠREIZĒJO STĀVOKLI UN TUVĀKAJIEM UZDEVUMIEM

REFERĀTS VCIK. MASKAVAS STRĀDNIEKU UN SARKANARMIEŠU DEPUTĀTU PADOMES. VISKRIEVIJAS ARODBIEDRĪBU PADOMES UN MASKAVAS FABRIKU UN RCPNICU KOMITEJU PĀRSTĀVJU APVIENOTA SĒDE 1919. G. 4. JŪLIJA «и

Biedri, kod mums liek dots uzdevums novērtēt tagad mūsu vispārējo stāvokli, tad nevilšus nāk prātā vispirms salīdzināt 1919. g. jūliju ar 1918. gada jūliju. Man šķiet, ka tāds salīdzinājums, kas pats no sevis nāk prātā, vis vieglāk dos mums pareizu priekšstatu tiklab par tām jaunajām, bet zināmā mērā arī vecajām grūtībām, kuras šeit pašlaik nostiprinājušās, padarījušas stāvokli smagu un prasa no mums jaunu sasprindzinājumu, kā arī, no otras puses, šis salīdzinājums mums parādīs, kādu milzīgu soli spērusi pasaules revolūcija šajā gadā un kāpēc tā dod mums, pat |oti atturīgi un ar vislielāko neuzticību pieejot šim jautājumam, kāpēc tā tomēr dod mums arī tagad pilnīgu pārliecību par to. ka mēs ejam uz pilnīgu un galīgu uzvaru.

Biedri, atcerieties stāvokli pirms gada. Tieši 1918. gada jūlijā, likās, visdraudošākie mākoņi un, likās, pilnīgi nenovēršams posts bija uzmācies Padomju republikai. Toreiz, tāpat kā tagad, pārtikas stāvoklis pasliktinājās tieši pirms jaunās ražas, tieši vecā pārtikas sagādes gada beigās, kad izbeidzas krājumi. Pagājušā gadā stāvoklis bija nesalīdzināmi grūtāks. Tāpat kā tagad, pārtikas grūtībām pagājušā vasarā nāca klāt vēl vairāk ārēju un iekšēju politisku un militāru grūtību. Kad pagājušā gada vasarā sanāca Padomju kongress, tas sakrita ar kreiso eseru sacelšanos

Maskavā, las sakrita ar toreizējā armijas komandiera kreisā esera Muravjeva nodevību, kurš gandrīz atvēra mūsu fronti. 1918. gada vasara sakrita ar milzīgo sazvērestību Jaroslavļā, kuru, kā tagad pierādīts uu kā to atzinuši paši dalībnieki, bija izraisījis Francijas sūtnis Nulanss, kurš bija pierunājis Savinkovu sarīkot šo sazvērestību, garantēdams, ka franču karaspēks, kas izcēlās malā Archangeļskā, nāks Jaroslavļai palīgā, ka, neraugoties uz ļoti grūto Ja-roslavļas stāvokli, to sagaida savienošanās ar Archan-geļsku, savienošanās ar sabiedrotajiem un tātad ļoti drīza Maskavas krišana. No austrumiem ienaidniekam tai laikā izdevās sagrābt Samam, Kazaņu, Simbirsku, Sizraņu, Sara-lovu. No dienvidiem kazaku karaspēks, Vācijas imperiālismā atbalstīts, — las ir pilnīgi precīzi konstatēts, — Vācijas imperiālismā atbalstīts, saņēma naudu un apbruņojumu. Ienaidnieki uzbruka mums, viņi ielenca mūs no divām pusēm, viņi ņirgājās par mums. Vācijas imperiālistu aprindās teica: „Ja jūs nevarat likt galā ar čechoslovakiem, tad lieciet galā ar mums". Lūk. kādu nekaunīgu toni atļāvās sev Vācijas imperiālisti.

Lūk, kāds bija toreizējais Padomju republikas, šķiet, pilnīgi bezizejas ielenkums, pastāvot nedzirdētām pārtikas stāvokļa grūtībām un kad mūsu armija tikko sāka veidoties. Tai nebija organizācijas, tai nebija pieredzes, mums vajadzēja steigā, uz ātru roku noorganizēt vienu pulku pēc otra, — par viengabalainu, sistemātisku darbu nebija pat ko domāt, l'n, ja mēs esam pārdzīvojuši šo gadu, ja, balstoties uz šo pieredzi un stingri paturot to savā atmiņā, mēs palūkosimies uz tagadējo stāvokli, tad mēs ar pilnu tiesību varam teikt: jā, stāvoklis ir grūts, bet, salīdzinot to, kas lika pārdzīvots pagājušā gadā, ar to, kāds stāvoklis ir pašlaik, — tas ir neapšaubāms katram cilvēkam, kas grib uzmanīgi pētīt un novērot, bet nevis ļauties savam noskaņojumam, — šis salīdzinājums pat no spēku iekšējā vienkāršā samēra viedokļa, pat no lo faktu salīdzināšanas viedokļa, kuri attiecas uz pagaidu grūtībām, rāda, ka mūsu tagadējais stāvoklis ir nesalīdzināmi stabilāks un tāpēc tūkstošreiz būtu noziedzīgi ļauties panikai. Ja pirms gada stāvoklis bija nesalīdzināmi grūtāks un tomēr grūtības tika pārvarētas, tad mēs ar absolūto pārliecību varam teikt, ne mazākā mērā nepārspīlējot spēkus un pārāk zemu nevērtējot grūtības, ka ari tagad mēs tās pārvarēsim. Man jānorāda uz galvenajiem salīdzināmiem datiem, jo sīkāk pie šā jautājuma pakavēsies nākamie runātāji.

Pagājušā gadā, kad vasarā pārtikas stāvoklis saasinājās, mēs nonācām tiktāl, ka jūlijā un augustā organizācijā, kas pārzina mūsu pārtikas lielas, Pārtikas komisariātā, noliktavās nebija gluži nekā, ko varētu dot visvairāk nogurušiem. visvairāk izmocītiem, visvairāk bada nomocītiem pilsētu un nezemkopības apvidu iedzīvotājiem. Šai gadā mūsu aparats ir spēris milzīgu soli uz priekšu. Gada laikā — no 1917. g. 1. augusta līdz 1918. g. 1. augustam mēs varējām sagādāt tikai 80 miljonus pudu, bet no 1918. g. 1. augusta līdz 1919. g. 1. maijam tika sagādāti jau 100 miljoni pudu. Tas ir ļoti maz, salīdzinot ar to, kas mums vajadzīgs, bet tas pierāda, ka pārtikas sagādē ir vajadzīgas uzvaras pār miljoniem organizatorisku grūtību, kādas mums sagādā katrs zemnieks, kuram ir labības pārpalikumi, kurš pieradis pie vecās tirdzniecības ar labību brīvā tirgū un kurš uzskata par savām svētām tiesībām pārdot labību par brīvu cenu, — zemnieks, kurš vēl nespēj saprast, ka tādā laikā, kad zeme cīnās pret Krievijas kapitālu un vispasaules kapitālu, ka tādā laikā tirdzniecība ar labību ir vislielākais valsts noziegums. Tā ir ņirgāšanās par trūcīgo un bada cietēju, tas ir labākais pakalpojums, kas tiek izdarīts kapitālistam un spekulantam. Mēs zinām, ka katrs zemnieks, kurš ar darbu, sviedriem, asinīm un savām rokām ieguvis sev dzīves iespēju, zina, kas ir kapitālisms. Viņš simpatizē proletārietim, kaut gan miglaini, instinktīvi, jo viņš tic, ka proletariats visu savu dzīvi veltī un visas asinis atdod par to, lai gāztu kapitālu. Hei no tā līdz prasmei aizstāvēt sociālistiskās valsts intereses, likt šīs intereses augstāk par veikalnieka interesēm, kurš grib iedzīvoties tagad, kad viņš var pārdot labību bada cietējam par nedzirdētu un neredzētu cenu, — līdz tam ir ilgs un liels attālums. Šo attālumu mēs tagad sākam mērot. Daļu šā ee|a mēs esam nogājuši un tāpēc noteikti zinām, lai cik šis ce|š ir grūts un smags, mēs spējam šis grūtības pārvarēt. Kopš tā laika mēs esam spēruši milzīgu soli uz priekšu, salīdzinot ar pagājušo gadu. bet mēs vēl ne tuvu neesam

atrisinājuši visas grūtības. Mēs nevaram solīt lOlitēju slā-vokļa uzlabošanos, bet mēs zinām, ka stāvoklis tomēr dod daudz lielākas cerības, mēs zinām, ka mūsu resursi pašlaik tomēr nav lā apcirpti, kā tos pagājušā gadā bija apcir-pušas kazaku bandas no dienvidaustrumiem, Vācijas imperialisms no dienvidrietumiem, čechoslovaki no maizes ziņā bagātajiem aus Iramiem. Stāvoklis ir daudz labāks, un tāpēc tās tuvākās nedēļas, kuras, neapšaubāmi, nes sev līdzi jaunus upurus un grūtības, mēs tās pārdzīvosim un pārvarēsim, zinot, ka mēs reiz to jau esam izdarījuši pagājušā gadā, zinot, ka tagad mūsu stāvoklis ir labāks, zinot, ka tās galvenās no kaira sociālistiskā apvērsuma galvenajām grūtībām, un tās ir grūtības ar labību, mēs esam tās izbaudījuši praksē. Un mēs, tiešām, nevis pamatojoties uz pieņēmumiem un cerībām, bet pamatojoties uz savu pašu praktisko pieredzi, sakām un apgalvojam, ka mēs esam iemācījušies tās pārvarēt un iemācīsimies pārvarēt līdz galam.

Ja aplūko militāro stāvokli tagad, kad sabiedrotie, sagrābuši Ukrainu pēc vāciešiem, kuriem bija Odesa, Sevastopol, kad viņi ir izgāzušies, — tad mēs redzam, ka tie draudi, kas sīkburžuazijas masām un iebiedētajam mietpilsonim šķila neuzvarami, ir izrādījušies tukši, — mēs redzam, ka šiem draudiem, šim milzim bija māla kājas. Viņi bija darījuši visu iespējamo, lai palīdzētu baltgvardiem, muižniekiem un kapitālistiem ar ieročiem un uzkabi. Angļu avīzes atklāti lielījās, — un angļu ministri tāpat. -ka viņi ar savu pastiprinājumu palīdzējuši Deņikinam. Līdz mums nonāca ziņas, ka viņi nosūtījuši uzkabi 250 tūkstoš cilvēkiem un devuši visu apbruņojumu. Mums bija ziņas, kuras apstiprinājās, ka viņi nosūtījuši desmitiem tanku. Tas veicināja l<>, ka tanī laikā, kad mums uzbruka no austrumiem, Deņikins deva mums vissmagākos triecienus. Mēs zinām, kādu grūtu laiku mēs pārdzīvojām pagājušā jūlijā. Mēs ne mazākā mērā pārāk zemu nevērtējam briesmas un ne drusciņ neaizveram acis uz to, ka mums atklāti jāiel visplašākajās masās, jāizstāsta tām stāvoklis, jāizskaidro iāin visa patiesība, jāatver tām acis, tāpēc ka. jo vairāk strādnieki un it sevišķi zemnieki, — ļoti grūti ir ieskaidrot zemniekiem patiesību, jo vairak viņi šo

patiesību zina, toties noteiktāk un stingrāk, un apzinīgāk viņi pārnāk mūsu pusē. (Aplausi.)

Biedri, vakar mēs Centrālajā Komitejā nolēmām, ka par stāvokli frontē šeit referēs b. Trockis. Diemžēl, šodien ārsti viņam kategoriski aizlieguši referēt. Tāpēc es nedaudzos vārdos pastāstīšu par stāvokli, kaut gan es nemaz nevaru pretendēt uz referenta lomu šai lietā, bet es varu visīsākos vilcienos atstāstīt jums, biedri, to, ko mēs vakar dzirdējām no b. Trocka, kurš apbraukājis Dienvidu fronti.

Stāvoklis tur ir tiešām grūts, mums ir doti ārkārtīgi smagi triecieni, un mūsu zaudējumi ir milzīgi. Visu mūsu neveiksmju cēlonis ir divējāds. Proti, cēloņi ir divi: pirmais ir tas, ka mums vajadzēja aizvākt ievērojamu daļu karaspēka, lai pārsviestu pastiprinājumu uz austrumiem tanī pašā laikā, kad mums deva triecienus Kolcaks. Un tieši šai laikā Deņikins uzsāka vispārēju mobilizāciju. Tiesa, viens no Dienvidu frontes lievolucionarās padomes locekļiem, kurš tur sen strādā, paziņoja mums, ka tieši ši vispārējā mobilizācijā pazudināšot Deņikinu, tāpat kā tā pazudināja Kolčaku. Kamēr viņa armija bija šķiras armija, kamēr tā sastāvēja no brīvprātīgajiem, sociālismā nīdējiem, šī armija bija stipra un spēcīga. Bet, kad viņš sāka iesaukt bez izņēmuma visus, viņš, protams, varēja savākt armiju ātri, bet šī armija, jo tā ir lielāka, toties mazāk tā būs šķiras armija, toties tā ir vājāka. Zemnieki, kuri iesaukti Deņikina armijā, šai armijā izdarīs to pašu, ko Sibirijas zemnieki izdarīja Kolčaka armijā, viņi atnesa tam pilnīgu demoralizaciju.

Otrs neveiksmju cēlonis bez Denikina armijas milzīgās pastiprināšanās ir parlizanisma attīstība Dienvidu frontē. Arī to mums vakar sīki aprakstīja b. Trockis. Jūs visi zināt, ko mūsu armijas pārdzīvoja Grigorjeva avantūras dēļ, kura bija machnovisma sekas, un ko pārdzīvoja ukraiņu zemnieki un viss ukraiņu proletariats lielmaņa varas laikā. Tā kā Ukrainā bija ārkārtīgi nepieliekams proletāriskais apzinīgums, bija vājums un neorganizēlība, pet-ļuriska dezorganizacija un vācu imperiālismā spiediens, uz šā pamata tur stichiski izauga naids un partizanisms. Katra zemnieku grupa ķērās pie ieročiem, ievēlēja savu alamanu jeb savu ,,batjku“, lai ievestu, lai rādītu varu

uz vietas. Ar centrālo varu viņi pilnīgi nerēķinājās, un katrs batjka domāja, ka viņš esot atamans uz vietas, iedomājās, ka viņš pats varot izlemt visus Ukrainas jautājumus, nerēķinoties ne ar ko. kas pasākts centrā. Tagad mums ir pilnīgi skaidrs, ka pašreizējā stāvoklī ar entuziasmu vien, ar aizraušanos vien zemniecību nevar iegūt, — tāds paņēmiens ir nestabils. Mēs tūkstoš reižu esam brīdinājuši ukraiņu biedrus, ka tad, kad liela nonāk līdz miljoniem lielu tautas masu kustībai, le nepieliek ar vārdiem, bet ir vajadzīga viņu pašu dzīves pieredze, lai cilvēki paši pārbaudītu norādījumus, lai viņi ticētu paši savai pieredzei. Šo pieredzi ukraiņu zemnieki ieguva ārkārtīgi smagi. Vācu okupācijas laikā viņi pārdzīvoja nedzirdētu postu, nesa nedzirdētus upurus, daudzreiz vairāk, nekā pārdzīvojām mēs, bet tomēr viņi vēl nezina, kā jāiekaro sava organizētība, sava neatkarība un valstiskā patstāvība. Pirmajā brīdī, kad pēc atbrīvošanās no Vācijas imperiālismā Deņikina bandas sāka k|ūt stiprākas, mūsu karaspēks ne tuvu ne vienmēr deva viņam pienācīgo pretsparu, un, kad pēc upju straujās pārplūšanas pavasarī mūsu karaspēks tika apturēts, jo tālāk iet nevarēja, bet pastiprinājums no šejienes nebija pienācis, — iestājās tā katastrofiskā minūte, kura deva pirmo triecienu visai ukraiņu zemniecībai un lās joslas zemniecībai, kas atrodas blakus Ukrainai un Donai, bet kura par laimi izārstēs viņus no šiem partizanisma un chaosa trūkumiem. Mēs ļoti labi zinām, ka ukraiņu zemniecības spēks gāzīs Deņikina spēkus, mēs zinām, ka tie triecieni, kādi tai doti, ir ārkārtīgi smagi, bet tie pamodinās tajā jaunu apziņu un jaunus spēkus. Un b. Trockis, kurš pats tur novērojis nedzirdētus zaudējumus, noteikti paziņo, ka šī pieredze ukraiņiem nevarot pazust bez pēdām, ka tas pārveidos visu ukraiņu zemnieku psieholoģiju, un mēs taču esam to jau pārdzīvojuši. Mēs zinām, ka pagājušā gadā mūsu stāvoklis nebija labāks. Mēs zinām, ka daudzas zemes ar nicināšanu skatījās uz mums, uz, jauno Krievijas republiku, bet tagad daudzās zemēs sākas tas pats, novērojamas tās pašas parādības.

Ukrainas izārstēšanās noliek grūtāk nekā mūsu. bet lā izārstējas. Sabrukuma, partizanisma mācības Ukraina ir

izpratusi. Tas būs visas Ukrainas revolūcijas lūzuma laikmets, las ietekmēs visu Ukrainas attīstību. Tas ir lūzums, kādu esam pārdzīvojuši arī mēs, lūzums no parlizanisma un revolucionārās mētāšanās ar frāzēm: mēs visu izdarīsim! — uz ilgstoša, stabila, neatlaidīga, grūta organizatoriska darba nepieciešamības apzināšanos. Šis ir tas ceļš, uz kura mēs nostājāmies daudzus mēnešus pēc Oktobra un kurā mēs esam guvuši ievērojamus panākumus. Mēs skatāmies uz nākotni ar lielu pārliecību, ka visas grūtības pārvarēsim.

Viens no tiem apstākļiem, kurus b. Trockis uzsvēra un kas uzskatāmi norādīja uz šo lūzumu, ir tas, ko viņš novērojis pie dezertieriem. Viņš izbraukājis daudzas guberņas, uz kurieni mēs bijām sūtījuši biedrus cīņai pret dezertē-šanu un nebijām guvuši panākumus. Viņš pats runājis mītiņos un redzējis, ka pie mums desmitiem tūkstoši dezertieru bijuši cilvēki, kas vai nu ļaujas panikai, vai arī pārāk viegli velkas pakaļ buržuāzijai. Bet mēs esam gatavi izdarīt izmisumam līdzīgus secinājumus. Trockis, kurš pats braucis cauri Kurskai un Rjazaņai, vairākās pilsētās bija par to pārliecinājies un runāja par to lūzumu, kas šai ziņā noticis un kas nav aprakstāms. Daži komisāri teikuši, ka tagad Sarkano Armiju pārplūdinot ārkārtīgi daudz dezertieru. Viņi nāk Sarkanajā Armijā tādā skaitā, ka mēs varam apturēt savu mobilizāciju, jo būsim pietiekami apgādāti ar veciem dezertieriem, kuri atgriežas.

Zemnieki redzēja, ko nozīmē kazaku un Deņikina karagājieni, un zemnieku masas, kuras sāka izturēties divkārt apzinīgi, kuras gribēja, lai tām uzreiz dotu mieru, tās nespēj saprast, ka pilsoņu karš mums tika uzspiests. Zemnieki darīja visu, lai paglābtos no iesaukšanas, noslēptos mežā un nokļūtu zaļajās bandās, bet tad — kaut lai zāle neaug. Tas ir tas stāvoklis, kas Ukrainā izpaudās sabrukumā, tas ir tas stāvoklis, kas pie mums radīja apstākļus, kādiem pastāvot dezertieru skaits sasniedza daudzus tūkstošus. Trockis runā par to lūzujnu, kurš iestājies, kad mēs dezertieriem devām pagarinājumu, drošāk pieejot šai lietai. Rjazaņas guberņā ieradušies simtiem biedru, lai strādātu, un iestājies lūzums. Viņi bijuši mītiņā, un dezertieri masām plūduši uz Sarkano Armiju. Vietējie ko-

inisari sakot, ka viņi neesot varējuši paspēt ieskaitīt tos sarkanajās rindās. Lūk, tas apstāklis, ar kuru sākās po-ziciju nostiprināšana uz Kursku un Voroņežu, kas saistīta ar Ļisku stacijas alpakaļieņenišanu. Šis apstāklis deva Trockim iespēju teikt, ka stāvoklis dienvidos esot smags un ka mums jāsasprinclzinol visi spēki. Het es apgalvoju, ka šis stāvoklis nav katastrofisks. Lūk. tas secinājums, kuru mēs guvām vakar. (Aplausi.)

Het šis secinājums ne mazākā mērā nav apšaubāms, un mēs darīsim visu iespējamo, lai sasprindzinātu visus spēkus, un mēs esam pārliecināti, ka uzvarēs darba ļaužu masu apzinīgums, jo pieredze Ukrainā apstiprinājusi, ka. jo tuvāk Deņikins pienāk, jo skaidrāks kļūst, ko nes sev līdzi Deņikins, kapitālisti un muižnieki, toties vieglāka mums ir cīņa pret dezertēšanu, toties drošāk mēs vēl tālāk pagarinām nedēļu, lai dezertieri atgrieztos. Aizvakar mēs Aizsardzības Padomē pagarinājām šo atgriešanās termiņu vēl par vienu nedēļu, jo mums radusies pilnīga pārliecība, ka apzinīgums, kādu nes sev līdzi Deņikins, nepaiet viņiem garām velti un Sarkanā Armija augs, ja mēs paturēsim prātā, ka tuvākajos mēnešos mums visi spēki jāatdod kara darbam. Un mums jāsaka, ka, tāpat kā mēs palīdzējām austrumos, tā arī tagad mēs piespiedīsimies, lai palīdzētu dienvidiem un gūtu tur uzvaru. Biedri, šeit cilvēks, kas ļaujas noskaņojumiem, vispaniskākajiem noskaņojumiem, var uzstādīt jautājumu: ja mēs piespiedīsimies palīdzēt dienvidiem, tad, — sacīs viņš, — mēs zaudēsim to, ko esam iekarojuši austrumos. Šai ziņā mēs varam teikt, ka iekarojumi, kurus mūsu karaspēks guvis austrumos, spriežot pēc visiem datiem, sola apvienoties ar Sibīrijas revolūciju. (A p 1 a u s i.)

Vakar Maskavā kāds meņševiks nolasīja referātu. Avīzē ,,Izvestija“ jūs varējāt lasīt par šo pilsoņa Golosova referātu, kurš paziņoja, kā meņševiki braukuši uz Sibīriju, domādami, ka tur esot Satversmes sapulce un tautvaldība un valdot vispārējas vēlēšanu tiesības un tautas griba, bet nevis kaut kāda vienas šķiras diktatūra, uzurpācijā, varmācība, kā viņi dēvē Padomju varu. Šo cilvēku pieredze, kuriem astoņus mēnešus bija romans ar Kerenski un kuri visu atdeva Korņilnvam, kuri neko nebi ja iemācījušies un

aizgāja pie Kolčaka, — tagad viņu pieredze ir parādījusi, ka nevis kaut kādi boļševiki, bet boļševiku ienaidnieki, cilvēki, kuri visu savu darbību veltīja naidīgai cīņai pret boļševismu, ir nostaigājuši kājām simtiem verstu un nonākuši pie tiem secinājumiem, kurus mēs dzirdējām un kurus publika uzzināja no meņševiku pārskatiem, — secinājumiem, kuri norāda, ka viņi atgrūduši no sevis ne tikai strādniekus, bet ar! zemniekus, ne tikai zemniekus, liet arī kulakus. Pat kulaki saceļas pret Kolčaku! (Aplausi.) Visi tie apraksti, kādi ir sniegti par sacelšanos pret kolča-kiadi, tie it nemaz nav pārspīlēti. Un ne tikai strādniekus un zemniekus, bet arī patriotiski noskaņoto inteliģenci, kura itin visa savā laikā sabotēja, to pašu inteliģenci, kura bija savienībā ar Anlanti, — arī to Kolčaks ir atgrūdis. Tagad mums saka, ka Uralos notiekot sacelšanās, un mēs sagaidām īstas strādnieku sacelšanās posmu un atkal sakām, ka ir visas izredzes un pilnīgs pamats tuvākajos mēnešos sagaidīt, ka uzvara Uralos būs lūzums uz visas Sibīrijas iedzīvotāju masas pilnīgu uzvaru pār kol-čakiadi.

Biedri! Vakar jūs redzējāt avīzēs par Motoviļichas ieņemšanu, — te Uralos sākas rūpnīcu rajons. Tuvākas ziņas par Permas ieņemšanu, kur daži pulki pārnākuši mūsu pusē, apstiprina to, un ķatru dienu mēs saņemam telegramn pēc telegramas, kuras rāda, ka Uralos iestājies izšķirošais lūzums. Šodien es saņēmu telegramn no Ul'as, no 2. jūlija, kura liecina par to. Mums ir sīkākas ziņas, kuras dod pilnīgu pamalu apgalvot, ka izšķirošais lūzums ir iestājies un ka mēs Uralos uzvarēsim. Ieņemot Permu, pēc tam Moloviļichu, — šos lielo rūpnīcu centrus, kur strādnieki organizējas, simtiem pārnākot mūsu pusē un nogriežot dzelzceļus ienaidnieka aizmugurē, — mēs esam panākuši daudz ko. Droši vien nedaudziem no jums ir bijusi iespēja redzēt kolēakiešus — strādniekus un zemniekus. kas atnākuši no turienes, bet mēs gribētu, lai Maskavā vairāk varētu redzēt cilvēkus, kas atnākuši no turienes. Pirms gada Pieuralu un Sibīrijas zemnieki taču bija gatavi novērsties no boļševikiem. Viņi bija sašutuši un neapmierināti, kad boļševiki prasīja palīdzību grūtajā karā, kad boļševiki teica: „Uzvara pār muižniekiem un kapitālistiem

par velti nav iegūstama, un, ja kapitālisti un muižnieki uzbrūk, jums jānes visi upuri, lai nosargātu revolūcijas iekarojumus. Revolūcija par velti nav iegūstama, un, ja jūs salieksities zem šiem upuriem, ja jums pietrūks izturības panest šos upurus, jūs novedīsit revolūciju līdz sabru-kumam“. Zemnieki negribēja to klausīties, viņiem tas šķila tikai revolucionārs aicinājums. Un, kad tur solīja mieru un Antantes palīdzību, viņi pārgāja tanī pusē. Jūs taču zināt, ka zemnieki Sibirijā, šie zemnieki dzimtbūšanu nepazina. Tie ir vispaēdušākie zemnieki, pieraduši ekspluatēt tos izsūtītos, kuri ieradās no Krievijas, tie ir zemnieki, kuri nesaskatīja revolūcijas izdarītos uzlabojumus, un šie zemnieki dabūja vadoņus no visas krievu buržuāzijas, no visiem meņševikiem un eseriem, — tur viņu bija simti, tūkstoši. Piemēram, vieni rēķina, ka Oinskā tagad esot 900 tūkstoši buržuāzijas, bet citi — ka 500 tūkstoši. Itin visa buržuāzijā sapulcējusies tur, visi, kas pretendēja vadīt tautu, kam bija zināšanas un kultura un ieradums pārvaldīt, visas partijas no meņševikiem līdz eseriem sapulcējušās tur. Viņiem bija paēduši, turīgi zemnieki, kuriem nebija tieksmes uz sociālismu, viņiem bija palīdzība no visām Antantes valstīm, no visvarenām lielvalstīm, kuras visā pasaulē tur varu savās rokās. Viņiem bija dzelzceļi ar brīvu pieeju pie jūras, bet tas nozīmē pilnīgu kundzību, jo sabiedroto karogam pasaulē nav neviena pretinieka un tas valda uz visas zemeslodes. Kā tad vēl trūka? Kāpēc šie cilvēki, kuri savāca visu, ko varēja savākt pret boļševikiem: gan turīgu un spēcīgu zemnieku novadu, gan Antantes palīdzību, — kāpēc viņi pēc divu gadu ilga mēģinājuma tā izgāzās, ka „tautvaldības" vietā palika muižnieku dēliņu un kapitālistu mežonīgā kundzība un iznāca kol-čakijas pilnīgs sabrukums, kas mums ir rokām taustāms, kad mūsu sarkanarmieši kā atbrīvotāji tuvojas Uraliem. Ret pirms gada zemnieki teica: „Nost ar boļševikiem, jo viņi zemniekiem uzveļ grūtības", — un pārgā ja muižnieku un kapitālistu pusē. Toreiz viņi neticēja tam, ko mēs sacījām; tagad viņi paši to izbaudīja, kad redzēja, ka boļševiki ņēma vienu zirgu, bet kolčakieši ņēma visu — gan zirgus, gan visu pārējo — un ieveda cara laika discipline Un tagad zemnieki, redzēdami pagātnes pieredzi, sagaida

27 29. sēj.

Sarkano Armiju kā glābēju un saka, ka kopā ar boļševikiem Sibirijā nodibināsies stingra un pilnīga brīvība. (Aplausi.)

Sī kolčakijas pieredze mums ir visvērtīgākā pieredze, tā mums nelielos apmēros rāda to, kas noliek visā pasaulē, tā mums rāda, kādi ir īstie avoti — un neuzvaramie avoti, neiznīcināmie avoti — tam, ar ko boļševiki ir stipri. Mēs šķilām bezspēcīgi, kad Sibirijā bija mūsu ienaidnieku rokās. Tagad viss šis milzīgais spēks ir sabrucis. Kāpēc? Tāpēc, ka mums bija taisnība savā imperiālistiskā kara un tā seku novērtējumā, bija taisnība, kad mēs teicām, ka cilvēce no šī kara neizkļūs pa vecam, — cilvēki ir tā izcietušies, nomocījušies, saniknojušies uz kapitālismu, ka iestāsies strādnieku šķiras kundzība un nodibināsies socialisms. Te runāja par „vidusceļu", un es ļoti labi zinu, ka labējie escri un mcņševiki sapņo par šo vidusceļu, ka šo starppartiju labākie cilvēki pilnīgi godīgi sapņo par šo vidusceļu, bet mēs no veselu zemju pieredzes, no tautu pieredzes zinām, ka tie ir vistukšākie sapņi, jo nav vidusceļa šajā Satversmes sapulces valstībā, kur Černovi un Maiski vēlreiz sāka ministru intrigas un kur iznāca pilnīgs sabrukums. Kas tas ir — nejaušība vai boļševiku izdomājums? Bet tam taču neviens neticēsi Un, ja viņi sāka ar tādu ticību Satversmes sapulcei un beidza ar tādu sabrukumu, tad tas vēlreiz apstiprina to, ka boļševikiem ir taisnība, kad viņi saka: vai nu strādnieku šķiras diktatora, visu darba ļaužu diktatūra un uzvara pār kapitālismu, vai arī visnetīrākā un asiņainākā buržuāzijas kundzība līdz pat monarebijai, kuru nodibināja Kolčaks, kā tas bija Sibirijā. Un tagad es varu, pāriedams no mācībām un secinājumiem par Sibiriju, beigt ar nelielu norādījumu uz starptautisko stāvokli.

Biedri, iekšējā stāvoklī mēs tagad esam spēruši tik milzīgu soli uz priekšu, ka miljoni krievu zemnieku, kuri pirms gada vēl pilnīgi neapzinīgi skatījās uz dieva pasauli, ticēja uz vārda katram, kas skaisti runāja par Satversmes sapulci, zaudēja dūšu no boļševisma grūtībām, bēga prom pie pirmā aicinājuma uz cīņu, — zemnieki kopš tā laika pārdzīvojuši nedzirdēti grūtu, asiņainu vācu kundzības pieredzi dienvidos, un no šīs pieredzes viņi ir daudz ko

mācījušies. Mēs esam kļuvuši bezgalīgi stipri tāpēc, ka miljoni iemācījušies saprast, kas ir Ivolčaks; miljoni Sibīrijas zemnieku ir nonākuši pie boļševisma — tur itin visi gaida boļševikus — ne mūsu sludinājumu un mācību dēļ, bet pašu pieredzes dēļ, tādēļ, ka viņi sociālistus revolucionārus aicināja, deva viņiem varu, bet no šīs varas došanas eseriem un meņševikiem iznāca vecā krievu monarchija, vecā deržimorda, kas „demokrātijās" laikā zemei atnesa nedzirdētu varmācību. Bet šī lautas izveseļošanās ir daudz ko vērta. (A p 1 a u s i.)

Palūkojieties uz starptautisko stāvokli. Vai šai ziņā mēs pārdzīvotā gadā neesam spēruši uz priekšu milzīgus soļus pēc tā, kas bija pirms gada? Vai toreiz no mums nenovērsās pat revolūcijai uzticīgi cilvēki, kuri teica, ka boļševiki esot atdevuši Krieviju plēsoņām vāciešiem, ka Breslas miers esot pierādījis, ka izdarīta nelabojama kļūda, un vai viņi nedomāja, ka tikai demokrātiskās Francijas un Anglijas savienība izglābs Krieviju? Un kas iznāca? Dažus mēnešus pēc pagājušā gada krizes Breslas miers sabruka. Pagāja pusgads pēc 1918. g. 9. novembra, kad tika sakauta Vācija, un pēc pusgadu ilgām pūlēm franču un angļu imperiālisti noslēdza mieru. Un ko tad šis miers deva? Tas deva to, ka visi strādnieki, kas līdz šim bija franču un angļu imperiālistu piekritēju pusē, kuri sludināja karu līdz galam, — visi viņi ne pa dienām, bet pa stundām tagad pārnāk mūsu pusē un saka sev: „Četrus gadus mūs krāpa, veda karā. Brīvības vārdā mums solīja Vācijas sakāvi, brīvības, vienlīdzības uzvaru un demokrātijās uzvaru, bet tā vielā mums pasniedza Versaļas mieru, — necienīgu, varmācīgu mieru laupīšanas un iedzīvošanās interesēs". Mūsu stāvoklis šai gadā bija stāvoklis, kad notika grūta cīņa par starptautiskās revolūcijas uzvaru. Un mūsu stāvoklis, ja to salīdzina ar ienaidnieku stāvokli, bija lāds, ka mēs ar katru soli ieguvām sev visā pasaulē arvien vairāk sabiedroto. Un tagad mēs redzam, ka tas, ko vācieši no sava imperiālistiskā viedokļa uzskata par sakāvi, tas, ko franči un angļi uzskata par pilnīgu uzvaru, — tas angļu un franču imperiālistiem ir viņu beigu sākums. Strādnieku kustība tagad aug ne pa dienām, bet pa stundām. Strādnieki prasa izvest ārzemju karaspēku no Krievijas un gāzt

27'

Versaļas mieru. Krestas miera priekšā mēs slavējām vientuļi, tas sabruka, un tā vietā radās Versaļas miers, kurš žņaudz Vāciju.

Novērtējot šo pārdzīvoto gadu, atklāti atzīstot visas grūtības, mēs varam mierīgi, droši un noteikti jums teikt: biedri, mēs vēl un vēlreiz atnācām izskaidrot jums vispārējo stāvokli un aprakstīt Maskavas apzinīgajiem strādniekiem tās grūtības, uz kādām mēs atkal esam uzdūrušies, un aicināt jūs padomāt par to, kādas mācības mēs šajā grūtajā gadā esam guvuši, un, pamatojoties uz šīm pārdomām un vērtējumu, pamatojoties uz šo pieredzi, kopā ar mums nākt pie nesatricināmas un stingras pārliecības, ka uzvara būs mūsu —un ne tikai Krievijas, bet arī starptautiskā mērogā. Vēl un vēlreiz mēs sasprindzināsim spēkus pret tām sakāvēm, kuras mēs cietām dienvidos. Mēs izvirzīsim pārbaudītos organizētības, disciplinas un uzticības līdzekļus, un tad, mēs esam pārliecināti, Deņikins tiks tāpat salauzts un tāpat satriekts un tāpat sabruks, kā sabruka Kolčaks un kā tagad sabrūk franču un angļu imperiālisti. (Vētraini aplausi.)

īss pārskats publicēts 1919. g. 5. jūlijā avīzes ,,Pravda“ "5. nr-ā Iespiests pēc stenogramas, kas sa-

Pirmoreiz pilnīgi iespiests 1932. g. līdzināta ar avīzes „Pravda“ tekstu

PAR VALSTI

LEKCIJA SVEKDLOVA UNIVERSITĀTE 1910* G. II. JUI.IJA

Biedri, pēc tā plāna, kas pie jums pieņemts un man tika paziņots, mūsu šāsdienas pārrunu priekšmets ir jautājums par valsti. Es nezinu, ciktāl jums šis jautājums jau pazīstams. Ja es nemaldos, jūsu kursi tikko sākušies un jums pirmoreiz nākas sistemātiski pieskarties šim jautājumam. Ja tas ir tā, tad ļoti var būt, ka pirmajā lekcijā par šo grūto jautājumu daudziem klausītājiem man neizdosies sniegt pieliekami skaidru un saprotamu iztirzājumu. Un, ja izrādītos, ka tas ir tā, tad es lūdzu jūs par to nesamulst, tāpēc ka jautājums par valsti ir viens no vissarežģītākajiem, grūtākajiem un buržuāzisko zinātnieku, rakstnieku un filozofu gandrīz vai visvairāk sarežģītajiem jautājumiem. Tāpēc nekad nevajag gaidīt, ka īsā pārrunā, vienā reizē varētu panākt šā jautājuma pilnīgu noskaidrošanu. Pēc pirmās pārrunas par to vajag sev atzīmēt nesaprotamās vai neskaidrās vietas, lai pie tām atgrieztos otro, trešo un ceturto reizi, lai to, kas palicis nesaprotams, papildinātu un vēlāk noskaidrotu tuvāk — kā lasot, tā arī no atsevišķām lekcijām un pārrunām. Es ceru, ka mums izdosies sapulcēties vēlreiz, un tad visos papildu jautājumos varēs apmainīties domām un pārbaudīt, kas palicis visvairāk neskaidrs. Es ceru arī, ka, papildinot pārrunas un lekcijas, jūs zināmu laiku veltīsit kaut vai dažu svarīgāko Marksa un Engelsa darbu lasīšanai. Nav šaubu, ka literatūras rādītājā un mācības līdzekļos, kas atrodas padomju un partijas skolas audzēkņu rīcībā bibliotēkā, kura jums ir, — nav šaubu, ka jūs šos svarīgākos darbus atradīsit, un, lai

gan alkal dažu labu uzreiz varbūt arī atbaidīs stila grūtības, — jābrīdina atkal, ka tas jūs nedrīkst samulsināt, ka tas, kas, pirmo reizi lasot, ir nesaprotams, būs saprotams, atkārtoti lasot vai kad vēlāk jūs jautājumam pieskarsities mazliet no citas puses, jo vēlreiz atkārtoju, ka jautājums ir tik komplicēts un buržuāziskie zinātnieki un rakstnieki to ir tā sarežģījuši, ka katram cilvēkam, kas grib šo jautājumu nopietni pārdomāt un patstāvīgi apgūt, nepieciešams tam pieskarties vairāk reižu, alkal un atkal pie tā atgriezties, pārdomāt jautājumu no dažādām pusēm, lai iegūlu skaidru un stingru izpratni. Bet atgriezties pie šā jautājuma jums būs jo vieglāk tāpēc, ka tas ir visas politikas tik svarīgs, tik kardināls jautājums, ka ne vien tik vētrainā, revolucionārā laikā kā tas, ko mēs tagad pārdzīvojam, bet arī vismierīgākajos laikos jās katru dienu kurā katrā avīzē, kurā katrā ekonomiskā vai politiskā jautājumā vienmēr atdursities uz jautājumu: kas ir valsts, kāda ir tās būtība, kāda ir tās nozīme un kāda ir mūsu partijas attiecība, partijas, kas cīnās par kapitālisma gāšanu, komunistu partijas, kāda ir tās attiecība pret valsti, — katru dienu šādā vai tādā sakarībā jūs pie šā jautājuma atgriezīsities. Un pats galvenais, lai pēc jūsu lasīšanas, pārrunām un lekcijām, kuras jūs dzirdēsit par valsti, jūs iegūlu prasmi pieiet šim jautājumam patstāvīgi, tāpēc ka šo jautājumu jūs sastapsit visdažādāko iemeslu dēļ katrā sīkā jautājumā, visnegaidītākās kombinācijās, pārrunās un strīdos ar pretiniekiem. Tikai tad, ja jūs iemācīsities patstāvīgi orientēties šai jautājumā, — tikai tad jūs varat sevi uzskatīt par pietiekami stingriem savā pārliecībā un pietiekami sekmīgi aizstāvēt to pret kuru katru un kurā katrā laikā.

Pēc šīm nelielajām piezīmēm es pievērsīšos pašam jautājumam, kas ir valsts, kā tā radusies un kādām galvenos vilcienos jābūl strādnieku šķiras partijas, kas cīnās par pilnīgu kapitālisma gāšanu, -- komunistu partijas attiecībām pret valsti.

Es jau runāju par to, ka nezin vai atradīsies otrs jautājums, ko apzināti un neapzināti tā sarežģījuši buržuazis kās zinātnes, filozofijas, jurisprudences, politiskās ekono mijas un publicistikas pārstāvji kā jautājumu par valsti. Ļoti bieži līdz šim šo jautājumu sajauc ar reliģijas jautā-

jumiem, ļoti bieži ne vien reliģisko mācību pārstāvji (no viņiem jau tas pilnīgi dabiski gaidāms), bet ari cilvēki, kas sevi uzskata par brīviem no reliģiskiem aizspriedumiem, sajauc speciālo jautājumu par valsti ar jautājumiem par reliģiju un mēģina izveidot — ļoti bieži sarežģītu, ar idejisku filozofisku pieeju un pamatojumu — mācību par to, ka valsts ir kaut kas dievišķīgs, kaut kas pārdabisks, ka tā ir kaut kāds spēks, ar kura palīdzību dzīvojusi cilvēce un kurš dod cilvēkiem vai kurš var dot, kurš nes sev līdzi kaut ko, kas nav no cilvēka, bet ir no ārienes viņam dots, ka tas ir dievišķīgi radies spēks. Un jāsaka, ka šī mācība ir tik cieši saistīta ar eksplualatoru šķiru — muižnieku un kapitālistu — interesēm, tā kalpo viņu interesēm, tik dziļi iesūkusies visās buržuāzijas pārstāvju kungu paražās, visos uzskatos, visā zinātnē, ka ar tās atliekām jūs saslapsilies uz katra soļa, līdz pat meņševiku un eseru uzskatam par valsti, kuri ar sašutumu noliedz domu, ka viņi esot atkarīgi no reliģiskiem aizspriedumiem, un ir pārliecināti, ka spējot reāli skatīties uz valsti. Šis jautājums ir tik sarežģīts un komplicēts lāpēc, ka tas (šai ziņā dodot priekšroku tikai ekonomiskās zinātnes pamatiem) skar valdošo šķiru intereses vairāk nekā jebkurš cits jautājums. Mācība par valsti kalpo kā sabiedrisko privilēģiju attaisnojums, ekspluatācijas pastāvēšanas attaisnojums, kapitālisma pastāvēšanas attaisnojums, — lūk, kāpēc būtu vislielākā kļūda gaidīt šai jautājumā objektivitāti, pieiet šai jautājumā lietai tā, it kā cilvēki, kas pretendē uz zinātniskumu, šeit varētu jums dot tīrās zinātnes viedokli. Jautājumā par valsti, mācībā par valsti, teorijā par valsti jūs vienmēr ieraudzīsit, kad iepazīsities ar jautājumu un tajā pietiekami iedziļināsities, vienmēr ieraudzīsit dažādu šķiru savstarpēju cīņu, cīņu, kas atspoguļojas vai rod savu izpausmi uzskatu cīņā par valsti, valsts lomas un nozīmes novērtēšanā.

Lai viszinātniskāk pieietu šim jautājumam, jāmet kaut vai īss vēsturisks skats uz to, kā valsts cēlusies un kā tā attīstījusies. Sabiedriskās zinātnes jautājumā visdrošākais un visnepieciešamākais, lai tiešām iegūtu prasmi pareizi pieiet šim jautājumam un neļautos nomaldināties daudzajos sīkumos vai uzskatu cīņas milzīgajā dažādībā.

vissvarīgākais, lai šim jautājumam pieietu no zinātniska viedokļa, ir neaizmirst galveno vēsturisko sakarību, skatīties uz katru jautājumu no tā viedokļa, kā zināma parādība vēsturē radusies, kādus galvenos posmus šī parādība pārdzīvojusi savā attīstībā, un no šās viņas attīstības viedokļa skatīties, par ko attiecīgā parādība kļuvusi tagad.

Es ceru, ka jautājumā par valsti jūs iepazīsities ar Engelsa darbu „Ģimenes, privātīpašuma un valsts izcelšanās". Tas ir viens no mūslaiku sociālismā pamatdarbiem, kurā ar paļāvību var izturēties pret katru frāzi, ar paļāvību, ka neviena frāze nav teikta bez apdoma, bet ir uzrakstīta, pamatojoties uz milzīgu vēsturisku un politisku materiālu. Nav šaubu, ka ne visas daļas šai darbā iztirzātas vienādi pieejami, saprotami: dažas paredzētas lasītājam, kam jau ir zināmas vēstures un ekonomikas zināšanas. Bet atkal es teikšu: nevajag samulst, ja šo darbu pēc izlasīšanas nevarēs uzreiz saprast. To gandrīz nekad nevar neviens cilvēks. Bet, atgriežoties pie tā vēlāk, kad interese būs modusies, jūs panāksit to, ka sapratīsit tā lielāko daļu, ja ne pilnīgi visu. Es atgādinu šo grāmatu tāpēc, ka tā dod pa reižu pieeju jautājumam minētajā nozīmē. Tā sākas ar vēsturisku aprakstu, kā valsts cēlusies.

Lai pareizi pieietu šim jautājumam, tāpat kā katram jautājumam, piemēram, jautājumam par kapitālisma, ekspluatācijas izcelšanos cilvēku vidū, sociālismam, tam, kā radies socialisms, kādi apstākļi to radījuši, — katram tādam jautājumam solidi. ar pārliecību var pieiet, vienīgi metot vēsturisku skatu uz visu tā attīstību visumā. Šai jautājumā vispirms jāvērš uzmanība uz to, ka valsts ne vien mēr ir pastāvējusi. Bija laiks, kad valsts nebija. Tā rodas i tur un tad, kur un kad rodas sabiedrības dalīšanās šķirās, kad rodas ekspluatatori un ekspluatējamie.

Līdz tam laikam, kad radās pirmā forma, kā cilvēks ekspluatēja cilvēku, pirmā forma dalījumam šķirās — vergu īpašniekos un vergos, — līdz tam laikam vēl pastāvēja patriarchalā jeb — kā to dažreiz dēvē — klanu (klans — paaudze, ģints, kad cilvēki dzīvoja ģintīs, paaudzēs) ģimene, un šo pirmatnējo laiku pēdas diezgan noteikti palikušas daudzu pirmatnējo tautu dzīves veidā, un, ja jūs ņemsit, kādu vien gribat, sacerējumu par pir-

matnējo kulturu, tad vienmēr uzdursities uz vairāk vai mazāk noteiktiem aprakstiem, norādījumiem un atmiņām par to, ka ir bijis laiks, kas vairāk vai mazāk līdzinājies pirmatnējam komunismam, kad nav bijis sabiedrības dalījuma vergu īpašniekos un vergos. Un tad nav bijis valsts, nav bijis īpaša aparata, lai sistemātiski lietotu varmācību un ar varmācību turētu cilvēkus pakļautībā. Tādu aparatu tad arī sauc par valsti.

Pirmatnējā sabiedrībā, kad cilvēki dzīvoja nelielās ģintīs, vēl atrazdamies attīstības viszemākajā pakāpē, mežonībai tuvā stāvoklī; laikmetā, no kura mūslaiku civilizēto cilvēci šķir vairāki gadu tūkstoši, — tai laikā vēl nav redzamas valsts pastāvēšanas pazīmes. Mēs redzam, ka valda paražas, autoritāte, cieņa, vara, ko bauda ģints vecākie, redzam, ka šī vara dažreiz piešķirta sievietēm, — toreiz sievietes stāvoklis nebija līdzīgs tagadējam beztiesīgajam apspiestajam stāvoklim, — bet nekur neredzam īpašu cilvēku kategoriju, kuri izvirzās, lai pārvaldītu citus un lai pārvaldīšanas interesēs un nolūkos sistemātiski, pastāvīgi turētu zināmu piespiešanas aparatu, varmācības aparatu, kāds mūsdienās ir, kā jūs visi saprotat, bruņotas karaspēka daļas, cietumi un cili līdzekļi, kā varmācīgi pakļaut cita gribu, — to, kas ir valsts būlība.

Ja novērsīsimies no tā dēvētajām reliģiskajām mācībām, viltīgajiem paņēmieniem, filozofiskajām sistēmām, tiem daždažādajiem uzskatiem, ko rada buržuāziskie zinātnieki, un pameklēsim lietas īsto būtību, tad redzēsim, ka valsts ir tieši tāds no cilvēku sabiedrības izdalīts pārvaldīšanas aparals. Kad rodas tāda īpaša cilvēku grupa, kas ar to vien nodarbojas, lai pārvaldītu, un kam pārvaldīšanai vajadzīgs īpašs piespiešanas aparats, aparats, lai varmācīgi pakļautu cita gribu, — cietumi, īpašas cilvēku vienības, karaspēks u. t. jpr., — tad rodas valsts.

Bet bija laiks, kad valsts nebija, kad vispārējos sakarus, pašu sabiedrību, disciplinu, darba kārtību uzturēja ieraduma un tradīciju spēks, autoritāte vai cieņa, kādu baudīja ģints vecākie vai sievietes, kam lai laikā bieži bija ne tikai tiesībās vienlīdzīgs stāvoklis ar vīriešiem, bet nereti pat augstāks stāvoklis, un kad īpašas cilvēku kategorijas — pārvaldīšanas speciālistu — nebija. Vēsture rāda, ka valsts kā

īpašs cilvēku piespiešanas aparats radās tikai tur un tad, kur un kad radās sabiedrības dalīšanās šķirās — lālad dalīšanās tādās cilvēku grupās, no KurarrTvIcnas pastāvīgi var piesavināties citu darbu, kur viens ekspluatē otru.

Un šīm sabiedrības dalījumam šķirās vēsturē jāstāv vienmēr skaidri mūsu priekšā kā galvenajam faktam. Visu cilvēku sabiedrību gadu tūkstošiem ilgā attīstība bez izņēmuma visās zemēs rāda mums šās attīstības vispārīgo likumsakarību, pareizību, konsekvenci tādējādi, ka^/sā-kumā mums ir sabiedrība bez šķirām — sākotnējā palri-arčhalā, pirmatnējā sabiedrība, kurā nebija aristokrātu; pēc tam sabiedrība, kas pamatojās uz verdzību, vergu īpašnieku sabiedrība. To pārdzīvojusi visa mūslaiku civilizētā Eiropa — pirms 2 tūkstošiem gadu verdzība bija pilnīgi valdošā. To pārdzīvojis lielākais tautu vairums pārējās pasaules da]ās. Pie vismazāk attīstītām tautām verdzības pēdas palikušas vēl arī tagad, un verdzības institūtus, piemēram, Āfrikā, jūs atradīsit arī tagad. Vergu īpašnieki un vergi — pirmā lielā dalīšanās šķirās. Pirmajai grupai piederēja ne vien visi ražošanas līdzekļi — zeme, darba rīki, lai cik slikti, primilivi tie toreiz bija, — tāpat tai piederēja arī cilvēki. So grupu sauca par vergu īpašniekiem, bet tos, kas strādāja un atdeva darbu citiem, sauca par vergiem.

Sai formai vēsturē sekoja cita forma -^dzimtbūšana. Zemju lielākajā vairākumā verdzība savā attīstībā pārvērtās par dzimtbūšanu. Galvenais sabiedrības dalījums — dzimtkungi muižnieki un dzimtcilvēki zemnieki. Cilvēku savstarpējo attiecību forma mainījās. Vergu īpašnieki uz skatīja vergus par savu īpašumu, likums šo uzskatu apstip rināja un uzlūkoja vergus par lietu, kas ir pilnīgs vergu īpašnieka piederums. Attiecībā pret dizimtcilvēku-zemnieku palika šķiriskā apspiešana, atkarība, bet dzimtkungs muižnieks nebija zemnieka kā lietas īpašnieks, un tam bija vienīgi tiesības uz viņa darbu un tiesības piespiest viņu pildīt zināmus klaušas. Praksē, kā jūs visi zināt, dzimtbūšana, sevišķi Krievijā, kur tā visilgāk turējās un bija pieņēmusi visrupjākās formas, ne ar ko neatšķīrās no verdzības.

Tālāk, — dzimtbūšanas sabiedrībā samērā ar tirdzniecības attīstību un pasaules tirgus rašanos, samērā ar nau-

das apgrozības attīstību radās jauna šķira A- jkapitālistu šķira. No preces, no preču maiņas, no naudas varas rašanās radās kapitala vara. XVIII gadsimtā, pareizāk — no XVIII gadsimta beigām, un XIX gadsimtā notika revolūcijas visā pasaulē. Dzimtbūšana tika izspiesta no visām Rietumeiropas zemēm. Visvēlāk tas notika Krievijā. Krievijā 18(H. gadā arī notika apvērsums, kura sekas bija tās, ka viena sabiedrības forma nomainīja otru — dzimtbūšanas vietā nāca kapitālisms, kur dalīšanās šķirās palika, palika dažādas dzimtbūšanas pēdas un atliekas, bet pamatā dalīšanās šķirās ieguva citādu formu.

Visās kapitālistiskajās valstīs kapitala īpašnieki, zemes-īpašnieki, fabriku un rūpnīcu īpašnieki ir bijuši un ir niecīgs iedzīvotāju mazākums, kas pilnīgi rīkojas ar visu tautas darbu un tātad tur savā rīcībā, apspiestībā un ekspluatācijā visu darba ļaužu masu, kuras vairākums ir proletārieši, algoti strādnieki, kas ražošanas procesā iegūst līdzekļus dzīvei, tikai pārdodot savas darba rokas, darba spēku. Jau dzimtbūšanas laikā izkliedētie un nomāktie zemnieki, notiekot pārejai uz kapitālismu, daļēji (vairākumā) pārvērtās par proletāriešiem, daļēji (mazākumā) par turīgiem zemniekiem, kas paši algoja strādniekus un bija lauku buržuāzijā.

Šis pamatfakts — sabiedrības pāriešana no verdzības pirmatnējām formām uz dzimtbūšanu un beidzot uz kapitālismu— jums vienmēr jāpatur prātā, jo, tikai atceroties šo pamatfaktu, tikai ieliekot šais pamatietvaros visas politiskās mācības, jūs spēsit pareizi novērtēt šīs mācības un tikt skaidrībā, uz ko tās attiecas, jo katrs no šiem cilvēces vēstures lielajiem periodiem — verdzības, dzimtbūšanas un kapitālistiskais— aptver gadsimtu desmitus un simtus un satur tādu milzīgu daudzumu politisku formu, visdažādāko politisko mācību, uzskatu, revolūciju, ka orientēties visā šai ārkārtīgajā raibumā un milzīgajā dažādībā, — kas sevišķi saistīta ar buržuāzisko zinātnieku un politiķu politiskajām, filozofiskajām un citām mācībām, — iespējams tikai tai gadījumā, ja cieši turas kā pie vadošā pumalpavcdiena pie šā sabiedrības dalījuma šķirās, pie šķiru kundzības formu maiņas un no šā viedokļa izprot visus sabiedriskos jautājumus — ekonomiskos, politiskos, garīgos, reliģiskos uti.

Ja jūs valsti aplūkosit no šā pamatdalījuma viedokļa, tad redzēsit, ka pirms sabiedrības sadalīšanās šķirās, kā es jau teicu, nebija arī valsts. Bet samērā ar to, kā rodas un nostiprinās sabiedrības dalīšanās šķirās, samērā ar to, kā rodas šķiru sabiedrība, samērā ar to rodas un nostiprinās valsts. Cilvēces vēsturē mums ir desmitiem un simtiem zemju, kas ir pārdzīvojušas un pašlaik pārdzīvo verdzību, dzimtbūšanu un kapitālismu. Katrā no tām, neraugoties uz milzīgajām vēsturiskajām pārmaiņām, kas notikušas, neraugoties uz visām politiskajām peripetijām un visām revolūcijām, kuras bija saistītas ar šo cilvēces attīstību, ar pāreju no verdzības caur dzimtbūšanu uz kapitālismu un uz tagadējo visas pasaules ciņu pret kapitālismu, — jūs vienmēr redzat valsts rašanos. Tā vienmēr ir bijusi zināms aparats, kas izdalījies no sabiedrības un sastāvējis no tādu cilvēku grupas, kuri nodarbojušies tikai ar lo vai gandrīz tikai ar to, vai galvenokārt ar to, ka pārvaldījuši. Cilvēki iedalās pārvaldāmos un pārvaldīšanas speciālistos, lādos, kas paceļas pāri sabiedrībai un ko nosauc par valdītājiem, par valsts pārstāvjiem. Sis aparats, šī cilvēku grupa, kuri pārvalda citus, vienmēr saņem savās rokās zināmu fiziska spēka, piespiešanas aparatu, — vienalga, vai šī varmācība pār cilvēkiem izpaužas pirmatnējā rungā vai verdzības laikmetā vairāk modernizēta lipa apbruņojumā, vai šaujamā ierocī, kas radās viduslaikos, vai, beidzot, mūslaiku ierocī, kas XX gadsimtā sasniedzis . lechnikas brīnumus un pilnīgi pamatojas uz mūslaiku lech-\ nikas pēdējiem sasniegumiem, t&irmācības paņēmieni \ mainījās, bet vienmēr, kad bija valsts, katrā sabiedrībā pastāvēja grupa cilvēku, kuri pārvaldīja, kuri komandēja, valdīja un kuru rokās, lai noturētu varu, bija fiziskas piespiešanas aparats, varmācības aparats, tāda bruņojuma aparats, kas atbilda katra laikmeta technikas līmenim. Un, ieskatoties šajās vispārīgajās parādībās, jautājot, kāpēc nepastāvēja valsts, kad nebija šķiru, kad nebija eksplua-tatoru un ekspluatējamo, un kāpēc tā radās tad, kad radās šķiras, — tikai tā mēs atrodam noteiktu atbildi uz jautājumu par valsts būtību un tās nozīmi.

II Valsts ir mašina,'lai uzturētu vienas šķiras kundzību pār otru. Kad sabiedrībā nebija šķiru, kad cilvēki līdz ver-

dzlbas laikmetam strādāja pirmatnējos lielākas vienlīdzības apstākļos, vēl viszemākā darba ražīguma apstākļos, kad pirmatnējais cilvēks ar grūtībām sagādāja sev līdzekļus, kas nepieciešami visvienkāršākajai pirmatnējai eksistencei, tad neradās un nevarēja rasties arī īpaša tādu cilvēku grupa, kuri speciāli izvirzīti pārvaldīšanai un kuri valda pār visu pārējo sabiedrību. Tikai tad, kad radās pirmā forma sabiedrības dalījumam šķirās, kad radās verdzība, kad zināmai cilvēku šķirai, pievēršoties visprimitīvākajām zemkopības darba formām, bija iespējams ražot zināmu pārpalikumu, kad šis pārpalikums nebija absolūti nepieciešams verga visnožēlojamākai eksistencei un nonāca vergu īpašnieka rokās, kad tādējādi nostiprinājās šās vergu īpašnieku šķiras eksistence un lai tā nostiprinātos, bija nepieciešams, lai rastos valsts.

Un viņa radās — vergu īpašnieku valsts, — aparats, kas deva vergu īpašnieku rokās varu, iespēju pārvaldīt visus vergus. Gan sabiedrība, gan valsts toreiz bija daudz sīkākas nekā tagad, to rīcībā bija nesalīdzināmi vājāks sakaru aparats — toreiz nebija tagadējo satiksmes līdzekļu. Kalni, upes un jūras bija nesalīdzināmi lielāki šķēršļi nekā tagad, un valsts izveidošanās notika daudz šaurāku ģeogrāfisko robežu ietvaros. Techniski vājais valsts apa-rals apkalpoja valsti, kas izplatījās samērā šaurās robežās un šaurā darbības lokā. Bet tas tomēr bija aparats, kas piespieda vergus palikt verdzībā, noturēja vienu sabiedrības daļu otras apspiestībā, jūgā. Bez pastāvīga piespiešanas aparala nevar piespiest vienu, sabiedrības vislielāko daļu sistemātiski strādāt par labu otrai. Kamēr nebija šķiru — nebija arī šā aparata. Kad radās šķiras, visur un vienmēr kopā ar šās dalīšanās augšanu un nostiprināšanos sāka rasties arī īpašs institūts — valsts. Valsts formas hjjaār-kārtigi dažādas. Verdzības laikā toreiz visvairāk atnslīlas, kulturālās un civilizētās zemēs, piemēram, senajā Grieķijā un Romā, kuras pilnīgi balstījās uz verdzību, mums jau ir dažādas valsts formas. Jau toreiz rodas atšķirība starp monarehiju un republiku, starp aristokrātiju un demokrātiju. Monarchija — kā vienas personas vara, republika — kur nav nekādas nevēlētas varas; aristokrātija — kā samērā neliela mazākuma vara, demokrātijā — kā tautas

vara (burtiski lulkojol no grieķu valodas, demokrātijā arī nozīmē: tautas vara). Visas šīs atšķirības radās verdzības laikmetā. Neraugoties uz šīm atšķirībām, verdzības laikmeta valsts bija vergu īpašnieku valsts, vienalga — vai tā bija monarchija vai arī aristokrātiska vai demokrātiskā republika.

Katrā seno laiku vēstures kursā, noklausoties lekciju par šo priekšmetu, jūs dzirdēsit par cīņu, kas norisinājusies starp monarchistiskām un republikāniskām valstīm, bet galvenais bija tas, ka vergus neturēja par cilvēkiem; ne tikai neturēja par pilsoņiem, bet arī ne par cilvēkiem. Romas likums tos uzskatīja par lietu. Likums par slepkavību, nemaz nerunājot par citiem cilvēka personības aizsardzības likumiem, neattiecās uz vergiem. Tas aizsargāja tikai vergu īpašniekus, kurus vienīgos atzina par pilntiesīgiem pilsoņiem. Un, ja dibināja monarchiju, tā bija vergu īpašnieku monarchija, ja republiku — tā bija vergu īpašnieku republika. Visas tiesības tajās piederēja vergu īpašniekiem, bet vergi pēc likuma bija lieta, un pret viņiem ne tikai varēja izturēties, cik varmācīgi vien patīk, bet arī verga nogalināšanu neuzskatīja par noziegumu. Vergu īpašnieku republikas atšķīrās ar savu iekšējo organizāciju:

^ bija aristokrātiskas un demokrātiskās republikas. Aristo-ļkraliskā republikā vēlēšanās piedalījās neliels privileģēto skaits, demokrātiskā — piedalījās visi, bet atkal tikai visi ) vergu īpašnieki, visi, atskaitot vergus. Šis galvenais apstāk-. lis jāpatur vērā, tāpēc ka tas vislabāk apgaismo jautājumu ' par valsti un skaidri parāda valsts būtību.

Valsts ir mašina, lai viena šķira apspiestu otru, mašina,' lai viena šķira varētu turēt paklausībā pārējās, pakļautās šķiras. Šās mašīnas forma mēdz būt dažāda. Vergu īpašnieku valstī mums ir monarchija, aristokrātiska re-

1 publika vai pat demokrātiskā republika. Īstenībā valdīšanas formas ir bijušas ārkārtīgi dažādas, bet lietas būtība palika viena un tā pati: vergiem nebija nekādu tiesību, un viņi palika apspiestā šķira, viņus neatzina par cilvēkiem. To pašu mēs redzam arī dzimtbūšanas valstī.

Ekspluatācijas formas mainīšanās pārvērta vergu īpašnieku valsti par dzimtbūtniecisku valsti. Tam bija milzīga nozīme. Verdzības sabiedrībā — pilnīga verga beztiesība,

viņu neatzina par cilvēku; dzimlbūlnieciskā sabiedrībā — zemnieka piesaistīšana pie zemes. Dzimtbūšanas galvenā pazīme ir tā, ka zemniecība (un toreiz zemnieki bija vairākums, pilsētas iedzīvotāju vēl bija ļoti maz) bija piesaistīta pie zemes, — no tā cēlies arī pats jēdziens — dzimtbūšana. Zināmu skaitu dienu zemnieks varēja strādāt sev uz tā zemes gabaliņa, ko tam deva muižnieks; pārējās dienas zemnieks dzimtcilvēks strādāja kungam. Šķiru sabiedrības būtība palika: sabiedrība turējās uz šķiru ekspluatācijas. Pilntiesīgi varēja būt tikai muižnieki, zemniekus uzskatīja par beztiesīgiem. Praksē viņu stāvoklis ļoli maz atšķīrās no vergu stāvokļa vergu īpašnieku valstī. Bet tomēr viņu atbrīvošanai, zemnieku atbrīvošanai, pavērās plašāks ceļš, jo zemnieks dzimtcilvēks nebija tiešs muižnieka īpašums. Daļu laika viņš drīkstēja pavadīt uz sava zemes gabala, drīkstēja, tā sakot, zināmā mērā piederēt sev, un, paplašinoties maiņas attīstības, tirdzniecisko sakaru iespējām, dzimtbūšana arvien vairāk un vairāk saira un arvien vairāk paplašinājās zemnieku atbrīvošanas apmēri. Dzimtbūšanas sabiedrība arvien bijusi sarežģītāka nekā vergu īpašnieku sabiedrība. Tajā bija stiprs tirdzniecības un rūpniecības attīstības elements, kas jau tai laikā veda uz kapitālismu. Viduslaikos dzimtbūšana bija pārsvarā. Arī šeit valsts l’ormas bija dažādas, arī šeit bija gan monarchija, gan republika, lai gan daudz vājāk izteikta, bet par valdošiem vienmēr atzina vienīgi tikai muižniekus dzimtkungus. No visādu politisku tiesību sfēras zemnieki dzimtcilvēki bija absolūti izslēgti.

Kā verdzības, tā arī dzimtbūšanas iekārtā neliela cilvēku mazākuma kundzība pār milzīgu cilvēku vairākumu nevar iztiki bez piespiešanas. Visa vēsture pilna nepārtrauktiem apspiesto šķiru mēģinājumiem gāzt apspiestību. Verdzības vēsture pazīst gadu desmitiem ilgus karus par atbrīvošanos no verdzības.. Starp cilu, ,,spartakiešu“ vārdu, kuru tagad pieņēmuši Vācijas komunisti, — šī vienīgā Vācijas partija, kas tiešām cīnās pret kapitālismu jūgu, — šo vārdu viņi pieņēmuši tāpēc, ka Spartaks bija viens no visizcilākajiem varoņiem vienā no vislielākajām vergu sacelšanās kustībām, kas notika apmēram pirms diviem tūkstošiem gadu. Visvarenā, kā varēja likties, viscaur uz verdzību dibinātā

Romas impērija vairākus gadus pārdzīvoja satricinājumus un triecienus no milzīgās vergu sacelšanās, kuri bija apbruņojušies un sapulcējušies Spartaka vadībā, izveidodami milzīgu armiju. Galu galā vergu īpašnieki vienus apkāva, citus satvēra un spīdzināja. Šie pilsoņu kari iet cauri visai šķiru sabiedrības pastāvēšanas vēsturei. Es nupat minēju kā piemēru vislielāko no tādiem pilsoņu kariem verdzības laikmetā. Gluži tāpat arī viss dzimtbūšanas laikmets ir pilns ar pastāvīgām zemnieku sacelšanās kustībām. Vācijā, piemēram, viduslaikos cīņa starp divām šķirām — muižniekiem un dzimtcilvēkiem — sasniedza plašus apmērus un pārvērtās par zemnieku pilsoņu karu pret muižniekiem. Jūs visi zināt piemērus — daudzas līdzīgas zemnieku sacelšanās pret muižniekiem dzimtkungiem arī Krievijā.

Lai noturētu savu kundzību, lai saglabātu savu varu. muižniekam bija vajadzīgs aparats, kas apvienotu pakļautībā viņam lielu daudzumu cilvēku, pakļautu tos zināmiem likumiem, noteikumiem, — un visiem šiem likumiem pamatā bija viens — noturēt muižnieka varu pār dzimtcilvēku zemnieku. Tā arī bija dzimtbūtnieciskā valsts, kas. piemēram, Krievijā vai pilnīgi atpalikušajās Āzijas zemēs, kur līdz šim laikam valda dzimtbūšana, — pēc formas tā atšķīrās, — bija vai nu republikāniskā, vai monarchis-tiska. Kad valsts bija monarchisliska — atzina vienas personas varu; kad tā bija republikāniskā — atzina no muižnieku sabiedrības vēlētu pārstāvju lielāku vai mazāku līdzdalību, — tā tas bija dzimtbūtnieciskā sabiedrībā. Dzimtbūtnieciskā sabiedrībā bija tāda dalīšanās šķirās, kad milzīgs vairākums — zemnieki dzimtcilvēki — atradās pilnīgā atkarībā no niecīga mazākuma — muižniekiem, kam piederēja zeme.

A Tirdzniecības attīstība, preču apmaiņas attīstība noveda >ic jaunas šķiras — kapitālistu rašanās. Kapitāls radās viduslaiku beigās, kad pēc Amerikas atklāšanas pasaules tirdzniiecība sasniedza milzīgu attīstību, kad palielinājās dārgmetālu daudzums, kad sudrabs un zelts kļuva par maiņas līdzekli, kad naudas apgrozība deva iespēju turēt milzīgas bagātības vienās rokās. Sudrabu un zeltu atzina par bagātību visā pasaulē. Zuda muižnieku šķiras ekonomiskie spēki, un attīstījās jaunas šķliras — kapitala pārstāvju — spēks. Sabiedrības pārkārtošana notika tādejādi, lai visi pilsoņi it kā kļūtu vienlīdzīgi, lai atkristu agrākais dalījums verga īpašniekos un vergos, lai visi būtu vienlīdzīgi likuma priekšā neatkarīgu no tā, kāds kuram pieder kapitāls — vai nu zeme uz privātīpašuma tiesībām, vai arī tas būtu nabadzīgais, kam pieder vienīgi darba rokas, visi vienlīdzīgi likuma priekšā. Likums vienādi aizsarga visus, aizsarga īpašumu, kuram tas ir, pret tās masas uzbrukumiem īpašumam, kura, tā kā lai nav īpašuma, tā kā tai nav nekā, atskaitot savas rokas, pakāpeniski kļūst arvien nabagāka, izput un pārvēršas par proletāriešiem. Tāda ir kapitālistiskā sabiedrība.

Es nevaru pie tā sīki pakavēties. Pie šā jautājuma jūs vēl atgriezīsities, kad pārrunāsit partijas programu, tur jūs dzirdēsit kapitālistiskās sabiedrības raksturojumu. Šī sabiedrība uzstājās pret dzimtbūšanu, pret vecajām dzimtbūšanas tiesībām ar brīvības lozungu. Bet tā bija brīvība tam, kam pieder īpašums. Un, kad dzimtbūšana tika iznicināta, kas notika XVIII gadsimta beigās un XIX gadslimta sākumā, — Krievijā tas notika vēlāk nekā citās zemēs. 1861. g., — tad dzimtbūtnieciskās valsts vietā nāca kapitālistiskā valsts, kas pasludina par savu lozungu visas tautas brīvību, saka, ka tā paužot visas tautas gribu, noliedz, ka tā ir šķiru valsts, un te nu starp sociālistiem, kas cīnās par visas tautas brīvību, un kapitālistisko valsti attīstās cīņa, kura tagad ir novedusi pie Padomju sociālistiskās republikas nodibināšanas un kura aptver visu pasauli.

Lai saprastu cīņu, kas sākta pret visas pasaules kapitālu, lai saprastu kapitālistiskās valsts būtību, jāatceras, ka kapitālistiskā valsts, cīnoties pret dziintbūtniecisko valsti, devās kaujā ar brīvības lozungu. Dzimtbūšanas atcelšana nozīmēja brīvību kapitālistiskās valsts pārstāvjiem un izdarīja viņiem pakalpojumu tiktāl, ciktāl lika sagrauta dzimtbūšana un zemnieki ieguva iespēju dabūt pilnīgā īpašumā to zemi, kuru viņi bija pirkuši izpirkšanas ceļā. vai daļējā — no obroka, — valsts tam nepievērsa uzmanību: tā aizsargāja īpašumu, lai kādā ceļā tas būtu radies, jo tā balstījās uz privātīpašumu. Visās mūslaiku civilizētajās valstīs zemnieki pārvērtās par privātīpašniekiem. Valsts aizsargāja privātīpašumu un tur, kur muižnieks atdeva

zs 29. si*j.

<ia]ii zemes zemniekam, atlīdzināja viņam par to ar izpirkšanas maksas palīdzību, ar pārdošanu par naudu. Valsts it kā deklarēja: mēs saglabāsim pilnīgu privātīpašumu, — un izrādīja tam visādu atbalstu un aizbildniecību. Valsts atzina šo īpašumu katram tirgonim, rflpniekam un fabrikantam. Un šī sabiedrība, kas bija dibināta uz privātīpašumu, uz kapitala varu, uz visu nemantīgo strādnieku un darba zemnieku masu pilnīgu pakļautību. — ši sabiedrība pasludināja sevi par valdošo, pamatojoties uz brīvību. Cīnīdamās pret dzimtbūšanu, tā pasludināja īpašumu par brīvu un sevišķi lepojās ar to, it kā valsts vairs neesot šķiru valsts.

Taču valsts tāpat kā iepriekš palika mašina, kas palīdz kapitālistiem turēt pakļautībā trūcīgo zemniecību un strādnieku šķiru, bet ārēji tā bija brīva. Tā pasludina vispārējas vēlēšanu tiesības, ar savu aizstāvju, sludinātāju, zinātnieku un filozofu, muti paziņo, ka tā neesot šķiru valsts. Pat tagad, kad pret to sākusies Padomju sociālistisko republiku cīņa, viņi mūs apsūdz, it kā mēs esot brīvības pārkāpēji, it kā mēs ceļot valsti, kas dibināta uz piespiešanu, uz to, ka vieni apspiež otrus, bet viņi reprezentējot vistautas, demokrātisku valsti. Lūk, šis jautājums — par valsti — tagad, kad visā pasaulē sākusies sociālistiskā revolūcija, un tieši laikā, kad revolūcija dažās zemēs uzvarējusi, kad sevišķi saasinājusies cīņa pret visas pasaules kapitālu, — jautājums par valsti ieguvis vislielāko nozīmi un kļuvis, var teikt, par vissāpīgāko jautājumu, par mūsdienu visu politisko jautājumu un visu politisko strīdu degpunktu.

> Lai mēs ņemtu kuru partiju ņemdami Krievijā vai kurā katrā vairāk civilizētā zemē, — gandrīz visi politiskie strīdi, domstarpības un uzskati pašlaik grozās ap valsts jēdzienu. Vai valsts kapitālistiskā zemē, demokrātiskā republikā, — sevišķi tādā kā, piemēram, Šveice vai Amerika, — visbrīvākajās demokrātiskajās republikās, — vai valsts ir tautas gribas izpaudums, visas tautas lēmuma kopsavilkums, nacionālās gribas izpaudums uti., — vai arī valsts ir mašina, lai turienes kapitālisti varētu noturēt savu varu pār strādnieku šķiru un zemniecību? Tas ir pamatjautājums. ap kuru pašlaik noris politiskie strīdi visā

pasaulē. Ko saka par boļševismu? Buržuāziskā prese lamā boļševikus. Jūs neatradīsit nevienu avīzi, kas neatkārtotu izplatīto apsūdzību pret boļševikiem, ka viņi esot tautvaldības pārkāpēji. Ja mūsu meņševiki un sociālisti revolucionāri sirds vientiesībā (bet varbūt arī ne vientiesībā, vai arī varbūt tā ir tāda vientiesība, par kuru teikts, ka tā ir sliktāka par zādzību) domā, ka viņi esot atklājuši un izgudrojuši apsūdzību pret boļševikiem, ka pēdējie esot pārkāpuši brīvību un tautvaldību, lad viņi vissmieklīgākā veidā maldās. Pašlaik nav nevienas no bagātajām avīzēm bagātajās zemēs, kas izlieto desmitiem miljonu to izplatīšanai lin desmitiem miljonos eksemplāru sēj buržuāziskos melus un imperiālistisko politiku, — nav nevienas no šīm avīzēm, kas neatkārtotu šos galvenos argumentus un apsūdzības pret boļševismu: ka Amerika, Anglija un Šveice esot progresivas valstis, kas dibinātas uz tautvaldību, turpretim boļševistiskā republika esot laupītāju valsts, ka tā nepazīstot brīvību un ka boļševiki esot tautvaldības idejas ārdītāji un pat esot nonākuši tik tālu, ka padzinuši Satversmes sapulci. Šīs briesmīgās, pret boļševikiem vērstās apsūdzības tiek atkārtotas visā pasaulē. Šīs apsūdzības mūs pilnīgi pieved pie jautājuma: kas ir valsts? Lai šīs apsūdzības saprastu, lai tās noskaidrotu un pret tām izturētos pilnīgi apzinīgi, un noskaidrotu ne tikai pēc baumām, bet lai būtu noteikts uzskats, — vajag skaidri saprast, kas ir valsts. Te mums ir visādas kapitālistiskus valstis un visas tās mācības viņu aizstāvēšanai, kas radušās pirms kara. Lai pareizi pieietu jautājuma atrisināšanai, jāizturas kritiski pret visām šīm mācībām un uzskatiem.

Es jau minēju jums kā palīgu Engelsa darbu „Ģimenes, privātīpašuma un valsts izcelšanās". Šeit tieši teikts, ka ikviena valsts, kur pastāv zemes un ražošanas līdzekļu privātīpašums, kur valda kapitāls, —• lai cik demokrātiskā tā būtu, tā ir kapitālistiska valsts, tā ir mašīna kapitālistu rokās, lai turētu pakļautībā strādnieku šķiru un trūcīgo zemniecību. Bet vispārējas vēlēšanu tiesības, Satversmes sapulce, parlaments ir tikai forma, sava veida vekselis, kas būtībā lietu nemaz negroza.

Valsts kundzības forma var būt dažāda: vienā veidā

publika un vispārējās vēlēšanu tiesības bija milzīgs progress: tās deva proletariātam iespēju sasniegt lo apvienību, to saliedētību, kas tam ir, izveidot tās saskanīgās, disciplinētās rindas, kuras ved sistemātisku cīņu pret kapi tālu. Nekā tamlīdzīga pat aptuveni nebija zemniekam dzimtcilvēkam, nerunājot jau nemaz par vergiem. Kā mēs zinām, vergi sacēlās, rīkoja dumpjus, uzsāka pilsoņu karus, bet nekad nevarēja radīt apzinīgu vairākumu, radīt partijas, kas vada cīņu, nespēja skaidri saprast, uz kādu mērķi iet, un pat visrevolucionārākos vēstures momentos vienmēr izrādījās, ka viņi ir šacba figūriņas valdošo šķiru rokās, buržuāziskā republika, parlaments, vispārējas vēlēšanu tiesības — viss 1as no sabiedrības vispasaules attīstības viedokļa ir milzīgs progress. Cilvēce gāja uz kapitālismu, un tikai kapitālisms ar pilsētas kultūras palīdzību deva apspiestajai proletāriešu šķirai iespēju apzināties sevi un radīt to visas pasaules strādnieku kustību, tos miljonus strādnieku, kuri visā pasaulē ir organizēti partijās, tās sociālistiskās partijas, kas apzinīgi vada masu cīņu. Bez parlamentārisma, bez ievēlējamības šī strādnieku šķiras attīstība nebūtu bijusi iespējama. Lūk, kāpēc viss las visplašāko ļaužu masu acīs ieguvis tik lielu nozīmi. Lūk, kāpēc lūzums liekas tik grūts. Ne tikai apzinīgie liekuļi, zinātnieki un mācītāji uztur un aizstāv šos buržuāzijas melus, ka valsis esot brīva un aicināta sargāt visu intereses, bet arī ļoti daudz cilvēku, kas neliekuļoti at-

kapitāls izpauž savu spēku tur, kur ir viena forma, un -citā veidā — kur ir cita, bet būtībā vara paliek kapitala rokās: vai ir cenza tiesības vai citas, vai ir demokrātiskā republika, un pat, jo demokrātiskākā tā ir, toties šī kapitālisma kundzība ir rupjāka, ciniskāka. Viena no visdemo-kratiskākām republikām pasaulē ir Ziemeļamerikas Savienotās Valstis — un nekur tā kā šai zemē (kas tur pabijis pēc 1905. g., tam droši vien ir par to priekšstats), nekur kapitala vara, miljardieru saujiņas vara pār visu sabiedrību neizpaužas tik rupji, ar tādu atklātu uzpirkšanu kā Amerikā. Kapitāls, ja reiz tas pastāv, valda pār visu sabiedrību, un nekāda demokrātiskā republika, nekādas vēlēšanu tiesības lielas būtību negroza.

Salīdzinot ar dzimtbūšanas iekārtu, demokrātiskā re-

kailo vecos aizspriedumus un nespēj saprast pāreju no vecās, kapitālistiskās sabiedrības uz sociālismu. Ne likai cilvēki, kas atrodas tiešā atkarībā no buržuāzijas, ne likai lie, kuri atrodas kapitala jūgā vai kurus šis kapitāls uzpircis (kapitalam kalpo ļoti daudz dažāda veida zinātnieku, mākslinieku, mācītāju uti.), bet arī cilvēki, kas vienkārši atrodas buržuāziskās brīvības aizspriedumu ietekmē, — visi tie dodas karagājienā pret boļševismu visā pasaulē tāpēc, ka Padomju republika līdz ar savu nodibināšanos atmeta šos buržuāzijas melus un atklāti paziņoja: jūs savu vai- ļ sli saucat par brīvu, bet patiesībā, kamēr ir privātīpašums, jūsu valsts, kaut arī tā būtu demokrātiskā republika, nav 1 nekas cits kā mašina kapitālistu rokās, lai apspiestu strādniekus, un, jo brīvāka valsts, jo skaidrāk tas izpaužas. Piemērs tam — Šveice Eiropā, Ziemeļamerikas Savienotās Valstis Amerikā. Nekur kapitāls nevalda Iik ciniski un nesaudzīgi un nekur tas nav redzams tik skaidri kā tieši šajās zemēs, kaut gan tās ir demokrātiskās republikas, lai cik smalki tās būtu izkrāsotas, lai kādi vārdi tiktu teikti par darba demokrātiju, par visu pilsoņu vienlīdzību. īstenībā Šveicē un Amerikā valda kapitāls, un ikviens strādnieku mēģinājums panākt kaut cik nopietnu sava stāvokļa uzlabošanu liek sagaidīts ar tūlītēju pilsoņu karu. Šais zemēs ir mazāk zaldatu, pastāvīga karaspēka — Šveicē ir milicija, un katram šveicietim ir mājās bise, Amerikā līdz pēdējam laikam nebija pastāvīga karaspēka, — un tāpēc, kad gadās streiks, buržuāzijā apbruņojas, salīgst zaldātus un apspiež streiku, un nekur šī strādnieku kustības apspiešana nenoliek ar tik nesaudzīgu nežēlību kā Šveicē un Amerikā, un nekur parlamentā tik stipri neizpaužas kapitala ietekme kā tieši šeit. Kapitala spēks — viss, birža — viss, bet parlaments, vēlēšanas — tās ir marionetes, lelles... liet, jo tālāk, toties skaidrākas kļūst strādnieku acis un toties plašāk izplatās Padomju varas ideja, it sevišķi pēc tā asiņainā slaktiņa, kuru mēs tikko pārdzīvojām. Strādnieku šķirai kļūst arvien skaidrāks, ka ir nepieciešama nesaudzīga cīņa pret kapitālistiem.

Lai ar kādām formām maskotos republika, lai tā būtu visdemokrātiskākā republika, bet, ja lā ir buržuāziskā, ja lajā palicis zemes, rūpnīcu un fabriku privātīpašums un

privātais kapitāls tur algotā verdzībā visu sabiedrību, t. i., ja tajā neizpilda to, ko deklarē mūsu partijas programa un Padomju konstitūcija, tad šī valsts ir mašīna, lai vieni apspiestu otrus. Un šo mušiņu mēs ņemsim tās šķiras rokās, kurai jāgāž kapitāla vara. Mēs atmetīsim visus vecos aizspriedumus, ka valsts esot vispārēja vienlīdzība, -tie ir māņi: kamēr ir ekspluatācija, nevar būt vienlīdzības. Muižnieks nevar būt vienlīdzīgs strādniekam, izsalkušais — paēdušajam. To mašinu, kuru sauca par valsti, kuras priekšā cilvēki apstājas māņticīgā godbijībā un tic vecajām pasakām, ka tā esot visas tautas vara, — šo mašinu proletariats atmet un saka: tie ir buržuāzijas meli. Mēs šo mašinu atņēmām kapitālistiem, paņēmām to sev. Ar šo mašinu jeb rungu mēs sagrausim ikkuru ekspluatāciju, un, kad pasaulē vairs nepaliks iespējas ekspluatēt, vairs nepaliks zemesīpašnieku, fabriku īpašnieku, nebūs tā, ka vieni pārēdas, bet citi cieš badu, — vienīgi tad, kad tas vairs nebūs iespējams, mēs šo mašinu aizmetīsim lūžņos. Tad nebūs valsts, nebūs ekspluatācijas. Lūk, mūsu komunistiskās partijas viedoklis. Ceru, ka turpmākās lek cijās mēs pie šā jautājuma atgriezīsimies — un ne vien reiz vien.

Iespiests pēc slcnooramas

Pirmoreiz iespiests 1929. tj. 18. janvāri avīzes „Pravda" 15. nr-o

REFERĀTS 1»AK REPUBLIKAS IEKŠĒJO UN ABĒJO STĀVOKLI KK(b)P MASKAVAS KONFERENCE 191». G. 12. JŪLIJĀ

AVĪZES MUSKATS

Iepriekšējais runātājs jau norādīja, ar kādu smagu sajūtu mēs pārkāpjam mūsu pārtikas politikas sistēmu^07. Tas, protams, nav nekas cits kā caura apģērba nestipra lāpīšana tā vietā, lai iegādātos jaunu. Bet, tā rīkojoties, mēs rīkojamies pareizi. Atcerēsimies pagājušo gadu, kad pārtikas stāvoklis bija daudz sliktāks: mums nebija gluži nekādu pārtikas resursu. Un tad tas apstāklis, ka mums vajadzēja atkāpties no mūsu pārtikas politikas principiem, radīja mūsu rindās lielu apjukumu. Domāja, ka maza piekāpšanās izraisīs lielu piekāpšanos, kas atgriešanos pie sociālistiskās politikas padarīs neiespējamu. Bet izrādījās, ka 1as nebija liesa. Lai cik grūts bija stāvoklis, mēs to pārdzīvojām. Mūsu ienaidnieku cerības neattaisnojās.

Tagad stāvoklis ir ievērojami labāks nekā pagājušā gadā: tagad mums ir tādi pārtikas resursi, par kādiem mēs pagājušā gadā nedrīkstējām pat sapņot. Pagājušā gadā ienaidnieka ieņemtā teritorija bija daudz lielāka. Tagad mēs esam guvuši lielas uzvaras austrumos, kur sagaidāma milzīga raža. Bez tam mums jau ir pieredze. Tas ir pats galvenais. Pamatojoties uz šo pieredzi, mēs ar lielāku pārliecību sakām, ka pārvarēsim grūtības, kas stāv mums ceļā. Jūlijs ir vissliktākais mēnesis ne tikai pārtikas ziņā, bet arī tai ziņā, ka kontrrevolūcija ceļ augstāk galvu.

Tomēr arī kontrrevolūcijas vilnis zemes iekšienē pagājušā gadā bija stiprāks nekā tagad. Kreiso eseru darbība toreiz sasniedza savu augstāko pakāpi. Mums bija negaidīta lā bruņotā cīņa, uz kādu viņi pēkšņi pārgāja no mūsu atbalstīšanas vārdos. Grūtības bija neaptveramas. Moments bija izvēlēts ļoti izdevīgi. Eseri gribēja izmantot aiz bada izmisumā kritušā iedzīvotāja noskaņojumu. Tanī pašā laikā Muravjevs nodeva mūs frontē. Kreiso eseru sacelšanos likvidēja ļoti ātri, bet provincē tomēr dažas dienas bija nopietna svārstīšanās.

Tagad, pateicoties gadu ilgajai pieredzei, mums nodibinājušās pareizākas attiecības ar sīkburžuaziskajām partijām. Machnoviades, grigorjeviades pieredze, meņševiku un eseru svārstīšanās mums parādīja, ka viņu ietekme uz strādnieku un zemnieku masām ir tikai šķietama. Īstenībā viņu spēks ir blefs. Tāpēc, kad mums ziņo par nesen nolikušo labējo eseru partijas padomi, kad Černovs paziņo: „Ja ne tagad un ja ne mēs, kas tad vēl var gāzt boļševikus?" — tad mēs sakām: „Sapnis ir briesmīgs, bet dievs žēlīgs". Tagad mēs tikai brīnāmies, kā viņiem neapnīk atkārtot savas kļūdas. Divu gadu laikā mēs redzējām visu viņu sapņu par „demokrātiju vispār" pilnīgu krachu, un tomēr katra no viņu grupām uzskata par savu pienākumu pa savai modei izdarīt šo eksperimentu. Revolūcijas attīstība rāda, ka viņu kļūdas atkārtojas, un šī atkārtošanās atnes mums neskaitāmas likstas. Austrumos zemnieki atbalstīja gan escrus, gan meņševikus, jo zemnieki negribēja karu un tanī pašā laikā juta, ka boļševiki ir stingra vara, kura prasīs no viņiem piedalīšanos karā. Rezultātā radās Kol-čaks, kurš atnesa viņiem neskaitāmas likstas. Tagad atkāpjoties viņš savā ceļā iznīcina visu, — zeme ir pilnīgi izpostīta, zemes mokas ir neaptveramas, daudz lielākas, nekā mēs pārdzīvojam. Ir vajadzīga visa buržuāzisko literātu liekulība, lai šo faktu priekšā runātu par boļševiku zvērībām.

Notikumā ar Kolčaku eseri un īueņševiki atkal nostaigāja, tāpat kā notikumā ar Kerenski, to pašu asiņaino politisko ceļu, kas viņus noveda pie vecā izejas punkta nu parādīja koalicijas idejas pilnīgu krachu.

Tagad masas ir no viņiem novērsušās, un mēs redzam sacelšanos Sibīrijā, kurā piedalās ne tikai strādnieki un zemnieki, bet pat kulaki un inteliģence. Mēs redzam pilnīgu kolčakiades sabrukumu. Acīm redzot katrai viņu

kļūdai ir jāalkārtojas, lai atvērtu acis neapzinīgajām masām. Masas, pieredzē ieraudzījušas, ka koalicija noved pie reakcijas, nāk pie mums, kaut arī sakautas un nomocītas. bet pieredzes norūdītas un izmācītas. To pašu var teikt arī par visiem imperiālistiem. Viņi ieiīdzina karu, pastiprina novājināšanu, bet ar to pašu tikai nostiprina masās apziņu, ka revolūcija ir nepieciešama. Lai cik grūts ir šis gads. bet vliņa labums ir tas, ka ne tikai virsslāņi, bet arī plašās masas, līdz pat visnomaļāko apriņķu un malieņu zemniekiem, ir ieguvušas pieredzi, kas likusi tām nākt pie tiem pašiem secinājumiem, pie kādiem nonācām mēs. Tas mums dod stingrību un pārliecību par uzvaru. Bez lvolčaka Sibirijas zemnieks vienā gadā nebūtu guvis pārliecību, ka viņam vajadzīga mūsu, strādnieku vara. Tikai šā gada smagā pieredze viņu par to pārliecināja.

Ļoti var būt, ka meņševiku un eseru literārās grupas tā ir nomirs, neko nesapratušas no mūsu revolūcijas, un vēl ilgi kā papagaiļi atkārtos, ka viņiem būtu bijusi pasaulē vislabākā vara — bez pilsoņu kara, patiesi sociālistiskā un paliesi demokrātiskā, ja nebūtu bijis Kolčaka un boļševiku, bet tas nav svarīgi; lādi stūrgalvīgi savādnieki ir bijuši visās revolūcijās. Svarīgi ir tas, ka masas, kuras viņiem sekoja, no viņiem aiziet. Zemniecības masas pārgājušas pie boļševikiem — tas ir fakts. Vislabāk to pierādījusi Sibīriju. Zemnieki neaizmirsīs to, ko viņi pārdzīvojuši zem Kolčaka varas. Jo smagāks ir pārbaudījums, jo labāk ir iegaumētas boļševiku mācības.

Austrumu frontē mēs pašlaik gūstam lielas uzvaras, kuras ļauj mums cerēt, ka austrumos mēs dažās nedēļās likvidēsim Kolčaka. Dienvidos — lūzums frontē un, kas ir vēl svarīgāk, lūzums piefrontes zemnieku noskaņojumā. Bet, starp cilu, tā ir bagātā zemniecība; vidējie zemnieki tur līdzinās kulakiem. Taču lūzums viņu noskaņojumā mūsu labā ir noticis, tas ir fakts, to pierāda gan dezertieru atgriešanās, gan mūsu izrādītā militārā pretošanās. Strādnieki, kuri atrodas pilsētās, dzīves centrā, uztver mūsu idejas drīzāk — no sēdēm, runām un avīzēm. Zemnieks tā nevar, viņu pārliecina tikai dzīves pieredze. Zemnieki dienvidos vārdos bija gatavi nolādēt boļševikus, bet, kad pienāca Deņikins, kurš kliedza par demokrātiju (jo ne tikai meņševiki un eseri kliedz par to, -— šis vaids sastopams katrā Deņikina avīzes rindiņā), zemnieki sāka cīnīties pret viņu, ļoti drīz no pieredzes ieraudzījuši, ka aiz skaistajiem vārdiem slēpjas pēršana un laupīšana. Mokas un posts dienvidu piefroutes joslā noved pie tā paša, pie kā austrumos, — dod mums drošākus iekarojumus. Mēs ne uz mirkli neesam aizmirsuši tās grūtības, kādas mēs pārdzīvojam, to, ka nepieciešams briesmīgs mūsu spēku sasprindzinājums un mobilizācijā, bet mēs sakām, ka rezultātā būs drošāka uzvara. Šā gada pieredze masām pierādījusi, ka pašlaik ir iespējama un vajadzīga tikai viena vara: boļševiku, strādnieku un zemnieku vara. Lūk. kas ļauj mums ar pārliecību teikt, ka šis grūtais jūlijs ii pēdējais grūtais jūlijs.

Ja mēs paraudzīsimies uz starptautisko stāvokli, tad tas tikai nostiprina mūsu pārliecību par uzvaru.

Visās valstīs, kuras ir naidīgās attiecībās ar mums, aug mums draudzīgi spēki. Ņemsim mazās valstis — Somiju, Latviju. Poliju, Rumāniju. Visi mēģinājumi nodibināt tur liclburžuazijas un sīkburžuazi jas koalīciju cīņai pret mums ir beigušies ar krachu, un nekāda cila vara, izņemot mūsējo, nebūs tur iespējama.

Lielajās valstīs ir tas pats. Ņemsim Vāciju. Tūlīt pēc Versaļas miera parakstīšanas tur sākās milzīga revolucionārā kustība. Antanles biedēklis ir likvidēts, un strādnieks ceļas, neraugoties uz visiem proletariāta nestajiem upuriem. Šai gadā Vācija mazliet citādā veidā ir pārdzīvojusi to pašu pieredzi, ko mēs, ko Sibirija, — pieredzi, kura noved pie komunistiskas revolūcijas. Bet Antante, uzvarētāji? Tie saka, ka ar uzvaru viņi esot nodrošinājuši sevi, bet viņi nepaguva parakstīt mieru, kad kļuva skaidrs, ka ar miera parakstīšanu viņi paši sev parakstījuši spriedumu. Masu kustība pret viņiem pastiprinās. Lūk, kāpēc, ņemot vērā visu pārdzīvoto, visu šā gada pieredzi, mēs ar pārliecību sakām, ka mēs grūtības pārvarēsim, ka šis jūlijs ir pēdējais grūtais jūlijs, bet nākamo juliju mēs sagaidīsim ar starptautiskās Padomju republikas uzvaru, — uu šī uzvara būs pilnīga un neatņemama.

Iespiests i>čc avīzes ,sPravda" teksta

,,Prm?r/a“, 75*. nr., 7979. g. i6. jūlija

PAR III INTERNACIONĀLES UZDEVUMIEM

(ItAMSEJS .MAKDONALI» J'Aft III INTERNACIONĀLI)

Franču socia'lšovinistiskās avīzes ,,L’Humanitē“ („Cilvēce") es 5475. nr-ā, 1919. gada ". aprīlī, ievietots Britani-jas lā sauktās „Neatkarīgās strādnieku partijas" — īstenībā lā ir oportunisliska partija, kura vienmēr bijusi atkarīga no buržuāzijas, — pazīstamā vadoņa Ratnseja Makdo-nakla ievadraksts. Šis raksts ir tik tipisks lā virziena pozicijai, kuru pieņemts saukt par „centru" un kuru tādā vārdā nosauca Komunistiskās Internacionāles I kongress Maskavā, ka mēs citējam to pilnīgi, līdz ar „L’IIumanifo" redakcijas ievadrindām:

TREŠĀ INTERNACIONĀLE

Mūsu draugs Ramscjs Makdonalds pirms kara bija populārs Strādnieku partijas līderis Apakšnamā. Kā pārliecināts socialists un pārliecināts cilvēks viņš uzskatīja par savu pienākumu nosodīt šo karu kā imperiālistisku karu pretēji tiem, kas apsveica to kā karu par tiesībām. Sakarā ar to viņš pēc 4. augusta atteicās no „Strādnieku partijas" (Labour Parly) vadītāja lo mas un kopā ar saviem biedriem no „Independent" („Neatkaru gās strādnieku partijas"), kopā ar Keiru-llardiju, par kuru mēs visi sajūsminājāmies, nebaidījās pieteikt karu karam.

Tam bija vajadzīgs ne mazums varonības, kas diendienā atkārtojas.

Makdonalds pats ar savu piemēru parādīja, ka vīrišķība, runājot Zoresa vārdiem, „ir tas, lai nepakļautos triumfējošo melu likumam un nebūtu par atbalsi muļķu aplausiem un fa naliķu šņācieniem".

Vēlēšanās „pēc komandas"* novembra beigās Makdonaīdu uzvarēja Loid-Džordžs. Mēs varam but mierīgi. Makdonalds revanšēsies ■ un ļoti tuvā nākotnē.

burtiski „cbuki": lā tas nosauca zaldati, kuriem bija pavēlēts balsot par valdības kandidātiem.

Tā pamatprincipi ir noteikti, bet to vislabākais pielietošanas veids, kombinācijās, kas dos revolūcijai uzvaru, sociālistiskās valsts organizēšana — tie visi ir jautājumi, kuri jāapspriež un par kuriem vēl nav teikts pēdējais vārds. Tikai visu šo jautājumu dziļa studēšana var novest mūs pie augstākas patiesības.

Separātisku tendenču rašanās sociālismā nacionālajā un internacionālajā politikā bija nelaime visai sociālistiskajai kustībai.

Protams, nav nekādas nelaimes, ja sociālismā iekšienē ir nianses ieskatos un atšķirības metodēs. Mūsu socialisms taču atrodas vēl eksperimentu stadijā.

Galējības var sadurties viena ar otru, un tāda ciņa var veicināt sociālistisko uzskatu nostiprināšanos, bet ļaunums sākas, kad katrs skalās uz savu pretinieku kā uz nodevēju, kā uz ticīgo, kurš zaudējis žēlastību un kura priekšā jāaizcērt partijas paradīzes vārti.

Kad sociālistus pārņem dogmatisma gars, līdzīgs tam, kāds kādreiz kristietībā dievam par godu un sātana satriekšnnas dēļ kurināja pilsoņu karu, buržuāzijā var gulēt mierīgi, jo tās kundzības periods vēl nav noslēdzies, lai arī eik lieli būtu sociālismā gūtie vietējie un internacionālie panākumi.

Par nelaimi mūsu kustība pašreizējā momentā sastop savā ceļā jaunu šķērsli. Maskavā nodibināta jaunu Internacionāle.

Mani personīgi šis fakts dziļi sarūgtina, — sociālistiskā Internacionāle pašlaik taču ir pietiekami atvērta visiem sociālistiskās domas veidiem, un, neraugoties uz visām teorētiskajām un praktiskajām nesaskaņām, kuras tanī radījis boļševisms, es neredzu iemesla, kāpēc tās kreisajam spārnam jāatdnlās no centra un jādibina patstāvīga grupa.

Vispirms jāpalur prātā, ka mēs vēl pārdzīvojam revolūcijas radību periodu. Valdīšanas formas, kuras izaugušas no kara izdarītajiem politiskajiem un sociālajiem postījumiem, vēl nav izturējušas pārbaudi un nevar skaitīties par galīgi • izveidotām.

Krievija nav Ungārijā, Ungārijā nav Francija, un Francija nav \uglija, un tāpēc tas, kas Internacionālē ienes šķelšanos, vadīdamies no kaut kādas vienas nācijās pieredzes, parāda noziedzīgu prāta aprobežotību.

Ko īst enīliā ir vērta Krievijas pieredze? Kas uz to atbildēs? Sabiedroto valdības baidās dot mums pilnīgas informācijās iespēju. Bet ir divas lietas, kuras mēs zinām.

Vispirms mēs zinām, ka tagadējā Krievijas valdība revolūciju izdarījusi ne pēc iepriekš sastādīta plāna. Hevolucija attīstījās sakarā ar nolikumu gailu. Uzsāeis cīņu pret Kerenski, Ļeņins prasīja sasaukt Satversmes sapulci. Notikumi noveda viņu pie šīs Sapulces padzīšanas. Kad Krievijā uzliesmoja sociālistiskā revolūcija, neviens nedomāja, ka Padomes ieņems valdībā to vietu, kādu tās ieņēmušas.

Tad Ļoņins pilnīgi pamatoti centās pārliecināt ungārus, ka nevajag verdziski kopēt Krieviju, bet ļaut Ungārijas revolūcijai brīvi attīstīties saskaņā ar tas pašas garu.

Jauna slota sākumā slauka apbrīnojami labi, bet, ka tā strādās uz beigām — par to iepriekš nevar ar pārliecību spriest.

To mēģinājumu attīstība un svārstības, kas notiek mūsu klātbūtnē, nekādā ziņā nedrīkstēja radīt šķelšanos Internacionālē.

Visām sociālistiskajām valdībām ir vajadzīga Internacionāles palīdzība un padomi. Internacionālei ar vērīgu un kritisku skatu jāseko viņu mēģinājumiem.

Es tikko dzirdēju no kāda drauga, kurš nesen redzējis Ļeņinu, ka neviens nekritizējot Padomju valdību brīvāk kā pats Ļeņins.

* *

*

•la pēckara nekārtības un revolūcijas neattaisno šķelšanos, vai tad pēdējā neatrod attaisnojumu lai pozicijā, kādu dažas sociālistiskās frakcijas ieņēma kara laikā? Atklāti atzīstos, ka te varētu atrast prātīgāku iemeslu. Bet, ja tiešām arī ir kaut kāds iemesls šķelšanās ienešanai Internacionālē, tad Maskavas konferencē šis jautājums katrā ziņā bija nostādīts visneizdevīgākā veidā.

Es piederu pie tā uzskata piekritējiem, ka debates Bernes konferencē jautājumā par atbildību par karu bija tikai piekāpianās ne-sociidistisko aprindu sabiedriskai domai.

Bernes konferencē no tikai nebija iespējas pieņemt šai jautājumā tādu lēmumu, kam būtu kāda vēsturiska vērtība (kaut gan tam varēja būt kāda politiska vērtība), bet arī pats jautājums nebija nostādīts pienācīgā veidā.

Vācu vairākuma nosodīšana (nosodīšana, kuru vācu vairākums bija pilnīgi pelnījis un kuram es ar prieku pievienojos) nevarēja būt kara cēloņu izklāsts.

Bernes debates neizraisīja tās pozicijas atklātu apspriešanu, kādu citi sociālisti bija ieņēmuši attiecībā pret karu.

Tās nedeva nekādu formulu, kā sociālistiem obligati jāizlnras kara laikā. Viss, ko Internacionāle līdz tam laikam bija pateikusi, bija tas, ka sociālistiem jāapvienojas ar citām partijām, ja karam ir nacionālās aizsardzības raksturs.

Kuru tad lādos apstākļos inēs nosodīsim?

Daži no mums zināja, ka šiem Internacionāles lēmumiem nebija nozīmes un ka tie darbam kā praktisks vadonis nederēja.

Mēs zinājām, ka šim karam jābeidzas ar imperiālismā uzvaru, un. nebūdami vārda parastajā nozīmē ne pacifisti, ne antipacifisti, mēs picslējāmies politikai, kas, pēc mūsu domām, bija vienīgā, kuru varēja savienot ar internacionālismu. liet Internacionāle nekad nav diktējusi mums šādu izturēšanās līniju.

Lūk, kāpēc momentā, kad sākās karš. Internacionāle cieta kraehu. Tā zaudēja savu autoritāti un neizdeva nevienu lēmumu, uz kura pamata mums būtu tagad tiesības nosodīt tos, kas godīgi izpildīja starptautisko kongresu lēmumus.

Ievērojot to. tagad vajag aizstāvēt šādu viedokli: nevis šķelties domstarpību dē| sakarā ar pagātnes notikumiem, bet radīt tiešām aklivu Internacionāli, kas palīdzētu sociālistiskajai kustībai tanī revolūcijas un celtniecības periodā, kurā mēs esam iegājuši.

Nepieciešams atjaunot mūsu sociālistiskos principus. Nepieciešams likt stingrus pamatus internacionālas sociālistiskās izturēšanās veidam.

Bet, j;i izrādīsies, ka mums ir svarīgas domstarpības par šiem principiem, ja mēs nevienosimies jautājumā par brīvību un demokrātiju, ja mūsu uzskati par apstākļiem, kādos proletariats var ņemt varu savās rokās, galīgi nesaskanēs, ja, beidzot, noskaidrosies, ka karš saindējis ar imperiālismā indi dažas Internacionāles sekcijas, — tad šķelšanās ir iespējamā.

Bet es nedomāju, ka varētu notikt tāda nelaime.

Un tāpēc mani sarūgtināja Maskavas manifests kā vismaz priekšlaicīgs un, protams, veltīgs; un es ceru, ka mani franču biedri, uz kuriem pēdējo četru nelaimīgo gadu laikā biris lik daudz apmelojumu un nelaimju, neļausies nepacietības uzliesmojumam un no savas puses neveicinās internacionālās solidaritātes šķelšanu.

Citādi viņu bērniem nāktos atkal atjaunot šo solidaritāti, ja proletariātam ir Iemīs kādreiz valdīt pār pasauli.

I):. Hamsejs Makdonalih

Kā lasītājs redz, šā raksta autors cenšas pierādīt šķelšanās nevajadzību. Gluži otrādi, tieši lās neizbēgamiba izriet no tā, kā spriež Ramsejs Makdonalds, šis II Internacionāles tipiskais pārstāvis, Seideraaņa un Kautska, Van-derveldes un Brantinga utt., u. tml. cienīgais cīņasbiedrs.

Ramseja Makdonalda raksts ir labākais paraudziņš tām gludajām, labskanīgajām, šabloniskajām, šķietami sociālistiskajām frāzēm, kuras visās attīs lītākajās kapitālistiskajās zemēs kopš seniem laikiem kalpo buržuāziskās politikas maskošanai strādnieku kustības iekšienē.

1

Sāksim ar mazsvarīgāko, bet sevišķi raksturīgo. Autors līdzīgi Kautskim (viņa brošūrā „Proletariāta diktatūra") atkārto buržuāzijas melus, it kā Krievijā neviens iepriekš neesot paredzējis Padomju lomu, it kā es un boļševiki esot sākuši cīņu pret Kerenski tikai Satversmes sapulces vārdā.

Tie ir buržuāzijas meli. Īstenībā es jau 1917. g. 4. aprīli, jau pirmajā dienā pēc atbraukšanas Pelrogradā, izvirzīju ,.tczes“ ar prasību pēc Padomju, bet ne buržuāziski parlamentārus republikas. Ivs daudzreiz esmu to atkārtojis Ke-renska laikā presē un sapulcēs. Roļševiku partija svinīgi un oficiāli paziņoja to savas 1917. gada 29. aprija konferences lēmumos®”. Nezināt to nozīmē negribēt zināt patiesību par sociālistisko revolūciju Krievijā. Negribēt saprast, ka buržuāziski parlamentam republika ar Satversmes sapulci ir solis uz priekšu, salīdzinot ar tādu pašu republiku bez Satversmes sapulces, bet Padomju republika ir divi soļi uz priekšu, salīdzinot ar to, nozīmē negribēt redzēt atšķirību starp buržuāziju un proletariātu.

Saukt sevi par sociālistu un divus gadus pēc tam, kad šis jautājums bija izvirzīts Krievijā, pusotrus gadus pēc padomju revolūcijas uzvaras Krievijā neredzēt šo atšķirību — tas nozīmē stūrgalvīgi palikt „nesocialistisko aprindu sabiedriskās domas“, tas ir, buržuāzijas ideju un politikas, pilnīgā gūstā.

Šķelšanās ar tādiem cilvēkiem ir nepieciešama un neizbēgama, jo nevar izdarīt sociālistisko revolūciju roku rokā ar tiem, kas palīdz buržuāzijai.

Un, ja tādi cilvēki kā Ramsejs Makdonalds vai Kautskis u. tml. negribēja pārvarēt pat tās pavisam mazās „grūtības", kādas šiem „vadoņiem" būtu radījusi iepazīšanās ar dokumentiem par boļševiku attiecībām pret Padomju varu, par šā jautājuma nostādījumu pirms un pēc 1917. gada 2Г). oktobra (7. novembra), vai tad nebūtu smieklīgi gaidīt no tādiem cilvēkiem gatavību un spējas pārvarēt nesalīdzināmi lielākās grūtības, kādas ir šai cīņā par sociālistisko revolūciju?

Sliktāks par katru kurlo ir tas. kas negrib dzirdēt.

II

Pievērsīsimies otrai nepatiesībai (no neskaitāmajām ne-paliesībām, ar kurām pārpilns ir viss Ramseja Makdonalda raksts, jo šai rakstā, jāatzīst, nepatiesību ir vairāk nekā vārdu). Sī nepatiesība nez vai nav vissvarīgākā.

l)ž. R. Makdonalds apgalvo, it kā Internacionāle pirms 19".—1918. gada kara esot teikusi tikai to, ka „sociālistiem jāapvienojas ar citām partijām, ja karam ir nacionālās aizsardzības raksturs".

Tā ir drausmīga, kliedzoša novirzīšanās no patiesības.

Visiem ir zināms, ka 1912. gada Razeles manifestu vienbalsīgi pieņēma visi sociālisti un ka līkai tas viens pats no visiem Internacionāles dokumentiem attiecas tieši uz to karu starp imperiālistisko plēsoņu angļu un vācu grupām.

kuru 1912. gadā visiem redzami gatavoja un kurš 19". gadā iesākās. Tieši par šo karu Bazeles manifests teica trīs lielas, kuras tagad noklusējot Makdonalds izdara vislielāko noziegumu pret sociālismu un pierāda, ka ar tādiem cilvēkiem kā Makdonalds nepieciešama šķelšanās, jo viņi īstenībā kalpo buržuāzijai, bet ne proletariātam.

Šīs trīs lietas ir šādas:

karš, kurš draud, nevar tikt attaisnots ne ar mazākām nacionālās brīvības interesēm;

strādniekiem būtu noziegums šai karā šaut vienam uz otru;

karš ved uz proletārisku revolūciju.

Lūk, — tās trīs galvenās, pamata patiesības, kuras ,,aiz-mirstol“ (kaut gan viņš pirms kara tās parakstīja) Makdonalds īstenība pāriet buržuāzijas pusē pret proletariātu un ar to pierāda, ka šķelšanās ir nepieciešama.

Komunistiskā Internacionāle nepiekritīs vienībai ar partijām, kuras negrib atzīt šo patiesību un kuras nav spējīgas ar saviem darbiem pierādīt savu apņēmību, gatavību un prasmi izplatīt masu apziņā šīs patiesības.

Versaļas miers pat muļķiem un akliem, pat tuvredzīgu cilvēku lielākajai daļai pierādījis, ka Anlante bija un palika tāds pats asiņains un netīrs imperiālistisks plēsoņa kā Vācija. Neredzēt to varēja vai nu liekuļi un meļi, kuri apzinīgi piekopj strādnieku kustībā buržuāzijas politiku, buržuāzijas tiešie aģenti un rokaspuiši (labor lieutenants of the capitalist class, strādnieku oficieri kapitālistu šķiras dienestā, kā saka amerikāņu sociālisti), vai arī cilvēki, kuri tiktāl pakļāvušies buržuāzijas idejām un buržuāzijas ietekmei, ka tie tikai vārdos ir sociālisti, bet īstenībā ir sīkburžuji, filistri, kapitālistu pieballsotāji. Atšķirība starp pirmo un otro kategoriju ir svarīga no personu viedokļa. I. i., visu zemju socialšovinistu Jāņa vai Pētera novērtēšanai. Politiķim, l. i., no miljonu cilvēku attiecību, šķiru attiecību viedokļa, šī atšķirība nav svarīga.

Tie sociālisti, kuri 19".—1918. g. kara laikā nesaprata, ka šis karš no abām pusēm ir noziedzīgs, reakcionārs, laupi šanas, imperiālistisks karš, ir socialšovinisli, t. i., sociālisti vārdos, šovinisti darbos; strādnieku šķiras draugi vārdos, bet darbos ..savas" nacionālās buržuāzijas sulaiņi, kari

palīdz tai krāpt tautu, iztēlojot karu starp imperiālistisko plēsoņu angļu un vācu grupu, — plēsoņu, kuri ir vienādi netīri, savtīgi, asiņaini, noziedzīgi, reakcionāri, — par ,,naciona!u“. „atbrīvošanās", „aizsardzības", „taisnīgu" u. tml. karu.

Vienotība ar socialšovinistiem ir revolūcijas nodevība, proletariāta nodevība, sociālismā nodevība, pāriešana buržuāzijas pusē, jo tā ir „vienotība" ar „savas" zemes nacionālo buržuāziju pret internacionālā revolucionārā proletariāta vienotību, ir vienotība ar buržuāziju pret proletariātu.

19".—1918. g. karš to galīgi pierādīja. Kas to nav sapratis, tas lai paliek socialnodevēju dzeltenajā Bernes Internacionālē.

III

Ramsejs Makdonalds ar „salona" sociālistā smieklīgu naivitati, kurš kaisa vārdus vējā, it nemaz nesaprotot viņu nopietno nozīmi, it nemaz nedomājot par to, ka vārdi uzliek pienākumu darīt darbu, paziņo: Bernē „piekāpās ne-socialistisko aprindu sabiedriskai domai".

Tieši tā! Visu Bemes Internacionāli mēs uzskatām par dzeltenu, neuzticīgu, nodevīgu, jo visa tās politika ir ,,pie-kāpšanās“ buržuāzijai.

Ramsejs Makdonalds ļoti labi zina, ka mēs noorganizējām III Internacionāli un bez ierunām sarāvām sakarus ar II Internacionāli, jo pārliecinājāmies, ka tā ir bezcerīga, ka tā ir nelabojama, ka tai ir imperiālismā kalpa loma, ka tā izplata strādnieku kustībā buržuāzijas ietekmi, buržuāzijas melus un buržuāzijas izvirtību. Ja Ramsejs Makdo-nalds, gribēdams spriest par III Internacionāli, noklusē lietas būtību, staigā riņķī un apkārt, runā tukšas frāzes un nerunā par to, par ko jārunā, tad tā ir viņa vaina un viņa noziegums. Taču proletariātam ir vajadzīga patiesība, un nav nekā kaitīgāka viņa lietai kā laba izskata, pieklājīgi, mietpilsoniski meli.

Jautājums par imperiālismu un par tā sakariem ar opor-tunismu strādnieku kustībā, ar to, ka strādnieku vadoņi nodod strādnieku lietu, ir izvirzīts sen, ļoti sen.

29 29. sf.i.

Markss un Engellss četrdesmit gadus ilgi, no 1852. līdz 1892. gadam, pastāvīgi norādīja uz lo, ka Anglijas strādnieku šķiras virsotnes sakarā ar Anglijas ekonomiskajām īpatnībām (kolonijas; monopols pasaules tirgū utt.) kļūst buržuāziskās^70. Pagājušā gadsimta 70. gados Markss iekaroja sev toreizējā „Bernes" internacionālā virziena neģēlīgo varoņu, oportunistu un reformistu, pagodinošo naidu tādēļ, ka viņš pienagloja pie kauna staba daudzus angļu tredjuniju vadoņus kā cilvēkus, kuri pārdevušies buržuāzijai vai kuriem tā samaksā par pakalpojumiem viņas šķirai, kādus tā saņem no strādnieku kustības iekšiene s.

Angļu un būru kara laikā anglosakšu prese jau pilnīgi skaidri izvirzīja jautājumu par imperiālismu kā kapitālisma jaunāko (un pēdējo) stadiju. Ja atmiņa mani neviļ, tad neviens cits kā Ramsejs Makdonalds toreiz izstājās no „Fabiaņu biedrības", šā ,,Remes“ Internacionāles prototipa, šā oportunisma perekļa un parauga, kuru Engelss ar ģeniālu spēku, spilgti un patiesi raksturojis korespondencē ar Zorgi". „Fabiaņu imperialisms" — tāds bija toreiz izplatīts izteiciens angļu sociālistiskajā literatūrā.

Ja Ramsejs Makdonalds ir to aizmirsis, jo sliktāk viņam.

„Fabiaņu imperialisms" un „socialimperialisms" ir viens un fas pats: socialisms vārdos, imperialisms darbos, oportunisma pāraugšana imperiālismā. Šī parādība kļuvusi tagad, 19".—1918. g. kara laikā un pēc tā, par vispasaules faktu. Tā neizprašana ir „Bernes" dzeltenās Internacionāles vislielākais aklums un tās vislielākais noziegums. Oportunismam vai reformismam neizbēgami bija jāpāraug sociālistiskā imperiālismā jeb socialšovinismā, kam ir pasaulvēsturiska nozīme, jo imperialisms nodalīja saujiņu ļoti bagātu, attīstītu nāciju, kuras aplaupa visu pasauli, un līdz ar to atļāva šo zemju buržuāzijai uz savas monopolistiskās virspeļņas rēķina (imperialisms ir monopolistiskais kapitālisms) uzpirkt šo zemju strādnieku šķiras virsotnes.

Neredzēt šā fakta ekonomisko neizbēgamību imperiālismā laikā var vai nu pilnīgi nejēgas, vai liekuļi, kuri krāpj strādniekus, atkārtojot nodeldētas frāzes par kapitālismu un tā aizsedzot rūgto patiesību, ka vesels virziens sociālismā pāriet imperiālistiskās buržuāzijas pusē.

Bet no šī fakta izriet divi neapstrīdami secinājumi:

Pirmais secinājums: ,,Bemes“ Internacionāle ir faktiski — pēc savas patiesās vēsturiskās un politiskās lomas neatkarīgi no vienu vai otru tās locekļu labās gribas un nevainīgiem vēlējumiem starptautiskā imperiālismā aģentu organizācija, kuri darbojas strādnieku kustības iekšienē, izplata tanī buržuāzijas ietekmi, buržuāzijas idejas, buržuāzijas melus un buržuāzijas izvirtību.

Zemēs ar senu demokrātiski parlamentāru kulturu buržuāzijā ir lieliski iemācījusies rīkoties ne tikai ar varmācību, bet arī ar krāpšanu, uzpirkšanu, glaimiem, līdz pat šo paņēmienu visizsmalcinātākajām formām. Angļu „strādnieku vadoņu" (t. i., buržuāzijas rokaspuišu — strādnieku krāpšanas lietās) „brokastis" ne velti ieguvušas popularitāti, un par tām runāja jau Engelss^72. Tāda paša rakstura lakts ir „apburošā" pieņemšana, kādu Klemanso kungs rīkojis socialnodevējam Merheimam, Antantes ministru rīkotās laipnās pieņemšanas Bernes Internacionāles vadoņiem un tā joprojām, un tamlīdzīgi. „Jūs viņus apmācīsit, bet mēs viņus nopirksim" — sacījusi kāda gudra angļu kapilaliste socialimperialistam Ilaindmaņa kungam, kurš savos memuāros stāsta, kā šī kundze — atjautīgāka nekā visi „Bernes" Internacionāles vadoņi, kopā ņemti, — novērtējusi sociālistu inteliģentu „pūles" apmācīt no strādniekiem cēlušos sociālistiskos vadoņus.

Kara laikā, kad Vanderveldes, Brantingi un visa šī nodevēju banda rīkoja „starptautiskas" konferences, franču buržuāziskās avīzes smējās ļoti dzēlīgi un ļoti pareizi: „Šiem Vanderveldēm ir kaut kas līdzīgs tikām. Kā cilvēki, kas slimo ar tiku, nevar pateikt divas frāzes, dīvaini neraustot sejas muskuļus, tā Vanderveldes nevar politiski uzstāties, līdzīgi papagailim neatkārtojot vārdus: internacionālisms. socialisms, strādnieku starptautiskā solidaritāte, proletariāta revolūcija u. tml. Lai atkārto, kādas vien patīk, sakramentalas formulas, kaut tikai tās palīdzētu vazāt aiz deguna strādniekus un kalpotu mums, kapitālistiem, kad mēs vedam imperiālistisku karu un nospiežam verdzībā strādniekus".

Angļu un franču buržuji dažkārt ir ļoti gudri un lieliski novērtē „Bernes" Internacionāles sulaiņa lomu.

Martovs kaut kur rakstīja: jūs, boļševiki, peļat Bernes Internacionāli, bet tanī piedalās ,,jūsu“ pašu draugs Lorio,

Tas ir blēža arguments. Jo visiem ir zināms, ka Lorio atklāti, godīgi, varonīgi cīnās par III Internacionāli. Kad Zubatovs 1902. gadā Maskavā rīkoja strādnieku sapulces, lai viņus apmuļķotu ar „policejisko sociālismu", strādnieks Babuškins, kuru es pazinu kopš 1894. gada, kad viņš bija manā strādnieku pulciņā Petrogradā, viens no labākiem, uzticīgākiem strādniekiem „iskricšiem", revolucionārā proletariāta vadoņiem, kuru 1906. gadā Sibīrijā nošāva Renenkampfs, gāja uz Zubatova sapulcēm, lai cīnītos pret zubatovismu un izrautu strādniekus no tā nagiem. Babuškins tikpat maz bija ,.zubatovietis“. cik Lorio ir ,,her-nietis".

IV

Otrs secinājums: III, Komunistiskā Internacionāle tāpēc arī ir nodibināta, lai neļautu „sociālistiem" atkratīties ar to revolūcijas atzīšanu vārdos, kuras paraugu dod Ramsejs Makdonalds savā rakstā. Revolūcijas atzīšana vārdos, kura īstenībā maskoja caur un cauri oportunistisku, reformis-tisku, nacionālistisku, sīkburžuazisku politiku, bija II Internacionāles pamatgrēks, un pret šo ļaunumu mēs vedam karu uz dzīvību un nāvi.

Kad saka: II Internacionāle ir mirusi, ciešot kauna pilnu bankrotu, — to vajag mācēt saprast. Tas nozīmē: ir bankrotējis un miris oporlunisms, reformisms, sīkburžuaziskais socialisms. Jo II Internacionālei ir vēsturisks nopelns, ir iekarojums £?$ dd (uz visiem laikiem), no kura apzinīgs strādnieks nekad neatteiksies, proti: strādnieku masu organizāciju, kooperativo, arodniecisko un politisko, radīšana, buržuāziskā parlamentārisma, tāpat kā vispār visu buržuāziskās demokrātijās iestāžu, izmantošana u. tml.

Lai īstenībā uzvarētu oportunismu, kas novedis pie II Internacionāles kauna pilnas nāves, lai īstenībā palīdzētu revolūcijai, kuras tuvošanos spiests atzīt pat Ram-sejs Makdonalds, vajag:

pirmkārt, visu aģitāciju un propagandu vest no revolūcijas viedokļa pretēji reformām, sistemātiski izskaidrojot masām so pretstatu gan teorētiski, gan praktiski, uz katra soļa parlamentārā, arodnieciskā, kooperativā utt. darbā. Nekādā gadījumā neatteikties (izņemot īpašus gadījumus, izņēmuma veidā) no parlamentārisma un visu buržuāziskās demokrātijās „brīvību" izmantošanas, neatteikties no reformām, bet uzskatīt tās tikai par proletariāta revolucionārās šķiru cīņas blakus rezultātu. Neviena no „Bernes" Internacionāles partijām neievēro šo prasību. Neviena nav pat spējīga saprast to, kā vajag vest visu propagandu un aģitāciju, izskaidrojot reformu atšķirību no revolūcijas, kā vajag nelokāmi audzināt revolūcijai gan partiju, gan masas.

Otrkārt, vajag savienot legālo un nelegālo darbu. To boļševiki mācījuši vienmēr un sevišķi neatlaidīgi 19".— 1918. g. kara laikā. Nelietīgā oporlunisma varoņi par to smējās, pašapmierināti cildinot Rietumeiropas zemju, republiku „likumību", „demokrātiju", „brīvību" u. t. jpr. Tagad jau tikai tieši blēži, kuri krāpj strādniekus ar frāzēm, var noliegt, ka boļševikiem bija taisnība. Pasaulē nav nevienas zemes, pašas attīstītākās un pašas „brīvākās" no buržuāziskajām republikām, kur nevaldītu buržuāzijas terors, kur netiklu aizliegta brīva aģitacija par sociālistisko revolūciju, brīvs propagandas un organizatoriskais darbs tieši šai virzienā. Partija, kura, buržuāzijai valdot, līdz šim laikam to nav atzinusi un neveic sistemātisku, vispusīgu nelegālu darbu, neraugoties uz buržuāzijas un buržuāzisko parlamentu likumiem, ir nodevēju un neliešu partija, kuri krāpj tautu, vārdos atzīstot revolūciju. Tādām partijām ir viela dzeltenajā „Bernes" Internacionālē. Komunistiskajā Internacionālē viņu nebūs.

Treškārt, nepieciešams neatlaidīgs un nesaudzīgs karš par to oportunistisko vadoņu pilnīgu padzīšanu no strādnieku kustības, kuri izrekomendējuši sevi gan pirms kara, gan it sevišķi kara laikā kā politikas sfērā, tā arī it sevišķi arodbiedrībās un kooperatīvos. „Neitralitātes" teorija ir melīga un nelietīga izlocīšanās, kas palīdzēja buržuāzijai 19".—1918. g. pakļaut masas. Partijas, kuras vārdos ir par revolūciju, bet īstenībā neatlaidīgi nestrādā, lai tieši revolucionārai, tikai revolucionārai partijai būtu

ietekme visas un visāda veida strādnieku masu organizācijās, ir nodevēju partijas.

Ceturtkārt, nedrīkst samierināties ar to, ka vārdos nosoda imperiālismu, bet īstenībā neved revolucionāru cīņu par koloniju (un atkarīgo nāciju) atbrīvošanu no savas imperiālistiskās buržuāzijas. Tā ir liekulība. Tā ir buržuāzijas aģentu politika strādnieku kustībā (labor lieutenants oī the capitalist class). Tā angļu, franču, holandiešu, beļģu u. tml. partija, kura vārdos ir naidīga imperiālismam, bet īstenībā neved revolucionāru cīņu ,,savās“ kolonijās par ,,savas“ buržuāzijas gāšanu, kura sistemātiski nepalīdz revolucionārām darbam kolonijās, kas visur jau sācies, kura neieved tajās ieročus un literatūru revolucionārajām partijām kolonijās, ir neliešu un nodevēju partija.

Piektkārt, vislielākā liekulība ir „Bernes" Internacionāles partijām tipiskā parādība: vārdos atzīt revolūciju un strādnieku priekšā dižoties ar krāšņām frāzēm, it kā tās atzīstot revolūciju, bet darbos izturēties tīri reformistiski pret tiem revolūcijas dīgļiem, asniem, augšanas parādībām, kas izpaužas jebkādā masu cīņā, kas lauž buržuāziskos likumus, pārkāpj ikkatru legalitāti, piemēram, masu streiki, ielu demonstrācijās, zaldatu protesti, mītiņi karaspēkā, lapiņu izplatīšana kazarmās un nometnēs u. tml.

Ja jebkuram ,,Bernes“ Internacionāles varonim pavaicātu, vai viņa partija veic tādu sistemātisku darbu, viņš jums atbildēs vai nu ar izvairīgām frāzēm, kuras aizsedz tāda darba trūkumu: neesot organizāciju un aparata šim darbam, viņa partija to nespējot veikt, — vai arī ar deklamāciju pret ,,pučismu“ (uzliesmojumu taisīšanu), „anar-chismu“ u. tml. Bet tā tieši ir Bernes Internacionāles nodevība pret strādnieku šķiru, tās faktiskā pāreja buržuāzijas nometnē.

Visi nelieši — Bernes Internacionāles vadoņi lien vai no ādas laukā, paziņojot par savām „simpātijām" revolūcijai vispār, it īpaši Krievijas revolūcijai. Bet tikai liekuļi vai muļķīši var nesaprast, ka sevišķi straujie revolūcijas panākumi Krievijā ir saistīti ar revolucionārās partijas ilggadīgu darbu norādītā virzienā, kad gadiem ilgi

tika radīts sistemātisks nelegāls aparats demonstrāciju un streiku vadīšanai, darbam karaspēkā, sīki lika izpētīti paņēmieni, tika radīta nelegālā literatūra, kas rezumēja pieredzi un audzināja visā partijā domu par revolūcijas nepieciešamību, tika audzināti masu vadoņi šādiem gadījumiem utt., u. tml.

V

Visdziļākās, pamatdomstarpības, kuras rezumē visu iepriekš norādīto un izskaidro revolucionārā proletariāta nesamierināmas teorētiskas un praktiski politiskas cīņas neizbēgamību pret „Bernes1- Internacionāli, ir jautājumi par imperiālistiskā kara pārvēršanu pilsoņu karā un par proletariāta diktatūru.

Bernes Internacionāles krišana buržuāziskās ideoloģijas gūstā visvairāk parādās tanī apstāklī, ka, nesaprazdama (vai: negribēdama saprast, vai: izlikdamās, ka nesaprot) 19".- 1918. g. kara imperiālistisko raksturu, tā nesaprata, ka šim karam neizbēgami jāpārvēršas pilsoņu karā starp proletariātu un visu attīstītāko zemju buržuāziju.

Kad boļševiki jau 19". gada novembrī norādīja uz šo neizbēgamību. visu zemju filistri atbildēja ar stulbu zobošanos, un pie šiem filistriem piederēja visi Bernes Internacionāles vadoņi. Tagad imperiālistiskā kara pārvēršanās pilsoņu karā ir kļuvusi par faktu daudzās zemēs, ne tikai Krievijā, bet arī Somijā, Ungārijā, Vācijā, pat neitrālajā Šveicē, un pilsoņu kara nobriešana ir novērojama, jūtama, taustāma bez izņēmuma visās attīstītākās zemēs.

Tagad šā jautājuma noklusēšana (kā to dara Rainsejs Makdonalds) vai atrunāšanās no neizbēgamā pilsoņu kara ar salkanām samierinošām frāzēm (kā to dara Kautska kungs un Ko) līdzinās tiešai proletariāta nodevībai, līdzinās faktiskai pāriešanai buržuāzijas pusē. Kamēr buržuāzijas īstie politiskie vadoņi ir sen sapratuši pilsoņu kara neizbēgamību un lieliski, pārdomāti, sistemātiski sagatavo to. nostiprina tam savas pozīcijas.

Visas pasaules buržuāzijā visiem spēkiem, ar milzīgu enerģiju, prātu, noteiktību, neapstājoties nekādu noziegumu priekšā, nolemjot badam un pilnīgai iznīcināšanai veselas zemes, gatavo proletariāta apspiešanu pilsoņu karā, kurš tuvojas. Ret Bernes Internacionāles varoņi kā muļķīši vai liekulīgi mācītāji, vai pedantiski profesori velk veco, nodrāzto, novazāto, reformistisko dziesmiņu! Nav riebīgāka, pretīgāka skata!

Kautski un Makdonaldi joprojām baida kapitālistus ar revolūciju, biedē buržuāziju ar pilsoņu karu, lai panāktu viņu piekāpšanos, piekrišanu reformu ceļam. Tā ir visas Bernes Internacionāles visa literatūra, visa filozofija, visa politika. Šo nožēlojamo sulaiņu paņēmienu mēs novērojām Krievijā 1905. gadā pie liberāļiem (kadetiem), 1917.—1919. g. pie meņševikiem un „sociālistiem revolucionāriem". Par to, lai audzinātu masās apziņu, ka ir neizbēgams un nepieciešams uzvarēt buržuāziju pilsoņu karā, par to, lai visu politiku vestu no šā mērķa viedokļa, lai visus jautājumus apgaismotu, izvirzītu un izlemtu no šā un tikai no šā viedokļa, — par to Bernes Internacionāles sulaiņu dvēseles pat nedomā. Un tāpēc mūsu mērķim jā-būt tikai tam, lai nelabojamos reformistus, t. i., deviņas desmitdaļas Bernes Internacionāles vadoņu, galīgi nogrūstu buržuāzijas sulaiņu atkritumu bedrē.

Buržuāzijai ir vajadzīgi tādi sulaiņi, kuriem uzticētos daļa strādnieku šķiras un kuri izpušķotu, izskaistinātu buržuāziju ar runām par reformu ceļa iespējamību, aizmiglotu tautai acis ar šīm runām, novirzītu tautu no revolūcijas, iztēlojot reformu ceļa jaukumus un iespējas.

Visi Kautsku, tāpat kā mūsu meņševiku un eseru, raksti ir tāda iztēlošana, bailīga mietpilsoņa, kurš bīstas no revolūcijas, činkstēšana.

Te mums nav iespējams sīki atkārtot, kādi ekonomiskie pamatcēloņi padarījuši neizbēgamu tieši revolucionāro ceļu un tikai revolucionāro ceļu, padarījuši neiespējamu citādi atrisināt jautājumus, kurus dienas kārtībā izvirzīja vēsture, kā vien ar pilsoņu karu. Par to jāraksta un par to tiks sarakstīti sējumi. Ja Kautsku kungi un pārējie Bernes Internacionāles vadoņi to nav sapratuši, tad atliek tikai teikt: nezināšana ir mazāk tāla no patiesības nekā aizspriedums.

Jo neizglītoti, bet paliesi darba cilvēki un darba ļaužu piekritēji tagad, pēc kara, vieglāk saprot revolūcijas, pilsoņu kara un proletariātu diktatūras neizbēgamību nekā zinātniskiem reformistiskiem aizspriedumiem piebāztie Kautsku, Makdonaldu, Vanderveldu, Brantingu, Turati kungi un tutti quanti*.

Par vienu no sevišķi uzskatāmiem apstiprinājumiem visur novērojamai masu parādībai, ka masās aug revolucionārā apziņa, var atzīt Anrī Barbisa romānus: ,,Le feu“ (,,Ugunī“) un ,,Clartē“ („Skaidrība^41). Pirmais jau pārtulkots visās valodās un izplatīts Francijā 230 000 eksemplāros. Neparasti spēcīgi, talantīgi, paliesi parādīts, kā pilnīgi neizglītots mietpilsonis un cilvēks no masām, kuru pilnīgi nomākušas idejas un aizspriedumi, tieši kara ietekmē pārvēršas par revolucionāru.

Proletāriešu un pusproletariešu masas ir par mums un pārnāk pie mums ne pa dienām, bet pa stundām. Bernes Internacionāle ir štābs bez armijas, kurš sabruks kā kāršu namiņš, ja lo masu priekšā atmaskos līdz galam.

Kārļa Libknechta vārds visā Antantes buržuāziskajā presē kara laikā tika lietots masu krāpšanai: lai parādītu, ka franču un angļu imperiālismā razbainieki un laupītāji simpatizē šim varonim, šim „vienīgajam godīgajam vācietim", kā viņi teica.

Tagad Bernes Internacionāles varoņi sēž vienā organizācijā ar Šeidemaņiem, kuri sarīkoja Kārļa Libknechta un Rozas Luksemburgas noslepkavošanu, ar Šeidemaņiem, kuri izpildīja bendes lomu no strādnieku vidus, kuri izdara bendes pakalpojumus buržuāzijai. Vārdos — liekulīgi mēģinājumi „nosodīt" Šeidcmaņus (it kā „nosodot" lieta mainītos!). Darbos — atrašanās vienā organizācijā ar slepkavām.

Nelaiķi Hariju Kvelču Vācijas valdība 1907. gadā izsūtīja no Štutgarles par to, ka Eiropas diplomātu sēdi viņš nosauca par „zagļu sapulci" 73. Bernes Internacionāles vadoņi ir ne tikai zagļu sapulce, tā ir neģēlīgu slepkavu sapulce.

No revolucionāro strādnieku tiesas viņiem neizglābties.

— visi pārējie. Red.

VI

No jautājuma par proletariāta diktatūru Ramsejs Mak-donalds atkratās ar pāris vārdiem kā no priekšmeta diskusijai par brīvību un demokrātiju.

Nē. Laiks rīkoties. Diskusijas nokavējušās.

Visbīstamākais, ko dara Bernes Internacionāle, ir proletariāta diktatūras atzīšana vārdos. Šie cilvēki ir spējīgi visu alzīt, visu parakstīt, lai tikai paliktu strādnieku kustības priekšgalā. Kautskis jau tagad saka, ka viņš neesot pret proletariāta diktatūru! Franču socialšo-vinisti un ,,centristi“ paraksta rezolūciju par proletariate diktatūru!

Uzticību viņi nepelna ne par malu.

Vajadzīgs nevis alzīt vārdos, bet darbos pilnīgi saraut sakarus ar reformisma politiku, ar buržuāziskās brīvības un buržuāziskās demokrātijās aizspriedumiem, realizēt darbos revolucionārās šķiru cīņas politiku.

Proletariāta diktatūru mēģina alzīt vārdos, lai slepeni līdzās tai ievazātu „vairākuma gribu^1*, „vispārēju balso-šanu“ (tā tieši dara Kautskis), buržuāzisko parlamentārismu, atsacīšanos no visa buržuāziskā valsts aparata pilnīgas iznīcināšanas, uzspridzināšanas, salaušanas līdz galam. No šīs reformisma jaunās izlocīšanās, jaunajām spraugām vajag baidīties vairāk par visu.

Proletariāta diktatūra būtu neiespējama, ja iedzīvotāju vairākums nesastāvētu no proletāriešiem un pusproleta-riešiein. Šo patiesību Kautskis un Ko mēģina falsificēt tā, ka, lai proletariāta diktatūru atzītu par „pareizu", sak, esot vajadzīga „vairākuma balsošana".

Komiskie pedanti! Viņi nav sapratuši, ka balsošana buržuāziskā parlamentārisma ietvaros, institūtos, paradumos ir dafa no buržuāziskā valsts aparata, kas jāsatriec un jāsalauž no augšas līdz apakšai, lai realizētu proletariāta diktatūru, lai pārietu no buržuāziskās demokrātijās uz proletārisko demokrātiju.

Viņi nav sapratuši, ka vispār ne ar balsošanu, bet ar pilsoņu karu tiek izšķirti visi politikas svarīgie jautājumi, kad vēsture likusi dienas kārtībā proletariāta diktatūru.

Viņi nav sapratuši, ka proletariāta diktatūra ir vienas šķiras vara, kura ņem savās rokās visu jaunās valsts apa-ratu, kura uzvar buržuāziju un neitralizē visu sīkburžua-ziju, zemniecību, sīkpilsonību, inteliģenci.

Kautski un Makdonaldi vārdos atzīst šķiru cīņu, lai darbos to aizmirstu proletariāta atbrīvošanas cīņas vēstures visizšķirošākajā momentā: momentā, kad, saņēmis valsts varu un pusproletariata atbalstīts, proletariats ar šīs varas palīdzību turpina šķiru cīņu, novedot to līdz šķiru iznīcināšanai.

Kā īsti lilistri Bernes Internacionāles vadoņi atkārto buržuāziski demokrātiskos vārdiņus par brīvību un vienlīdzību, un demokrātiju, neredzot, ka viņi atkārto ideju paliekas par brīvu un vienlīdzīgu preču īpašnieku, nesaprotot, ka proletariātam vajadzīga valsts nevis sava ienaidnieka, ekspluatalora, kapitālista „brīvībai", bet tā apspiešanai.

Preču īpašnieka brīvība un vienlīdzība ir mirusi, tāpat kā miris ir kapitālisms. Ne Kautskiem un Makdonaldiem to atdzīvināt.

Proletariātam vajadzīga šķiru iznīcināšana — lūk, proletāriskās demokrātijās, proletāriskās brīvības (brīvības no kapitālista, no preču apmaiņas) realais saturs, proletāriskās vienlīdzības (ne šķiru vienlīdzības — uz šo banalilati novirzās Kautski un Vanderveldes, un Makdonaldi, — bet darba ļaužu vienlīdzības, kuri gāž kapitālu un kapitālismu) realais saturs.

Kamēr pastāv šķiras, šķiru brīvība un vienlīdzība ir buržuāziskā krāpšana. Proletariats ņem varu, kļūst par valdošo šķiru, lauž buržuāzisko parlamentārismu un buržuāzisko demokrātiju, apspiež buržuāziju, apspiež visus visu citu šķiru mēģinājumus atgriezties pie kapitālisma, dod īstu brīvību un vienlīdzību darba ļaudīm (ko ir iespējams realizēt, tikai atceļot ražošanas līdzekļu privātīpašumu), dod viņiem ne tikai „tiesības", bet reālu tā lietošanu, kas atņemts buržuāzijai.

Kas nav sapratis šo proletariāta diktatūras (jeb, kas ir tas pats, Padomju varas jeb proletāriskās demokrātijās) saturu, tas velti lielo šo vārdu.

Es te nevaru sīkāk attīstīt tās domas, kuras es esmu

iztirzājis „Valsti un revolūcijā*1 un brošūrā „Proletāriskā revolūcija un renegats Kautskis". Es varu beigt, veltījot šīs piezīmes 1919. g. 10. augusta Bernes Internacionāles Lucernas kongresa^74 delegātiem.

1919. g. ". jūlijā

Publicēts 1919. y. auaustā

Iespiests pēc rokraksta

RUNA PAR ARE JO UN IEKŠEJO STĀVOKLI CHODINKAS NOMETŅU SARKANARMIEŠU KONFERENCE 191». G. 15. JŪLIJA

īss avīzes pārskats

(Biedra Ļeņina parādīšanos tribīnē apsveica aplausu vētra.) Biedri, pašlaik mēs pārdzīvojam ļoti svarīgu imperiālistiskā kara izbeigšanās momentu. Pēc uzvaras pār Vāciju, kopš 1918. gada novembra, visi sabiedrotie stājās pie miera noteikumu izstrādāšanas, pie tam sacīdami, ka Vācijas imperialisms esot gājis bojā un tautas esot atbrīvojušās. Nacionālā sapulce mieru ratificējusi, — apstiprināts miers pēc kara, kurā apkauti 10 miljoni cilvēku un 20 miljoni sakropļoti razbainieciskos nolūkos, laupījuma dēļ.

Tagad, kad Versaļas miers ir parakstīts, izrādījies, ka boļševikiem taisnība: šis miers ir sliktāks par Brestas mieru, kuru mēs savā laikā noslēdzām ar bojā ejošo Vācijas imperiālismu. Tagad kļūst arvien skaidrāks un skaidrāks, ka šī Versaļas miera diena būs angļu, amerikāņu un pārējā imperiālismā sakāve. Tūlīt pēc miera noslēgšanas imperiālisti stājās pie koloniju dalīšanas: Anglija sagrāba Persiju, dala Siriju, Turciju, — tagad kapitālistisko zemju strādniekiem atvērušās acis, ka tas bijis laupītāju karš. Un, lai tas būtu cik kuriozi, ir saņemtas ziņas, ka kņazs Ļvovs, bijušais Kcrenska Pagaidu valdības loceklis, kurš pašlaik atrodas Parizē, pieprasījis no Antantes Krievijai Konstanti-nopoli un jūras šaurumus, motivēdams ar to, ka Krievija tikai to dēļ vien esot karojusi, — bet uz viņa naivo prasību, protams, atbildējuši, ka tas būtu ticis dots tikai vecajai, stiprajai Krievijai.

Uz ". juliju, Bastilijas ieņemšanas dienu, lranču imperiālisti, lai apkrāptu tautu, noteikuši uzvaras svētkus pār Vāciju. Bet lranču strādnieki neuzķērās uz šis makšķeres, un ". julijā tika izsludināts kafejnīcu un restorānu kalpotāju streiks — un šai dienā, kad visa publika parasti pastaigājas un dejo ielās, kafejnīcas un restorāni bija slēgti, un ar to svētki lika izjaukti. Uz 21. juliju Anglijas, Francijas un Itālijas strādnieki izsludinājuši vispārēju streiku^75— un var teikt, ka, tāpat kā Brestas miers Vācijai, tā ari Versaļas miers Francijai un Anglijai beigsies ar kapitālistu sakāvi un proletariāta uzvaru. Uz to pašu Rietumu proletariāta kustību norāda ari Antantes pirmā iebrukuma neveiksmes Krievijas dienvidos un otrā iebrukuma neveiksmes Sihirijā. Šīs neveiksmes parādījušas, ka Rietumu proletariats ir par mums.

Un ari pati Sibirijas un Ukrainas zemniecība, kas agi’āk cīnījās par Kolčaku un Deņikinu, pēc pārmērīgi lieliem nodokļiem, vispārējas laupīšanas un varmācības pagriezusies pret viņiem. Tagad ir skaidrs, ka Kolčaks ir beigts un ka uzvara pār Deņikinu ir tuva; šī uzvara noslēgsies ar proletariāta uzvaru arī Rietumos, jo Rietumos strādnieku kustība visur pieņem boļševistisku raksturu, un, ja Krievija ar savu Padomju varu sākumā bija viena, tad vēlāk tai pievienojās Padomju Ungārijā, lieta virzās uz varas nodošanu Padomēm Vācijā, un nav tālu diena, kad visa Eiropa savienosies vienotā Padomju republikā, kura iznīcinās kapitālistu kundzību visā pasaulē. (Ilgi aplausi.)

Iespiests pēc avīzes teksta

Iespiests 1919. (j. 17. jūlijā avīzes ,,Večerņije Iz vesti ja Moskovskogo Soneta“ 293. nr-ā

ATBILDE UZ AMERIKĀŅU ŽURNĀLISTĀ JAUTĀJUMIEM^76

Atbildu uz man uzstādītiem pieciem jautājumiem ar noteikumu, ka tiek izpildīts man rakstiski dotais solījums, ka mana atbilde tiks pilnīgi iespiesta vairāk nekā simts Ziemeļamerikas Savienoto Valstu avīzēs.

1. Padomju valdībai bija nevis rel'ormistiska, bet revolucionārā valdības progrnma. Reformas ir piekāpšanās, kādu izdara valdošā šķira, saglabājot savu kundzību. Revolūcija ir valdošās šķiras gāšana. Tāpēc reformisliskas programas parasti sastāv no daudziem daļējiem punktiem. Mūsu, revolucionārā programa sastāvēja patiesībā no viena vispārēja punkta: muižnieku un kapitālistu jūga gāšana, viņu varas gāšana, darba ļaužu masu atbrīvošana no šiem eks-pluatatoriem. Šo programu mēs nekad neesam grozījuši. Atsevišķi daļēji pasākumi, kas vērsti uz šās programas realizēšanu, nereti tika grozīti; to uzskaitīšana aizņemtu veselu sējumu. Norādīšu tikai, ka ir vēl viens mūsu valdības programas vispārējs punkts, kurš, jāalzīst, izraisījis visvairāk grozījumu atsevišķos pasākumos. Šis punkts ir: ekspluatatoru pretestības apspiešana. Pēc 1917. g. 25. oktobra ļ7. novembra) revolūcijas mēs neslēdzām pat buržuāziskās avīzes un par teroru nebija ne runas. Mēs atbrīvojām ne tikai daudzus Kerenska ministrus, bet arī Krasnovu, kurš karoja pret mums. Tikai pēc tam, kad ekspluatalori, t. i., kapitālisti, sāka izvērst savu pretošanos, mēs sākām sistemātiski to apspiest, lietojot pat teroru. Tā bija proletariāta atbilde uz tādiem buržuāzijas soļiem kā sazvērestība kopā ar Vācijas, Anglijas, Japanas, Amerikas, Francijas kapitālistiem, lai atjaunotu ekspluatatoru varu Krievijā, čeclīosļovaku uzpirkšana par angļu un frnnču naudu, —

Manerheima, Deņikina uzpirkšana par vācu un frunču naudu u. t. jpr., u. tml. Viena no pēdējām sazvērestībām, kura izraisīja „pārgrozību", — proti, terora pastiprināšanu pret buržuāziju Pelrogradā, — bija buržuāzijas sazvērestība kopā ar eseriem un meņševikiem par Petrogradas atdošanu, Krasnaja Gorkas sagrābšana, ko izdarīja sazvērnieki oficieri, kalpotāju uzpirkšana Šveices sūtniecībā, kā arī daudzu krievu kalpotāju uzpirkšana, ko izdarīja angļu un franču kapitālisti, u. t. jpr.

2. Mūsu Padomju republikas darbība Afganistānā, Indijā un citās musulmaņu zemēs ārpus Krievijas ir tāda pati kā mūsu darbība daudzo musulmaņu un citu nekrievu tautību vidū Krievijā. Piemēram, mēs devām iespēju baškiru masām nodibināt autonomu republiku Krievijā, mēs visādi palīdzam katras tautības patstāvīgai, brīvai attīstībai, literatūras augšanai un tās izplatīšanai katra dzimtajā valodā, tulkojam un propagandējam savu Padomju konstitūciju, kurai ir tā nelaime, ka vairāk nekā miljardam zemeslodes iedzīvotāju, kuri pieder pie koloniālām, atkarīgām, apspiestām, nepilntiesīgām tautībām, tā pallk vairāk nekā buržuāziski „demokrātisko" valstu „Rietumeiropas" un Amerikas konstitūcija, kas nostiprina privātīpašumu uz zemi un kapitālu, t. i., kas nostiprina nedaudzo „civilizēto" kapitālistu jūgu pār savu zemju darba ļaudīm un pār simtiem miljoniem Āzijas, Āfrikas u. c. kolonijās.

3. Attiecībā uz Savienotajām Valstīm un Japanu mūsu politiskais mērķis vispirms ir atsist viņu nekaunīgo, noziedzīgo laupīšanas iebrukumu Krievijā, kurš kalpo tikai viņu kapitālistu bagātību vairošanai. Abām šīm valstīm mēs daudzas reizes un svinīgi esam piedāvājuši mieru, bet tās mums pat neatbildēja un joprojām karo pret mums, palīdzot Deņikinam un Kolēakam, izlaupot Murmanu un Archangcļsku, iztukšojot un izpostot it sevišķi Austrum-sibiriju, kur krievu zemnieki varonīgi pretojas Japanas un Ziemeļamerikas Savienoto Valstu laupītājiem kapitālistiem.

Mūsu tālākais politiskais un saimnieciskais mērķis attiecībā uz visām tautām, tai skaitā ari uz Savienotajām Valstīm un Japanu, ir viens: brālīga savienība ar strādniekiem un darba ļaudīm bez izņēmuma visās zemēs.

4. Noteikumus, uz kādiem mēs esam gatavi noslēgt mieru ar Kolčaku, Deņikinu un Manerheimu, mēs esam daudzreiz pilnīgi precizi, skaidri, rakstiski izteikuši, piemēram, Bulitam^77, kurš veda sarunas ar mums (un ar mani personīgi Maskavā) Savienoto Valstu valdības vārdā, vēstulē Nansenam^78 utt. Nav mūsu vaina, ja Savienoto Valstu un citu zemju valdības baidās pilnīgi publicēt šos dokumentus, slēpjot lautai patiesību. Atgādināšu tikai mūsu pamatnoteikumu: mēs esam ar mieru samaksāt visus parādus Francijai un citām valstīm, lai tikai miers būtu miers īstenībā un nevis vārdos vien, l. i., lai to formāli parakstītu un apstiprinātu Anglijas, Francijas, Savienoto Valstu, Ja-panas, Itālijas valdības, jo Deņikins, Kolčaks, Manerheims u. t. jpr. ir tikai vienkāršas šacha figūriņas šo valdību rokās.

5. Visvairāk es gribētu Amerikas sabiedriskai domai pateikt sekojošo:

Salīdzinot ar feodālismu, kapitālisms bija pasaulvēstu-risks solis uz priekšu „brīvības", „vienlīdzības", „demokrātijās", „civilizācijās" ceļā. Bet tomēr kapitālisms bija un paliek algotas verdzības sistēma, miljonu darba ļaužu, strādnieku un zemnieku, nospiešana niecīga mazākuma mūsdienu („moderne") vergu īpašnieku, muižnieku un kapitālistu, verdzībā. Buržuāziskā demokrātijā mainīja šīs ekonomiskās verdzības formu, salīdzinot ar feodālismu, radīja sevišķi spožu aizsegu tai, bet nemainīja un nevarēja mainīt tās būtību. Kapitālisms un buržuāziskā demokrātijā ir algota verdzība.

Milzīgais technikas progress vispār, it sevišķi satiksmes ceļu progress, kapitala un banku kolosālā augšana izdarīja to, ka kapitālisms ir nobriedis un pārbriedis. Tas ir sevi pārdzīvojis. Tas ir kļuvis par cilvēces attīstības reakcionārāko kavēkli. Tas ir kļuvis par saujiņas miljardieru un miljonāru neierobežotu varu, kuri grūž tautas slaktiņā, lai izlemtu jautājumu par to, vācu vai angļu un francu laupītāju grupai jāiegūst imperiālistiskais laupījums, vara pār kolonijām, financialās „ietekmes sfēras" vai „pārvaldīšanas mandati" u. tml.

19".—1918. g. kara laikā desmitiem miljoni cilvēku ir nogalināti un sakropļoti tieši tādēļ, vienīgi tikai tādēļ. Šās

30 20. sēj.

patiesības apzināšanās ar neatturamu spēku un ātrumu izplatās darba ļaužu masās visās zemēs, — un tas jo vairāk tāpēc, ka karš visur radījis nedzirdētu postu, bet par karu vajag visur, tai skaitā ari tautām „uzvarētājām", maksāt procentus par parādiem. Bet kas ir šie procenti? Tie ir miljardiem lieli mesli miljonāru kungiem par to, ka viņi bijuši tik laipni un atļāvuši desmitiem miljoniem strādnieku un zemnieku nogalināt un kropļot vienam otru, lai izlemtu jautājumu par kapitālistu peļņas dalīšanu.

Kapitālisma kraehs ir neizbēgams. Masu revolucionārā apziņa visur aug. Par to liecina tūkstošiem pazīmju. Viena no nesvarīgām, bet filistriem ļoti uzskatāmām: Arnī Bar-bisa romāni (,,Le feu“ un ,,Clartē“), kurš gāja karā, būdams pats mierīgākais, pieticīgākais, likumiem paklausīgākais sīkburžujs, filistrs, mietpilsonis.

Kapitālisti, buržuāzijā, viņiem „labākajā" gadījumā var novilcināt sociālismā uzvaru vienā vai otrā atsevišķā zemē, iznīcinot vēl simtiem tūkstošus strādnieku un zemnieku. Bet izglābt kapitālismu viņi nevar. To nomainīt nākusi Padomju republika, kura dod varu darba ļaudīm un tikai darba ļaudīm, kura viņu atbrīvošanas vadību uzdod proletariātam, kura atceļ privātīpašumu uz zemi, fabrikām un pārējiem ražošanas līdzekļiem, jo šis privātīpašums ir cēlonis tam, ka nedaudzi ekspluatē daudzus, ir cēlonis masu nabadzībai, ir cēlonis laupīšanas kariem starp tautām. kuri vairo tikai kapitālistu bagātības.

Starptautiskās Padomju republikas uzvara ir nodrošināta.

Noslēgumā maza ilustrācijā: amerikāņu buržuāzijā

krāpj lautu, lielīdamās ar brīvību, vienlīdzību, demokrātiju savā zemē. Bet ne šī, ne kaut kāda cita buržuāzijā, neviena valdība pasaulē nevarēs, baidīsies sacensties ar mūsu valdību uz īstas brīvības, vienlīdzības, demokrātijās pamatiem: pieņemsim, līgums nodrošina mūsu valdībai un jebkurai cilai brīvību apmainīties... ar brošūrām, kuras valdības vārdā izdod jebkurā valodā un kuras satur attiecīgās zemes likumu tekstu, konstitūcijas tekstu, līdzās izskaidrojot tās pārākumu pār cilām.

Neviena buržuāziskā valdība pasaulē neuzdrošināsies piekrist tādam mierīgam, civilizētam, brīvam, vienlīdzīgam, demokrātiskām līgumam ar mums.

Kāpēc? Tāpēc, ka visi, izņemot Padomju valdības, turas tikai uz masu apspiešanu un krāpšanu. Bet lielais 19".—1918. g. karš ir satriecis šo lielo krāpšanu.

Ļeņinu

1919. g. 20. jūlijā

Iespiests pčc avīzes ,tPravda" teksta

..Pravda162. nr., 1919. q. 25. julijā

RUNA PAR PĀRTIKAS UN MILITĀRO STĀVOKLI FABRIKU UN RUPNlCU KOMITEJU, ARODBIEDRĪBU UN MASKAVAS CENTRĀLĀ STRĀDNIEKU KOOPERATĪVA PILNVAROTO MASKAVAS KONFERENCE 1919. G. 30. JŪLIJĀ

(Aplausi.) Biedri, kas attiecas uz mūsu pārtikas un militāro stāvokli, tad atjaujiet man griezties pie jums ar nelielu un īsu paskaidrojumu. Es ceru, ka galvenie fakti, kas attiecas uz šiem jautājumiem, jums visiem ir zināmi, un mans uzdevums, šķiet, ir tikai mazliet apgaismot šo faktu nozīmi.

Tieši šai laikā, kad jums jāalrisina kooperativi jautājumi, mēs pārdzīvojam asu momentu, it sevišķi attiecībā uz pārliku, tāpat kā pagājušā gada vasarā. Jūs zināt, ka mūsu pārtikas sagādes darba panākumi pēdējā gadā, salīdzinot ar iepriekšējo gadu, bija Joti lieli. Nez vai cilos padomju darbības laukos var tik precizi izmērīt šos panākumus kā pārtikas sagādes darbā. Padomju varas pirmajā gadā, pa daļai skarot arī Kerenska režima beigu posmu, valsts sagāde deva tikai 30 miljonu pudu. Nākamā gadā mēs sagādājām pāri par 107 miljoniem pudu, neraugoties uz to, ka militārā ziņā un attiecībā uz brīvu pieeju labības ziņā bagātākajām teritorijām mēs šajā otrajā gadā atradāmies grūtākos apstākļos, jo mums bija pilnīgi nepieejama ne tikai Sibirija, bet arī Ukraina un tālo dienvidu lielākā daļa. Neraugoties uz to, kā jūs redzat, mūsu labības sagāde ir trīskāršojusies. No pārtikas sagādes aparala darba viedokļa tic ir lieli panākumi, bet, raugoties no viedokļa, kā nezemkopības apvidi nodrošināti ar labibu, tas ir ļoti maz, jo, kad lika precizi izpētīti nezemkopības apvidu

iedzīvotāju uztura apstāk]i un it sevišķi pilsētu strādnieku uztura apstākļi, tad izrādījās, ka strādnieks pilsētās šā gada pavasari un vasarā tikai apmēram pusi pārtikas produktu saņem no Pārtikas komisariāta, bet pārējo tas ir spiests iegūt brīvā tirgū, Sucharevkā un no spekulantiem, pie kam par pirmo pusi strādnieks maksā vienu desmitdaļu no visiem saviem izdevumiem, bet par otro pusi — deviņas desmitdaļas. Spekulantu kungi, kā to jau varēja sagaidīt, plēš no strādnieka 9 reizes vairāk, salīdzinot ar to cenu, kādu ņem valdība par sagādāto labību. Ja ņem šos preci-zos mūsu pārtikas stāvokļa datus, tad mums būs jāsaka, ka pa pusei, ar vienu kāju, mēs stāvam vecajā kapitālismā un tikai pa pusei mēs esam izrāpušies no šā muklāja, no šā spekulācijās purva, un iznākuši uz labības patiesi sociālistiskās sagādes ceļa, kad labība nav vairs prece, nav vairs spekulācijās priekšmets, nav plēšanās priekšmets un cēlonis, priekšmets un cēlonis cīņai un daudzu cilvēku grimšanai nabadzībā. Kā redzat, no tā viedokļa, kas ir nepieciešams nezemkopības apvidu iedzīvotāju un strādnieku apmierināšanai, nav daudz izdarīts, bet, ja iedomājas, cik grūtos apstākļos nācās strādāt pilsoņu kara situācijā, kad ar labību visbagātāko teritoriju lielākā daļa nebija mūsu rīcībā, — tad pārtikas sagādes aparata noorganizēšanas ātrums ir bijis neparasti liels. Es domāju, ka visi man piekritis, ka šai ziņā organizatoriskais uzdevums, uzdevums savākt labību no zemniecības masām ne kapitālistiskā ceļā, ir neticami grūts uzdevums, kuru nekāda iestāžu maiņa — es nemaz nerunāju par valdības maiņu — atrisināt nevar, jo šis uzdevums prasa organizatorisku pārkārtošanos, tas prasa pārveidot lauksaimniecības dzīves pamatus, kuri izveidojušies gadu simtos, ja ne gadu tūkstošos. Ja mums, teiksim, pilnīga miera apstākļos tiktu doti, pieņemsim, 5 gadi organizatoriskā aparata radīšanai, kurš pilnīgi varētu savākt valdības rokās labību, atņemot to spekulantiem, tad mēs teiktu, ka šāds sabiedriski saimnieciskās pārkārtošanās ātrums ir neredzēts un nedzirdēts. Un, ja mums mazāk nekā divos gados ir izdevies atrisināt šo uzdevumu pa pusei, tad tas ir ļoti daudz. Tas ir neapstrīdams pierādījums tam, ka Padomju vara pārtikas jautājumā, visgrūtākajā un vissmagākajā jautājumā, ir

uzņēmusi pareizu līniju un slāv uz pareiza ceļa. Katrā ziņā var leikl, ka Padomju vara jo stingri ir nolēmusi iet tālāk tikai pa šo ceļu, nesamulstot no tās svārslīšanās, šaubām un kritikas, bet dažkārt arī no izmisuma, ko mēs redzam ap sevi. Nav brīnums, ka mēs dažkārt redzam bada cietēju apvidu vienu vai otru pārstāvju vissmagāko un mokošāko izmisumu. Tas nav brīnums tāpēc, ka vispārējie skaitļi, kurus es minēju un kuri attiecas uz nezemkopības apvidu un pilsētu strādnieku uzturu, rāda, ka pa pusei viņi ir spiesti būt atkarīgi no spekulantiem, no gadījuma un no pārējā.

liet jūs zināt, ka spekulācijā pie mums pārvēršas par vistrakāko cīņu un ārkārtīgu plēšanu, ko piekopj cilvēki, kuri guvuši iespēju piegādāt šai tirgū produktus. Nav brīnums. ka mēs sastopam to cilvēku izmisumu, kuri šai trakajā cīņā starp spekulantiem un bada cietējiem ir cietuši krachu. Ir saprotams, ka apstākļos, kad dzelzceļa transports ir novājināts, kad labības ziņā bagātākos apvidos mēs redzam to, kas novērojams Ukrainā, kur neizdodas radīt nekādu aparatu, kur līdz šim laikam vecās parlizanisma atliekas iznīcina katru organizatoriska darba iespēju, kur iedzīvotāji līdz šim laikam nav pratuši uzvarēt partizanismu, — tas pilnīgi izdara pakalpojumu Deņiki-nam, kurš tur gūst visvieglākās uzvaras, un tas apgrūtina mums izmantot labības ziņā visbagātākos tirgus, kur ir labības krājumi, kas viegli varētu izvest mūs no grūtībām. Es saku, ka tādā stāvoklī nav brīnums, ja sastopama to cilvēku izmisuma izpausme, kuri sevišķi smagi cietuši krachu šai cīņā par maizi. Ja mēs aplūkosim padomju darba attīstību visā visumā, ne atsevišķos gadījumos, bet darba rezultātā, ja mēs salīdzināsim, ko ir devusi Pa domju vara un ko brīvais tirgus, tad mums būs jāsaka, ka tā pārtikas lietas puse, kas atrodas spekulantu rokās, ka tā līdz šim laikam ir briesmīgas apspiešanas un vistrakākās, nekrietnākās, ne ar ko neregulētas iedzīvošanās avots spekulantiem, pie kam apstākļos, kad, no vienas puses, ir cilvēki, kas cieš badu, bet, no otras puses, iespēja dažiem iedzīvoties, — tā ir visārkārtīgākās izvirtības avots.

Un ir saprotams, ka cilvēki, kuri neprot aptvert šo procesu un saistīt galus kopā, ka viņi ļoti bieži domā nevis par

lo, kā cīņā pret kapitālismu tikt galā ar šo jauno uzdevumu — organizēt labības savākšanu par cietām cenām, uzticoties strādnieku valstij, — nevis pārdomā to, bet saka mums: „Paskatieties, ja strādnieki deviņas desmitdaļas savu izdevumu tērē Sucharevkā, tas pierāda, ka jūs pastāvat, tikai pateicoties maišelniekiem un spekulantiem. Tāpēc jums jāpieskaņojas lam“. To mēs dažkārt dzirdam no cilvēkiem, kuri iedomājas, ka viņi ir asprātīgi un dziļi izprot nolikumus. Patiesībā viņi ir sofisma pārstāvji. Revolūcijas pieredze apstiprina, ka valdīšanas formu maiņa nav grūts uzdevums, ka gāzt muižnieku un kapitālistu valdošo šķiru iespējams īsā laikā, revolūcijai sekmīgi attīstoties, pat dažās nedēļās, bet ekonomiskās dzīves pa-matapstākļu pārveidošana, cīņa pret tiem paradumiem, kurus gadu simtiem un gadu tūkstošiem uzsūcis sevī katrs sīkuzņēmējs, tas ir uzdevums, kas ar noteikumu, ka eks-plualēlājas šķiras tiek pilnīgi gāztas, prasa ilgus neatlaidīga organizatoriska darba gadus. Un, kad mums norāda, lūk, paskatieties, kā līdzās jums krāšņi plaukst Sucha-revka, kā no tās ir atkarīga Padomju vara, mēs sakām: ko tad jūs brīnāties? Vai tad tiešām šo uzdevumu varēja atrisināt mazāk nekā divos gados, kad no Krievijas pie tam bija atgriezti labākie zemkopības rajoni? Tie cilvēki, kuri visvairāk iebilst no principiālā viedokļa un dažkārt pat apgalvo, ka viņi runājot no sociālistiskā viedokļa, — bet pasargi dievs no šā sociālismā! — viņi pārmet boļševikiem ulopismu un avanturismu par lo, ka boļševiki teica: var un vajag revolucionārā ceļā satriekt ne tikai monarchiju un muižnieku zemesīpašumu, bet arī satriekt un iznīcināt kapitālistu šķiru un vecā, imperiālistiskā kara atliekas, lai attīrītu pamatus organizatoriskai celtniecībai, kura neizbēgami liek mums rēķināties ar ilgu strādnieku varas kundzības periodu, kura vienīgā spēj vest sev līdzi plašas zemniecības masas. Šie cilvēki, kuri pārmet mums ulopismu par to, ka mēs atzinām par iespējamu revolucionārā ceļā satriekt muižnieku un kapitālistu šķiru, paši uzspiež mums utopisku uzdevumu, lai jaunās, sociālistiskās iekārtas organizatoriskie jautājumi un organizatoriskie jautājumi cīņā pret vecajiem paradumiem, kurus nevar iznīcināt ne ar kādu iestāžu likvidēšanu, lai šie jautājumi tiklu atrisināli, — apstākļos, kad pilsoņu karš ir saistījis mums rokas, — termiņā, kādā nekādi spēki pasaulē tos nevar atrisināt.

Jā, tieši pārtikas politika sevišķi skaidri rāda, ka sociālismā cīņa pret kapitālismu tās pēdējā formā notiek tieši šeit, kad vajag uzvarēt ne tikai vecās iestādes un ne tikai muižniekus un kapitālistus, bet visus miljonu slkuzņēmēju paradumus un saimniecības apstākļus, kurus izaudzinājis kapitālisms. Vajag panākt, lai viņu saprāts uzvarētu viņu aizspriedumus. Katrs kaut cik apzinīgs zemnieks piekritīs tam, ka brīva tirdzniecība ar labību un tās pārdošana brīvā tirgū, kad tauta cieš badu, — tas nozīmē karu starp cilvēkiem un spekulantu iedzīvošanos bagātībā, bet tautas masām tas nozīmē badu. Taču ar šo apzināšanos ir par maz, jo visi zemnieku aizspriedumi un visi paradumi runā par to, ka izdevīgāk ir pārdot labību spekulantam par dažiem simtiem rubļu nekā atdot valstij par dažiem desmitiem papīra naudas zīmju, par kurām viņš pašlaik preci dabūt nevar. Mēs sakām: ja zeme ir izpostīta, ja nav kurināmā un fabrikas ir apstājušās, tev, zemniek, jāpalīdz strādnieku valstij, tev labība jāaizdod. Tā papīra naudia, kuru tev dod apmaiņā pret labību, — tā ir apliecība, ka tu valstij esi aizdevis. Ja tu, zemniek, aizdosi valstij un dosi labību, tad strādnieks var atjaunot rūpniecību. Cita līdzekļa atjaunot rūpniecību zemē, kuru izpostījis četrus gadus ilgais imperiālistiskais karš un divus gadus ilgais pilsoņu karš, — cita līdzekļa nav! Katrs zemnieks, kas ir kaut cik attīstīts un ir izkļuvis no pirmatnējās zemnieka tumsības, piekritīs, ka citas izejas nav. Taču viena lieta ir apzinīgais zemnieks, kuru jūs pārliecināsit, ja griezīsities pie viņa cilvēciski, bet cita lieta — to zemnieku miljonu aizspriedumi, kuri rēķinās ar faktu, ka viņi visu mūžu nodzīvojuši kapitālisma apstākļos, ka viņi īpašumu uz labību uzskata par taisnīgu lietu, ka jauno kārtību viņi nav izmēģinājuši un nevar tai ticēt. Lūk, kāpēc mēs sakām, ka tieši šajā, pārtikas laukā notiek kapitālisma visdziļākais karš pret sociālismu jau darbos, bet ne tikai vārdos vien un ne valsts celtniecības virsotnēs. Šīs virsotnes var viegli pārveidot, un tādai pārveidošanai nav lielas nozīmes. Bet te darba ļaužu un viņu avangarda — strādnieku šķiras — apziņa

uzsāk izšķirošo un pēdējo kauju pret zemnieku masu aizspriedumiem, sadrumstalotību un izkliedētību. Kad kapitālisma piekritēji — viss viens, vai viņi saucas par buržuāzisko partiju pārstāvjiem vai par meņševikiem vai ese-riem, — kad viņi saka: „Atsakieties realizēt valsts monopolu, atsakieties ņemt labību spaidu kārtā par cietām cenām“, — mēs atbildam: „Jūs, mīļie meņševiki un eseri. jūs varbūt esat godīgi cilvēki, bet jūs aizstāvat kapitālismu, ar jūsu muti nerunā nekas cits kā vecās, sīkburžua-ziskās demokrātijās aizspriedumi, kura neko citu, izņemot brīvo tirdzniecību, nav redzējusi, kura stāv sāņus no ārkārtīgi niknās cīņas pret kapitālismu un domā, ka lo var samierināt un saskaņot^1*. Mums ir pietiekami daudz pieredzes, un mēs zinām, ka palieso darba ļaužu masu pārstāvji, tie, kuri nav nodalījušies virsslāņos, kurus muižnieki un kapitālisti ir visu mūžu ekspluatējuši, — tie zina, ka te ir runa par pēdējo un izšķirošo cīņu pret kapitālismu, kura nepieļauj nekādu samierināšanos. Tie zina, ka tieši šeit, šajā laukā, nekāda piekāpšanās nav iespējama. Ja Padomju vara pagaidām saka, kā tā teica pagājušā vasarā: atlaidīsim pusotrpudniekus uz tik un tik nedēļām, — tad pēc tam tā laida darbā savu apara tu, un tas deva vairāk nekā agrāk. Jūs zināt, ka arī pašlaik nācies izdarīt šādu piekāpšanos un šādu pārtraukumu: lai

strādnieki atvaļinājuma laikā uz savu roku apgādā sevi ar maizi. Toties stiprāk mēs nodrošinām sev iespēju atkal ķerties pie darba, nodrošinām sev mūsu sociālistisko darbu. Mēs dodamies īstā kaujā pret kapitālismu un sakām, — lai kādu piekāpšanos tas mūs piespiestu izdarīt, mēs tomēr esam par cīņu pret kapitālismu un pret ekspluatāci ju. Mēs te cīnīsimies tikpat nesaudzīgi, kā mēs cīnāmies pret Kolčaku un Deņikinu, jo spēks, no kura viņi ņem sev pastiprinājumu, ir kapitālisma spēks, bet tas, protams, nenāk no gaisa, tas dibināts uz brīvu tirdzniecību ar labību un precēm. Mēs zinām, ka tad, kad zemē brīvi pārdod labību, šis apstāklis arī ir kapitālisma galvenais avots, avots, kas līdz šim laikam ari bija visu republiku bojā ejas cēlonis. Tagad notiek izšķirošā un pēdējā cīņa pret kapitālismu un pret brīvo tirdzniecību, un mums tagad notiek pati galvenā kauja starp kapitālismu un sociālismu. Ja mēs šai

cīņā uzvarēsim, tad atgriešanās pie kapitālisma un agrākās varas, pie visa tā, kas bija agrāk, vairs nebūs. Šī atgriešanās būs neiespējama, vajadzīgs tikai, lai būtu karš pret buržuāziju, pret spekulāciju, pret sīksaimniecību, lai neliktu saglabāts tas princips, kurš pastāvēja agrāk: „Katrs par sevi, bet dievs par visiem“. Vajag aizmirst principu, ka katrs zemnieks būtu par sevi, bet Kolčaks būtu par visiem. Mums tagad ir jauna mūsu savstarpējo attiecību un celtniecības forma. Vajag zināt, ka nāk socialisms, un, lai kā mēs sev uzspiestu mūsu vecās paliekas, mums jāatceras, ka tās būs tikai veco domu vecās atliekas, jo zemniekam pavisam citādi jāizturas pret viņa ražoto patērēšanas priekšmetu; pretējā gadījumā, ja viņš strādniekam pārdod labību par ,,brīvu“ cenu, viņš, bez šaubām, kļūst par buržuju un īpašnieku, bet mēs sakām, lai labību pārdod par cietu valsts cenu, un tas dos mums iespēju aiziet no kapitālisma. Un, lūk, kad mums nākas pārdzīvot visu mūsu bada ciešanas grūtumu un salīdzināt mūsu pašreizējo stāvokli ar pagājušo gadu, tad mums jāsaka, ka mūsu pašreizējais stāvoklis ir nesalīdzināmi labāks, nekā tas bija pagājušā gadā. Tiesa, mums zināmā mērā jāpiekāpjas, bet mēs vienmēr varam dot atbildi un izskaidrot šo piekāpšanos. Tomēr, lai gan mēs Padomju varas 20 mēnešos esam izdarījuši daudz, mēs vēl neesam atrisinājuši visas pašreizējā smagā stāvokļa grūtības.

Kad mēs atrausim zemniekus no īpašuma un kad mēs pievērsīsim viņus mūsu valsts diarbam, tad varēs teikt, ka mēs esam veikuši mūsu ceļa grūtāko daļu. Bet mēs nenoiesim no šā ceļa, tāpat kā nenoiesim no cīņas ceļa pret Deņikinu un Kolčaku. No to cilvēku nometnes, kuri sauc sevi par eseriem un meņševikiem, mēs dzirdam lādas lietas, ka karš, sak, esot nebeidzams, ka izejas no šā kara neesot un ka vajagot darīt visu, lai tas tiktu izbeigts, — šīs runas jūs dzirdēsit ļoti bieži. To saka cilvēki, kuri nesaprot lietu patieso stāvokli. Viņi uzskata pilsoņu karu par nebeidzamu, jo tas ir pārāk grūts, bet vai tad viņi nesaprot, ka šo karu mums uzspiež Eiropas imperiālisti, jo viņi baidās no Padomju Krievijas. Tanī pašā laikā viņi tur pie sevis pilīs: šodien Savinkovu, rīt — Maklakovu, tad -Breškovsku un runā ar viņiem nevis kaut kādas mīlīgas

runas, bet runā par to, kā racionālāk atsūtīt šurp, pie mums, zaldātus, artilēriju ar lielgabaliem un citiem nāves ieročiem, kā sniegi palīdzību Archangeļskas frontei, ka pievienot tai Dienvidu un Austrumu fronti un vēl Petrogradas fronti. Visa Eiropa un visa Eiropas buržuāzijā ir uzsākusi cīņu pret Padomju Krieviju. Tā nonākusi līdz tādai nekaunībai, ka piedāvā Ungārijas valdībai lādas lielas: „Mēs dosim jums maizi, bet jūs alsakielies no Padomju varas“. Es domāju, cik liela aģitacija Ungārijai būs šis priekšlikums, kad to izlasīs Budapeštas avīzēs! Bet tas tomēr ir labāk, tas ir godīgāks un atklātāks ce|š nekā visi minējumi par cīņu par brīvu tirdzniecību ult. Šeit skaidri teikts: jums vajadzīga maize, — atsakieties no tā un tā, kas mums ir neizdevīgi, un mēs jums dosim šo maizi.

Tāpēc, ja laipnie kapitālisti grieztos ar šo priekšlikumu pie krievu zemniekiem, mēs būtu viņiem ļoti pateicīgi. Mēs sacītu: mums nepietiek aģitatoru, — tagad Klemanso, Loid-Džordžs, Vilsons nākuši mums palīgā, un izrādās, ka viņi ir vislabākie aģitatori. Tagad nebūs vairs runas par Satversmes sapulci, par sapulču brīvību uti., bet viss notiks atklāti. Bet mēs jautāsim kapitālistu kungiem — jums ir tik daudz kara parādu, jums visi čemodāni piebāzti ar parādzīmēm, tik un tik miljardu kara parādu — un jūs domājat, ka tauta tos maksās? Jums ir tik daudz šāviņu, patronu, lielgabalu, ka tos nav kur likt, un jūs uzskatījāt par vislabāko izšaut tos uz krievu strādniekiem? Jūs nopirkāt Kolčaku, kāpēc tad jūs viņu neizglābāt? Jūs taču nesen pieņēmāt rezolūciju, ka Anlantes lielvalstu starptautiskā Tautu Savienība atzīst Kolčaku par vienīgo pilntiesīgo Krievijas valdību^70. Bet pēc tam no Kolčaka palika pāri tikai ziboši papēži. Kāpēc tad tas tā iznāca? (A p 1 a u s i.) Lūk, no kolčakijas pieredzes mēs redzam, ko ir vērti eseru un meņševiku vadoņu solījumi. Viņi taču sāka kolčakiadi, viņiem bija Samaras vara. Ko tad ir vērti šie solījumi? Un ko darīt, ja pret mums pulcējas spēki, kuri, protams, militārā ziņā ārkārtīgi pārsniedz mūsējos — mēs nevaram tos pat aptuveni salīdzināt. Protams, gan lielburžuazija, gan sīkburžuazija no tā izdara attiecīgu secinājumu un saka nogurušajām, bada nomocītajām masām: „Jūs ievilka pilsoņu karā, no kura nav izejas. Kur nu jums, nogurušai, atpalikušai zemei, cīnīties pret Angliju, Franciju, Ameriku?" Šo motivu mēs pastāvīgi dzirdam savā apkārtnē ari no buržuāziskās inteliģences — katru dienu un katru stundu. Viņi cenšas pierādīt, ka pilsoņu karš ir bezcerīga lieta. Bet vēsture dod mums atbildi. Tā ir varas vēsture Sibīrijā. Mēs zinām, ka tur dzīvo turīgi zemnieki, kuri nav pazinuši dzimtbūšanu, kuri tāpēc nevar būt pateicīgi boļševikiem par atbrīvošanu no muižniekiem. Mēs zinām, ka tur tika noorganizēta valdība un sākumam uz turieni nosūtīja skaistus karogus, kurus izgatavoja esers Čcrnovs vai meņ-ševiks Maiskis, un uz tiem bija lozungi — Satversmes sapulce, tirdzniecības brīvība — ko vien gribi, pelēko zemnie-ciņ, visu tev uzrakstīsim, palīdzi tikai nogāzt boļševikusl Kas tad iznāca no šīs varas? — Satversmes sapulces vietā iznāca Kolčaka diktatūra, — vistrakākā, sliktāka par jebkuru cara diktatūru. Vai tad tā ir nejaušība? Mums atbild — tā bijusi kļūda. Bet, kungi, kļūdīties var atsevišķas personas vienā vai otrā savas dzīves aktā, bet te taču jums nāca palīgā visi jūsu labākie cilvēki, viss labākais, kas bija jūsu partijās. Vai tad jums nenāca palīgā inteliģence? Bet, ja tās nebija, — kaut gan mēs zinām, ka tā bija, — jums bija visu attīstītāko zemju — Francijas, Anglijas, Amerikas un Japanas — inteliģence. Jums bija zeme, jums bija flote, jums bija karaspēks, jums bija nauda — kāpēc tad viss sabruka? Kļūdas dēļ, kuru izdarīja kaut kāds Čer-novs vai Maiskis? Nē! Tāpēc, ka šajā briesmīgajā karā nevar būt nekāda vidusceļa un, lai turētos, buržuāzijai jānošauj desmiti un simti visa, kas ir radošs strādnieku šķirā. Tas skaidri redzams no Somijas piemēra, to tagad parāda Sibirijas piemērs. Lai pierādītu, ka boļševikiem nav pamata, eseri un meņševiki sāka veidot jaunu varu un svinīgi izgāzās ar to, nonākdami taisni pie Kolčaka varas. Nē, tā nav nejaušība, tas notiek visā pasaulē, un, ja izzustu visas boļševiku runas, visi viņu iespiestie darbi, kurus tagad vajā katrā zemē, kur boļševistiskas brošūras iznīcina kā kaut kādu nabaga Vilsoniem, Klemanso un Loid-Džordžiem briesmīgu sērgu, —ja viss tas izzustu, mēs norādītu uz Sibiriju, kur tikko darbojas viņu rokaspuiši, un teiktu: lūk, tas iedarbojas labāk par katru aģitāciju! Tas rāda, ka starp buržuāzijas diktatūru un strādnieku

Šķiras diktatūru vidiusceļa nevar būt. Šis arguments iespiežas ne tikai strādnieku masu galvās, tas iespiežas pat visneapzinīgākā zemnieka galvā. .Jūs zināt, zemnieki teica: ,,Mēs negribam boļševiku valdību, mēs gribam brīvu tirdzniecību ar labību1^3. Jūs zināt, ka Samarā zemniecība, vidējā zemniecība, bija buržuāzijas pusē. Kas tad viņu tagad atgrūdis no Kolčaka? Izrādās, ka zemnieks viens radīt savu...[3] nevar. To apstiprina visa revolūcijas vēsture, un katrs, kas pazīst to un sociālistiskās kustības vēsturi, zina, ka pie tā noved visa politisko partiju attīstība XIX gadsimtā.

Zemnieks to, protams, nezināja. Ne ar sociālismā vēsturi, ne ar revolūcijas vēsturi viņš nav nodarbojies, bet viņš tic un atzīst secinājumus, kādi izveidojas uz viņa paša muguras. Kad viņš redzēja, ka boļševiku grūtības bija grūtības, ko prasa uzvara pār ekspluataloriem, un ka Kolčaka vara atnesa deržimordu kapitālisma atjaunošanu, viņš apzinīgi pateica: „Es izvēlos strādnieku masu diktatūru, un es piekritīšu tam, lai galīgi satriektu birokrātiskās buržuāzijas diktatūru, — kā viņš sauc Kolčaka diktatūru, — lai būtu proletariāta diktatūra, tautas diktatūra". Šis notikums ar Kolčaku rāda, — lai cik bezgalīgs, lai cik grūts ir pilsoņu karš, lai cik nebeidzams tas šķiet, bet strupceļā tas nenoved. Tas noved no boļševikiem visvairāk atrautās tautas masas ar pašu pieredzi pie pārliecības, ka ir nepieciešams pāriet šās varas pusē.

Lūk, biedri, mūsu militārais stāvoklis. Tagad jūs atļaujiet man nobeigt referātu ar norādījumu par kooperativo darbu, kāds mums jāveic. Daudzi biedri, būdami daudz kompetentāki par mani, jūsu priekšā jau izteicās par to uzdevumu praktisko novērtējumu, kādi jums stāv priekšā. Es atļaušos izsacīt vēlējumu, lai tas uzdevums, kāds gulstas uz jums, — kooperativas patērētāju biedrības dibināšana, kura aptvertu darba ļaužu masas, — ārkārtīgi svarīgs uzdevums, — tiktu sekmīgi izpildīts. Kapitālistiskās sabiedrības apstākļos kooperativi neizbēgami izdalīja virsslāņus, kuri tos vadīja, un šie virsslāņi vienmēr bija baltgvardiski. Izrādījās, ka tā bija ne tikai pie mums, to pierādīja tie virsslāņi, kas noslēdz līgumu ar Kolčaku. Tā bija Anglijā un Vācijā — kapitālistiskās zemēs. Kad iesākās karš, kooperatīvu virsslāņi, kas bija pieraduši dzīvot ar kapitāliem, itin visi pārgāja imperiālistu pusē.

Tā nav nejaušība, ka visā pasaulē imperiālistiskā kara laikā parlamentāriešu sociālistu virsslāņi, sociālistiskās kustības virsslāņi, pilnīgi aizgāja pie imperiālistiem. Tie kurināja karu, un tie nonāca tiktāl, ka viņu draugi atrodas tās valdības priekšgalā, kura nogalināja Libknechlu un Lukscmburgu, un palīdz apšaut strādnieku šķiras vadoņus. Tā nav atsevišķu cilvēku vaina. Tas nav viena vai otra nelaimīga noziedzīga cilvēka noziegums. Tas ir kapitālisma rezultāts, kas viņus sagandējis. Tā bijis visā pasaulē, un Krievija nav svēta zeme, un mēs no kapitālistiskās sabiedrības nevarējām citādi pāriet, mums arī vajadzēja izcīnīt grūtu karu pret šiem virsslāņiem. Karš nav izbeigts arī tagad, kad tas aptver lautas masas, kad masas saceļas uz cīņu pret katru spekulāciju. Tie, kas paši uz savas muguras ir izbaudījuši ekspluatāciju, neaizmirsīs to, kad paņems sadalīšanu savās rokās. Iespējams, ka šai darbā mēs cietīsim ne mazumu sakāvju. Mēs zinām, ka te ir daudz tumsības un nezināšanas, ka te plīsīs te šur, te tur, — mēs zinām, ka ar vienu triecienu neko nevar panākt. Bet mēs, kas apzinīgi veicam padomju darbu, apzinīgie zemnieki un strādnieki, kas veido sociālistisko Krieviju, šo karu vedīsim. Jūs vedīsit šo karu kopā ar mums, un šo karu, lai cik tas būtu grūts un smags, mēs beigsim, biedri, ar pilnīgu uzvaru. (A p ļaus i.)

īss pārskats publicē Is 1919. Q.

31. jūlijā aut:es ,.Prātulā" 167. nr-ā

Icspicsls pēc stenogramas

Pirmoreiz pilnīgi iespiests 193?. g.

RUNA VISKRIEVIJAS I IZGLĪTĪBAS UN SOCIĀLISTISKĀS KULTŪRAS DARBINIEKU KONGRESA 1919. G. 31. JŪLIJA^80

Biedri, es ļoti priecājos Tautas Komisāru Padomes vārdā apsveikt jūsu kongresu.

Tautas izglītības laukā mums ilgu laiku nācās cīnīties ar tām pašām grūtībām, kādas Padomju vara visu laiku sastapa visās darba nozarēs un visās organizēšanas nozarēs. Mēs novērojām, ka to organizāciju priekšgalā, kuras skaitījās par vienīgām masu organizācijām, no paša sākuma bija cilvēki, kas vēl ilgi atradās buržuāzisko aizspriedumu gūstā. Pat padomju varas pirmajā laikā mēs novērojām, ka 1917. gada oktobrī armija Petrogradā apbēra mūs ar paziņojumiem par to, ka tā neatzīstot Padomju varu, draudēdama iet pret Pelrogradu un izteikdama solidaritāti ar buržuāziskajām valdībām. Jau loreiz mēs pārliecinājāmies, ka šie paziņojumi nāca no tām šo organizāciju virsolnēm, no toreizējām armijas komitejām, kuras mūsu armijas noskaņojuma, pārliecības, uzskatu attīstībā pilnīgi pārstāvēja pagātni. Kopš tā laika šī parādība ir atkārtojusies attiecībā uz visām masu organizācijām: gan attiecībā uz dzelzceļu proletariātu, gan attiecībā uz pasta un telegrāfā kalpotājiem. Mēs vienmēr esam novērojuši, ka pirmajā laikā pagātne vēl tur savā varā spēku un ietekmi uz masu organizācijām. Tāpēc mūs ne mazākā mērā nepārsteidza arī tā ilgā, neatlaidīgā cīņa, kas norisa skolotāju aprindās, kuras no paša sākuma bija organizācija, kas savā milzīgā vairākumā, ja ne pilnīgi, stāvēja uz Padomju varai naidīgas platformas. Mēs novērojām, kā pakāpeniski nācās pārvarēt vecos buržuāziskos aizspriedumus un kā šiem skolotājiem, kas bija cieši saistīti ar strādniekiem un darba zemniecību, kā tiem nācās cīņā pret iepriekšējo, buržuāzisko iekārtu atkarot sev tiesības un lauzt sev ceļu uz patiesu tuvināšanos ar darba ļaužu masām, uz patiesu notiekošās sociālistiskās revolūcijas rakstura izprašanu. Jums līdz šim laikam vairāk nekā jebkuram citam ir bijusi darīšana ar buržuāziskās inteliģences vecajiem aizspriedumiem, ar tās parastajiem paņēmieniem un argumentāciju, ar to, ka viņa aizstāv buržuāzisko jeb kapitālistisko sabiedrību, ar tās ciņu, kas parasti netiek vesta tieši, bet vienu vai otru ārēji labskanīgu lozungu aizsegā, kuri īstenībā tā vai citādi tiek minēti, lai aizstāvētu kapitālismu.

Biedri, jūs varbūt atceraties, kā Markss apraksta strādnieka iestāšanos modernajā kapitālistiskajā fabrikā, kā Markss, analizēdams strādnieka verdzību disciplinētā, kulturālā un ,,brīvā“ kapitālistiskā sabiedrībā, izpētīja cēloņus, kuru dēļ kapitāls apspiež darba ļaudis, kā viņš pieiet ražošanas procesa pamatiem, kā viņš apraksta strādnieka iestāšanos kapitālistiskajā fabrikā, kur noliek virspeļņas nolaupīšana, kur tiek likti pamati visai kapitālistiskajai ekspluatācijai, kur tiek radīta kapitālistiskā sabiedrība, kas dod bagātību nedaudzu rokās un kas tur masas apspiestībā. Kad Markss pieiet šai pašai svarīgākajai un galvenajai vietai savā darbā — kapitālistiskās ekspluatācijas analizei, viņš pavada šo ievadu ar ironisku piezīmi: „Šeit, kur es jūs ievedīšu, šai vietā, kur kapitālisti izspiež peļņu, šeit valda brīvība, vienlīdzība un Bentams“8l. Kad Markss to sacīja, viņš pasvītroja to buržuāzijas ideoloģiju, kuru tā realizē kapitālistiskajā sabiedrībā, kuru tā attaisno, jo no buržuāzijas viedokļa, kas uzvarējusi cīņā pret feodāli, no šīs buržuāzijas viedokļa kapitālistiskajā sabiedrībā, kas dibināta uz kapitala kundzību, uz naudas kundzību, uz darba ļaužu ekspluatāciju, valda tieši „brīvība, vienlīdzība un Bentams“. Brīvība, par kādu viņi sauc brīvību iedzīvoties, brīvību nedaudziem kļūt bagātiem, tirdzniecības apgrozības brīvību; vienlīdzība, par kādu viņi sauc kapitālistu un strādnieku vienlīdzību; Bentama kundzība, t. i., sīkburžuaziski aizspriedumi attiecībā uz brīvību un vienlīdzību.

Ja mēs paraudzīsimies apkārt, ja palūkosimies uz tiem argumentiem, ar kādiem vakar pret mums cīnījās un šodien pret mums cīnās vecās skolotāju savienības pārstāvji un kādus mēs līdz šim laikam sastopam pie mūsu idejiskiem pretiniekiem, kas sauc sevi par sociālistiem, pie eseriem un meņševikiem, uz tiem argumentiem, kādus mēs maz apzinātā formā sastopam ikdienas sarunās ar zemnieku masu, kura vēl nav izpratusi sociālismā nozīmi, — ja jūs tuvāk iepazīsities ar to un iedziļināsities šo argumentu idejiskajā nozīmē, jūs atradīsit to pašu buržuāzisko motivu. kuru Markss ir pasvītrojis ,,Kapitalā“. Visi šie cilvēki ap stiprina šo izteicienu, ka kapitālistiskajā sabiedrībā valdot brīvība, vienlīdzība un Bentams. Un, kad mums no šā viedokļa iebilst un saka, ka mēs, boļševiki un Padomju vara, esot brīvības un vienlīdzības pārkāpēji, mēs norādām tiem, kas tā saka, uz politiskās ekonomijas sākumiem, uz Marksa mācības pamatiem. Mēs sakām: tā brīvība, kuras pārkāpšanu jūs pārmetat boļševikiem, ir kapitala brīvība, ir īpašnieka brīvība pārdot labību brīvā tirgū, t. i., brīvība iedzīvoties nedaudziem, kuriem šī labība ir pārpalikumā. Tā preses brīvība, kuras pārkāpšanā pastāvīgi apvainoja boļševikus, — kas ir šī preses brīvība kapitālistiskajā sabiedrībā? Katrs ir novērojis, kas pie mums bija prese „brīvajā" Krievijā. Vēl vairāk to novērojuši cilvēki, kuri iepazinās, tieši novērodami, vai kuriem bija darīšana ar preses organizāciju attīstītākajās kapitālistiskajās zemēs. Preses brīvība kapitālistiskajā sabiedrībā nozīmē brīvību tirgoties ar presi un ar ietekmi uz tautas masām. Preses brīvība ir preses, šā tautas masu ietekmēšanas varenākā ieroča, uzturēšana uz kapitala rēķina. Lūk. kas ir preses brīvība, kuru boļševiki ir sagrāvuši, un viņi lepojas ar to, ka pirmoreiz atbrīvojuši presi no kapitālistiem, ka viņi pirmoreiz milzīgā zemē radījuši presi, kas nav atkarīga no saujiņas bagātnieku un miljonāru, — presi, kas pilnīgi veltīta cīņas uzdevumiem pret kapitālu, un šai cīņai mums jāpakļauj viss. Šai cīņā darba ļaužu priekšpulks, viņu avangards var būt tikai strādnieku proletariats, kas var vadīt neapzinīgās zemnieku masas.

Kad mums pārmet vienas partijas diktatūru un piedāvā, kā jūs dzirdējāt, vienotu sociālistisku fronti, mēs sakām:

31 29. sēj.

„Jā, vienas partijas diktatūra! Pie tās mēs turamies un atkāpties no šā pamata nevaram, tāpēc ka tā ir ļā partija, kura gadu desmitos ir iekarojusi visa fabriku, rūpnīcu un rūpniecības proletariāta avangarda stāvokli. Tā ir tā partija, kura jau pirms 1905. gada revolūcijas bija iekarojusi šo stāvokli. Tā. ir tā partija, kura 1905. gadā bija strādnieku masu priekšgalā, kura kopš tā laika un reakcijas laikā pēc 1905. gada, kad, pastāvot Stolipina Domei, ar tādām grūtībām atjaunojās strādnieku kustība, — šī partija bija saplūdusi ar strādnieku šķiru, un tā tikai vienīgā varēja vest to uz vecās sabiedrības dziļu un pamatīgu pārveidošanu". Kad mums piedāvā vienotu sociālistisku fronti, mēs sakām: to piedāvā meņševiku un escru partijas, kas revolūcijas laikā svārstījās buržuāzijas labā. Mums ir divas pieredzes: kerenskiade, kad eseri sastādīja koalicijas valdību, kurai palīdzēja Antantc, t. i., vispasaules buržuāzijā, Francijas, Amerikas un Anglijas imperiālisti. Ko tad mēs redzējām rezultātā? Vai mēs redzējām to pakāpenisko pāreju uz sociālismu, kuru viņi solīja? Nē, mēs redzējām krachu, imperiālistu pilnīgu kundzību, buržuāzijas pilnīgu kundzību un visu izlīgšanas ilūziju pilnīgu bankrotu.

Ja šās pieredzes ir par maz, ņemiet Sibiriju. Tur mēs redzējām šās pieredzes atkārtošanos. Sibirijā vara, izrādījās, bija pret boļševikiem. Pirmajā laikā čcchoslovaku sacelšanos un meņševiku un eserii sacelšanos pret Padomju varu atbalstīja visa buržuāzijā, kura bija aizbēgusi no Padomju varas. Viņiem palīdzēja visa Eiropas un Amerikas visvarenāko zemju buržuāzijā un kapitālisti un palīdzēja ne tikai idejiski, bet arī financiali un militāri. Bet kas notika rezultātā? Pie kā noveda šī it kā Satversmes sapulces kundzība, šī it kā demokrātiskā valdība, kas sastāvēja no eseriein un meņševikiem? Pie Ivolčaka avantūras. Kāpēc tā noveda pie izgāšanās, kādu mēs novērojam? Tāpēc, ka te izpaudās tā pamatpatiesība, kuru pseidosocia-listi no mūsu pretinieku nometnes negrib saprast, ka kapitālistiskajā sabiedrībā, kad tā atlīstās, turas stingri vai kad tā iet bojā, viss viens — var būt tikai viena no divām varām: vai nu kapitālistu vara, vai arī proletariāta vara. Katra vidusceļa vara ir ilūzija, katrs mēģinājums nodibināt kaut ko trešo noved pie tā, ka cilvēki, pat būdami pilnīgi godīgi, noslīd uz vienu vai otru pusi. Tikai proletariāta vara, tikai strādnieku kundzība var pievienot sev visu vairākumu, kas stāv uz darba pamatiem, jo zemnieku masas, kaut arī tās ir darba ļaužu masas, tomēr zināmā mērā ir arī savas sīksaimniecības, savas labības īpašnieki. Lūk, tā cīņa, kas izvērsās mūsu acu priekšā, — cīņa, kas rāda, kā proletariats ilgu politisku pārbaudījumu gailā, valdību maiņu gaitā, kuras mēs novērojam dažādās Krievijas malienēs, pakāpeniski atmet visu, kas kalpo ekspluatācijai, kā viņš lauž sev ceļu un arvien vairāk un vairāk kļūst par īstu un pilnīgu darba ļaužu masu vadoni kapilala pretošanās apspiešanā un iznīcināšanā.

Tie cilvēki, kuri saka, ka boļševiki pārkāpuši brīvību, kuri piedāvā vienotu sociālistisku fronti, t. i., apvienošanos ar tiem, kas svārstījās, kas Krievijas revolūcijas vēsturē jau divas reizes noslīdējuši buržuāzijas pusē, — šie cilvēki ļoti labprāt apsūdz mūs terora lietošanā. Viņi saka, ka boļševiki esot ieveduši pārvaldīšanā terora sistēmu, viņi saka, ka Krievijas glābšanai esot vajadzīgs, lai boļševiki atsacītos no terora. Es atceros kādu asprātīgu buržuāzisku francūzi, kurš, turēdamies pie buržuāziskā viedokļa, runāja par nāves soda atcelšanu: „Lai nāves sodu sāk atcelt slepkavu kungi". So atbildi es atceros, kad saka: „Lai boļševiki atsakās no terora". Lai atsakās no tā krievu kapitālistu kungi un viņu sabiedrotie, Amerika, Francija un Anglija, t. i., tie, kas Padomju Krievijai uzspieda teroru! Tie ir tie imperiālisti, kuri uzbruka mums un līdz šim laikam uzbrūk ar visu savu militāro spēku, kas ir tūkstošreiz varenāks nekā mūsējais. Vai tad tas nav terors, kad visām Anlanlcs zemēm, visiem Anglijas, Francijas un Amerikas imperiālistiem katram savā galvaspilsētā ir starptautiskā kapitala kalpi, — viss viens, vai viņi saucas par Sazonoviem vai Maklakoviem, — kuri organizēja simtiem un desmitiem tūkstošus neapmierināto, izputināto, apvainoto un sašutušo buržuāzijas un kapitala pārstāvju? Ja jūs esat dzirdējuši par sazvērestībām militārās aprindās, ja esat lasījuši par pēdējo sazvērestību Krasnaja Gorkā, kura tik tikko neatdeva Pelrogradu, kas tad tas bija, ja ne visas pasaules buržuāzijas terora izpausme, buržuāzijas,

31*

kura ir gatava uz jebkādām zvērībām, noziegumiem un varmācību, lai atjaunotu Krievijā ekspluatalorus un apslāpētu to sociālistiskās revolūcijas ugunsgrēku, kas tagad apdraud pat viņu pašu zemes? Lūk, kur ir terora avots, lūk, uz ko gulstas atbildība! Un, lūk, kāpēc mēs esam pārliecināti, ka tie, kas Krievijā sludina atteikšanos no terora, nav nekas cits kā apzinīgs vai neapzinīgs ierocis, aģenti to teroristu imperiālistu rokās, kuri žņaudz Krieviju ar savām blokādēm, ar savu palīdzību, kuru viņi sniedz Kolčakam un Deņikinam. Bet viņu liela ir bezcerīga.

Krievija ir pirmā zeme, kurai vēsture devusi sociālistiskās revolūcijas sācējas lomu, un tieši tāpēc mums ir lemts tik daudz cīņu un ciešanu. (Litu zemju imperiālisti un kapitālisti saprot, ka Krievija ir pilnīgi gatava aizstāvēties, ka Krievijā tiek izlemts ne tikai Krievijas, bet arī starptautiskā kapitala liktenis. Lūk, kāpēc viņi visā savā presē izplata nedzirdēti daudz melu pret boļševikiem, — buržuāzijas vispasaules presē, kura visa ir nopirkta par miljoniem un miljardiem.

Viņi saceļas pret Krieviju to pašu „brīvības, vienlīdzības un Benlama“ principu vārdā. Kad jūs sastapsit pie mums cilvēkus, kuri domā, ka viņi aizstāvot kaut ko patstāvīgu, demokrātijās principus vispār, kad viņi runā par brīvību, vienlīdzību un par to, ka boļševiki pārkāpjot šo brīvību un vienlīdzību, — palūdziet šos cilvēkus iepazīties ar Eiropas kapitālisma presi. Zem kāda aizsega iet Kolčaks un Deņikins, zem kāda aizsega Krieviju žņaudz Eiropas kapitāls un buržuāzijā? Visi viņi runā tikai par to — par brīvību un vienlīdzību! Kad amerikāņi, angļi un franči sagrāba Archangeļsku, kad viņi sūta savu karaspēku uz dienvidiem, — viņi aizstāv brīvību un vienlīdzību. Lūk, ar kādu lozungu viņi maskojas un, lūk, kāpēc šās ārkārtīgi niknās cīņas apstākļos Krievijas proletariats saceļas pret visas pasaules kapitālu. Lūk, kam kalpo šie brīvības un vienlīdzības lozungi, ar kuriem visi buržuāzijas pārstāvji krāpj tautu un kurus līdz galam satriekt lemts tai inteliģencei, kas tiešām iet kopā ar strādniekiem un zemniecību.

Mēs redzam, ka Antanles imperiālistu mēģinājumi, jo tie

kļūst neatlaidīgāki un niknāki, toties vairāk tie rada proletariāta pretsparu un pretdarbību viņu pašu zemēs. 21. jūlijā notika pirmais Anglijas, Francijas un Itālijas strādnieku starptautiskā streika mēģinājums pret šo zemju valdībām ar lozungu: izbeigt katru iejaukšanos Krievijas lietās

un noslēgt godīgu mieru ar republiku. Tas neizdevās. Vairākās zemēs — Anglijā, Francijā, un Itālijā — uzliesmoja atsevišķi streiki. Amerikā un Kanadā nikni vajā visu, kas atgādina boļševismu. Pēdējos gados mēs esam pārdzīvojuši divu lielu revolūciju vēsturi. Mēs zinām, ar kādām grūtībām 1905. gadā krievu darba ļaužu masu avangards sakustējās uz cīņu pret carismu. Ar kādām grūtībām pēc 1905. g. 9. janvara, pēc pirmās asiņainās mācības. lēni un grūti attīstījās streiku kustība līdz 1905. gada oktobrim, kad masu streiks Krievijā pirmoreiz guva panākumus. Mēs zinām, cik tas bija grūti. To pierādījusi divu Tevoluciju pieredze, kaut gan Krievijā stāvoklis bija vairāk revolucionārs nekā citās zemēs. Mēs zinām, ar kādām grūtībām daudzos streikos organizējas spēks cīņai pret kapitālismu. Tāpēc mūs nepārsteidz šā 21. jūlija pirmā starptautiskā streika neveiksme. Mēs zinām, ka Eiropas zemēs revolūcija sastop nesalīdzināmi lielāku pretestību un pretdarbību nekā pie mums. Mēs zinām, ka Anglijas, Francijas un Itālijas strādnieki, kad viņi uz 21. jūliju noteica starptautisku streiku, pārvarēja nedzirdētas grūtības. Tas bija vēsturē neredzēts eksperiments. Nav brīnums, ka tas neizdevās. Toties mēs zinām, ka visattīstītāko un civilizētāko zemju darba ļaužu masas, neraugoties uz Eiropas buržuāzijas ārkārtīgo niknumu pret mums, — šīs darba ļaužu masas ir ar mums, tās saprot mūsu lietu, un, lai kādas būtu revolūcijas grūtības un pārbaudījumi, kas mūs sagaida, un lai kāda bālu melu un krāpšanas atmosfēra kapitala „brīvības un vienlīdzības^1' vārdā, bada cietēja un paēdušā vienlīdzības vārdā, lai kāda būtu šī atmosfēra, mēs zinām, ka mūsu lieta ir visu zemju strādnieku liela un tāpēc tā, šī lieta, nenovēršami un neizbēgami uzvarēs starptautisko kapitālu.

„Рrauda170. nr., 1919. о

a. auuustū Iespiests pēc auizes „Pravda" teksta

SULAIŅU I ST Alt А

Biedri ir atveduši no dienvidiem dažus meņševiku, eseru u. tml. izdevumus, kuri atjauj ieskatīties „idejiskajā dzīvē' viņpus barikādes, toni nometnē. Bazarova un Martova Charkovas ,,Misļ“ (,,Doma“), Mjakolina un Pešechonova, Bunakova un Višņaka, Potresova un Grosmaņa „Grjaduš-čij I)jeņ“ („Nākošā Diena"), Balabanova un St. Ivanoviča, Mjakotina un Pešechonova „Južnoje Djelo" („Dienvidu Darbs"), „Objediņeņije" („Apvienošanās") — tādi ir šo izdevumu nosaukumi un dažu to izcilo līdzstrādnieku vārdi.

Pat nedaudzi, atsevišķi nosaukto izdevumu numuri dod tādu viengabalainu un spēcīgu aromatu, ka uzreiz jūties it kā sulaiņu istabā. Izglītotie inteliģenti, kuri iedomājas un sauc sevi par sociālistiem, kuri caur un cauri ir piesā t'ināti buržuāziskiem aizspriedumiem un kuri verdziski izdabā buržuāzijai, — tāda būtībā ir visa šī skribentu kompānijā. Nokrāsu šai publikā ir ļoti daudz, bet tām no politiskā viedokļa nav nekādas nopietnas nozīmes, jo tās parāda tikai to, cik liekulīgi vai atklāti, rupji vai smalki, neveikli vai izveicīgi viņi izpilda savus sulaiņa pienākumus attiecībā pret buržuāziju.

I

Sulainim pēc amata pienākas traka, civilizēta āriene un attiecīgas manieres, balti cimdi. Sulainim atļauta zināma mīlestība pret tautu: no vienas puses, tas ir neizbēgami, jo videi, kas piegādā sulaiņus, jābūl stipri trūcīgai; no otras puses, kungam tas ir pat izdevīgi, jo tas dod viņam iespēju „vingrināt" savu labdarību — vispirms.

protams, attiecībā pret to slāņu „paklausīgajiem” pārstāvjiem, no kuriem nāk apkalpotāji, komiji, strādnieki. Jo gudrākas un izglītotākas ir tās šķiras, kuras tur sulaiņus, jo sistemātiskāk un pārdomātāk tās realizē savu politiku, izmantojot sulaiņus, lai paspiegotu darba ļaužu vidū, lai sašķeltu tos, piekāpjoties zināmai to daļai, lai nostiprinātu savu stāvokli, ieinteresētu „pakalpotāju” sava kunga bagātības vairošanā, cerībā saņemt žēlastības dāvanu un tā joprojām, un tamlīdzīgi.

Mīlestība pret tautu sulainim atļauta, protams, tikai ļoti nelielā mērā un ar obligātu noteikumu izrādīt padevības un paklausības jūtas līdzās gatavībai „mierināt” darba ļaudis un ekspluatētos. Starp citu piebilstot, Feierbachs ļoti zīmīgi atbildējis tiem, kas aizstāv reliģiju kā „mierinājuma” avotu cilvēkiem, ka mierināt vergu ir izdevīga nodarbība vergu īpašniekam, bet īstais vergu aizstāvis māca viņiem sašutumu, sacelšanos, jūga gāšanu, bet nepavisam „nemicrina” viņus. Sulainis izpušķo, izskaistina neīstās puķes, kuras kalpo algoto vergu „mierināšanai” ar to, ka viņi ir iekalti algotās verdzības važās. Tas, kas ir par cilvēku atbrīvošanu no algotās verdzības, norauj no važām neīstās puķes, ar kurām tās izpušķotas, lai vergi iemācītos apzinīgāk un spēcīgāk neieredzēt savas važas, ātrāk nomestu tās un izstieptu roku pēc dzīvām puķēm.

Sulaiņa stāvoklim raksturīgā nepieciešamība savienot ļoti mērenu daudzumu tautas mīlestības ar ļoti lielu paklausības un kunga interešu aizstāvēšanas daudzumu neizbēgami rada sulainim kā sociālām tipam raksturīgu liekulību. Runa te ir tieši par sociālu tipu, bet ne par atsevišķu personu īpašībām. Sulainis var būt visgodīgākais cilvēks, priekšzīmīgs savas ģimenes loceklis, lielisks pilsonis, bet viņam nenovēršami nolemts liekuļot, jo viņa aroda pamatpazīme ir savienot kunga intereses, kuram viņš „apņēmies” kalpot „ar sirdi un dvēseli”, un tās vides intereses, no kuras rekrutējas apkalpotāji. Un tāpēc, ja jautājumu aplūko no politiķa viedokļa, t. i., no miljonu cilvēku viedokļa un no viedokļa par attiecībām starp miljoniem, tad nevar nesecināt, ka sulaiņa kā sociālā lipa galvenās īpašības ir liekulība un gļēvulība. Tieši šīs īpašības audzina sulaiņa arods. Tieši šīs īpašības ir visbūtiskākās no algoto vergu un visu darba ļaužu masu viedokļa jebkurā kapitālistiska sabiedrībā.

II

Izglītotie inteliģenti, kuri sauc sevi par meņševikiem, sociāldemokrātiem, sociālistiem revolucionāriem u. tml.. grib mācīt tautai politiku. Tāpēc viņi nevarēja neskart ari visa mūsu pārdzīvojamā laikmeta pamatjautājumu, imperiālistiskā kara pārvēršanos par pilsoņu karu. Palūkojieties, kā viņi par šo jautājumu prāto.

P. Juškeviča kgs izdevumā „Objediņeņije" veselu rakstu veltī „Revolūcijai un pilsoņu karam". Pie kāda veida literatūras, — literatūras, ja tā atļauts teikt, — pieder šis raksts, būs redzams kaut vai no diviem šādiem autora prātojumiem:

... „Spraužot sev par mērķi revolūciju, kura tiecas apmierināt vai rakuma intereses un kuru realizē šis vairākums, sociālismam nav pamala (II) pievērsties pilsoņu kara metodēm (III), kādām fatali ir

nolemti mazākumi, kas sagrābj varu“.....Un mūslaiku sabiedrības

apzinīgākai šķirai, kad lā nobriedīs, lai pilnīgi izprastu savu vispasaules atbrīvošanas misiju un ar lo saistītos uzdevumus, vajadzēs atmest lo (pilsoņu karu) līdz ar pārējo vēsturiskā barbarisma mantojumu" ...

Pērle, vai nav liesa?

Krievijas buržuāzijā tūlīt pēc boļševistiska apvērsuma sāka meklēt vienošanos un noslēgt vienošanos ar ārzemju buržuāziju pret savas zemes strādniekiem un darba ļaudīm. Buržuāziju atbalstīja meņševiki un eseri. Tā bija Somijā 1918. gada sākumā. Tā bija gan Krievijas ziemeļos, gan dienvidos 1918. g. sākumā, kad gan kadeti, gan meņševiki, gan eseri savienībā ar vāciešiem žņaudza boļševikus. Tas pats Gruzijā. Vācieši deva naudu un ieročus Krasnovam. Pēc tam Antantes buržuāzijā uzpirka čecho-slovakus, Deņikinu, izsēdināja karaspēku Murmanā, Archan-geļskā, Sibirijā, Bakū, Ašchabadā.

Starptautiskā buržuāzijā, vispirms Vācijas, tad Anglijas un Francijas (ne vienreiz vien arī abas kopā), uzsāka karu pret Krievijā uzvarējušo proletariātu. Un rodas cil vēks, kurš sauc sevi par sociālistu, kurš, pāriedams buržuāzijas pusē, ieteic strādniekiem „atmest" „pilsoņu kara metodes"! Vai tas nav visjaunākās kapitālistiskās formācijās Judasiņš Golovļevs?

Man varbiil teiks, ka Juškevičs vienkārši ir buržuāzijas parastais tinleskulijs, ka kaut kādām partijām viņš nepavisam nav raksturīgs un tās par viņu neatbild. Bet tas būtu nepareizi. Pirmkārt, izdevuma ,,Objediņeņije“ līdzstrādnieku sastāvs un viss virziens mums rāda, ka tieši tāda verdziska izdabāšana ir tipiska visai meņševiku un eseru kompānijai. Un, otrkārt, ņemiet L. Marlovu. Sis subjekts ir pats ievērojamākais (un nez vai ne pats „kreisākais") meņševiks, turklāt Bernes Internacionāles ļoti cienījams loceklis, kurš solidarizējas ar tās idejisko vadoni K. Kautski.

Palūkojieties uz Martova prātojumiem. Žurnālā ,,Misļ“ 191&. gada apriļa burtnīcā viņš raksta par „vispasaules boļševismu". Boļševisma literatūru un literatūru par boļše-vismu viņš pazīst ļoti pamatīgi. Un, lūk, kā šis rakstnieks raksta par pilsoņu karu:

...„Jau pirmajās kara nedējās man nācās rakstīt par lo, ka kara radītā strādnieku kustības krize vispirms ir „morāliskā krize“, proletariāta dažādu daļu savstarpējās uzticības zaudēšanas krize un proletārisko masu ticības zaudēšanas krize vecajām morāliski politiskajām vērtībām. Es toreiz vēl neiedomājos iespēju, ka šī savstarpējās uzticības zaudēšana, šī idejisko saišu iznīcināšana, kuras pēdējos gadu desmitos saistīja savā starpā ne tikai reformistus un revolucionārus, bet zināmos momentos apvienoja gan sociālistus ar anarchisticm. gan vienus un otrus ar liberālajiem un kristīgajiem strādniekiem, — ka šī iznīcināšana novedis pie pilsoņu karu starp proletāriešiem" .

Kursivs ir Marlovu kunga. Viņš pals uzsver, ka viņš le novērtē tieši pilsoņu karu. Var būt, ka viņš pat uzsver savu pilnīgo vienprātību ar Kaulski, kurš katrā ziņā tieši tā prāto par pilsoņu karu.

Bet šai prātojumā ir tik daudz visizsmalcinātākās nelietības, tāds bezdibenis melu un strādnieku krāpšanas, tāda zemiska viņu interešu nodevība, tāda liekulība un re-uegalisms attiecībā pret sociālismu, ka jābrīnās, cik daudz verdziskas izdabāšanas Kautski un Martovi uzkrājuši gadu desmitiem ilgā „spēlēšanās" laikā ar oportunismu!

Pirmkārt, kad Kautskis un Martovs varizejiski lej asaras sakarā ar „pilsoņu karu starp proletāriešiemtad ar to viņi mēģina maskot savu pāreju buržuāzijas pusē. Jo īstenībā pilsoņu karš notiek starp proletariātu un buržuāziju. Vēsturē nekad nav bijis un šķiru sabiedrībā nevar būt ekspluatēto masu pilsoņu kara pret ekspluatatorisko mazākumu bez tā, ka da|a ekspluatēto nesekotu ekspluatatoricm, neietu kopā ar viņiem, pret saviem brāļiem. Katrs saprātīgs cilvēks atzīst, ka francūzis, kurš Vandejas zemnieku sacelšanās laikā par monarehiju un muižniekiem būtu sācis apraudāt „pilsoņu karu starp zemniekiem", būtu savas liekulības ziņā riebīgs monarehijas sulainis. Tādi paši kapitālistu sulaiņi ir Kautsku un Martovu kungi.

Starptautiskā buržuāzijā, kas varena visas pasaules mērogā, žņaudz vienas zemes uzvarējušos strādniekus par kapitala nogāšanu, vedot sev līdzi daļu piekrāpto, neinformēto, nomākto strādnieku, bet nelieši Kautski un Martovi lej asaras sakarā ar „pilsoņu karu starp proletāriešiem*1. Šiem subjektiem nākas ķerties pie šās riebīgās liekulības, jo nevar taču atklāti atzīties, ka viņi proletariāta pilsoņu karā pret buržuāziju ir buržuāzijas pusē!

Otrkārt, Martovs, tāpat kā Kaulskis, tāpat kā visa Bernes Internacionāle, ļoti labi zina, ka strādnieki viņiem simpatizēja kā sociālistiem, jo viņi sludināja proletariāta revolūcijas nepieciešamību. 1902. g. Kaulskis rakstīja par revo lucijas iespējamo sakaru ar karu un par to, ka proletariāta nākamā revolūcija droši vien vairāk sakritīšot ar pilsoņu karu nekā iepriekšējās revolūcijas. 1912. gadā Bazeles manifestā visa II Internacionāle svinīgi paziņo, ka nākamais karš saistīts ar nākamo proletārisko revolūcija. Bet. kad šis karš iesākās, izrādījās, ka II Internacionāles „revo lucionari" ir buržuāzijas sulaiņi!

19". gada novembrī boļševiki paziņoja, ka imperialis tiskais karš nes sev līdzi pārvēršanos pilsoņu karā. Izrādījās, ka tas bija taisnība. Tas tagad ir fakts pasaules mērogā. Runājot par „vispasaules boļševismu", Martovs ir spiests šo faktu atzīt. Taču Martovs nevis godīgi atzīst savu pilnīgo idejisko kraehu, visu to cilvēku uzskatu iz gāšanos, kuri ar nievājošu sīkpilsoņa grimasi noraidīja domu par imperiālistiskā kara pārvēršanos pilsoņu karā, bet gan liekuļo un „vaino" „proletāriskās masas", ka tās. lūk, „zaudējušas ticību vecajām morāliski politiskajām vērtībām"!!

Renegati savu renegatismu uzveļ masām. Masas simpatizē boļševikiem, visur nostājoties uz revolūcijas ceļa. Izrādās, ka Jā ir masu vaina — pēc to cilvēku „teorijas", kuri visu mūžu ir līduši vai no ādas laukā, zvērēdami uzticību revolūcijai, lai atrastos buržuāzijas nomelnē pret proletariātu, kad revolūcija pienākusi.

Treškārt, pirms kara divas dažādās teorijas par iekšējo ciņu sociālismā bija šādas. Kaulskis un Martovs, tāpat ari oportunistu vairākums, reformistos un revolucionāros saskatīja vienas šķiras vienas kustības divas likumīgas nokrāsas, nepieciešamus spārnus. Sakaru saraušanu starp šīm nokrāsām nosodīja. Viņu tuvināšanos un saplūšanu katrā nopietnā proletāriskās šķiras cīņas momentā atzina par neizbēgamu. Šķelšanās piekritējus apvainoja tuvredzībā.

Otrs uzskats, boļševisliskais, reformistos saskatīja buržuāziskās ietekmes izplatītājus proletariātā, savienību ar viņiem pieļāva kā pagaidu ļaunumu neapšaubāmi nere-volucionaros apstākļos, sakaru saraušanu un šķelšanos ar tiem uzskatīja par neizbēgamu katrā nopietnā cīņas saasi-nājumā, bet jo vairāk, sākoties revolūcijai.

Kam izrādījās taisnība?

Boļševikiem.

Visā pasaulē karš atnesa strādnieku kustības šķelšanos, socialpatriolu pāreju buržuāzijas pusē. Pēc Krievijas to visuzskatāmāk parādījusi attīstītā kapitālistiskā zeme Vācija. Un tagad aizstāvēt reformistu un revolucionāru „idejiskās saites" nozīmē atbalstīt tādus bendes no strādnieku vidus kā Noski un Šeidemani, kuri palīdzēja buržuāzijai noslepkavot Rožu Luksemburgu un Kārli Lib-knechtu, noslepkavot tūkstošus strādnieku par viņu revolucionāro cīņu pret buržuāziju.

Iespiests pēc rokraksta

Sarakstīts 1910. g. juīijā Pirmoreiz iespiests 1925. g.

RUNA BEZPARTEJISKO STRĀDNIEKU UN SARKANARMIEŠU KONFERENCE 1919. G. 0. AUGUSTĀ

CHKOMKAS PIEZĪMES

PIRMAIS VARIANTS

(Jūsmīgas ovācijās.) Biedri, alļaujiet man sākt ar tiem notikumiem, par kuriem jūs vakar un šodien lasījāt avīzēs. Tie ir notikumi Ungārijā.

Jūs zināt, ka līdz marta beigām Ungārijā valdīja „kercn-skiade“ un tikai marta beigās kerenskiades pārstāvji atkāpās, sapratuši, ka viņi turēties nevar, bet socializlīdzēji nosūtīja savus pārstāvjus uz cietumu, kur tanī laikā atradās b. Bela Kuns, kurš kādreiz darbojās arī mūsu Sarkanās Armijas rindās. Tie uzsāka ar viņu sarunas, un Ik Bola Kuns tieši no cietuma nokļuva valdībā.

Bet pēdējā laikā pienāca ziņas, ka sociālistiskajā partijā Ungārijā sācis notikt kaut kas nelabs.

Tālāk Ļeņins runā par to, kā rumāņu karaspēks iegājis Budapcštā. Bet tam nav vērts pievērst sevišķu uzmanību.

Tā bija arī pie mums, — saka viņš, — dažādās frontēs. Bet mums aizmugurē bija pieliekami spēku tā nostiprināties, lai pēc tam pienācīgi atbildētu Kolčakam vai kā mēs atbildējām Petrogradas frontē. Jūs zināt, mūsu karaspēks ieņēmis Jamburgu.

Tālāk Ļeņins runā par to politisko pieredzi, kādu mēs esam guvuši šai laikā. Ungāriem, protams, šādas pieredzes nav.

Bet mēs nejausim sev zaudēt dūšu, jo mēs zinām, pie kā noved koleakiades un korņiloviades pagaidu triumfs. Lai rumāņu kolčakiade pašlaik dejo uz ungāru strādnieku līķiem. Bet mēs zinām, ka tas nav ilgs triumfs. Tiesa, izkļūt no šā grūtā kara var tikai strādnieku dzelzs spēks, kas katram darba cilvēkam sniedz palīdzību un katru spekulantu soda.

Tad Ļeņins runā par izlīdzēju, meņševiku un eseru, darbību Sibirijā, kuri tagad apsūdz Padomju valdību nepareizā taklikā, bet paši nevarēja dot taktikas paraugu, īstenībā viss tas, kas nolicis Sibirijā, visi tie meņševiku un eseru solījumi, kādus viņi deva, atnesuši vienīgi tikai ciešanas kā zemniekiem, tā arī strādniekiem. Bet kopš tā momenta, kad tika parakstīts Versaļas miers, Francijas, Anglijas un cilu zemju strādnieki arvien vairāk un vairāk sāk saprast stāvokli.

Lūk, kāpēc pēdējie notikumi Ungārijā, lai cik tie ir smagi, ir līdzīgi tiem notikumiem, kādi bija Dcņikina un Kolčaka nometnē. Šie notikumi atvērs acis jauniem simtiem tūkstošiem strādnieku un parādīs viņiem, ka kapitāls izstiepj savu roku, lai saņemtu par vekseļiem to, ko tas ir zaudējis.

Tālāk Ļeņins runā par sazvērestībām, kuras organizē meņševiki, sociālisti revolucionāri un kapitālisti, lai atgūtu sev varu. Paši organizējot sazvērestības, sazvērnieki grib pārliecināt Padomju valdību atteikties no terora.

Bet nē, mēs neatteiksimies no terora, jo mēs zinām, ka tas noved pie Kolčaku un Deņikinu pagaidu uzvaras! Šai karā kapitāls nokāvis pats sevi. Un šis zvērs, kas tagad beidzas nost, nobeigdamies rēc uz strādniekiem. Bet savu nobeigšanos tas nenovērsīs, tas nobeigsies! (Vētraini a p I a u s i.)

OTRAIS VARIANTS

Biedri, atļaujiet tagad pastāstīt jums par tiem notikumiem, kas mūsu acu priekšā notikuši Ungārijā.

Kā zināms, līdz šā gada marta beigām tur valdīja ,,ke-renskiade“ ar visiem tās jaukumiem. Kad tanī laikā, 21. martā, tur pēkšņi nodibinājās Padomju vara, pie kam turienes meņševiki bija ar mieru albalslīt šo varu, varēja domāt, ka sociālismā iestājusies kaut kāda jauna era... Bet, lūk, pēdējie notikumi mums parādīja, ka socializlīdzēji it nemaz nav mainījušies. Acīm redzot las, kas tagad nolicis Ungārijā, lielākā mērogā atkārto to, kas nesen mūsu acu priekšā nolika Baku^82.

Ļeņins spilgtos tēlos atceras Baku proletariāta traģisko vēsturi, kad tā socialnodevēji griezās pēc palīdzības pie angļu pavēlniecības un strādniekiem aiz muguras noslēdza slepenu vienošanos ar rietumu imperiālistiem. Runātājs salīdzina šo Baku traģēdiju ar tagadējo apvērsumu Ungārijā, runā par radiotclegramu, no kuras mēs uzzinām, ka rumāņi jau iegājuši sarkanajā Budapeštā.

Tālāk Ļeņins salīdzina Ungārijas un Padomju Krievijas stāvokli un, īsumā atgādinājis visas mūsu pagaidu neveiksmes, runā par to, ka mūs glāba un glābj milzīgā teritorija, bet Ungārijā ir pārāk maza, lai dotu pretsparu visiem saviem ienaidniekiem. Pēc tam pievērsdamies jautājumam par izlīdzējiem vispār, runātājs skar arī mūsu. krievu izlīdzēju sociālistiskās partijas un paziņo:

— Ja Krievijas izlīdzēji izdarīja kļūdu Kerenska laikā, sešus mēnešus ilgo praktisko darbu laikā, kāpēc tad viņi neizlaboja šo kļūdu kolčakiades laikā Sibirijā?

Bet lieta tāda, ka deņikinieši arī dzied mums par Satversmes sapulci, kontrrevolūcija nekur neuzstājas atklāti, un tāpēc mēs sakām: nekādas pagaidu neveiksmes, tādas kā pēdējie notikumi Ungārijā, mūs nesamulsinās. No visām nelaimēm nav nekādas cilas izejas kā vienīgi revolūcija, un atliek tikai viens drošs līdzeklis — proletariāta diktatūra. Mēs sakām: katra jauna Sarkanās Armijas sakāve tikai norūda to, dara to nelokāmāku un apzinīgāku, jo strādnieki un zemnieki no asiņainās pieredzes tagad ir sapratuši, ko mums nes buržuāzijas un izlīdzēju vara. Vispasaules kapilala zvērs, kas tagad beidzas nost, pieliek pēdējās pūles, bet tas tomēr nobeigsies! (Vētraini aplausi.)

Iespiests: pirmais variants 1019. p.

7. augustā avi:cs Izvestija VC/K“

173. nr-ā: olrais variants 1919. p.

8. aapusiā avi:es ,,Večenjije htfcslija

Aioskovskooa Sovcta“ 312. nr-ā Iespiests pēc avīžu teksta

ч

BIEDRIEM SERATI UN LADZARI

Dārgie biedri un draugi! paldies par apsveikumiem, kas atsūtīti mums jūsu partijas vārdā. Mēs zinām (oli maz par jūsu kustību; dokumentu mums nav nekādu. Tomēr tas nedaudzais, ko mēs zinām, pierāda mums, ka mēs ar jums esam pret Bernes dzelteno Internacionāli, kura krāpj masas, un par Komunistisko Internacionāli. Sarunas, kuras dzeltenās Internacionāles vadītāji veda ar jūsu partiju, pierāda, ka viņi ir tikai ģenerālštābs bez armijas. Proletariāta diktatūra un padomju sistēma morāliski jau ir uzvarējušas visā pasaulē. Patiesa un galīga uzvara, neraugoties uz visām grūtībām, uz asins straumēm, neraugoties uz buržuāzijas balto teroru ull., neizbēgami iestāsies visās zemēs pasaulē.

Nost ar kapitālismu! Nost ar melīgo buržuāzisko demokrātiju! Lai dzīvo vispasaules Padomju republika!

Vienmēr jūsu

V. Ļeņins

Maskavā 1919. g. 19. augustā

Iespiests it atiešu valodā 1919. g.

2. septembri avizes „Avanti!" 24.4. nr-ā

Krievu valodā pirmoreiz iespiests Iespiests pec avīzes teksta

t932. g. Tulkots no itāliešu valodas

VĒSTULE STRĀDNIEKIEM UN ZEMNIEKIEM SAKARĀ AR UZVARU PAR KOLČAKU

Biedri! Sarkanais karaspēks atbrīvojis. no Kolčaka visus Uralus un uzsācis Sibīrijas atbrīvošanu. Uralu un Sibirijas strādnieki un zemnieki ar sajūsmu sagaida Padomju varu, jo tā ar dzelzs slotu aizslauka visus muižnieku un kapitālistu neliešus, kas nomocījuši tautu ar nodevām, ņirgāšanos, pēršanu, cariskās apspiešanas atjaunošanu.

Mūsu kopējā sajūsma, mūsu prieks sakarā ar Uralu atbrīvošanu un sarkanā karaspēka ieiešanu Sibirijā nedrīkst mūs nomierināt. Ienaidnieks vēl ne tuvu nav iznīcināts. Viņš nav pat galīgi salauzis.

Jāsasprindzina visi spēki, lai Kolčaku un japaņus līdz ar citiem svešzemju laupītājiem izdzītu no Sibirijas, un vēl lielāks spēku sasprindzinājums nepieciešams, lai ienaidnieku iznīcinātu, lai neļautu tam atkal un atkal sāki no jauna savas laupīšanas.

Kā to panākt?

Uralu un Sibirijas pārdzīvoto smago pieredzi, kā arī visu četrgadīgā imperiālistiskā karā izmocīto zemju pieredzi, mēs nedrīkstam pamest neizmantotu.

Lūk, piecas (jalvenās mācības, kuras visiem strādniekiem un zemniekiem, visiem darba ļaudīm jāapgūst no šās pieredzes, lai nodrošinātos pret kolčakiades briesmu atkar (ošanos.

Pirmā mācība. Lai aizstāvētu strādnieku un zemnieku varu no laupītājiem, tas ir, no muižniekiem un kapitālistiem, mums vajadzīga varena Sarkanā Armija. Mēs esam pierādījuši ne ar vārdiem, bet ar darbiem, ka mēs varam to radīt, ka mēs esam iemācījušies to vadīt un uzvarēt kapitālistus, lai gan pasaules bagātākās zemes tiem devīgi

palīdz ar ieročiem un kara materiāliem. Boļševiki to pierādījuši ar darbiem. Visiem strādniekiem un zemniekiem. — ja viņi ir apzinīgi, — jātic boļševikiem nevis uz vārda (ticēt uz vārda ir muļķīgi), bet gan pamatojoties uz miljonu un atkal miljonu cilvēku pieredzi Uralos un Sibi-rijā. Strādnieku un zemnieku apbruņošanu savienot ar komandējošo sastāvu no bijušajiem oficieriem, kuri lielāko liesu simpatizē muižniekiem un kapitālistiem, ir ļoti grūts uzdevums. To iespējams atrisināt tikai ar vislielāko organizēšanas prasmi, ar stingru un apzinīgu disciplīnu, kad plašas masas uzticas vadošajam strādnieku komisāru slānim. Šo grūto uzdevumu boļševiki ir atrisinājuši: bijušo oficieru nodevība pie mums gadās ļoti bieži, un tomēr Sarkanā Armija ir ne tikai mūsu rokās, bet tā ir iemācījusies arī uzvarēt kā cara ģenerāļus, tā Anglijas, Francijas un Amerikas ģenerāļus.

Tādēļ katram, kas nopietni grib likt vaļā no kolčakiades, visi spēki, visi līdzekļi, visa prasme pilnīgi jāveltī Sarkanās Armijas organizēšanai un nostiprināšanai. Pēc labākās sirdsapziņas jāpilda visi likumi par Sarkano Armiju, visas pavēles, visiem spēkiem jāuztur tajā disciplīna, jāpalīdz Sarkanajai Armijai ar visu, ar ko vien katrs var palīdzēt, - tāds ir katra apzinīga strādnieka un zemnieka, kas nevēlas kolčakiadi, pirmais un galvenais pamatpienākums.

Kā no uguns jāsargās no partizanisma, atsevišķu nodaļu patvaļas, nepaklausības centrālai varai, jo tas ved uz bojā eju: to pierādījuši gan Urali, gan Sibīrija, gan Ukraina.

Kas pilnīgi un pašaizliedzīgi nepalīdz Sarkanajai Annijai, neatbalsta visiem spēkiem kārtību un disciplīnu tajā, tas ir nodevējs un uzticības lauzējs, tas ir kolčakiades piekritējs, tas jāiznīcina bez žēlastības.

Ar stipru Sarkano Armiju mēs esam neuzvarami. Bez stipras armijas mums nenovēršami jākrīt par upuri Kol-ēakam, Deņikinam, Judeņičam.

Olrā mācība. Sarkanā Armija nevar būt stipra bez lieliem valsts labības krājumiem, jo citādi nav iespējams ne brīvi pārvietot armiju, ne to pienācīgi sagatavot. Citādi nav iespējams uzturēt strādniekus, kas strādā armijas vajadzībām.

Katram apzinīgam strādniekam un zemniekam jāzina

un jā iegaumē, ka galvenais cēlonis, kāpēc mūsu Sarkanajai Armijai nav pietiekami ātru un drošu panākumu, tagad ir tieši tas, ka valsts labības krājumi ir nepieliekami. Kas nenodod labības pārpalikumus valstij, tas palīdz Kolčakam, tas ir strādnieku un zemnieku nodevējs, tas vainojams, ka jauni desmitlūkstoši strādnieku un zemnieku Sarkanajā Armijā cieš mokas un iet nāvē.

Blēži, spekulanti un pavisam tumši zemnieki spriež tā: labāk, sak, pārdošu maizi par brīvām^1 cenām, tad es saņemšu daudz vairāk nekā par cietu cenu, ko dod valsts.

Bet tā jau ir tā lieta, ka no brīvās pārdošanas aug spekulācijā, kļūst bagāti nedaudzi, pieēdas tikai bagātnieki, bet strādnieku masa paliek izsalkusi. To mēs esam pieredzējuši ar labību visbagātākajos Sibirijas un Ukrainas apvidos.

Pastāvot brīvai labības pārdošanai, kapitāls triumfē, bet darbs cieš badu un trūkumu.

Pastāvot brīvai labības pārdošanai, cenas ceļas līdz tūkstoš rubļiem par pudu, nauda kļūst nevērtīga, iegūst saujiņa spekulantu, lauta slīgst nabadzībā.

Pastāvot brīvai labības pārdošanai, valsts krājumi izsīkst. armija ir bezspēcīga, rūpniecība pamirst, Koleaka vai Deņikina uzvara ir nenovēršama.

Brīvu labības pārdošanu apzinīgi aizstāv tikai bagātnieki, tikai strādnieku un zemnieku varas niknākie ienaidnieki. Kas aiz savas tumsības aizstāv brīvu labības pārdošanu, tam no Sibirijas un Ukrainas piemēra jāmācās un jāsaprot, kāpēc brīvā labības pārdošana nozīmē Koleaka un Deņikina uzvaru.

Ir vēl tumši zemnieki, kuri spriež tā: lai vispirms valsts dod man apmaiņā pret labību labas preces par pirmskara cenām, tad es atdošu labības pārpalikumu, citādi nedošu. Un ar tādu spriešanu blēži un muižnieku piekritēji tumšos zemniekus bieži ,,ķer“ uz makšķeres.

Nav grūti saprast, ka strādnieku valsts, kurn kapitālisti ar četrgadīgo laupīšanas karu Konstantinopoles dēļ pilnīgi izpostījuši un kuru pēc tam vēl aiz atriebības posta Kolčaki, Deņikini ar visas pasaules kapitālistu palīdzību, -—• nav grūti saprast, ka strādnieku valsts pašlaik nevar dot zemniekam preces, jo rūpniecība nestrādā. Nav maizes, nav kurināma, nav rūpniecības.

Katrs saprātīgs zemnieks piekritīs, ka labības pārpalikumi jādod izsalkušajam strādniekam kā aizdevums ar noteikumu, ka varēs saņemt rūpniecības ražojumus.

Tā, lūk, arī tagad. Visi apzinīgie, saprātīgie zemnieki, visi, izņemot blēžus un spekulantus, būs vienis pratis, ka jādod strādnieku valstij aizdevuma veidā itin visi labības pārpalikumi, jo tad valsts atjaunos rūpniecību un dos rūpniecības ražojumus zemniekiem.

Vai zemnieki ticēs strādnieku valstij, lai aizdotu lai labības pārpalikumus? — tā var mums jautāt.

Mēs atbildēsim: Pirmkārt, valsts dod apliecību par aizdevumu, naudas zīmes. Otrkārt, visi zemnieki zina no piedzīvojumiem, ka strādnieku valsts, tas ir, Padomju vara, palīdz darba ļaudīm, cīnās pret muižniekiem un kapitālistiem. Tāpēc padomju vara arī saucas par strādnieku un zemnieku varu.Treškārt, citas izvēles zemniekiem nav: ticēt vai nu strādniekam, vai kapitālistam; vai nu uzticēties un aizdot strādnieku valstij, vai arī kapitālistu valstij. Citas izvēles nav ne Krievijā, ne arī kādā citā zemē pasaulē. Jo apzinīgāki kļūst zemnieki, toties stingrāk viņi slāv par strādniekiem, toties ciešāka ir viņu apņēmība visādi palīdzēt strādnieku valstij, lai muižnieku un kapitālistu varas atgriešanos padarītu neiespējamu.

Trešā mācība. Lai galīgi iznīcinātu Kolčaku un Deņi-kinu, jāievēro visstingrākā revolucionārā kārtība, svēli jāievēro Padomju varas likumi un rīkojumi un jāraugās, lai visi tos pildītu.

Kolčaka uzvaras Sibīrijā un Uralos mums visiem skaidri radīja, ka mazākā nekārtība, mazākais Padomju varas likumu pārkāpums, mazākā nevērība vai nolaidība tūdaļ stiprina muižniekus un kapitālistus un sekmē viņu uzvaru. Jo muižnieki un kapitālisti nav iznīcināti un neuzskata sevi par uzvarētiem: katrs saprātīgs strādnieks un zemnieks redz. zina un saprot, ka tie ir tikai sakauti un paslēpušies, nolīduši, pārkrāsojušies ļoti bieži „padomju" „aizsargkrāsā". Daudzi muižnieki ielīduši padomju saimniecībās, kapitālisti — dažādos „glavkos" un „centros", padomju iestādēs par kalpotājiem; uz katra soļa viņi novēro Padomju varas kļūdas un vājības, lai to gāztu, lai palīdzētu šodien čecho-slovakiem, rīt Deņikinam.

Šie laupītāji, noslēpušies muižnieki un kapitālisti, visiem spēkiem jāizseko un jāizķer visās viņu paslēptuvēs, tie jāatmasko un jāsoda bez žēlastības, jo tie ir darba ļaužu niknākie ienaidnieki, veikli, zinoši, ar pieredzi, kuri pacietīgi gaida izdevīgu brīdi sazvērestībai; tie ir sabotētāji, kurus neatbaida nekāds noziegums, lai kaitētu Padomju varai. Pret šiem darba ļaužu ienaidniekiem, pret muižniekiem. kapitālistiem, sabotētajiem, baltajiem, jābūl nesaudzīga m.

liet, lai mācētu tos noķert, jābūl veiklam, piesardzīgam, apzinīgam, jo vērīgi jāuzmana vismazākā nekārtība, vismazākā atkāpšanās no Padomju varas likumu godīgas pildīšanas. Muižnieki un kapitālisti ir stipri ne tikai ar savām zināšanām un ar savu pieredzi, ne tikai ar pasaules bagātāko zemju palīdzību, bet arī ar ieraduma un tumsības spēku plašajās masās, kuras grib dzīvot „pa vecam“ un nesaprot, ka nepieciešams stingri un godīgi ievērot Padomju varas likumus.

Vismazākā nelikumība, vismazākais padomju kārtības pārkāpums jau ir sprauga, kuru nekavējoties izmantos darba ļaužu ienaidnieki. — ir atbalsts Kolčaka un Deņi-lcina uzvarām. Ir noziedzīgi aizmirst, ka koleakiade sākās no mazas neuzmanības attiecībā pret cechoslovakiem. no mazas atsevišķu pulku nepaklausības.

Ceturtā mācība. Ir noziedzīgi aizmirst ne tikai to, ka koleakiade sākās no sīkumiem, bet arī to. ka tai palīdzēja nākt pasaulē un to tieši atbalstīja meņševiki („sociāldemokrāti") un eseri („sociālisti revolucionāri"). Laiks iemācīties vērtēl politiskās partijas pēc viņu darbiem, bet ne pēc viņu vārdiem.

Saukdami sevi par sociālistiem, meņševiki un eseri īstenībā ir balto rokaspuiši, muižnieku un kapitālistu rokaspuiši. To praktiski pierādījuši ne tikai atsevišķi fakti, bet divi lieli laikmeti Krievijas revolūcijas vēsturē: " lteren-skiade un 2) koleakiade. Abās reizēs meņševiki un eseri. vārdos būdami „sociālisti^1* un „demokrāti", darbos spēlēja baltgvardu rokaspuišu lomu. Vai tad tiešām mēs esam tādi muļķi, lai noticētu viņiem tagad, kad viņi uzaicina mūs, lai vēlreiz atļaujot viņiem „pamēģināt", nosaucot šo atļauju par „vienotu sociālistisku (jeb demokrātisku!

fronti"? Vai tad tiešām pēc kolčakiades vēl būs palikuši zemnieki, atskaitot atsevišķus vienpatņus, kas nesapratis, ka ..vienota fronte'1 ar meņševikiem un eseriem ir vienošanās ar Kolčaka rokaspuišiem?

Iebildīs: meņševiki un eseri ir ieraudzījuši savu kļūdu un atsacījušies no katras savienības ar buržuāziju, liet tas nav tiesa. Pirmkārt, labējie meņševiki un eseri nav pat atteikušies no tādas savienības, bet noteiktas robežas ar šiem „labējiem" nav — un nav „kreiso" meņševiku un eseru vainas dēļ; vārdos „nosodīdami" savus „labējos", pat krietnākie meņševiki un eseri pretēji visiem saviem vārdiem praksē blakus viņiem ir bezspēcīgi. Otrkārt, pat krietnākie meņševiki un eseri aizstāv tieši Kolčaka idejas, kas palīdz buržuāzijai un Kolčaka m ar Deņikinu, masko viņu netīro un asiņaino kapitālistisko darbu. Šīs idejas ir: tautvaldība, vispārēju, vienlīdzīgu, tiešu vēlēšanu tiesības. Satversmes sapulce, preses brīvība un tā joprojām. Visā pasaulē mēs redzam kapitālistiskas republikas, kas tieši ar šiem „demokrātiskajiem" meliem attaisno kapitālistu kundzību un karus koloniju verdzināšanas dēļ. Mēs redzam. ka pie mums gan Koleaks, gan Deņikins, gan Jude-ņičs, tāpat arī kurš katrs ģenerālis nemaz neskopojas ar tādiem „demokrātiskiem" solījumiem. Vai var ticēt tādam cilvēkam, kurš, paļaudamies uz tukšiem solījumiem, palīdz neapšaubāmam bandītam? Meņševiki un eseri visi bez izņēmuma palīdz neapšaubāmiem bandītiem, vispasaules imperiālistiem, izgreznodami ar pseidodemokratiskiem lozungiem viņu varu, viņu karagājienu pret Krieviju, viņu kundzību, viņu politiku. Visi meņševiki un eseri piedāvā mums „savienību" ar noteikumu, lai mēs piekāptos kapitālistiem un viņu vadoņiem — Kolčakam un Deņikinam. piemēram, lai ..atteiktos no terora" (kad mūs terorizē visas Antantes miljardieri, visa bagātāko zemju savienība, kuras organizē Krievijā sazvērestības) vai arī lai mēs ļautu vaļu brīvai tirdzniecībai ar labību u. Iml. Šie meņševiku un eseru „noteikumi" nozīmē, lūk. ko: mēs. meņševiki, eseri. sliecamies uz kapitālistu pusi, un mēs gribam „vienotu fronti" ar boļševikiem, pret kuriem cīnās kapitālisti, izmantodami ikkatru piekāpību! Nē, meņševiku un eseru kungi, nemeklējiet vairs Krievijā cilvēkus, kas spētu jums

ticēt. Krievijā apzinīgie strādnieki un zemnieki ir sapratuši, ka meņševiki un eseri ir baltgvardu rokaspuiši, vieni — apzinīgi un ļaunprātīgi, otri — aiz nesaprašanas, aiz stūrgalvīgas turēšanās pie vecajām kļūdām, bet visi tie ir baltgvardu rokaspuiši.

Piektā mācība. Lai iznīcinātu Kolčaku un kolčakiadi, lai neļautu tiem no jauna pacelties, visiem zemniekiem bez svārstīšanās jāizšķiras par labu strādnieku valstij. Zemniekus baida (sevišķi meņševiki un eseri, visi, pat „kreisie" no viņiem) ar „vienas partijas", ar boļševiku, komunistu partijas „diktatūras" bubuli.

No piedzīvojumiem ar Kolčaku zemnieki iemācījušies nebīties no bubuļa.

Vai nu muižnieku un kapitālistu diktatūra (t. L dzelzs vara), vai strādnieku šķiras diktatūra.

Vidusceļa nav. Par vidusceļu velti sapņo kungu dēliņi, inle-liģenliņi, kundziņi. kas pēc sliktām grāmatām slikti mācījušies. Nekur pasaulē vidusceļa nav un nevar būt. Vai nu buržuāzijas diktatūra (maskota ar skanīgām eseru un meņ-ševiku frāzēm par tautvaldību, satversmes sapulci, brīvībām un tā joprojām), vai arī proletariāta diktatūra. Kas lo nav iemācījies no visa XIX gadsimta vēstures, tas ir nelabojams idiots, liet Krievijā mēs visi redzējām, kā par vidusceļu sapņoja meņševiki un eseri kerenskiades laikā un zem Kolčaka.

Kam nāca par labu šie sapņi? Kam tie palīdzēja? — Kol-čakam un Deņikinam. Sapņotāji par vidusceļu ir Kolčaka rokaspuiši.

IJralos un Sibīrijā strādnieki un zemnieki praksē salīdzināja buržuāzijas diktatūru ar strādnieku šķiras diktatūru. Strādnieku šķiras diktatūru realizē tā boļševiku partija, kura jau kopš 1‘JOo. g. un agrāk saliedējusies ar visu revolucionāro proletariātu.

Strādnieku šķiras diktatūra, tas nozīmē: strādnieku valsts bez svārstīšanās apspiedīs muižniekus un kapitālistus, apspiedīs uzticības lauzējus un nodevējus, kas šiem ekspluatatoriem palīdz, uzvarēs tos.

Strādnieku valsts ir muižnieka un kapitālista, spekulanta un blēža nesaudzīgs ienaidnieks, zemes un kapilala privātīpašuma ienaidnieks, naudas varas ienaidnieks.

Strādnieku valsts ir darba ļaužu un zemniecības vienīgais uzticamais draugs un palīgs. Nekādas svārstīšanās uz kapilala pusi, darba ļaužu savienība cīņai pret to, strādnieku un zemnieku varu, Padomju vara — lūk, ko Īstenība nozīmē „strādnieku šķiras diktatūra".

Meņševiki un eseri grib ar šiem vārdiem zemniekus nobiedēt. Neizdosies. Pēc Kolčaka strādnieki un zemnieki pat nomaļos kaktos sapratuši, ka šie vārdi nozīmē tieši to, bez kā паи glābiņa no Kolčaka.

Nost ar svārstīgajiem bezrakstura cilvēkiem, kas sliecas uz kapilala atbalstīšanu, kurus valdzina kapitala lozungi un solījumi! Nesaudzīga cīņa pret kapitālu un darba ļaužu savienība, zemnieku savienība ar strādnieku šķiru lūk. pēdējā un pati svarīgākā kolčakiades mācība.

N. Ļeņins

1919. g. *24. augustā

..Pravda", 190. nr., 1919. и. Iespiests pēc brošūras teksta.

99. augustā V. I. Ļeņins, „Vēstulē strādnie

kiem un zemniekiem sakarā w uzvaru pār KnU'aku", Maskavā 1919.

VĒSTULE SILVIJAI PANKHERSTAI

BIEDRENEI SILVIJAI PANKHERSTAl LONDONĀ

1919. g. 28. augustā

Dārgā biedrene! Jūsu 1919. g. 1(>. jūlija vēstuli es saņēmu tikai vakar. Esmu ārkārtīgi pateicīgs Jums par informāciju attiecībā uz Angliju un pacentīšos izpildīt Jūsu lūgumu, t. i., atbildēt uz Jūsu jautājumu.

Es ne mazākā mērā nešaubos par to, ka daudzi strādnieki, kuri pieder pie proletariate labākajiem, godīgākajiem, patiesi revolucionārajiem pārstāvjiem, ir ienaidnieki parlamentārismam un katrai līdzdalībai parlamentā. Jo vecāka ir kapilalistiskā kultura un buržuāziskā demokrātijā al-liecīgā zemē, jo vairāk 1as ir saprotams, jo buržuāzijā vecās parlamentārās zemēs ir lieliski iemācījusies liekuļot un ar tūkstošiem paņēmienu piekrāpt lautu, uzdodot buržuāzisko parlamentārismu par ,,demokrātiju vispār" vai par „tīro demokrātiju" un tamlīdzīgi, veikli slēpjot parlamenta daudzos sakarus ar biržu un ar kapitālistiem, izmantojot piekukuļojamo, pērkamo presi un visiem līdzekļiem laižot darbā naudas spēku, kapitala varu.

Nav šaubu, ka Komunistiskā Internacionāle un atsevišķu zemju komunistiskās partijas izdarītu nelabojamu kļūdu, ja atgrūstu no sevis strādniekus, kuri ir par Padomju varu, bet kuri nav ar mieru piedalīties parlamentārā cīņā. Ja jautājumu aplūko lā vispārējā nostādījumā, teorētiski, tad tieši šī programa, t. i., cīņa par Padomju varu, par Padomju republiku, spēj apvienot un tai tagad jāapvieno absolūti visi paliesie, godīgie revolucionāri no strādnieku vidus. Ļoti daudzi strādnieki anarcbisli kļūst tagad par Padomju varas paliesākajiem piekritējiem, bet. ja tas ir

tā, tad tas pierāda, ka viņi ir mūsu labākie biedri un draugi, labākie revolucionāri, kuri bijuši marksisma ienaidnieki tikai aiz pārpratuma vai, pareizāk, ne aiz pārpratuma, bet tāpēc, ka II Internacionāles laikmetā (1889.— 19".) valdošais oficiālais socialisms nodeva marksismu, noslīdēja oportunismā, sagrozīja Marksa revolucionāro mācību vispār un it sevišķi viņa mācību par 1871. gada Parizes Komūnas pieredzi. Es sīki rakstīju par to savā grāmatā „Valsts un revolūcija^41 un tāpēc pie šā jautājuma vairāk nekavējos.

Ko darīt, ja attiecīgā zemē komunisti pēc pārliecības un pēc gatavības vest revolucionāru cīņu, patiesi Padomju varas („padomju sistēmas", kā dažkārt saka nekrievi) piekritēji nevar apvienoties domstarpību dēļ jautājumā par piedalīšanos parlamentā?

Es uzskatītu tādas domstarpības par nesvarīgām tagadējā laikā, jo cīņa par Padomju varu ir proletariāta politiskā ciņa tās visaugstākajā, visapzinīgākajā, visrevolucionārākajā formā. Labāk būt kopā ar revolucionārajiem strādniekiem, kad viņi kļūdās atsevišķā vai mazsvarīgā jautājumā, nekā ar „oficiālajiem" sociālistiem vai sociāldemokrātiem, ja viņi nav patiesi, nav stingri revolucionāri, negrib vai neprot veikt revolucionāru darbu strādnieku masās, bet piekrīt pareizai taktikai šajā atsevišķajā jautā jumā. Hei jautājums par parlamentārismu tagad ir atsevišķs, mazsvarīgs jautājums. Rozai Luksemburgai un Kārlim Libknechtam. pēc manām domām, bija taisnība, kad viņi spartakiešu 1919. gada janvara konferencē Berlinē pret šīs konferences vairākumu aizstāvēja piedalīšanos Vācijas buržuāziskā parlamenta, satversmes „Nacionālās sapulces" vēlēšanās^84. Hei, protams, viņiem bija vēl vairāk taisnības, uzskatot par labāku palikt kopā ar komunistisko partiju, kura izdara atsevišķu kļūdu, nekā iet kopā ar sociālismā tiešiem nodevējiem, tādiem kā Šeidiemanis un viņa partija, vai ar tām sulaiņu dvēselēm, doktrināriem, zaķapastalām, gļēviem buržuāzijas rokaspuišiem un reformistiem darbos, kādi ir Kautskis, Haze, Dāumig un visa šī vācu „neatkarīgo" „partija".

Es personīgi esmu pārliecināts, ka atsacīšanās piedalīties parlamenta vēlēšanās ir Anglijas revolucionāro strādnieku kļūda, bet labāk pieļaut šo kļūdu nekā novilcināt lielas strādnieku komunistiskās partijas nodibināšanu Anglijā no visiem Jūsu uzskaitītajiem virzieniem un elementiem, kuri simpatizē boļševismam un patiesi ir par Padomju republiku. Piemēram, ja BSPsr’ vidū atrastos patiesi boļševiki, kuri domstarpību dēļ jautājumā par piedalīšanos parlamentā atteiktos tūlīt apvienoties komunistiskajā partijā ar virzieniem Nr. 4. Nr. 6, Nr. 7, tad šie boļševiki, pēc manām domām, izdarītu tūkstošreiz lielāku kļūdu nekā kļūdaina atsacīšanās no Anglijas buržuāziskā parlamenta vēlēšanām. Protams, to sacīdams, es pieņemu, ka virzieni 4., 6., 7., kopā ņemti, tiešām ir saistīti ar strādnieku manām, bet nav tikai nelielas inteliģentu grupiņas, kā tas Anglijā bieži gadās. Šai ziņā droši vien sevišķi svarīgas ir Workers Committees un .Shop Stewards^4, kas, jādomā, ir tuvu saistīti ar masām.

Nesaraujami sakari ar strādnieku masām, prasme pastāvīgi aģitēt tajās, piedalīties katrā streikā, atsaukties uz katru masu prasību, — tas ir galvenais komunistiskai partijai, it sevišķi tādā zemē kā Anglijā, kur līdz šim kā, starp citu, visās imperiālistiskajās zemēs) sociālistiskajā un vispār strādnieku kustībā galvenokārt piedalījās šauri strādnieku virsslāņi, strādnieku aristokrātijas pārstāvji, kurus lielāko tiesu rei'ormisms ir caur un cauri bezcerīgi samaitājis un kuri atrodas buržuāzisko un imperiālistisko aizspriedumu gūstā. Bez cīņas pret šo slāni, bez visas tā autoritātes sagraušanas strādnieku vidū, bez masu pārliecināšanas, ka šis slānis ir pilnīgi buržuāziski samaitāts, nevar būt ne runas par nopietnu komunistisku strādnieku kustību. Tas attiecas gan uz Angliju, gan uz Franciju, gan uz Ameriku, gan uz Vāciju.

Tiem strādniekiem revolucionāriem, kuri par savu uzbrukumu centru izraugās parlamentārismu, ir pilnīga taisnība tiktāl, ciktāl ar šiem uzbrukumiem liek pausta buržuāziskā parlamentārisma un buržuāziskās demokrātijās principiālā noliegšana. Padomju vara, Padomju republika— lūk, tas, ko strādnieku revolūcija likusi buržuāziskās demokrātijās vietā, lūk. pārejas forma no kapitālisma uz sociālismu, proletariate diktatūras forma. Un parlamentārisma kritika ir ne tikai pamatota un nepieciešama kā motivējums pārejai uz Padomju varu, bet arī pilnīgi pareiza kā apzināšanās, ka parlamentārisms ir vēsturiski nosacīts un aprobežots, ka tam ir sakari ar kapitālismu un tikai ar kapitālismu, ka tas (parlamentārisms) ir progressive attiecībā uz viduslaikiem un reakcionārs attiecībā u: Padomju nāru.

Bet parlamentārisma kritiķiem Eiropā un Amerikā ļoti bieži, kad viņi pieder pie anarehistiem un anarehosindi-kalistiem, nav taisnība, ciktāl viņi noraida katru piedalīšanos vēlēšanās un parlamenta darbībā. Te vienkārši izpaužas revolucionārās pieredzes trūkums. Mēs, krievi, esam pārdzīvojuši divas lielas revolūcijas XX gadsimtā un labi zinām, kāda nozīme var būt un faktiski ir parlamentārismam revolucionārā laikā vispār un it sevišķi tieši revolūcijas laikā. Buržuāziskie parlamenti jālikvidē un jāaizstāj ar padomju iestādēm. Tas ir neapšaubāms. Tagad, pēc Krievijas, Ungārijas, Vācijas un citu zemju pieredzes, ir neapšaubāms, ka tas noteikti notiks proletāriskās revolūcijas laikā. Tāpēc strādnieku masu sistemātiskā sagatavošana tam, iepriekš izskaidrojot, kāda nozīme Padomju varai ir šīm masām, propaganda un aģitāciju par to — viss tas ir obli-i/ats pienākums strādniekam, kurš darbos grib būt revolucionārs. Bet mēs, krievi, veicām šo uzdevumu, darbojoties arī parlamenta arena. Cara, viltotajā, muižnieku Domē mūsu pārstāvji prata vest revolucionāru un republikānisku propagandu. Gluži tāpat buržuāziskajos parlamentos, no lo iekšienes, var un vajag nest padomju propagandu.

Varbūt vienā vai otrā parlamentārā zemē tas uzreiz nav viegli sasniedzams. Bet tas ir cits jautājums. Vajag censties panākt, lai visās zemēs revolucionārie strādnieki apgūtu šo pareizo taktiku. Un, ja strādnieku partija tiešām ir revolucionārā, ja tā tiešām ir strādnieku partija (t. i., ja tā ir Saistīta ar masām, ar darba ļaužu vairākumu, ar proletariāta zemākajiem slāņiem, bet ne tikai ar tā virs-slāui), ja tā tiešām ir partija, t. i„ revolucionārā avangarda cieši, nopietni saliedēta organizāciju, kas prot visiem iespējamiem līdzekļiem veikt revolucionāru darbu masās,

tad tāda partija droši vien pratis turēt rokās savus parlamentāriešus, veidot no viņiem īstus revolucionārus propagandistus, tādus kā Kārlis Libknechts, bet ne oportunistus. ne proletariāta sagandētajos ar buržuāziskiem paņēmieniem, buržuāziskiem paradumiem, buržuāziskām idejām, buržuāzisku bezidejiskumu.

Ja to neizdotos panākt Anglija uzreiz, ja bez tam izrādītos, ka nekāda Padomju varas piekritēju apvienošanās Anglijā nav iespējama tieši domstarpību dēļ par parlamentārismu un tikai tādēļ, tad es uzskatītu par derīgu soli uz priekšu, uz pilnīgu vienību tūlītēju divu komunistisko partiju nodibināšanu, I. i.. divu partiju, kuras ir par pāreju no buržuāziskā parlamentārisma uz Padomju varu. Lai viena no šīm partijām atzīst piedalīšanos buržuāziskajā parlamentā, otra noraida: šis domstarpības tagad ir tik nesvarīgas, ka visprātīgākais būtu to dēļ nešķelties. Met ari divu tādu partiju kopīga pastāvēšana būtu milzīgs progress, salīdzinot ar tagadējo stāvokli, būtu droši vien pāreja uz pilnīgu vienību un uz komunisma ātru uzvaru.

Padomju vara gandrīz jau divus gadus ilgā pieredzē Krievijā ne tikai parādījusi, ka proletariāta diktatūra iespējama put zemnieku zemē un spēj, radot stipru armiju (organizētības un kārtības labākais pierādījums), turēties neticami, nedzirdēti grūtos apstākļos.

Padomju vara ir realizējusi vairāk: tā morāliski jau ir uzvarējusi visā pasaulē, jo strādnieku masas visur, kaut gan uzzina tikai patiesības druskas par Padomju varu. kaut gan dzird tūkstošus un miljonus melīgu ziņojumu par Padomju varu, strādnieku masas jau ir par Padomju varu. Visas pasaules proletariats jau ir sapratis, ka šī vara ir darba ļaužu vara, ka vienīgi tikai tā glābj no kapitālismu, no kapitālu jūga. no kara star]) imperiālistiem, ved uz stingru mieru.

Tieši tāpēc ir iespējams, ka imperiālisti sakauj atsevišķas Padomju republikas, bet nav iespējams uzvārēt proletariāta vispasaules padomju kustību.

Ar komunistisku sveicienu

N. Ļeņins

P. S.* Šāds izgriezums no krievu avīzēm dod Jums paraugu mūsu informācijai par Angliju:

Londonā 25. VIII. (Caur Belooslrovu.) Kopenhāgenas avīzes ..Berlingske Tidendc“ Londonas korespondents S. g. 3. augustā telegrafē sakarā ar boļševislisko kustību Anglijā: „Streiki, kuri notikuši pēdējās dienās, un nesenie atklājumi satricinājuši angļu pārliecību, ka viņu zeme nav saindējama-ar hojševismu. Pašlaik avīzes dzīvi aļr-spriež šo jautājumu, bet administrācija pieliek visus pūles, lai konstatētu, ka „sazvērestība" pastāvējusi diezgan ilgu laiku un tās mērķis bijis ne vairāk un ne mazāk kā pastāvošās iekārtas gāšana. Angļu policija apcietinājusi revolucionāru biroju, kura rīcībā, pēc avīžu apgalvojumiem, bijusi gan nauda, gan ieroči. ,,Taims“ publicē dažu dokumentu saturu, kuri atrasti pie apcietinātiem. Tajos ir pilnīga revolucionārā programa, saskaņā ar kuru visa buržuāzijā jāatbruņo; strādnieku un sarkanarmiešu deputātu Padomju rīcībā jāsadabū ieroči un munīcija un jāsaformē Sarkanā Armija; visos valsts posteņos jāieceļ strādnieki. Tālāk bijis projektēts nodibināt revolucionāro tribunālu politiskiem noziedzniekiem un personām, kuras nežēlīgi izturējušās pret ieslodzītajiem. Visu pārliku bijis nodomāts konfiscēt. Parlaments un cili sabiedriskās pašvaldības orgāni jālikvidē un to vielā jānodibina revolucionārās Padomes. Darba laiks jāierobežo ar sešām stundām un zemākā nedēļas izpeļņa jāpaaugstina līdz 7 mārciņām sterliņu. Valsts un visi pārējie parādi jāanulē. Visas bankas, rūpniecības un tirdzniecības uzņēmumi un transporta līdzekļi pasludināti par nacionalizētiem".

Ja 1as ir tiesa, tad man jāizsaka auglīt imperiālistiem un kapitālistiem viņu organa — pasaulē bagātākās avīzes ..Times'1" personā mana godbijīgākā atzinība un pateicība par lielisko propagandu boļševisma labā. Turpiniet tādā pašā garā, kungi no ,.Times'*, jūs lieliski vedat Angliju uz boļševisma uzvaru!

Publicēts 1919. p. septembri Iespiests pēc rokraksta

Postscripluīn pierakstījums, licit. „Laiki". Hed.

PAR KRĪVU TIRDZNIECĪBU AR LABĪBU

UZVARAS PAMATNOTEIKUMS

Kā nostiprināt uzvaru pār Kolčaku? kā novest to līdz galam, iznīcinot Deņikinu? kā padarīt neiespējamus muižnieku, kapitālistu, kulaku tālākos mēģinājumus atgūt sev varu, zemi, kapitālu, kundzību pār strādniekiem un zemniekiem?

Šis jautājums līdzinās jautājumam par visas sociālistiskās revolūcijas likteni Krievijā. Katrs apzinīgs strādnieks un zemnieks domā par šo jautājumu. Un nav grūti pārliecināties, ka visas sociālismā celtniecības pamatā tagad atrodas pārtikas jautājums.

Savākt visus labības pārpalikumus centrālās Padomju varas rokās, pareizi tos sadalīt, tas nozīmē padarīt mūsu Sarkano Armiju neuzvaramu, tas nozīmē galīgi satriekt Kolčaku un Deņikinu, tas nozīmē atjaunot rūpniecību un nodrošināt pareizu sociālistisku ražošanu un sadalīšanu, nodrošināt pilnīgu sociālistisku kārtību.

Mums jau tagad ir pietiekami daudz pārtikas sagādes darba un sociālistiskās celtniecības pieredzes, lai skaidri iedomātos gan šā uzdevuma apmērus, gan tā atrisināšanas veidus. Mēs zinām visu uzdevuma grūtumu, bet no pieredzes zinām arī, ka mēs esam atraduši pareizo ceļu tā atrisināšanai un ka, vairāk koncentrējoties pie šā uzdevuma, pastiprinot enerģiju, sasprindzinot spēkus, uzlabojot aparatu, mēs varam atrisināt uzdevumu līdz galam.

No ")17. g. 1. augusta līdz 1918. g. 1. augustam valsts sagādāja Л0 miljonus pudu labības. No 1918. g. 1. augusta līdz 1919. g. 1. augustam apmēram 105 miljonus, t. i.. •l'/a reizes vairāk, kaut gan šai periodā mūsu rīcībā nemaz

nebija Donas, Ziemeļkaukazijas un Rietumsibirijas, gan drīz nemaz mūsu rīcībā nebija Ukrainas, tas ir, ar labību visbagātāko vietu.

Labas ražas gadījumā 1919. gadā mēs varam sagādāt ļoti daudz, varbūt 400 un vairāk miljonus pudu labības. Tad mēs ārkārtīgi pastiprināsim kurināmā, kokmateriālu, ogļu u. t. jpr. ieguvi. Tad mēs atjaunosim rūpniecību un stingri, galīgi iziesim uz plānveidīgas sociālistiskās celtniecības plašā ceļa. Tad mēs pilnīgi uzvarēsim spekulāciju, iznīcināsim šo riebīgo kapitālisma mantojumu, kas tagad itin visur tā bojā sociālismā asnus.

DROŠS CEĻŠ UZ UZVARU

Minētie skaitļi rāda Padomju varas nopietnos panākumus. pārtikas sagādes darbā, panākumus, kas gūli nedzirdēti. neparasti grūtos apstākļos. Ret visskaidrākos skaitļus, visneapstrīdamākos faktus apstrīd vai noklusē, kad liela skar buržuāzijas, kapitālistu, spekulantu, kulaku savtīgās intereses.

Precizi pētījumi par pilsētas strādnieka uzturu pierādījuši, ka viņš tikai pusi (apmēram) produktu saņem no valsts, no Pārtikas komisariāta, bet otru pusi „atklātā", ..brīvā" tirgū, t. i., no spekulantiem. Pie tam par pirmo pusi strādnieks maksā vienu desmitdaļu no visiem saviem izdevumiem par pārtiku, bet par otro pusi — deviņas desmitdaļas.

Spekulanti plēš no strādnieka, kas cieš badu, deviņas ādas.

Spekulanti nedzirdēti aplaupa viņu. Un mēs visi zinām, ar kādu iedzīvošanās, zādzību, noziedzību trakošanu un bada mokām strādnieku masām ir saistīta nedaudzu krāpnieku bagātību vairošana ar bēdīgi slaveno labības ..tirdzniecības brīvību“.

Un tomēr atrodas brīvās tirdzniecības aizstāvji!

Mūsu strādnieku un zemnieku valdība, visa Padomju republika, visa mūsu topošā sociālistiskā sabiedrība atrodas visgrūtākās, drosmīgākās, niknākās, nāvīgākās cīņas stāvoklī pret kapitālismu, pret spekulāciju, pret brīvu tirdzniecību ar labību. Tā ir pati dziļākā, pali galvenā, pati parastākā, pali masveidīgākā kapitālisma cīņa pret sociālismu. Xo šās cīņas ir atkarīgs jautājuma atrisinājums par visu mūsu revolūcijas likteni. Bet cilvēki, kuri sauc sevi par „sociālistiem^1*, sociāldemokrāti, meņševiki, „sociālisti revolucionāri", palīdz kapitālismam šai cīņā pret sociālismu! Vislabākie no šiem cilvēkiem, Kolcakam, Deņikinam. kapita/ist/eni visnaidīgākie, jautājumā par Padomju varas pārtikas politiku pastāvīgi nostājas kapita/fsnm pusē, prasot piekāpšanos par labu „privātajam tirdzniecības apara-iam“, „individuālajai uzņēmībai" un tā tālāk, un tamlīdzīgi.

īstenībā, ja uzmanīgi paskatās, ja labi padomā par to, kādēļ noliek cīņa pret Padomju varu, tad rodas secinājums: Padomju varas pretinieki dalās divās lielās grupās. Abas aizstāv kapitālismu pret sociālismu. Viena dara lo zvēriski un ar visrupjāko savtīgumu; tie ir muižnieki, kapitālisti, kulaki. Deņikini, Kolčaki. melnsimtnieki, kadeti. Otra grupa aizstāv kapitālismu „idejiski", tas ir. nesavtīgi vai bez tieša, personīga savtīguma, aizspriedumu dēļ, aiz bailēm no jaunā; tie ir meņševiki un eseri. Tie ir pēdējie „idejiskie" kapitālisma aizstāvji. Un lāpēc nepavisam nav nejaušība, ka Kolčaki un Deņikini, krievu un visi ārzemju kapitālisti iet meņševiku un eseru aizsegā, zem viņu karoga, zem viņu flagas, atkārtojot viņu lozungus un frāzes par „brīvību" vispār, par „demokrātiju" vispār, par „privāto" (tirdzniecības, kapitālistisko) uzņēmību uti., u. lini.

Gudrie kapitālisti saprot, ka meņševiku un eseru ..idejiskā" pozīcija kalpo viņiem, viņu šķirai, ,,viņu“ kapitālismam, bet meņševiki un eseri, tāpat kā visur un vienmēr visi sīkburžuaziskie sociālisti, lo nesaprot. Viņi baidās no kara uz dzīvību un nāvi pret brīvu tirdzniecību ar labību, viņi grib, lai tai piekāpjas, lai lo kaut pa daļai atzīsi, viņi grib ,.mieru" un vienošanos ar lo.

KAS Ш BRĪVA TIRDZNIECĪBA AR LABĪBU?

Brīva tirdzniecība ar labību ir atgriešanās pie kapitālisma, pie muižnieku un kapitālistu neierobežotas varas, pie niknas cīņas starp cilvēkiem iedzīvošanās dēļ, pie nedaudzu „brīvas" iedzīvošanās bagātībā, pie masu nabadzi-

has, pie viņu mūžīgas verdzības, kuru mēs redzam visās buržuāziskajās valstīs, pat visbrīvākajās un demokrātiskākajās republikās.

.Га pavaicātu jebkuram darba cilvēkam, strādniekam, zemniekam, pat inteliģentam, vai viņš grib tādu „kārtību", katrs atbildētu, ka ne. Bet tā jau ir tā nelaime, tās jau ir tās briesmas, ka ]oii liels skaits darba ļaužu, it sevišķi liels skaits zemnieku, nesaprot sakarību starp brīvu tirdzniecību ar labību un muižnieku un kapitālistu neierobežotu varu.

Sarakstīts 1919. о• augustā

Pirmoreiz iespiests 1930. о Iespiests pēc rokraksta

ч

33 29. sčj

PIEZĪMES

1 „Slavenie revidenti no llerncs" — Ļeņins te doma komisiju, kuru II Internacionāles partiju Bernes konference, kas notika 1919. gadā no 3. līdz 10. februārim, nozīmēja braucienam uz Padomju republiku. Uz lūgumu atļaut komisijai iebraukt Padomju valdība 1919. gada 19. februāri paziņoja, ka tā, lai gan neuzskata Bernes konferenci ne par sociālistisku, ne par lādu, kas kaut kādā mērā pārslāvēlu strādnieku šķiru, loinčr atļauj komisijai iebraukt Padomju Krievijā. Komisija neatbrauca. — 3.

1 Kuņa ir par Parizes miera konferenci, kuru sasauca pēc pasaules imperiālistiskā kara (19".—1918.) beigām. Konferenci atklāja 1919. gada 18. janvarī, un tā pabeidza savu darbu 1919. gada 28. jūnijā ar Versaļas miera līguma parakstīšanu. — 5.

„Taints" („The Times" — „Laiki") — avīze, nodibināta 1875. gada Londonā; viena no angļu buržuāzijas konservativo aprindu liela » jārn avīzēm. — 5.

* Jautājumu par koncesijas piešķiršanu uz Lielo ziemeļu ceļu — dzelzceļa būvi, kurš savieno Obu caur Kollasu ar Petrogradu un Munnunsku, — apsprieda TKP 1919. gada 4. februāra sēdē. Tautas Komisāru Padome pieņēma Ļeņina priekšlikumu, kurā tika atzīts par principiāli pieļaujamu mūsu zemes ražošanas spēku attīstības interesēs piešķirt koncesiju ārzemju kapitala pārstāvjiem. Līgums par šo koncesiju nelika noslēgts. — 72.

Dekretu par vienreizēju ārkārtēju desmit miljardu lielu revolucionāru nodokli pieņēma Viskrievijas Centrālās Izpildu Komitejas 1918. gada 30. oktobra sēdē. Saskaņā ar dekretu vienreizējo ārkārtējo nodokli uzlika galvenokārt kulakiem un pilsētas buržuāzijai, vidējiem slāņiem uzlika tikai nelielas suinas. No nodokļa maksāšanas tika atbrīvoti pilsētas un lauku trūcīgie ļaudis un personas, kuru vienīgais eksistences avots bija darba alga. 1919. gada 9. ap-rilī VCIK pieņēma papildu dekretu par atvieglojumiem vidējai zemniecībai ārkārtējā nodokļa nomaksā. — 75,

" Sējas platības komiteju nodibināja pie Zemkopības tautas komisariāta, pamatojoties uz Tautas Komisāru Padomes 1919. gada 28. janvara dekretu. Saskaņā ar šo dekretu visa neizmantotā sējai

noderīgā zeme tika nodota valsts rīcībā labības sējas organizēšanai. Sējas platības palielināšanas pasākumu vadība un realizēšana tika uzdota Sējas platības komitejai. — 16.

7 Strādnieku palīdzības komiteju organizēta 1919. gada februārī pm Zemkopības tautas komisariāta, pamatojoties uz VCIK apstiprināto „Nolikumu par sociālistisko zemes ierīcību un par pasākumiem pārejai uz sociālistisko zemkopību". Komitejas uzdevumos ietilpa: pieredzējušu organizatoru — strādnieku sūtīšana uz padomju saimniecību guberņu un rajonu pārvaldēm un uz atsevišķām padomju saimniecībām, rūpniecības proletariāta iesaistīšana lauksaimniecības darbos, visāda veida technisku iekārtu ierīkošana padomju saimniecību un to apkārtnē esošo lauku iedzīvotāju vajadzībām, laukstrādnieku arodapvienību noorganizēšanas veicināšana ii. c. — 16.

8 Petrogradas guberņas laukstrādnieku I kongress notika Petrogra-da 1919. gadā no II. līdz 13. martam. Kongresā piedalījās apmēram 200 delegātu. Kongress apsprieda jautājumus par pašreizējo momentu, par organizācijas biroja darbu, par pašreizējo lauksaimniecības politiku un noklausījās ziņojumus no vietām. Kongresā pieņēma laukstrādnieku savienības statūtus un ievēlēja valdi. — 20.

“ Runa ir par Komunistiskās Internacionāles 1 kongresu, kas nolika Maskavā 1919. gadā no 2. līdz 6. martam. — 36.

“> Sk. V. I. Ļeņina Rakstu 4. izd., 28. sēj., 4-17.—"9. Ipp. — 33.

" Trūcīgo zemnieku komitejas (kombedus) nodibināja ar VCIK 1918. gada ". jūnija dekrētu („Par trūcīgo zemnieku organizēšanu un viņu apgādāšanu ar labību, pirmās nepieciešamības priekšmetiem un lauksaimniecības darba rīkiem"). Pēc Viskrievijas VI ārkārtējā Padomju kongresa (1918. gada novembrī) lēmuma trūcīgo zemnieku komitejas, kuras savus uzdevumus bija veikušas, apvienojās ar Padomēm uz laukiem. — 56.

12 8is pēcvārds brošūrai „Padomju varas panākumi un grūtības" 1919. gadā netika publicēts, neraugoties uz Ļeņina lūgumu, Zinovjeva vainas dēļ. Pēcvārds pirmoreiz tika publicēts 1922. gadā. — 65.

13 ,,KK(b)P programas projektā" ietilpst šādi dokumenti: „ККР programme projekta uzmetums melnrakstā" un šī programas projekta atsevišķi nodalījumi un punkti ar Ļeņina izdarītiem grozījumiem. Programas projekta uzmetuma melnrakstā nodalījums „Proletariāta diktatūras pamatuzdevumi Krievijā" pilnīgi tiek publicēts pirmo reizi.

Bez tam pirmoreiz Rakstos tiek publicēti: „КК(boļševiku) Partijas programas projekts", kas ir „ККР programas projekta uzmetuma melnrakstā" pirmie nodalījumi, ar Ļeņina izdarītajiem grozīju-

mieru un papildinājumiem lajā un „Iespraudums programas punkta par nacionālo jautājumu galīgajā projektā".

Partijas programas izstrādāšanas komisija, kuru ievēlēja KK(1>)P VII kongresā un kuras sastāvā bija Ļeņins, Staļins un citi, partijas programas sastādīšanas darba pamatā lika Ļeņina ieteiktos materiālus un dokumentus par KK(b)P programas projektu. — 7.V.

Sk. V. I. Ļeņina Rakstu 4. izd., 24. sēj., 41).—415. lpp. un 27. sēj.. 123.—128. lpp. — 75.

Te rokraksts izbeidzas. Fragments ar grozījumiem ietilpa VIII kongresa pieņemtajā KK(b)P programs kā nodalījuma „Vispārējās politikas laukā" piektais punkts. (Sk. ,,VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos", I d., 1940.. 285. un 286. lpp.) — 101.

Iespraudums pilnīgi ietilpa VIII kongresā pieņemtajā KK(b)P programā kā nodalījuma „Nacionālo attiecību laukā" ceturtais punkts. (Sk. ,,VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos", I d.. 1940., 287. lpp.) — 10.4.

Sis programas ekonomiskās daļas projekta punkts sākotnējā va riantā bija trešais; Ļeņins vēlāk to pārstrādāja un apzīmēja kā astoto punktu. Kā astotais punkts tas arī ietilpa partijas programas ekonomiskajā daļā. — "1.

КЩ!))!* Vili kongress notika Maskavā 1919. gada no 18. lidz 23. martam. Kongresā piedalījās: 301 delegāts ar lēmēja balsstiesībām, kas pārstāvēja 313 766 partijas biedrus, un 102 delegāti ar padomdevēja balsstiesībām. Kongresa dienas kārtība: Centrālās Komitejas pārskats, KK(b)P programa, Komunistiskās Internacionāles dibināšana, militārais stāvoklis un militārā politika, darbs uz laukiem, organizatoriski jautājumi un citi.

Kongresā pieņēma jaunu partijas programu. Apspriežot progra-mu, kongress deva pretsparu Bucharina antiboļševistiskajiem uzskatiem, kurš ierosināja svītrot no programas punktus par kapi talismu, par preču sīkražošanu un vidējā zemnieka saimniecību. Buc.liarina uzskati nozīmēja vidējā zemnieka lomas meņševistiski troekistisku noliegšanu padomju celtniecībā. Līdz ar to Bucharins maskoja faktu, ka kulaku elementi rodas un aug no sīkās, preču saimniecības. Kongress satrieca arī Bucharina un Pjatakova anti-boļševistiskos uzskatus nacionālajā jautājumā, kuri uzstājās pret to, ka programā uzņemtu punktu par nāciju pašnoteikšanās tiesībām, uzstājās pret nāciju tiesību vienlīdzību.

VIII kongress nosprauda jaunu partijas līniju attiecībā pret vidējo zemniecību. Ļeņins to definēja savā referātā par darbu uz laukiem un kongresa pieņemtajos lēmumos šai jautājumā. Kongress ieteica pāriet no vidējā zemnieka neitralizēšanas politikas uz ciešu savienību ar viņu, saglabājot šai savienībā proletariāta \a-došo lomu.

Militārajā jautājumā kongress pieņēma lēmumu, kas vērsts u/ Sarkanās Armijas nostiprināšanu. Ļeņins un Staļins savās runās prasīja radit regulāru Sarkano Armiju, kas bulu piesātināta nr visstingrākās dzelzs disciplinas garu. Viņi kongresā atmaskoju Trocka antipartejisko militāro politiku, kurš naidīgi izturējās pret vecajiem bojšcvisliskajiem kadriem armijā un dievināja kara speciālistus, kuri nāca no vecās cara armijas un kuru daļa pilsoņu kara laikā nodeva Padomju varu. Ļeņins un Staļins kongresā noteikti uzstājās pret tā saukto „militāro opoziciju", kas cīnījās pret regulārās Sarkanās Armijas radīšanu un aizstāvēja partizanisma paliekas armijā. Kongress noraidīja vairākus „militārās opozici jas“ priekšlikumus un tani pašā laikā deva iznīcinošu triecienu Trocka nodevīgajai līnijai.

Kongress pieņēma lēmumu par partijas un padomju celtniecību un deva pretsparu Sapronova un Osinska oportunistiskajai grupai, kura noliedza partijas vadošo lomu Padomju darbā.

Jautājumā par partijas celtniecību kongress pieņēma lēmumu izdarīL vispārēju partijas biedru pārreģistrēšanu un uzlabot partijas sociālo sastāvu.

Kongress ievēlēja CK sastāvā Ļeņinu, Staļinu, Kaļiņinu, Dzer Kinski un citus. — "7.

'* Konferenci Prinču salus (Marmora jūrā) bija nodomāts sasaukt ļ>‘~p Antantcs iniciativas no visu Krievijas teritorijā bijušo valdību pārstāvjiem jautājumā par miera atjaunošanu. Nesaņēmusi tiešu uzaicinājumu uz konferenci. Padomju valdiba no ārzemju radio-telcgrafiskiem preses apskatiem uzzināja, ka Padomju valdības atbildes trūkumu imperiālistiskās lielvalstis mēģina iztulkot tautas masām kā atteikšanos piedalīties konferencē. Lai novērstu katru savas rīcības nepareizu iztulkošanu. Padomju valdība 1919. gada 4. februārī radiolelegrantā Lielbritānijas, Francijas, Itālijas, Japa-nas un ASV valdībām izsacīja piekrišanu nekavējoties sākt sarunas, norādīdama, ka miera vārdā tā ir gatava nopietni piekāpties. Antantcs valdības atstāja Padomju valdības radiotclcgramu bez atbildes. Konference nenolika. — /22.

" „Vācijas neatkarīgā s.-d. partija“ — centra partija, nodibināta 1917. gada aprilī. 1920. gada oktobrī Neatkarīgās sociāldemokrātiskās partijas kongresā llallē notika šķelšanās. Ievērojama tās daļa 1920. gada decembrī apvienojās ar Vācijas Komunistisko partiju. Labējie elementi nodibināja atsevišķu partiju un pieņēma veco Neatkarīgās sociāldemokrātiskās parlijas nosaukumu, kura pastāvēja līdz 1922. gadam. — /26.

al Sk. K. Marksa un F. Fngelsa Darbu izlasi divos sējumos. I sēj.,

1950., 415. Ipp. — /27.

Runa ir par Rozas l.uksemburgas runu Vācijas Komunistiskās partijas Dibināšanas kongresā, kas notika Berlinē no 1918. gada 80. decembra līdz 1919. gada 1. janvārim. Rozā Lukscmburga al-

balstīja atsevišķa kongresu delcgulu kļūdainās runas jautājuma par arodbiedrību likvidāciju. Arodbiedrību uzdevumus, pēc viņas domām, vajadzēja uzņemties strādnieku un zaldatu deputātu Padomēm un strādnieku un kalpotāju Padomēm uzņēmumos. — 131.

23 Sk. šā sējuma 20.—27. Ipp. — 133.

24 Sk. V. I. Ļeņina Rakstu 4. izd., 28. sēj., 177,—200. Ipp. — 13i.

23 Ārzemju grupu federācijā noorganizēta 1018. gada maijā kā ārzemnieku komunistu vadošais organs darba veikšanai bijušo kara gūstekņu vidū Krievijā. Federāciju likvidēja 1020. gada sākumā. — 136.

,,liednota“ („Trūcīgie") — dienas avīze, Komunistiskās (boļševiku) partijas Centrālās Komitejas izdevums; iznāca Maskavā no 1018. gada 27. marta līdz 1931. gada 31. janvārim. Avīzi nodibināja pēc KK(b)P CK lēmuma avīžu „Derevenskaja Bednota" („Lauku Trūcīgie"), „Derevenskaja Pravda" („Lauku Taisnība") un „Soldat-skaja Pravda" („Zaldatu Taisnība") vietā. Kopš 1931. gada 1. februāra avīze „Bednota" apvienojās ar avīzi „Sociaļisličeskoje Zrm-ļedeļije" („Sociālistiskā Zemkopība"), kura iznāk arī tagad.— 137.

27 Sk. F. Engelsa rakstu „Ievads Borkheima brošūrai „Par piemiņu 1806.—1807. g. urā patriotiem"“ (K. Markss un F. Engelss, Raksti. XVI sēj., I d„ 1937., 303. un 301. Ipp.). — U0.

23 Sk. K. Marksa „Kapitālu", I sēj., 1940., 376. Ipp. "2.

'•■* Sk. V. I. Ļeņina Bakstu I. izd., 26. sēj., 138.—"1. Ipp. "4

3" Domāts Tautas Komisāru Padomes lēmums par Somijas nealka ribas atzīšanu, kuru V. I. Ļeņins 1017. gada 18. (31.) decembrī iesniedza Somijas buržuāziskās valdības galvam Svinhuvudam. 1917. gada 22. decembrī (1918. gada 4. janvarī) šo lēmumu pēc Л. V'. Staļina ziņojuma apstiprināja VCIK sēdē. — " i.

31 Ļeņins te domā sarunas, kuras J. V. Staļins 1919. gadu martā Maskavā veda ar baškiru delegāciju jautājumā par Padomju autonomās Baškirijas nodibināšanu. 1919. gada 20. martā .1. V. Staļins parakstīja „Centrālās Padomju varas vienošanos nr Baškirijas valdību par Padomju autonomo Baškiriju". To apstiprināja Tautas Komisāru Padomes Priekšsēdētājs Ļeņins un Vis. krievijas Centrālā Izpildu Komiteja. Vienošanās noteica autonomas Baškirijas Padomju republikas organizēšanu uz Padomju konstitūcijas pamatiem, noteica republikas robežas un tās administrative iedalījumu. — "5.

32 Varšavas strādnieku deputātu 1‘udonii nodibināja 1918. gada ". novembrī. Strādnieku deputātu Padomos tika nodibinātas ari daudzās citās Folijas pilsētās un rūpniecības rajonos. Varšavas strādnieku deputātu Padome stājās pie 8 stundu darba dienas faktiskas ievešanas uzņēmumos, sāka cīņu pret uzņēmēju sabotāžu, pieņēma lēmumu par sakariem ar revolucionāro Krieviju u. c. 1010. gada vasarā Polijas buržuāziskā valdība Padomes likvi dēja. — /47.

:l:l KK(b)lJ VIII kongresa uzsaukumu partijas organizācijām publicēja 1919. gada 20. martā (sk. ,,VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos", 1 d., 1940., 212. un 313. Ipp.ī. — m.

Vācijas sociāldemokrātijas Erfurtes programu pieņēma 1891. gada oktobrī kongresā Erfurtē 1875. gada Golas programas vielā. Erfur Ies programas kļūdas kritizējis Engelss darbā „Par 1891. g. so cialdemokratiskās programas projekta kritiku" (sk. K. Marksa un 1'. Engelsa Rakstu XVI sēj., " d., 1930., 101.—"0. lpp.ļ. • 162.

sr> KK(b)P VIII kongress uzdeva V. I. Ļeņinam kongresa vārdā nosolīt apsveikumu Ungārijas Padomju republikai sakarā ar ziņojumu par to, ka 1919. gada 21. martā Ungārijā proklamēta Pa domju republika un nodibināta proletariāta diktatūra. Padomju republika Ungārijā pastāvēja līdz 1919. gada augustam. — 168. ”

Sekciju jautājuma par darini uz laukiem noorganizēja KK(b)P Vili kongresa pirmajā sēdē 1919. gada 18. martā. Sekcija noturēja trīs sēdes, kurās noklausījās referātus par agraro politiku, par darbu uz laukiem un ievēlēja komisiju rezolūciju izstrādāšanai. Ļeņina sarakstīto rezolūciju par attiecībām pret vidējo zemniecību un rezolūciju par politisko propagandu un kultūras un izglītības darbu uz laukiem pēc tam‘apstiprināja kongress. — 16!).

a; Sk. F. Engelsa rakstu „Zemnieku jautājums Francijā un Vācijā" (K. Marksa un F. Engelsa Darbu izlase divos sējumos, II sēj..

1950., 413.—415. lpp.). — 175.

;<s Sakarā ar Ļeņina citēto vielu no brošūras „Instrukcijas un nolikumi par partijas darba nostādīšanu Ņižņij-Novgorodas guberņā" Ņižņij-Novgorodas (tagad Gorkijas) partijas organizācijas delegāti iesniedza ziņojumu KK(b)P Vīli kongresa prezidijam. Ziņojumā bija norādīts, ka brošūrā pielaista iespiedkļūda. — /77.

:i" Kuiis, Debt — ungāru komunists, vēlāk atmaskots kā komunisma lietas nodevējs. — 19i.

*" Runa ir par KKibjP VIII kongresa lēmumu organizatoriskajā jautājumā. Kongress nolēma visā Krievijā izdarīt vispārēju visu partijas biedru pārreģistrēšanu. Pārreģistrēšanu izdarīja no 1919. gada maija līdz oktobrim. — ‘200.

41 Ļeņina runu uzņemšanu skaņu platēs organizēja Centropečatj (VCIK Centrālā aģentūra iespieddarbu apgādāšanai un izplatīšanai). No 191t). līdz 1921. gadam skaņu platēs lika uzņemtas 1it Ļeņina runas. — 205.

4J „Vsegda Vperjud" („Vienmēr uz priekšu") — avīze, meņševiku partijas organs; iznāca Maskavā 1918. gadā (iznāca viens numurs) un 1919. gadā no 22. janvara līdz 25. februārim.

„Djelo N ar oda" („Tautas Lieta") — avīze, eseru partijas organs; iznāca ar pārtraukumiem no 1917. līdz 1919. gadam. Abas avīzes tika slēgtas par konlrrevnlucionaru darbību. — 2,19.

4;l Viskrievijas arodbiedrību centrālās padomes plenums notika Maskavā 1919. gada ". aprilī. Pēc Ļeņina referātā jautājumā par arodbiedrību uzdevumiem sakarā ar mobilizāciju Austrumu frontei plenums pieņēma Ļeņina iesniegtās un nākošā dienā nvīzē „Pravda" publicētās ,,KK(b)P CK tezes sakarā ar Austrumu frontes slāvokli" (sk. šā sējuma 241.—2". lpp.). — 245.

41 Ļeņins te domā Maskavas Padomes 1918. gada 24. augusta un Pelrogradas Padomes 5. septembra lēmumus, saskaņā ar kuriem Maskavas un Pelrogradas strādniekiem un kalpotājiem sakarā ar grūto pārtikas stāvokli tika atļauts ievest līdz pusotriem pudiem pārtikas produktu personīgam patēriņam. Ar Tautas Komisāru Padomes lēmumu šo lēmumu termiņš tika noteikts līdz 1918. gada 1. oktobrim. —- 25/.

4r' ..Frankfurter Zeitung“ („Frankfurtes Avīze") — vācu buržuāziskā avīze; iznāca Frankfurtē pie Maiņas no 18ГЛ. līdz. 1943. gadam. — 258.

4и Ļeņins te domā baltgvardu zvērisku izrēķināšanos ar Sergijevskas rūpnīcas un Tomilovskas artilērijas noliktavas strādniekiem Ivašēenkovo stacijā, Samaras tuvumā, 1918. gada 1. un 2. oktobrī. Strādnieki, tuvojoties Sarkanās Armijas daļām, nolēma nepieļaut baltgvardiem evakuēt rūpnīcu iekārtu. Ar konlrrcvolucionaro ē.echoslovakи karaspēka daļu palīdzību baltgvardi salauza strādnieku pretestību un apšāva vairāk nekā tūkstoš cilvēku. — 260.

4< Sk. K. Marksa un F. Engelsa Vēstuļu izlasi, 1947., 105. lpp.— 27/.

4" Sk. K. Marksa un F. Fngelsa Vēstuļu izlasi, 1947., 80. lpp. — 27.7.

40 Sk. šā sējuma 349.—357. lpp. — 275.

*° Viskrievijas I komunistu-skolēnu kongress notika Maskavā 1919. gadā no 15. līdz 21. aprilim. Kongresā piedalījās apmēram 200 delegātu, kuri pārstāvēja komunistu — skolu jaunatnes savienības 8 000 biedrus. Kongress pieņēma lēmumu par komunistu — skolu jaunatnes savienības iestāšanos Komunistiskajā

jaunatnes savienībā. Saskaņā ar KK(b)P CK 1919. gada II. maijā apstiprināto nolikumu visu darbu tiklab strādnieku un zemnieku, kā arī skolu jaunatnes vidū uzdeva Krievijas komunistiskajai jaunatnes savienībai. — 284.

01 I,,eņins te domā Л. Bogdanova un citu antimarksisliskos uzskatus, kurus izplatīja kultūras un izglītības organizācijās (proletkultos). Kā „proletārisko kulturu" Bogdanova piekritēji izplatīja reakcionārus buržuāziskus uzskatus filozofijā (maehismu), noliedza partijas un Padomju valsts vadošo lomu kultūras celtniecībā, padomju kultūras attīstību nošķīra no sociālistiskās celtniecības vispārējiem uzdevumiem, noliedza nepieciešamību izmantot pagātnes kultūras sasniegumus. Viņi mēģināja prolelkulla organizācijas nostādīt no Padomju varas un partijas neatkarīgā stāvoklī. Ļeņins noteikti uzstājās pret mēģinājumiem izplatīt proletkultos anli-marksisliskas, buržuāziskās teorijas. KK(b)P CK un Viskrievijas 1 proletkullu kongresa komunistiskā frakcija 1920. gada oktobrī pieņēma lēmumu par prolelkulla organizāciju pakļaušanu Tautas izglītības komisariāta orgāniem, kur tās ietilpa kā nodaļas. KK(b)P CK vēstulē „Par proletkultiem" nosodīja antimarksisliskos, buržuāziskos virzienus proletkultos. Kopš 1922. gada proletkulta organizācijas sāka izirt. — 290.

K Kuņa ir par dekrelu „Par lasīt un rakstīt pratēju mobilizāciju un par Padomju iekārtas propagandēšanas organizēšanu", kuru Tautas Komisāru Padome pieņēma 1918. gada 10. decembri. — 297.

r’[5] Sk. F. Engelsa ,,Anli-Diringu“, 1950., 100. un 101. Ipp. — 316.

M Partijas CK un Aizsardzības Padome 1919. gada 17. maijā sakarā ar Judcņiča uzbrukumu un draudiem Pelrogradai nosūtīja J. V. Sla|inu uz Petrogradas fronti. 19. un 20. maijā J. V. Staļins nosūtīja V. 1. Ļeņinam pa tiešo vadu divas zirnis par stāvokli pie Petrogradas on par pasākumiem, kādi nepieciešami frontes nostiprināšanai. Publicētā telegrama bija V. I. Ļeņina atbilde uz zi mitēm, kuras viņš bija saņēmis no ,1. V. Staļina. Tonī pašā dienā. 20. maijā. Aizsardzības Padomes sēdē noklausījās Ilepublikas Revolucionārās Kara Padomes pārstāvja ziņojumu par pastiprinājumu nosūtīšanu palīgā Petrogradas frontei. Sī.s ziņas uzdeva visīsākā laikā nosūtīt J. V. Staļinam. — 342.

sn Sk. K. Marksa un F. Engelsa Darbu izlasi divos sējumos, II sēj.,

1950., 23. lpp. — 345.

и „Kommuifističeskij International“ („Komunistiskā Internacionāle") -žurnāls, Komunistiskās Internacionāles Izpildu komitejas organs; iznāca no 1919. gada 1. maija līdz 1943. gada jūnijam. — 349.

5S Ļeņins te domā sazvērestību par Petrogradas atdošanu, kuru vadīja kontrrevolucionara spiegu un diversantu organizācija, kas sastāvēja no kadetiem, meņševikiem un eseriem. Sīs organizācijas priekšgalā atradās tā sauktais „nacionālais centrs", kas rīkojās pēc ārzemju izlūkošanas orgānu norādījumiem. Pēc šis organizācijas plāna 1919. gada 13. jūnijā sākās sacelšanās Krasnaja Gorkas forta garnizonā.

J. V. Staļina 1iešā vadībā, kurš toreiz partijas Centrālās Komitejas uzdevumā atradās Petrogradas frontē, dumpinieku sa-triekšanai nosūtīja krastu aizsardzības grupas karaspēku un Baltijas flotes kuģus, kas sāka uzbrukumu no sauszemes un no jūras. 10. jūnijā padomju karaspēks ieņēma fortu. Kontrrevolu-cionaro organizāciju, kas vadīja sazvērestību, atklāja un lik vidēja. — .T74.

•'* Kauja pie Sadovas (sādža Cechijā, Kralove Gradecas (Konig-grecas) pilsētas tuvumā) notika 1806. gada 3. jūlijā. Sī kauja, kas beidzās ar Prūsijas pilnīgu uzvaru un Austrijas sagrāvi, iz šķīra austriešu un prūšu kara iznākumu. — 379.

>l° Sk. K. Marksa „Kapitālu", 1 sēj., 1919., 307. lpp. — 382.

81 Tautas Komisāru Padome ar 1919. gada 16. marta dekretu reorganizēja patērētāju kooperativus, piešķirot tiem „Patērētāju komu nu“ nosaukumu. Bet šis kooperalivu nosaukums šur tur noveda pie tā, ka zemnieki nepareizi izprata dekrētu. Ņemot 1o vērā, Viskrievijas Centrālā Izpildu Komiteja savā 1919. gada 30. jūnija lēmumā, atzīstot dekretu par pareizu, nolēma aizstāt nosaukumu „Patērētāju komūna" ar iedzīvotājiem parasto nosaukumu „Patērētāju biedrība". -—■ 380.

83 Sk. šā sējuma 241.—241. lpp. — 387.

03 Runa ir par Sarkanās Armijas iegūtajām munīcijas, kara materia lu un pārtikas noliktavām, 1919. gada 27. jūnijā I.adogas ezera aust rumu krastā ieņemot Vidlicas ciemu un Vidlicas rūpnīcu — baltsomu, kuri darbojās Petrogradas frontes Oloņecas iecirkni, galveno bāzi. — 389.

M Sēde notika 1919. gada 4. jūlijā Lielajā teātrī vienā nu grūtajiem momentiem, kādus pārdzīvoja Padomju republika sakarā ar

Deņikina uzbrukumu. Pēc V. I. Ļeņina referātā pieņēma uzsaukumu „Visiem strādniekiem, zemniekiem, sarkanarmiešiem un matrožiem" ar aicinājumu sasprindzināt visus spēkus, lai dotu pretsitienu ienaidniekam un lai gūlu galīgu uzvaru pār Kolēaku, Deņikinu un visiem kontrrevolūcijas ielikteņiem. — 408.

5 J. Л/. Sverdlova vārdā nosauktā Komunistiskā universitāte nodibinājās no aģitatoru un instruktoru kursiem, kuri bija organizēti

1918. gadā pie Viskrievijas Centrālās Izpildu Komitejas un kurus vēlāk pārveidoja par padomju darba skolu. Pēc KK(b)P VIII kongresa lēmuma par augstākās skolas organizēšanu pie CK partijas kadru sagatavošanai skolu reorganizēja par padomju un partijas darba Centrālo skolu; 1919. gada otrajā pusē pēc KK(b)P CK Organizācijas biroja lēmuma to pārdēvēja par .1. M. Sverdlova vārdā nosaukto Komunistisko universitāti.

Ļeņins par valsti nolasīja divas lekcijas. 1919. gada 29. augustā nolasītās otrās lekcijas pierakstījums nav saglabājies. — 12/.

“ KK(b)P Maskavas pilsētas konference notika 1919. gada 12. jūlijā. Tajā piedalījās 200 delegātu no partijas Maskavas pilsētas organizācijām. Konferencē par republikas iekšējo un ārējo stāvokli referēja Ļeņins. Konference pieņēma rezolūciju, kurā bija norādīts uz nepieciešamību pastiprināt partijas un padomju darbu — militārā, pārtikas, sociālās nodrošināšanas, aģilacijas un propagandas laukā, — kā arī paplašināt kultūras un izglītības un politisko darbu strādnieku un sarkanarmiešu vidū. Tika nolemts regulāri sasaukt bezpartejisko strādnieku rajonu konferences un bezpartejisko sarkanarmiešu konferences. — 439.

7 Domāti Padomju lēmumi — Maskavas Padomes 1918. gada 24. au gūsta un Petrogradas Padomes 5. septembra lēmums — par atjauju strādniekiem un kalpotājiem ievest līdz pusotriem pudiem pārtikas produķtu (līdz 1919. g. 1. oktobrim), Tautas Komisāru Padomes 1919. gada 30. jūnija dekrēts par ,at|auju centrālo guberņu strādniekiem un lauku organizācijām līdz 1919. gada 15. augustam patstāvīgi sagādāt labību Simbirskas guberņā un citi. Sos pasākumus Padomju valdība bija spiesta realizēt sakarā ar grūto pārtikas stāvokli mūsu zemē. — 439.

" „L'Humaniti“ („Cilvēce") — dienas avīze, ko nodibināja 2. Žoress 1901. gadā kā Francijas sociālistiskās partijas orgānu. Imperiālistiskā pasaules kara gados (19".—1918.) avīze atradās Francijas sociālistiskās partijas galēji labējā spārna rokās un ieņēma social-šovinistisku poziciju. Drīz pēc sociālistiskās partijas sašķelšanās kongresā 1920. gada decembrī un Francijas Komunistiskās partijas nodibināšanās avīze kjuva par tās orgānu; iznāk Parizē arī tagad kā komunistiskās partijas Centrālais organs. — "3.

10 Domāti KSDS(b)P Viskrievijas Septītās (Apriļa) konferences, kura nolika Petrogradā 1917. gadā no 24. līdz 29. aprilim (no 7. līdz

12. maijam), lēmumi (sk. ,,VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos*1,1 d., 1940., 224.—239. Ipp.). — "0.

70 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Vēstuļu izlasi, 1947., 105., 356., 416. un 416. Ipp.; Rakstu XXVI sēj., 1935., 288., 370. 1pp.; XXIV sēj..

1931., 529. un 530. Ipp.; Rakstu izlasi divos sējumos, II d„ 1950.. 390.—396. Ipp. — 450.

71 Sk. F. Engclsa Vēstuli F. Л. Zorgein 1893. g. 18. janvari (K. Marksa un F. Engclsa Vēstuļu izlase, 1947., 459. Ipp.). — 450.

75 Sk. F. Engclsa Vēstuli F. Л. Zorgeni 1889. g. 7. decembrī (K. Marksa un F. Engelsa Vēstuļu izlase, 1947., 415. un "6. Ipp.). — 451.

73 Domāta viena no angļu sociāldemokrātu vadoņiem — Harija Kvelča — runa II Internacionāles Štutgartes kongresā 1907. gadā. Savā runā viņš nosauca tanī laikā nolikušo lingas starptautisko konferenci par „zagļu sapulci'* („a thief’s supper"), par ko Vācijas valdība viņu izsūtīja no Štutgartes. (Sk. V. I. Ļeņina rakstu „Harijs Kvēlēs", Rakstu 4. izd., 19. sēj., 326.—328. Ipp.) — 457.

*’ Ļeņins te domā II Internacionāles konferenci, kns notika Lucernā (Šveicē) 1919. gadā no 2. līdz 9. augustam. Konferences atsevišķu delegātu runas Ļeņins raksturojis rakstā „Kā buržuāzijā izmanto renegatus", kuru viņš sarakstīja 1919. gada septembrī. — 400.

7* Runa ir par strādnieku starptautisko politisko streiku, kas bija noteikts uz 1919. gada 21. juliju, ar lozungu atbalstīt Krievijas un Ungārijas revolūcijas, prasot imperiālistiskām valdībām neiejaukties Krievijas un Ungārijas lietās. Atsevišķi streiki noteiktajā dienā notika Anglijā, Francijā, Itālijā, Vācijā, Norvēģijā, bet kā visu zemju proletariāta starptautiska uzstāšanās streiks nenolika. — 402.

73 Šis raksts ir atbilde uz šādiem pieciem jautājumiem, kurus Ļeņinam uzstādīja aģentūra „Junailed Press":

„1) Vai Krievijas Padomju republika ir izdarījusi kaut kādas sīkas vai lielas pārmaiņas valdības sākotnējā iekšējās un ārējās politikas prograinā un ekonomiskajā progratnā, kad un kādas?

2) Kāda ir Krievijas Padomju republikas taktika attiecībā pret Afganistānu, Indiju un citām musulmaņu zemēm ārpus Krievijas robežām?

3) Kādi ir jūsu politiskie un ekonomiskie mērķi attiecībā pret Savienotajām Valstīm un Japanu?

4) Ar kādiem noteikumiem jūs būtu gatavi noslēgt mieru ar Kolčaku, Deņikinu un Manerheimu?

5) Kas jums vēl būtu ko pateikt Amerikas sabiedriskajai domai'?'*

1919. gada oktobrī kreiso sociālistu žurnālā „The Liberator" bija ievietots raksts „А Statement and a Challenge" („Paziņojums un izaicinājums"), kurā bija publicēta Ļeņina atbilde uz piekto jautājumu. Piezīmē pie raksta žurnālā redakcija paziņoja, ka aģentūra ,,.lunaited Press" Ļeņina atbildi izsfitījusi avīzēm, bet atbildi uz publicējamo pieklo jautājumu svītrojusi kā „tīri boļ ševislisku propagandu". — 463.

Sarunas ar IJiilitu, kurš bija atbraucis uz Maskavu ASV prezidenta Vilsona uzdevumā, Padomju valdība veda 1919. gada martā jautājumā par miera noslēgšanu. Padomju valdība iesniedza vairākus papildinājumus un precizējumus ASV un Anglijas priekšlikumiem, un pēc tam tika izstrādāts galīgais vienošanās projekts. Padomju priekšlikumus šis valdības nepieņēma, jo pavasarī Kolčaka armija sāka uzbrukumu un tās cerēja, ka Kolčaka spēki satrieks Padomju Krieviju. — 465.

,H Vēstuli F. Nansenam (norvēģu polarpētniekam) par Padomju valdības gatavību sākt sarunas ar Ānlantcs zemju valdībām jautājumā par kara darbības izbeigšanu Ārlietu tautas komisariāts nosūtīja 1919. gada 7. maijā. 5os Padomju valdības priekšlikumus ar Nan-sena starpniecību nodeva Anlanles zemju valdībām, bet atbilde uz tiem netika saņemta. — 465.

7‘ Anglijas, Francijas, ASV, Itālijas un Japanas valdības 1919. gada 26. maijā nosūtīja Kolčakam notu, kurā paziņoja par savu gatavību atzīt viņu, sniegt palīdzību ar kara materiāliem, pārtiku un municiju, lai dotu viņam iespēju nostiprināties kā Viskrievijas valdniekam. Tomēr ne Antautes valdību atzīšana, ne to sniegtā palīdzība neizglāba Kolčaku no sakāves, kādu viņa karaspēks cieta no Sarkanās Armijas. — 475.

w’ Viskrievijas 1 izglītības un sociālistiskās kultūras darbinieku Aon gress nolika Maskavā 1919. gadā no 28. jūlija līdz 1. augustam Tajā piedalījās vairāk nekā 280 delegātu no 32 guberņām. Kongresā noklausījās referātus par programu izglītības laukā un par kārtējiem kultūras celtniecības uzdevumiem, par arodkuslību, nar jaunatnes kustību Krievijā un Rietumos un citus jautājumus. 31. jūlijā kongresā teica runu V. I. Ļeņins. Kongress noorganizēja Viskrievijas izglītības un sociālistiskās kultūras darbinieku arod biedrību un ievēlēja arodbiedrības CK. — 479.

S1 Sk. K. Marksa „Kapitālu", 1 sēj., 1919., 182. lpp. — iSO.

" Ļeņins te domā nolikumus Baku, kad 1918. gada 25. jūlijā meņ-šcviki, e.seri un dašnaki Baku Padomes sēdē ar nelielu balsu vai

rākumu pieņēma nodevīgu lēmumu satiki palīgā nng]u imperiālistus, aizbildinoties ar Baku aizstāvēšanu pret nzbrtikošo turku karaspēku. Visu konlrrevolucionaro graujošo darbu Baku, pilsēlas apgādes dezorganizēšanu, kontrrevolucionaro aģitāciju armijā un flotē vadīja ang|n konsuls Mak-Donels.

Л. V. Staļins, kas tanī laikā atradās Caricinā, ar 1918. gadn 20. jūlija telegramu Baku Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājam S. G. Šaumjanam VCIK un Tautas Komisāru Padomes vārdā kategoriski pieprasīja, lai Baku Padome bez ierunām realizē neatkarīgu ārējo politiku un enerģiski cīnās pret ārzemju kapitala aģentiem. So prasību Tautas Komisāru Padomes vārdā apstiprināja V. I. Ļeņins un VCIK vārdā J. M. Sverdlovs. Baku Padomes 25. jūlija sēdē boļševiku frakcija iesniedza rezolūcijas projektu, kurā prasīja nekavējoties gādāt par Baku aizsardzību saviem spēkiem. Palikuši mazākumā, Baku Padomes locekļi boļševiki atteicās no savām pilnvarām, un pēc tam vara faktiski pārgāja konlrrevolucionarās valdības rokās, kura nosauca sevi par ..Centrokaspijas Diktatūru". Pēc dažām dienām Baku ienāca tās uzaicinātie angļi. Baku Padomes locekļus boļševikus — 20 Baku komisārus — angļu interventi zvēriski nogalināja ar meņševiku un eseru tiešu līdzdalību. (,Sk. .T. V. Staļina rakstu „Kā angļu imperiālismā aģenti nošāva Baku pilsētas 20 biedrus". Rakstu 4. sēj., 194-8., 229.—232. lpp.) — 494.

"я Silvija Pankhersta — angļu politiska darbiniece, kas 1919. gadā bija komunistiskās partijas biedrene, uzrakstīja Ļeņinam vēstuli ar lQgumu izteikties jautājumā par piedalīšanos parlamentā. Vēstulē viņa raksturo partijas un grupas Anglijā, dodot tām šādu numerāciju: 1) Tredjunisti un novecojuša tipa strādnieku politiķi; 2) Neatkarīgā strādnieku partija; 3) Britanijas sociālistiskā partija; 4) Revolucionārie industrialist!; 5) Sociālistiskā strādnieku partija; 0) „Sociālistiskā strādnieku federācijā"; 7) Dienvidvelsas sociālistiskā biedrība. Pie šās numerācijas pieturas arī Ļeņins savā atbildē. — S04.

H Runa ir par Vācijas Komunistiskās partijas Dibināšanas kongresu, kas notika Berlinē no 1918. gada 30. decembra līdz 1919. gada I. janvārim. Neraugoties uz Kārļa I.ibknechta un Rozas Luksem-burgas uzstāšanos, kuri ieteica piedalīties Nacionālās sapulces vēlēšanās, kongress ar balsu vairākumu (02 pret 23) pieņēma kļil dainu lēmumu vēlēšanu kampaņā nepiedalīties. — 505.

' " Dritanijas sociālistiskā partija (BSP — British Socialist Parly)

lika nodibināta 19". gadā Mančesterā. Brilanijas sociālistiskā partija propagandēja un aģitēja marksistiskā garā un bija „neopor tunistiska, no liberāļiem patiesi neatkarīga" (Ļeņins) partija. Partijas nelielais biedru skaits un tās atrautība no masām deva lai zināmu sektantisku raksturu.

П-1 2<t. sēj.

Imperiālistiskā kara periodā (19".—1918.) partijā iezīmējās divi virzieni: viens — atklāti socialšovinistisks ar llaindmani priekšgalā nn otrs — inlcrnacionalistisks ar A. Inkpinu u. c. priekšgalā. 1916. gada aprilī partijā nolika šķelšanās. Haindma-nis un viņa piekritēji bija mazākumā un izstājās no partijas. No šī laika Britanijas sociālistiskās partijas priekšgalā nostājās inler-nacionalistiski elementi. Britanijas sociālistiskā partija ierosināja dibināt Lielbritānijas Komunistisko partiju, kura noformējās

1920. gadā. — 506.

V. I. Ļ E ŅIN А DZĪVES UN DARBĪBAS DATI

(1919. gada marts — augusts)

%

19П)

Februāris un marts.

Ļeņins strādā pie KK(b)P programas projekta sastādīšanas.

Л/arts, 12. un 13.

Ļeņins uzturas Petrogradā.

Marts, 12.

Ļeņins Petrogradas Padomes sēdē nolasa referātu par Tautas Komisāru Padomes ārējo un iekšējo politiku.

Marts, 13.

Ļeņins piedalās M. T. Jeļizarova bērēs Volkova kapsētā Petrogradā.Ļeņins apskata Darba pili Petrogradā; Petrogradas guberņas laukstrādnieku I kongresa sēdē teic runu par laukstrādnieku arodbiedrības organizēšanu.Ļeņins divreiz saka runas mītiņos Tautas namā Petrogradā.

Marts, H.

Ļeņins atgriežas no Petrogradas Maskavā.

Marts, lti.

Ļeņins apmeklē Kremlī slimo .1. M. Sverdlovu.

Marts, 17.1

Ļeņins piedalās valdības paziņojuma sastādīšanā par cīņas pasākumiem .sakaiti ar kreiso eseru jaunu kontrrevolucionaru uzstāšanos Petrogradā un paraksta to kopā ar .1. V. Stajinu.

Marts, 13.

Ļeņins saka runas Vīti К ārkārtējā sēdē, kas veltīta J. M. Sverdlovu piemiņai. Pēc sēdes beigām Ļeņins ar bēru procesiju dodas uz Sarkano laukumu, kur teic īsu runu pie ,1. M. Sverdlovu kapa.

Marts, 13.—23.

Ļeņins vada Krievijas komunistiskās (boļševiku) partijas VIJI kongresa darbu.

Marts, 13.

Ļeņins atklāj kongresu ar ievadrunu un liek ievēlēts kongresa prezidijā; sniedz Centrālās Komitejas pārskatu.

Marts, 19.

Ļeņins kongresa otrajā sēde referē un trešaja sēdē saka galavārdu par partijas programu.

Marts, 20. tin 21.

Ļeņins vada kongresa programas komisijas sēdes.

Marts, 21.

Ļeņins kongresa piektajā (slēgtajā) sēdē saka runu par militāro jautājumu.

Marts, 22.

Ļeņins kongresa uzdevumā nosūta pa radio apsveikumu Ungārijas Padomju republikai.

Marts, 23.

Ļeņins kongresa astotajā sēdē nolasa referātu par darbu uz laukiem; kongress pieņem viņa sarakstīto rezolūciju par attiecībām pret vidējo zemniecību.Ļeņins tiek ievēlēts par Centrālās Komitejas locekli; teic runu, slēdzot kongresu.

Marts, 20.

Ļeņins vada Tautas Komisāru Padomes sēdi,' kurā apspriež jautājumus: par Baškirijas Padomju autonomās republikas dibināšanu, — iesniedz J. V. Staļins; par lauksaimniecības speciālistu mobilizāciju u. c.

Marts, 25.

Ļeņins KK(b)P CK plēnumā tiek ievēlēts par KK(b)P CK Politbiroja locekli.

Marts, 27.

Ļeņins raksta rakstu „Atbilde uz speciālistā atklāto vēstuli".

Marts, 30.

Ļeņins VCIK sēdē teic runu par M. I. Kaļiņina kandidatūru VCIK priekšsēdētāja postenim.

Marta beigas.

Ļeņins teic 8 runas Uzņemšanai skaņu platēs.

Aprilis, 1.

Ļeņins nosūta tclcfonogramu Viskrievijas ārkārtējai komisijai par steidzīgiem soļiem, kas jāsper, lai apspiestu visus mēģinājumus spridzināt un bojāt dzelzceļus.

Aprilis, 3.

Ļeņins nolasa referātu par Padomju republikas ārējo un iekšējo stāvokli Maskavas Padomes ārkārtējā sēdē; raksta rezolūcijas projektu.Ļeņins vada Tautas Komisāru Padomes sēdi. kurā apspriež jautājumus: par padomju strādnieku un zemnieku miliciju; par pārtikas kravu izvešanas palielināšanu pa austrumu dzelzceļiem; par dekrēta projektu par valsts kontroles reorganizāciju. — iesniedzis .1, V. Staļins.

Aprīlis, 8.

Ļeņins vada Tautas Komisāru Padomes sēdi, kurā apspriež jautājumus: par atvieglojumiem vidējiem zemniekiem attiecībā uz vienreizējā ārkārtējā revolucionārā nodokļa iekasēšanu; par lopbarības un pārtikas normām patērētājās guberņās u. e.

Aprīlis, 9.

Ļeņins, Staļins un Kaļiņins paraksta VC1K apstiprināto dekrētu par valsts kontroli.

Aprīlis, 10.

Ļeņins raksta „Vēstuli Petrogradas strādniekiem par palīdzību Austrumu frontei^1*.

Aprīlis, ".

Ļeņins raksta ,,KK(b)P CK tezes sakarā ar Austrumu frontes stāvokli".Ļeņins nolasa VACP plēnumā referātu par arodbiedrību uzdevumiem sakarā ar mobilizāciju Austrumu frontei.

Aprīlis, 13.

Ļeņins piedalās KK(b)P CK plēnuma darbā.Ļeņins raksta priekšvārdu Anrī Gilbo brošūrai „Socialisms un sindikalisins Francijā kara laikā '.

Aprīlis, 15.

Ļeņins raksta rakstu „Trešā Internacionāle un tās viela vēsturē".Ļeņins teic runu smagās artilērijas padomju komandieru pirmo Maskavas kursu svinīgajā sēdē. KK(b)P Rogožskas rajona komitejai pasniedzot kursantiem karogu.

Aprīlis, 16.

Ļeņins Maskavas mezgla dzelzceļnieku konferencē teic runu par visu spēku mobilizāciju cīņai pret Kolēaku.

Aprilis, 17.

Ļeņins teic runu par cīņu pret Kolēaku Maskavas fabriku un rūpnīcu komiteju un arodbiedrību konferencē.Ļeņins raksta pēcvārdu brošūrai ,.Padomju varas panākumi un grūtības".Ļeņins teic apsveikuma runu Viskrievijas I ko-munistu-skolēnu kongresā.

Aprīlis, 20.

Ļeņins lelegramā Dienvidu frontes Revolucionārajai Kara Padomei uzdod paātrināt operācijās pret Deņikinu Donbasā.

Aprīlis, 21.

V. I. Ļeņins un J. V. Staļins ar Aizsardzības Padomes lēmumu tiek iecelti par locekļiem komisijā, kuras uzdevums ir pārbaudīt kara mantu uzskaites stāvokli Ārkārtējā komisijā Sarkanās Armijas apgādei.

Aprīlis, 25.

Ļeņins dod direktīvu Ukrainas frontes komandierim ieņemt Taganrogu.

Aprijis, 27.

Ļeņins raksta apsveikumu Bavarijas Padomju republikai.

Aprilis, 23.

Ļeņins vada Aizsardzības Padomes sēdi, kurā apspriež jautājumus: par ārkārtēju mobilizāciju sakarā ar Kolēaka uzbrukumu; par steidzīgiem pasākumiem kurināmā taupīšanā u. c.

Aprīlis.

Ļeņins vēstulē Petrogradas organizācijām dod direktīvu par Petrogradas strādnieku nosūtīšanu uz Donu un uz Ukrainu un par rūpniecības uzņēmumu darba organizēšanu kara vajadzībām.

Aprija beigas.

Ļeņins telegramā Ukrainas Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājam liek priekšā nodibināt visstingrāko kontroli pār cscru rīcību Ukrainas valdības iestādēs.

Maijs, 1.

Ļeņins teic trīs runas Sarkanajā laukumā: divas runas par 1. maiju un runu no Pieres vielas, atklājot pieminekli Stepanam Raziuam.

Maijs, 3.

Ļeņins VCIK nģ'ilacijas kursu un proletāriskās universitātes klausītāju sapulcē nolasa referātu par partijas politiku attiecībā pret vidējo zemniecību.

Maijs, i.

Ļeņins piedalās KK(h)P CK plēnuma darbā.

Maijs, 5.

Ļeņins telegramā Ukrainas Padomju valdībai prasa paātrināt militāro palīdzību Donbasam.Ļeņins vada Aizsardzības Padomes sēdi, kurā apspriež jautājumus: par padomju iestāžu revīzijas rezultātiem un par pasākumiem štatu samazināšanai (.1. V. Staļina ziņojums); par militāro kravu transporta nokārtošanu u. c.

Maijs, 6.

Ļeņins teic apsveikuma runu Viskrievijas I ārpusskolas izglītības darbinieku kongresā.

Mai js, A'.

V. I. Ļeņins un .1. V. Sla|ins partijas CK vārdā nosūta lelcgrumu Ukrainas Tautas Komisāru Padomei par militārās palīdzības pastiprināšanu Dienvidu frontei.

Maijs, 9.

V. I. Ļeņins un J. V. Staļins partijas CK vārdā nosūta direktivu Aizsardzības Padomes pilnvarotajam Kijevā par strādnieku steidzīgu mobilizēšanu un viņu nosūtīšanu uz Dienvidu fronti.

Maijs. ".

Ļeņins raksta IabojuAus un papildinājumus uzsaukuma projektam Vācijas strādniekiem un citn darbu neekspluatējošiem zemniekiem.

Maijs. 12.

Ļeņins telegramā V armijas lievolucionarnjai Kara Padomei prasa paātrināt, uzbrukumu un nostiprināt uzvaru pār Kolēaku.

Maijs, 15.

Ļeņins vada Tautas Komisāru Padomes sēdi, kurā apspriež jautājumus: par rajonu pārtikas orgu-niem; par līdzekļu piešķiršanu Saturas un Knši-ras elektrostaciju būvei u. c.

Maijs. 17.

Ļeņins vada Tautas Komisāru Padomes sē.di, kurā apspriež jautājumus: par Valsts izdevniecību: par bērnu bezmaksas ēdināšanu u. c.Ļeņins vada Aizsardzības Padomes sēdi, kurā apspriež jautājumu par Petrogradas stāvokli sakarā ar baltgvardu uzbrukumu; paraksta mandntu .Г. V. Staļinam, kuru Aizsardzības Padome komandē uz Pctrogrudu un citiem rajoniem, lai viņš spertu steidzīgus soļus Rietumu frontes nostiprināšanai.

Maijs, 19.

Ļeņins Viskrievijas 1 ārpusskolas izglītības darbinieku kongresā teic runu „Par tautas krāpšanu ar brīvības un vienlīdzības lozungiem".

Maijs, 20.

V. I. Ļeņins, atbildot uz J. V. Staļina divām zīmītēm. paziņo viņam par soļiem, kas sperti, lai palīdzētu Petrogradai.

Maijs, 25.

Ļeņins Sarkanajā laukumā pieņem Vispārējās militārās apmācības strādnieku pulku parādi un griežas pie viņiem ar runu par darba ļaužu vispārējās militārās apmācības nozīmi; teic runu jaunajiem komunistiem, kuri bija klāt Vispārējās militārās apmācības parādē.

538

V. I. ĻEŅINA DZĪVES UN DARBĪBAS DATI

Maijs, 27.

Ļeņins raksla rakstu „Sveiciens ungāru strādniekiem".

Maijs, 23.

Ļeņins raksla rakstu „Bernes Internacionāles varoņi".Ļeņins pieprasa, lai Ukrainas Tautas Komisāru Padome spertu steidzīgus soļus palīdzībai Dienvidu frontei.Ļeņins lelegramā Ukrainas Ivara Tautas Komisārā vietniekam liek priekšā nosūtīt no Charkovas strādniekus Luganskas aizstāvēšanai.

Maijs, 29.

Ļeņins felegramā Austrumu frontes Revoluciona-rajai Kara Padomei Simbirskā prasa sasprindzināt visus spēkus, lai līdz ziemai atbrīvotu Uralus.V. I. Ļeņins telegrafē J. V. Staļinam uz Pctrogradu par nepieciešamību spert steidzīgus soļus, lai atklātu iespējamās sazvērestības aizmugurē un frontē sakarā ar baltgvardu uzbrukumu Pelro-gradai.

Maijs, 31.

Ar V. I. Ļeņina un F. E. Dzcržinska parakstiem „Pravdā" publicēts uzsaukums iedzīvotājiem: „Sargieties no spiegieml"

Maijs.

V. I. Ļeņins kopā ar J. V. Staļinu iesniedz CK direktīvas projektu par Krievijas, Ukrainas, Latvijas, Igaunijas, Lietuvas un Baltkrievijas Padomju republiku militāro vienību un savienību.

Jūnijs, 1.

Ļeņins piedalās CK Politbiroja sēdē, kurā tiek apspriests jautājums par ukraiņu armijas dibināšanu. • •

Jūnijs, 2.

Ļeņins piedalās KK(b)P CK Politiskā un Organizācijas biroja apvienotās sēdes darbā.

Jūnijs, 4.

V. I. Ļeņins nosūta J. V. Staļinam uz Petrogradu telegramu ar lūgumu izbraukt uz Rietumu fronti.V. I. Ļeņins telcgrainā J. V. Staļinam lūdz sasprindzināt visus spēkus straujam un izšķirošam triecienam Pelrogradas frontē.

Jūnijs, 6.

Ļeņins telegrainā Austrumu frontes Revolucionārajai Kara Padomei Simbirskā uzdod spert vairākus steidzīgus soļus sakarā ar Kolčaka iespējamo izlaušanos uz Vjalku.

Jūnijs, У.

Ļeņins dod rīkojumu Republikas Revolucionārajai Kara Padomei organizē! palīdzību Pelrogradai no Austrumu frontes sakarā ar J. V. Sta|ina lele-gramu.

A'e vēlāk par 10. jūniju.

Ļeņins raksta KK(b)P CK lēmuma projektu par Petrogradas fronti.

Jūnijs, 10.

Ļeņins piedalās KK(b)P CK Politiskā un Organizācijas biroja apvienotās sēdes darbā.

Jūnijs, ".

Ļeņins dod rīkojumu Republikas Revolucionārajai Kara Padomei sākt izmeklēšanu lielā par pastiprinājumu aizkavēšanu, kuri saskaņā ar J. V. Staļina prasību jāsūta uz Petrogradas fronti.

Jūnijs, li.

Ļeņins telcgramās Dienvidu frontes Revolucionārajai Kara Padomei un X armijas Revolucionārajai Kara Padomei uzdod sasprindzināt visus spēkus, lai noturētu Caricinu.Ļeņins teic runu Maskavas ložmetējnieku kursu kursantu mīliņā Arodbiedrību namā.

Jūnijs, 15.

Ļeņins piedalās KKfbļP CK Politiskā un Organizācijas biroja apvienotās sēdes darbā.

Pirms 18. jūnija.

V. I. Ļeņins telegramā J. V. Staļinam uz Petrogra-du lūdz informēt viņu iespējami biežāk par stāvokli frontē un atsūtīt frontes karti.

Junijs, 18.

Ļeņins telegramā X armijas Revolucionārajai Kara Padomei sūta apsveikumu sarkanās Carici-nas aizstāvjiem.

Jūnijs, 19.

Ļeņins vada Aizsardzības Padomes sēdi, kurā apspriež jautājumus: par pasākumiem pārtikas armijas palielināšanai; par Krasnaja Gorkas notikumu izmeklēšanu. J. V. Staļinam uzdots sagatavot ziņojumu par izmeklēšanas rezultātiem.

Junijs, 23.

Ļeņins raksta priekšvārdu runas „Par tautas krāpšanu ar brīvības un vienlīdzības lozungiem" izdevumam.

Junijs, 25.

Ļeņins Aizsardzības Padomes vārdā izsaka pateicību V, " un Turkcstanas armijas sarkanarmiešiem un komandējošam sastāvam par sevišķo drosmi un enerģiju, kādu viņi izrādījuši kaujās pret kolčakicšiem.

Jūnijs, 25.

Ļeņins pabeidz rakslil brošuru „Lielā ierosme (Par strādnieku varonību aizmugurē. Sakarā ar „komunistiskajām sestdienas lalkām“)“.

Jūnijs, 30.

Ļeņins paraksla Tautas Komisāru Padomes lēmumu atjaut centrālo guberņu strādniekiem un lauku organizācijām patstāvīgi sagādāt labību Simbirskas guberņā.

V. I. Ļeņins paziņo J. V. Staļinam, ka Dcņikina karaspēks ieņēmis Jekalerinoslavu, kā ari par grūto stāvokli ar patronām dienvidos, un lūdz laupīt patronas un kara materiālus.

Jūlijs, 1.

Ļeņins telegramā Austrumu frontes Revolucionārajai Kara Padomei apsveic Train atbrīvotājus varonīgo sarkano karaspēku, kas ieņēmis Perinu un Kunguru.

Jūlijs, 3. un -i.

Ļeņins piedalās KK(b)P CK plēnuma darbā. Plenums pieņem Ļeņina sarakstīto vēstuli partijas organizācijām: „Visi cīņā pret Deņikinu!"

Jūlijs, 4.

Ļeņins nolasa referātu par Padomju varas pašreizējo stāvokli un tuvākajiem uzdevumiem VC1K, Maskavas strādnieku un sarkanarmiešu deputātu Padomes, Viskrievijas arodbiedrību padomes un Maskavas fabriku un rūpnīcu komiteju pārstāvju apvienotā sēdē.

Jūlijs, ".

Ļeņins lasa lekciju par valsti Sverdlova universitātē.

Julijs, 12.

Ļeņins nolasa referātu par republikas iekšējo un ārējo stāvokli KK(b)P Maskavas pilsētas konferencē.

Jūlijs, H.

Ļeņins raksta rakstu „Par III Internacionāles uzdevumiem (Rainscjs Makdonalds par III Internacionāli)".

Jūlijs, 15.

Ļeņins teic runu par republikas ārējo un iekšējo stāvokli Cliodinkas nometņu sarkanarmiešu konferencē.

Jūlijs, 20.

Ļeņins raksta „Atbildi uz amerikāņu žurnālistā jautā jumiem".

Jūlijs, 30.

Ļeņins teic runu par pārtikas un militāro stāvokli fabriku un rūpnīcu komiteju, arodbiedrību un Maskavas cenlralā strādnieku kooperativa pilnvaroto Maskavas konferencē.

Jūlijs, 31.

Ļeņins leic runu Viskrievijas I izglītības un sociālistiskās kultūras darbinieku kongresā.

Jūlijs.

Ļeņins raksta rakstu „Sulaiņu istabā". Raksts palicis nepabeigts.

Augusts, 6.

Ļeņins teic runu bezpartejisko strādnieku un sarkanarmiešu konferencē.

А ugusts, 7.—9.

Ļeņins KK(b)P CK Politbiroja vārdā dod direktīvu Republikas Revolucionārajai! Kara Padomei un Ukrainas Tautas Komisāru Padomei neatdot ienaidniekam Odesu un Kijevu.

Augusts, 19.

Ļeņins raksta vēstuli itāliešu sociālistiem Scrali un Ladzari.

Augusts, 24.

Ļeņins raksta „Vēstuli strādniekiem un zemniekiem sakarā ar uzvaru pār Kolfaku".

Augusts, 28.

Ļeņins raksta vēstuli angļu komunistei SilvijaiPankhcrslai.

Augusts, 29.

Ļeņins lasa otro lekciju par valsti Sverdlova universitātē.

Augusts.

Ļeņins raksta rakstu „Par brīvu tirdzniecību ar labību".

S A T U R S

RADIOTELEGRAMA BELA KUNAM 1919. G. 23. MARTĀ 195

ATBILDE UZ SPECIĀLISTĀ ATKLĀTO VĒSTULI ........................ 196—200

PAR M. I. KAĻIŅINA KANDIDATŪRU VCIK PRIEKŠSĒDĒTAJA AMATAM. Runa VCIK XII sēdē 1919. g. 30. martā............ 201—204

SKAŅU PLATĒS IERAKSTĪTĀS RUNAS ............................................ 205—220

1. VISKRIEVIJAS CENTRĀLĀS IZPILDU KOMITEJAS

PRIEKŠSĒDĒTĀJA BIEDRA JAKOVA MICHAILOVICA SVERDLOVA PIEMIŅAI ........................................................................ 207

2. III, KOMUNISTISKĀ INTERNACIONĀLE ............................ 208

5"

3. PAZIŅOJUMS РАК SARUNĀM AR RF.LA KUŅU PA

MASKAVAS STRĀDNIEKU UN SARKANARMIEŠU DEPUTĀTU PADOMES PLĒNUMA ĀRKĀRTĒJĀ SĒDE 1919. g.

3. aprīli ............................................ 222—239

1. REFERĀTS PAR PADOMJU REPUBLIKAS ĀRĒJO

UN IEKŠĒJO STĀVOKLI .................................................................... 222

2. REZOLŪCIJA SAKARĀ AR REFERĀTU PAR PADOMJU REPUBLIKAS ĀRĒJO UN IEKŠĒJO STĀVOKLI ........ 238

VĒSTULE PETROGRADAS STRĀDNIEKIEM PAR PALĪDZĪBU AUSTRUMU FRONTEI. Iiicdriem Petrogradas strādniekiem 240

KK(b)P CK TEZES SAKARĀ AR AUSTRUMU FRONTES STĀVOKLI ......................................................._.......................................................... 241—2"

VISKRIEVIJAS ARODBIEDRĪBU CENTRĀLĀS PADOMES PLENUMS 1919. g. ". aprīli ............................................................................ 245—264

TREŠĀ INTERNACIONĀLE UN TĀS VIETA VĒSTURĒ .......... 268—275

RUNA MASKAVAS MEZGLA DZELZCEĻNIEKU KONFERENCĒ 1919. G. 16. APRĪLĪ .......................................................................276—280

\

RUNA PAR CIŅU PRET KOLCAKU MASKAVAS FABRIKU UN RŪPNĪCU KOMITEJU UN ARODBIEDRĪBU KONFERENCĒ 1919. G. 17. APRĪLĪ. Avīzes pārskats .................................... 281—283

PRIEKŠVĀRDS RUNAS „PAR TAUTAS KRĀPŠANU AR BRĪVĪBAS UN VIENLĪDZĪBAS LOZUNGIEM" IZDEVUMAM ........ 334 -338!

TELEGRAMA UKRAINAS TAUTAS KOMISĀRU PADOMEI 339

PAPILDINĀJUMS UZSAUKUMA PROJEKTAM VĀCIJAS STRĀDNIEKIEM UN CITA DARBU NEEKSPLUATEJOŠIEM ZEMNIEKIEM ......... 340—341

35 29. sēj.

PAR PADOMJU VARAS PAŠREIZĒJO STĀVOKLI UN TUVĀKAJIEM UZDEVUMIEM. Referāts VCIK, Maskavas strādnieku un sarkanarmiešu deputātu Padomes, Viskrievijas arodbiedrību padomes un Maskavas fabriku un rūpnīcu komiteju pārstāvju apvienotajā sēdē 1919. g. 4. jūlijā ........................................ 408—420

PAR VALSTI. Lekcija Sverdlova universitātē 1919. g. ". jūlijā 421—438

IUJNA РАН ĀRĒJO UN IEKŠĒJO STĀVOKLI CHODINKAS NOMETŅU SARKANARMIEŠU KONFERENCE 1919. G.

15. JŪLIJA. Īss avīzes pārskats ...................................................................... 4f>l 102

ATBILDE UZ AMERIKĀŅU ŽURNĀLISTĀ JAUTĀJUMIEM........ 463 467

RUNA PAR PĀRTIKĀS UN MILITĀRO STĀVOKLI FABRIKU

un rūpnīcu komiteju, arodbiedrību un Maskavas

CENTRĀLĀ STRĀDNIEKU KOOPERATĪVA PILNVAROTO MASKAVAS KONFERENCE 1919. G. 30. JŪLIJA ........................ 468—478

RUNA VISKRIEVIJAS I IZGLĪTĪBAS UN SOCIĀLISTISKĀS KULTŪRAS DARBINIEKU KONGRESA 1919. G. 31. JŪLIJA 479—485

SULAIŅU ISTABA .................................................................................................. 486—491

VĒSTULE STRĀDNIEKIEM UN ZEMNIEKIEM SAKARA AR UZVARU PAR KOLCAKU ................................................................................ 496—503

VĒSTULE SILVIJAI PANKHERSTAI ...................................................... 501—509

PAR BRlVU TIRDZNIECĪBU AR LABĪBU ........................................ 510—513

Piezīmes .............................................................................................................................. 515—530

V^7.1. Ļeņina dzīves un darbības dati ............................................................ 531—541

ILUSTRĀCIJĀS

V. I. Ļeņina rokraksta „Programas agrarais punkts*1 pirmā

lappuse. — 1919. g................................................................................................. "4—"5

V. I. Ļeņina rokraksta „Lielā ierosme" pirmā lappuse. —

1919. g. 28. jūnijā ...................................................................................................... 306—367

35*

ЛТ 30436. Parakstīta iespiešanai 1961. «ada ". jūlijā. Metiens 50 000 eks. (1—20 000). Izdevn. Nr. "53-P105. Papīrs 52Х82'/1в= 17,813 papīra loksnes, 29,21 iespiedu loksne un 28,25 izdevniecības loksnes. Pasūt. Nr. "51. Iespiesta LPRRT Paraugtipogr. Rīgā. PuŠkina ielā 12. Maksā 6 rb|. 50 кар.

#

>

1

— līdzskrējējiem. Red.

2

Militarņ modrību un stingrību, neatlaidīgi pielietot visus piesardzības līdzekļus I

ATTIECĪBAS PRET KARA SPECIĀLISTIEM („KARASPECIEM")

Milzīga sazvērestība, kura izlauzās Krasnaja Gorkā un kuras nolūks bija atdot Petrogradu, ar sevišķu neatlaidību no jauna izvirzīja jautājumu par karaspeciem un par cīņu pret kontrrevolūciju aizmugurē. Nav šaubu, ka pārtikas un militārā stāvokļa saasināšanās nenovēršami rada un radīs tuvākajā nākotnē kontrrevolucionaro mēģinājumu pastiprināšanos (Pelrogradas sazvērestībā piedalījās „Sojuz vozroždeņija“ („Atdzimšanas savienība"), gan kadeti, gan meņševiki, gan labējie eseri; atsevišķi piedalījās, bet tomēr piedalījās arī kreisie eseri). Tāpat nav šaubu, ka karaspeci tuvākajā laikā dos paaugstinātu procentu nodevēju līdzīgi kulakiem, buržuāziskajiem inteliģentiem, ineņševikiem, eseriem.

3

Stenogramū viens vārds nav saprasts. Tied.

4

— Nlrfid nieku komitejas un fabriku vecākie, lini.

5

5 Punu Vispārējās militārās apmācības svētkos 1919. gada 26. maija Ļeņins teica Sarkanajā taukumā Maskavas pilsētas strādnieku pulku, komunistisko bataljonu un karaskolu kursantu parādē. Sos svētkus svinēja sakarā ar vispārējās militārās apmācības pirmo gadadienu. Militārā apmācība bija ievesta ar VCIK 1918. gada 22. aprīļa dekrētu un attiecināta uz strādniekiem un zemniekiem, kas nceksptualē cila darbu. Gaita laikā simtiem tūkstošus darba ļaužu apmācīja kara mākslā, un tie papildināja Sarkanās Armijas rindas. — 343.

Content

Uļjanovs Vladimirs Iļjičs Lenins Raksti-29

PETROGRADAS PADOMES SEDE 1919. G. 12. MARTA

RUNA MĪTIŅĀ

TAUTAS NAMA PETROGRADĀ 1919. G. 13. MARTA

PADOMJU VARAS PANĀKUMI UN GRŪTĪBAS

PĒCVĀRDS"

KK(b)P PROGRAMAS PROJEKTS1*

RADIOTELEGRAMA RELA KUNAM 1»1«. (i. 23. MARTA

ATBILDE UZ SPECIĀLISTĀ ATKLATO VĒSTULI

PAR M.I. KAĻIĶINA KANDIDATŪRU VCIK PRIEKŠSĒDĒTAJA AMATAM

TELEFONOGRAMA

VISKRIEVIJAS ARKARTEJAI KOMISIJAI 1919. G. 1. APRĪLI

VĒSTULĒ PETROGRADAS STRĀDNIEKIEM PAR PALĪDZĪBU AUSTRUMU FRONTEI

VISKRIEVIJAS ARODBIEDRĪBU CENTRA LĀS PADOMES PLENUMS43

TREŠĀ INTERNACIONĀLE UN TAS VIETA VESTURE

TELEGRAMA

UKRAINAS TAUTAS KOMISĀRU PADOMES PRIEKŠSĒDĒTĀJĀM

TRĪS RUNAS SARKANAJĀ LAUKUMĀ 1919. G. 1. MAIJA

VISKRIEVIJAS I ĀRPUSSKOLĀS IZGLĪTĪBAS DARBINIEKU KONGRESS

TELEGRAMA

UKRAINAS TAUTAS KOMISĀRU PADOMEI

TELEGRAMA J. V. STAĻINAM51

Smoļnijā

Staļinam

KUNA VISPĀRĒJĀS MILITĀRĀS APMAC1BAS SVĒTKOS

SVEICIENS

UNGĀRU STRĀDNIEKIEM

KK(b)P CK LĒMUMA PROJEKTS PAR PETROGRADAS FRONTI

LIELA IEROSME

TELEGRAMA J. V. STAĻINAM

DARBS AR DEZERTIERIEM

РАК PADOMJU VARAS PAŠREIZĒJO STĀVOKLI UN TUVĀKAJIEM UZDEVUMIEM

PAR III INTERNACIONĀLES UZDEVUMIEM

ATBILDE UZ AMERIKĀŅU ŽURNĀLISTĀ JAUTĀJUMIEM76

VĒSTULE STRĀDNIEKIEM UN ZEMNIEKIEM SAKARĀ AR UZVARU PAR KOLČAKU

VĒSTULE SILVIJAI PANKHERSTAI

PAR KRĪVU TIRDZNIECĪBU AR LABĪBU

1